Ovčiņņikovs Vsevolods

Karstie pelni

Vsevolods Ovčiņņikovs

Karstie pelni

Mazbērniem — Antonam un Annai —, novēlot mierīgas debesis

SAKRITĪBU DIENA

1945. gada divdesmit piektajā aprīlī 1. Baltkrievijas frontes karaspēks ziemeļrietumos no Potsdamas savienojās ar 1. Ukrainas frontes karaspēku, un līdz ar to Berlīne bija pilnīgi ielenkta. Tai pašā dienā 1. Ukrainas frontes karaspēks un angļu un amerikāņu sabiedroto karaspēks triecienā no austrumiem un rietumiem pāršķēla vācu fronti un savienojās Vācijas centrā, Torgavas rajonā.

25. aprīlī — tai pašā dienā, kad ap hitleriešu galvaspilsētu saslēdzās dzelžainais loks, vēsturiskajā dienā, kad padomju un amerikāņu karaspēks satikās pie Elbes, — Sanfrancisko tika atklāta Apvienoto Nāciju konference, kurai vajadzēja sagatavot vispārējas starptautiskas miera un drošības uzturēšanas organizācijas statūtus. ASV prezidents Trūmens no Vašingtonas pa radio uzrunāja tās dalībniekus: «Modernais karš ar savu aizvien pieaugošo nežēlību un postījumiem, ja tam nestāsies pretī,, galu galā sagraus visu civilizāciju... Ja mēs negribam kopā iet bojā karā, tad mums jāiemācās kopā dzīvot mierā ...»

Ar tādām frāzēm jaunais Baltā nama saimnieks, kurš pirms divām nedē|ām — pēc Rūzvelta pēkšņās nāves •— bija kļuvis par ASV prezidentu, sveica četrdesmit sešu valstu pārstāvjus. Apvienoto Nāciju konferences atklāšana sakrita ar padomju un amerikāņu karaspēka satikšanos pie Elbes, un miljoniem cilvēku toreiz uzskatīja to par labu zirni. Si sakritība šķita kā garantija, ka antihitleriskas koalīcijas dalībnieki varēs auglīgi sadarboties ari pēckara pasaulē.

Bet notikumiem un sakritībām bagāto 1945. gada 25. aprīli iezīmēja vēl viena tikšanas, kurai bija pavisam citādas sekas.

Kamēr Apvienoto Nāciju konferences delegāti pa radio klausījās Trūmena runas ierakstu, viņš pats ilgu laiku uzturējās Baltā nama Ovālajā kabinetā ar diviem sarunas biedriem. Kara ministrs Stimsons bija pirmo reizi atvedis pie jaunā prezidenta «Menhetenas projekta» priekšnieku ģenerāli Grovsu.

«Pēc četriem mēnešiem,» Stimsons iesāka, «mēs acīmredzot pabeigsim visvarenāko ieroci, kādu jebkad pazinusi cilvēce. Ar vienu tādu bumbu varēs uzreiz iznīcināt veselu pilsētu. Lai gan šis ierocis tika radīts kopā ar angļiem, Savienotās Valstis tagad vienas pašas kontrolē tā ražošanai nepieciešamos resursus un jaudas, un tuvākajos gados mūs nevarēs panākt neviena cita valsts.»

Pēc tam Stimsons deva vārdu ģenerālim Grovsam. Un tas pirmo reizi sīki informēja Trūmenu par «Menhetenas projektu». Ģenerālis pastāstīja, ka viņa vadībā strādā vairāk nekā simt piecdesmit tūkstošu cilvēku. Jau trešo gadu šī programma, kas maksā divus miljardus dolāru un kam mēroga ziņā nav precedenta, tiek īstenota visdziļākajā slepenībā.

Projektu, kas ir pakļauts tikai prezidentam ar kara ministra starpniecību, finansē no īpaša fonda, par kuru nav jāsniedz pārskats Kongresam. Arī Valsts departaments līdz pat Jaltas konferencei nezināja par darbiem pie atomieročiem.

Grovss pastāstīja par zinātnisko centru Losalamosā, kur kopā ar amerikāņiem strādā pasaulslaveni fiziķi, kas aizbēguši no Hitlera okupētajām valstīm, kā arī angļu un franču zinātnieki, kas patstāvīgi sākuši atom-pētījumus.

Ģenerālis ziņoja prezidentam, ka slepeniem milzīgiem urāna izotopu atdalīšanas un plutonija ražošanas uzņēmumiem Okri-džā un Henfordā līdz augusta sākumam jāizgatavo pietiekams daudzums kodoldegvie-las trīs bumbām: vienai urāna un divām plutonija bumbām.

Grovss ieteica izmantot eksperimentālajam sprādzienam plutonija bumbu. Viņš uzskatīja, ka ir ārkārtīgi svarīgi abu tipu atombumbas izmēģināt kaujas apstākļos, lai turpinātu pilnīgot jaunos ieročus. Bet urāna pietiks tikai vienam kaujas lādiņam...

Kad ziņojums tuvojās beigām, «Menhetenas projekta» priekšniekam likās, ka Trū-mens vai nu neieklausās viņa vārdos, vai

neizprot to jēgu. Tā viela, kuru sarunas biedri mēģināja izskaidrot jaunizceptajam prezidentam, patiešām saturēja daudz viņam pilnīgi nezināmu jēdzienu. Tomēr Trū-inens bija tūlīt uztvēris lietas būtību un tieši tāpēc dziļi iegrimis savās domās.

Par Baltā nama saimnieku taču pēkšņi bija kļuvis cilvēks, kas vēl nesen bija senators no Misūri štata un 1941. gada vasarā savu priekšstatu par ASV lomu otrajā pasaules karā formulēja šādi: «Ja mēs ieraudzīsim, ka uzvar Vācija, tad mums vajag palīdzēt Krievijai, bet, ja uzvarēs Krievija, tad mums vajag palīdzēt Vācijai, un tādējādi lai tās nogalina pēc iespējas vairāk.»

Kļuvis par ASV prezidentu brīdī, kad hitleriskā reiba kapitulācija jau bija ne vairs mēnešu, bet dienu jautājums, Trūmens sadūrās ar mokošu dilemmu. No vienas puses, viņam gribējās «pievaldīt krievus» un parādīt stingrību jautājumos par kārtību Eiropā pēc kara. Bet, no otras puses, viņš baidījās, ka tikai tas nerosinātu Padomju Savienību atteikties no Jaltas konferencē dotā solījuma — trīs mēnešus pēc uzvaras pār Vāciju iestāties karā pret Japānu. Trūmens saprata, ka, ja Sarkanā Armija ar savu kaujas pieredzi nepievienosies sabiedrotajiem Tālajos Austrumos, tad iebrukums Japānas salās Savienotajām Valstīm maksās daudz dārgāk nekā izcelšanās Ziemcļ-francijā.

Lūk, tādēļ Stimsona un Grovsa vārdi atstāja uz Trūmenu gluži satricinošu iespaidu. Viņš jutās kā azartspēlmanis, kurš piepeši uzcēlis trumpja dūzi. Šaubas atrisinājās pašas no sevis. Noskaidrojās rīcības kurss. Vispirms praktiski jāparāda, ka Savienotās Valstis kļuvušas par jaunu, neredzēti spēcīgu ieroču vienīgo īpašnieku pasaulē. Bet pēc tam, balstoties uz atommonopolu, jāšantažē Padomju Savienība, jāpiespiež tā pakļauties amerikāņu diktātam.

Gatavodamies uz tikšanos ar padomju delegāciju Potsdamā, Trūmens klusībā izteicās vienam no saviem palīgiem:

«Ja viņa uzsprāgs, un es domāju, ka tā ari notiks, tad man noteikti būs runga, ar ko pabiedēt tos puišus!»

Pirmā nodaļa. TRAUKSMES SIGNĀLI

1939. gada vasarā Parīzē bija neparasti maz ārzemju tūristu un apbrīnojami daudz parīziešu. Kaut gan bija iestājusies atvaļinājumu sezona, gandrīz neviens neizbrauca no galvaspilsētas. Pār tveicīgo pilsētu it kā krājās negaisu vēstošā pēdējo pirmskara mēnešu atmosfēra.

Pat studentu kafejnīcā Sēnas kreisajā krastā nejautās parastā bezrūpība. Lai gan bija jauks jūnija vakars, daudzi galdiņi bija tukši. Un diviem vidēja vecuma apmeklētājiem nevajadzēja ilgi meklēt vietu.

Pirmais no sarunas biedriem bija tikpat pazīstams zinātnieku aprindās, cik otrs — ыагр komersantiem. Tic bija Frcdcriks Zolio-Kirl, Colēge de France kodolķīmijas katedras vadītājs, un Edgars Senžjē, beļģu rūpnieks, Kongo urāna raktuvju pārvaldnieks.

«Senžjē kungs, es lūdzu iespēju tikties ar jums, lai apspriestu jautājumu, kas pirmām kārtām saistīts ar manu zinātnisko darbu. Bet tas skar gan Francijas likteni, gan Eiropas likteni.» Zolio-Kjrī, pievērsis sarunas biedram ciešu skatienu, brīdi klusēja. «Cik man zināms,» viņš turpināja, «kompānija «Union Miniere» tagad ir lielākais urāna rūdas piegādātājs pasaulē.»

«Jā, faktiski vienīgais, ja neskaita Ceho-slovakijas raktuves Jahimovā. Bet tajās ieguve, protams, nemaz nav salīdzināma ar Beļģijas Kongo.»

«Redzat, Francijas valdība, būdama ieinteresēta manos pētījumos, pilnvaroja mani piedāvāt jums diezgan vilinošu komerciālu darījumu. Francija ir gatava iegādāties pilnīgi visus urāna rūdas krājumus, kas atrodas Beļģijā, kā arī nopirkt monopoltiesības uz visu «Union Miniere» raktuvju produkciju Katangā.»

Senžjē pavīpsnāja:

«Tātad arī jūs, Zolio-Kirī kungs, esat pievērsies kara aviācijas problēmām?»

«Nebūt ne! Kāpēc jūs tā domājat?»

«Redzat, pavisam nesen pie manis ar gluži tādu pašu priekšlikumu griezās neviens cits kā sers Henrijs Tizards. Viņš lūdza, lai mūsu sarunas paliktu noslēpumā. Bet man jau sen nav noslēpums, ka sers Henrijs Londonā vada Karalisko gaisa kara spēku zinātnisko pētījumu pārvaldi. Es tikai nesaprotu, kāds sakars ar aviāciju varētu būt vissmagākajam no elementiem. Lidmašīnu būvētājiem taču vajadzīgi tieši vieglie metāli. Kāpēc pēkšņi radusies tāda interese par urāna rūdu?»

«Ja runājam pašos vispārīgākajos vilcienos,» Zolio-Kirī atbildēja, «urāns var iegūt milzīgu stratēģisku nozīmi — gan kā principiāli jauns enerģijas avots, gan kā sprāgstviela ar neredzētu graujošu spēku.»

«Arī Tizards man lika nojaust kaut ko tamlīdzīgu. Atceros, viņš teica, ka angļiem pat neesot tik svarīgi pašiem nopirkt šo rūdu, cik nepieļaut, lai tā nonāk pretinieka rokās. Ar to Tizards, protams, domāja nacistisko reihu. Jā, Beļģijai un Francijai atkal draud vācu iebrukums. Un es kā beļģis varu jums apsolīt: pirmkārt, kompānija

«Union Miniere» ir gatava piegādāt Francijai urāna rūdu; otrkārt, tā nepārdos šo rūdu Vācijai. Bet vai bažām ir reāls pamats? Hitlers taču, šķiet, ir izklīdinājis visus talantīgos fiziķus, sākot ar pašu Ein-šteinu?»

Fredcriks Zolio-Kirī klusēdams pakratīja galvu.

1935. gadā, drīz pēc tam, kad viņš kopā ar savu sievu Irēnu_ Kirī bija saņēmis Nobela prēmiju par mākslīgās radioaktivitātes atklāšanu, College de France tika nodibināta kodolķimijas katedra. Par tās dibinātāja un pirmā vadītāja — Zolio-Kirī — tuvākajiem līdzstrādniekiem drīzumā kļuva

Hanss Halbans un Ļevs Kovarskis. Viņi bija atbēguši uz Franciju, glābjoties no nacistu represijām, un labi zināja kā vācu zinātnes potenciālās iespējas, ta arī hitleriskā režima spēju pakļaut zinātnieku darbu savām iecerēm.

1938. gada beigās pasaules zinātnieku aprindas saviļņoja vēsts no Vācijas. Fiziķi Oto Hāns un Fricis Strasmanis bija konstatējuši, ka urāna atomu kodoli atrodas labila stāvoklī. Tie spēj sašķelties divās daļās, pie tam izdalot milzīgu enerģijas daudzumu. Šis atklājums deva ierosmi zinātniskiem meklējumiem un teorētiskiem secinājumiem pilnīgi jaunā jomā. Balstoties uz to, vienlaikus vairāki zinātnieki dažādās valstīs paredzēja pašuzturošas kodolu dalīšanās ķēdes reakcijas iespējamību zināmā urāna masā.

1939. gada sākumā Frederiks Zolio-Kirī un viņa kolēģi Francijā, kā arī ungārs Leo Scilards un itālietis Enriko Fermi Savienotajās Valstīs gandrīz vienlaicīgi nonāca pie līdzīgiem secinājumiem. Ja radioaktīvā kodola sabrukšanas laikā atbrīvojas nevis viens, bet vairāki neitroni, kas savukārt ierosina nākamo reakcijas aktu, tad zināmos apstākļos iespējams izraisīt ķēdes reakciju, kura izpaužas kā sprādziens ar drausmīgu graujošu spēku.

1939. gada martā Zolio-Kirī, Halbans un Kovarskis Londonas žurnālā «Nature» publicēja rakstu «Neitronu atbrīvošanās urāna kodolu eksplozijā». Sis zinātniskais darbs liecināja, ka atompētījumu laukā, konkrēti — pašuzturošas kodolu dalīšanās ķēdes reakcijas problēmu izstrādāšanā, Francija tolaik atradās priekšā citām valstīm.

Neilgi pirms sarunas ar Senžjē par beļģu urāna rūdas krājumiem Zolio-Kirī un viņa kolēģi reģistrēja vairākus patentus, kas attiecās uz urāna reaktora radīšanu.

Scilards no Amerikas atsūtīja Zolio-Kirī vēstuli, no kuras izrietēja, ka par šīm problēmām domā arī citu valstu zinātnieki.

Kāds pamats tad bija domāt, ka Vācija paliks izņēmums? Tur taču joprojām strādāja daudzi izcili fiziķi, piemēram, Hans un Strasmanis...

Frederikam Zolio-Kirī bija taisnība, paužot savas bažas.

1939. gada 24. aprīlī Hamburgas universitātes profesors Pauls Harteks un viņa asistents Vilhelms Grots nosūtīja vēstuli Vācijas impērijas Kara ministrijai. «Mēs gribētu piesaistīt jūsu uzmanību pēdējiem notikumiem kodolfizikā,» viņi rakstīja. «Pēc mūsu domām, tie paver iespēju radīt sprāgstvielu, kura sava postošā spēka ziņā daudzās pakāpēs pārspēs parasto sprāgstvielu.»

1939. gada 26. aprīlī, tas ir, divas dienas pēc tam, kad Harteks un Grots bija nosūtījuši trešā reiha militārajai vadībai savu secinājumu, ka «valsts, kas pirmā apgūs kodolfizikas sasniegumus, iemantos absolūtu pārākumu pār citām», britu militāro pētījumu vadītājs Tizards rakstiski ieteica savai valdībai ar jebkuriem līdzekļiem nepieļaut, ka Vācija koncentrētu savās rokās urāna krājumus.

Neaprobežojoties ar oficiāliem kanāliem vien, Tizards pēc paša iniciatīvas tikās ar Senžjē, ar kuru pēc kāda laika sarunājās ari Žolio-Kirī. Viņi abi brīdināja firmas «Union Miniere» vadītāju, ka, ja tās Āfrikas raktuvju produkcija nonāks nacistu rokās, tas var izraisīt pasaules mēroga katastrofu.

Tiesa, hitlerieši sagrāba urānu, kurš no Beļģijas Kongo jau bija nogādāts Eiropā. To neizdevās novērst. 1940. gada maijā Beļģiju pēkšņi okupēja. Pie tam nacistu rokās nonāca 1200 tonnas urāna koncentrāta, kas glabājās bagātināšanas fabrikā Olenā. Tā bija gandrīz puse no toreizējiem pasaules urāna krājumiem.

Pats Senžjē paspēja atstāt Beļģiju un pārcelties uz Ņujorku. Informēts par urāna stratēģisko vērtību, viņš lika slepeni nogādāt Angolas ostā Lobito visu rūdu, kas pēdējā gada laikā bija iegūta «Union Mi-niēre» raktuvēs Katangā. Ar viltotiem dokumentiem tā tika iekrauta divos firmas no-fraktētos kuģos. Sie divi transportnieki, kuri saskaņā ar dokumentiem veda sveķus farmaceitiskajai rūpniecībai, izbrauca no Lobito oficiāli it kā uz Keiptaunas ostu. Taču drīzumā tie mainīja kursu un pa neparastu maršrutu šķērsoja Atlantiju.

Tā 1940. gada septembrī Ņujorkā nogādāja otru pusi toreizējo pasaules urāna krājumu. Tieši šī rūda vēlāk bija «Mcnhetenas projekta» izejviela, tieši no tās izgatavoja sprāgstvielu pirmajām amerikāņu atombumbām.

EINSTEINS RAKSTA RŪZVELTAM

Āfrikas rūda, kuru ar Senžjē pūliņiem nogādāja Amerikā, ilgu laiku mierīgi gulēja vienā no Ņujorkas ostas noliktavām. Vašingtonas varas gaiteņos un pat militārajā resorā tolaik vēl nepiegrieza pienācīgu vērību atklājumiem kodolfizikas laukā.

Eiropas zinātnieki emigranti, kurus brūnais mēris bija piespiedis atstat dzimteni un apmesties Savienotajās Valstīs, pirmie sāka celt trauksmi un klauvēt pie varas pārstāvju durvīm. So pūliņu iniciatori bija Sci-lards un Fermi.

Jau 1939. gada martā, tas ir, tai pašā laikā, kad Hitlers bija sagrābis visu Čcho-slovakiju un kad britu militāro pētījumu vadītājs Tizards sarunājās ar Senžjē par tirāna rūdas stratēģisko nozīmi, Fermi satikās ar ASV Jūras kara spēku zinātniski tehniskās pārvaldes priekšnieka vietnieku admirāli Hūperu.

Bet zinātniekam neizdevās iestāstīt admirālim, ka ir iespējams radīt atombumbu, un pārliecināt viņu, cik bīstami ir tas, ka šādu ieroci pirmie var iegūt nacisti. Tikšanās ar bruņoto spēku pārstāvjiem palika bez rezultātiem.

Tad Scilards un Fermi nolēma izmantot sava visautoritatīvākā kolēģa — Alberta Einšteina palīdzību. Relativitātes teorijas radītājs bija vienīgais Eiropas zinātnieks, kura vārds Amerikas Savienotajās Valstīs bija plaši pazīstams un kurš tāpēc varēja cerēt uz visām priekšrocībām, kādas Amerikā dod izdaudzinātā «publicity».

Turklāt Scilards un Fcrmi zināja, ka Einsteins, būdams pārliecināts fašisma pretinieks, atbalstīs viņu centienus. Kad Hitlers 1933. gadā nāca pie varas, Einšteins lasīja lekcijas Savienotajās Valstīs. Bet pie viņa nonāca ilustrēta nacistu partijas brošūra ar nosaukumu «Režīma pretinieki». Tās sākumā pati pirmā bija ievietota relativitātes teorijas autora fotogrāfija ar parakstu «Einšteins — vēl nav pakārts».

Hitlerieši konfiscēja zinātnieka īpašumu ar ieganstu, ka viņš esot atbalstījis komunistisko kustību. Bet viņa zinātniskos darbus publiski sadedzināja kopā ar citu «nc-āriešu» literatūru skvērā pie Berlīnes Valsts operas.

Einšteins, kuram vairs nebija iespējams atgriezties dzimtenē, kādu laiku dzīvoja Beļģijā. Bet nacistu aģentūras provokācijas piespieda viņu galīgi pārcelties uz ASV.

Kad sākās pilsoņu karš Spānijā, amerikāņu antifašistiem, kas veidoja Linkolna brīvprātīgo bataljonu, ļoti vajadzēja naudu. Viņi lūdza Einšteinu ziedot relativitātes teorijas rokrakstu: kolekcionāri bija gatavi par to maksāt milzīgu summu. Bet šī rokraksta nebija starp papīriem, kurus zinātnieks bija paspējis paņemt līdzi. Vajadzēja atlikt visus darbus un pēc atmiņas atjaunot tā saturu. Par naudu, ko saņēma, pārdodot šo dokumentu, antifašistiskie brīvprātīgie iegādājās sev ieročus.

1939. gada 2. septembrī Scilards atbrauca pie Einšteina un lūdza viņu parakstīt prezidentam Rūzveltam adresētu vēstuli, lai skubinātu Balto namu uz nekavējošu rīcību.

«Tagad vairs nav šaubu, ka Eiropā aizrit pēdējās miera dienas,» Scilards teica. «Bet mūs satrauc tas, ka kara tuvošanās — un tas var uzliesmot kuru katru brīdi — sakrīt ar kardināliem zinātniskiem atklājumiem, kuri savukārt par savu dzimšanu var pateikties jums, jūsu relativitātes teorijai. Mūs galu galā satrauc tas, ka prese sākusi rakstīt par šo atklājumu militāro pielietojumu. Paklausieties tikai...»

Scilards atšķīra tikko no Londonas saņemto žurnālu «Discovery». Tā septembra numuru, kurš saskaņā ar tradīciju bija izsūtīts abonentiem jau pirms nodošanas kioskos, ievadīja angļu rakstnieka Čārlza Pārsijā Snova raksts.

«Pēc dažu vadošo fiziķu domam,» Snovs rakstīja, «dažos mēnešos var izgatavot militāriem nolūkiem sprāgstvielu, kas ir miljons reižu spēcīgāka par dinamītu. Vairs nav noslēpums, ka kopš 1939. gada pavasara Vācijas, Francijas, Anglijas un ASV laboratorijās drudžaini strādā pie atoma kodola dalīšanas. Var jau būt, ka iecerētais neizdosies. Kompetentiem cilvēkiem ir atšķirīgi ieskati par to, vai šī ideja ir realizējama. Ja tā ir, tad pirmo reizi zinātne varētu vienā paņēmienā mainīt karadarbības raksturu.»

«Snova rakstu, tāpat kā mēs, taču var lasīt ari nacistu vadības locekļi. Vai viņi izturas pret fiziķu atklājumiem tikpat skeptiski kā amerikāņu varas iestādes?» Scilards drūmi teica.

Einšteins klusēdams klausījās un retumis pamāja ar galvu. Kolēģi nebija pārsteiguši viņu. «Discovery» 1939. gada septembra numurs atradās uz viņa galda.

«Vai, pēc jūsu domām, ir kādas ticamas liecības, ka Vācijā patiešām izvērsti kodol-pētījumi?» pēc klusuma brīža viņš jautāja.

«Šķiet, visnopietnākais un satraucošākais simptoms ir tas, ka drīz pēc čehoslovakijas okupēšanas tika pārtraukta urāna rūdas eksportēšana no Jahimovas,» Scilards atbildēja.

«Nu, ja Hitlers patiešām grib iegūt atomieročus, mūsu pienākums ir darīt visu iespējamo, lai nacisma pretinieki viņam aizsteigtos priekšā,» Einšteins rezumēja. «Es esmu gatavs parakstīt vēstuli Rūzveltam, ja tas var līdzēt.»

Ieradies Vašingtonā, Scilards pārliecinājās, ka nest kabatā Rūzveltam adresētu Ein-šteina vēstuli ir tikai pirmais solis garā ceļā. Vēstuli vajadzēja nodot prezidentam personiski, turklāt tā, lai viņš pienācīgi novērtētu dokumenta jēgu un nenoliktu to palīgiem domātu papīru kaudzē.

Scilards nolēma nodot Einšteina vēstījumu ar sava paziņas Aleksandra Sakša palīdzību. Šim izcilajam finansistam kā neoficiālam Rūzvelta padomniekam bija atvērtas

Baltā nama durvis. Bet arī viņam ilgu laiku neradās piemērots gadījums, lai personiski tiktos ar prezidentu.

Kopš tās dienas, kad Einšteins parakstīja vēstuli, bija pagājušas desmit nedēļas. Sājā laikā hitleriskais vērmahts bija iebrucis Polijā. Anglija un Francija pieteica karu Vācijai. Vārdu sakot, otrais pasaules karš bija kļuvis par faktu.

Tikai 1939. gada 11. oktobrī Saksam radās iespēja tikties ar Rūzveltu.

«Es atnācu pie jums ar pazīstamā zinātnieka Alberta Einšteina, relativitātes teorijas autora, vēstuli,» Sakss iesāka. «Viņš pievērš jūsu uzmanību tam, ka dažus jaunos atklājumus kodolfizikas laukā iespējams pielietot militārajā jomā.»

Rūzvelts saviebās.

«Ko tad Einšteins raksta?»

Sakss īsumā pārstāstīja vēstules būtību.

Nesenie Zolio-Kirī pētījumi Francijā, kā arī Fermi un Scilarda darbi Amerikā liek domāt, ka netālā nākotnē urāns var kļūt par jaunu svarīgu enerģijas avotu. Visai ticama ir ķēdes reakcijas iespēja zināmā urāna masā. Tai notiekot, atbrīvotos milzīgs enerģijas daudzums, kā arī izdalītos radioaktīvas vielas. Tas savukārt atver ceļu uz ārkārtīgi spēcīgu jauna tipa bumbu radīšanu. Viena tāda bumba, kuru neliels kuteris nogādātu ienaidnieka ostā, iznīcinātu visus tur atrodošos kuģus ...

Pēc visa spriežot, Einšteina vēstule neatstāja pienācīgu iespaidu uz Rūzveltu.

«Nekompetentam cilvēkam visas šīs lietas skan pārlieku dīvaini,» prezidents teica. «Pasakiet saviem fiziķiem, ka es vēlu viņiem panākumus. Bet man liekas, ka patlaban administrācijas iejaukšanās būtu priekšlaicīga ...»

«Baidos, prezidenta kungs, ka jums nepieliek pamatzināšanu šaja priekšmetā, lai novērtētu Einšteina brīdinājumu,» Sakss iebilda. «Gribētos šai sakarā minēt kādu pamācošu vēstures piemēru.»

Sakss pastāstīja, ka reiz pie Napoleona ieradies jauns amerikāņu izgudrotājs Ful-tons un piedāvājis franču burukuģu floti nomainīt ar kuģiem, kuriem ir tvaika dzinējs. Tie varētu šķērsot Lamanšu jebkuros laika apstākļos un veikt desanta operācijas pretiniekam visnegaidītākajos brīžos. Kuģi bez burām? Pati ideja dižajam karavadonim likusies tik neticama, ka viņš izsmējis izgudrotāju. Pēc britu vēsturnieku domām, Sakss secināja, Angliju no iebrukuma lielā mērā paglābis tas, ka Napoleons nespēja pienācīgi novērtēt Fultona izgudrojumu.

Sī vēsturiskā anekdote acīm redzami uzjautrināja Rūzveltu. Viņš ar noslēpumainu smaidu kaut ko pačukstēja oficiantam. Tas drīzumā parādījās ar apputējušu kolekcijas konjaka «Napoleon» pudeli. Ar uzspēlētu svinīgumu Rūzvelts lika pieliet divas glāzes. Viņš saskandināja ar Sakšu un, izsaucis savu palīgu, uzrakstīja uz Einšteina vēstījuma: «Tas prasa rīcību!»

LEITNANTA ALLJĒ VILTĪBA

1940. gada ziema tuvojās beigām. Rietumu frontē bija ieildzis neizprotams klusums, tā dēvētais «dīvainais karš».

Februāra vidū Frederiku Zolio-Kirī uzaicināja pie Francijas bruņošanās ministra. Dotri kungs, agrāk rūpnieks, centās būt lietas kursā par zinātnes jaunumiem un uzturēja kontaktus ar daudziem College de France zinātniekiem.

«Es tikko saņēmu jūsu vēstuli, kurā jūs ierosināt steidzami apdzīt nacistus, kuri pēkšņi parādījuši interesi par Norvēģijas smago ūdeni,» ministrs tūlīt ķērās pie lietas. «Atļaujiet jūs iepazīstināt ar Alljē kungu. Viņš strādā kādas Francijas bankas valdē, kas sadarbojas ar norvēģu firmām. Jāpiebilst, ka Alljē turklāt ir Otrā biroja virsnieks. Mums Francijā,» ministrs paskaidroja, «šis birojs ir tas pats, kas Vācijā abvērs, — armijas izlūkošanas dienests. Mēs uzskatām, ka leitnants Alljē ir vispiemērotākais cilvēks, kas varētu nodarboties ar smago ūdeni. Bet tagad, lūdzu, paskaidrojiet mums, uz ko dibinās jūsu bažas.»

Zolio-Kirī īsumā izklāstīja jautājuma būtību. Atompētījumiem vajadzīgs, pirmkārt, pietiekams daudzums urāna rūdas, otrkārt, tīrs grafīts vai smagais ūdens, kurus reaktorā izmanto kā neitronu palēninātājus.

Dabā tā dēvētais smagais ūdens sastopams ļoti nelielos daudzumos — apmēram litrs šī retā izotopa uz 6400 litriem parastā ūdens. 1934. gadā norvēģu firma «Norsk-Hidro» uzbūvēja Rjūkanā pirmo rūpnīcu pasaulē, kas ražo smago ūdeni rūpnieciskos mērogos. Та ražošanas tehnoloģiju izstrādāja norvēģu fiziķi Tronsteds un Bruns. Būdami visai antifašistiski noskaņoti, viņi informēja 2olio-Kiri, ka Vācijas firmas, kas agrāk nekad nav sadarbojušās ar «Norsk-liidro», piepeši gribējušas iegādāties visu Rjūkanas rūpnīcas produkciju. Turklāt vācieši galīgi nesakarīgi atbildot uz jautājumiem, kāpēc viņiem vajadzīgs smagais ūdens un vēl tik lielā daudzumā.

Pēc garas sarunas ar 2olio-Kirī leitnants Alljē izlidoja uz Oslo un savas bankas vārdā sāka sarunas ar firmas «Norsk-Hidro» valdi. Norvēģi, kuriem vāciešu pēkšņā uzmācība arī raisīja bažas, bija labvēlīgi frančiem. Tika parakstīts līgums, saskaņā ar kuru Francija iegādājās visus esošos smagā ūdens krājumus (185 kilogramus), kā arī pirmtiesības uz turpmākiem rūpnīcas produkcijas iepirkumiem.

Bet Otrā biroja darbinieki Francijas vēstniecībā Oslo informēja Alljē, ka nacistu aģentūra zina par viņa misiju un saņēmusi uzdevumu to izjaukt. Lai pārsūtītu pirkumu uz Parīzi, bija jāveic rūpīgi izstrādāta operācijā.

Ar firmas «Norsk-llidro» starpniecību Alljē oficiāli pasūtīja 26 kannas nopirktā smagā ūdens transportēšanai. Bet nelielā

metināšanas darbnīcā netālu no Oslo viņa norvēģu draugi izgatavoja šo metāla tilpņu dublikātus ar gluži tādiem pašiem uzrakstiem.

Rūpnīcā saņemtās 26 kannas ar smago ūdeni iekrāva piecos čemodānos un ievietoja Francijas vēstniecības automašīnas bagāžniekā. Bet ceļā no Rjūkanas uz Oslo, kad Alljē apstājās, lai ieturētu pusdienas ceļmalas restorānā, čemodānus ar kannām apmainīja. Citā mašīnā, kura it kā nejauši bija gadījusies blakus viesnīcas garāžā, atradās pilnīgi tāpat iesaiņotas tvertnes ar parastu ūdeni. Tieši šo kravu nogādāja taisnā ceļā uz speciāli noīrēto lidmašīnu.

Alljē atvadījās no pilota — arī Otrā biroja darbinieka, kurš zināja par operāciju. Lidmašīna uzņēma kursu uz dienvidrietumiem. Tuvākais Francijas lidlauks atradās 1600 kilometru attālumā.

Netālu no Dānijas piekrastes pilots pamanīja jūrā vācu sardzes kuteri. Bet pie apvāršņa drīz parādījās trīs melni punkti. Tie bija meseršmiti, kas piespieda franču lidotāju pagriezties uz austrumiem un nolaisties Hamburgā. Francūzi tūlīt aizveda nopratināt.

«Jūsu armijas dienesta pakāpe?»

«Es pilotēju civilu lidmašīnu. Uz kāda pamata mani piespieda nolaisties Vācijā?»

«Mums ir zināms, ka tādas mašīnas izmanto arī Francijas gaisa kara spēku īpašām vajadzībām. Katrā gadījumā jūs veicāt militāra rakstura uzdevumu. Francija

un Vācija atrodas kara stāvokli. Pasakiet mums savu dienesta pakāpi, un tad ar jums apiesies kā ar karagūstekni.»

«Katrs franču pilots tagad ir atestēts kā gaisa kara spēku virsnieks.»

«Kāpēc jūs lidojāt uz Norvēģiju?»

«Man ir pavadzīme par 26 kannu pārvešanu.»

«Es jautāju par to saturu.»

Tobrīd istabā ienāca mazliet apjucis virsnieks.

«Mēs tikko atvērām vienu balonu. Tur ir parasts ūdens,» viņš teica.

«Kā — parasts ūdens? Bet kur tad ir Rjū-kanas rūpnīcas produkcija?»

«Droši vien jau nogādāta paredzētajā vietā,» franču lidotājs pavīpsnāja.

Kamēr Alljē demonstratīvi pavadīja speciāli noīrēto lidmašīnu, kannas ar īsto smago ūdeni nogādāja konspiratīvā dzīvoklī, iesaiņoja kastēs un nodeva Oslo lidostas bagāžas uzglabāšanas kamerā. Divi Francijas armijas izlūkdienesta aģenti, kas agrāk nekad nebija atklāti kontaktējušies ar Alljē, iekrāva tās lidmašīnā, kas izlidoja uz Glāz-govu.

1940. gada 16. martā 185 kilogrami smagā ūdens, tas ir, toreizējo pasaules krājumu lauvas tiesa, tika nogādāti Parīzē un nodoti Zolio-Kirī. Tas tika izdarīts burtiski dažas nedē|as pirms Norvēģijas okupācijas.

Otrā nodaļa ZIŅOJUMS TOMSONA KOMITEJA

1940. gada 10. aprīlī Londonā Karaliskās biedrības Viktorijas laiku stila ēkā sapulcējās Tomsona komitejas locekļi. Sī valdības subsidētā iestāde bija nodibināta atomenerģijas militārās lietošanas jautājumu risināšanai.

«Džentlmeņi!» komitejas priekšsēdētājs fiziķis Džordžs Tomsons uzrunāja sapulcējušos. «Atļaujiet jūs iepazīstināt ar viesi no Parīzes, 2aku Alljē kungu. Viņš ir tas pats Otrā biroja darbinieks, kurš pēc Zolio-Kirī iniciatīvas tikko veica spožu operāciju Norvēģijā: burtiski nacistiem degungalā izveda gandrīz visus pasaules smagā ūdens krājumus. Mūsu komiteja viņa vizīti vērtē kā sākumu svarīgiem kontaktiem jaunā jomā. Mēs saprotam, ka, pateicoties atklājumiem, kas izdarīti Zolio-Kirī vadībā, kodolpētījumu sfērā Francija 1940. gada sākumā ir aizsteigusies priekšā citām Rietumvalstīm. Bet, no otras puses, visiem ir skaidrs, ka tā stipri vairāk nekā Anglija ir pakļauta ienaidnieka tieša iebrukuma briesmām...»

«Man uzdeva ierasties Londonā,» Zaks Alljē ņēma vārdu, «ne tikai tādēļ, lai izvirzītu jautājumu par Francijas un Anglijas sadarbību atompētījumos. Zolio-Kirī lūdza mani piesaistīt britu zinātnieku, kā arī manu

Anglijas kolēģu uzmanību vācu darbībai šajā laukā. Kas ir tā dēvētā urāna biedrība? Fiziķu diskusiju klubs vai valdības finansēta zinātniska organizācija, līdzīga Tom-sona komitejai? Acīmredzot pienācis laiks apvienot Francijas un Anglijas izlūkošanas dienestu pūliņus, lai to noskaidrotu.»

«Ar ko jūs ieteiktu sākt?» jautāja pavecāks admirālis.

«Es atvedu līdzi vācu zinātnieku sarakstu» kuri, pēc mūsu domām, var piedalīties tāda veida pētījumos. Būtu svarīgi noskaidrot, vai viņi turpina strādāt savās universitātēs vai ir kaut kā pārgrupēti.»

«Anglijā tagad ir daudz vācu fiziķu, kas bēguši no nacisma. Acīmredzot viņi varēs mums palīdzēt šāda saraksta precizēšanā,» Tomsons piebilda.

«Tagad ārpus trešā reiha robežām visur ir pilns ar vācu fiziķiem. Bet, ja jau viņi ir aizbēguši no Hitlera, kas tad, jūsuprāt, varētu skaldīt atomus Vācijā?» atskanēja kāda skeptiska balss.

«Nevajag pārspīlēt,» Alljē iebilda. «Neapšaubāmi, nacistu represijas ir vājinājušas Vācijas zinātni. Bet visumā šīs valsts zinātniski tehniskais un jo vairāk rūpnieciskais potenciāls joprojām ieņem vienu no vadošajām vietām pasaulē. Kas attiecas uz fiziķiem, tad Vācijā ir palicis Oto Hāns, Verners Heizenbergs un daudzi citi.»

Alljē pievērsa komisijas locek|u uzmanību apstāklim, ka kopš pirmajām kara dienām Heizenberga vārds ir pazudis no preses slejām. Un vispār vācu zinātnisko žurnālu no-<laļās, kas attiecas uz kodolfiziku, it īpaši urāna izotopu atdalīšanu, ļoti daudz noklusētu jautājumu.

Šobrīd Vācijā var notikt galvenokārt teorētiski pētījumi un izmēģinājumi laboratorijās. Par tiem ir visgrūtāk iegūt patiesu informāciju, jo vairāk tādā specifiskā jomā kā kodolfizika. Avioizlūkošana, piemēram, šeit praktiski nekā nevar palīdzēt.

Tomsona komitejas sēdes gaitā tika formulēti britu izlūkošanas dienesta uzdevumu galvenie punkti. Vispirms vajadzēja izdibināt, ar ko nodarbojas apmēram piecdesmit vadošo vācu fiziķu kopš kara sakuma un kur viņi atrodas. Otrkārt, tika uzdots novērot Vācijas reto metālu attīrīšanas un pārstrādes rūpnīcas, it īpaši uzņēmumus, kas saistīti ar urānu un toriju, kā arī centrifūgu un virzuļu sūkņu ražošanas rūpnīcas.

OGĻU KUĢIS «BRUMEPARK»

Bija pagājuši tieši divi mēneši kopš tā laika, kad College de France fiziķu kolektīvs saņēma savā rīcībā no Norvēģijas izvesto smago ūdeni. Darbi ritēja savu gaitu. Tagad, kad viss nepieciešamais bija pie rokas, varēja paplašināt to mērogus.

1940. gada 16. maijā 2olio-K.irī laboratorijā atskanēja tālruņa zvans. Bruņošanās ministrs Dotrī paziņoja satraucošus jaunumus. Apejot Mažino līniju, hitlerieši bija pārrāvuši fronti Sedānas rajonā un sākuši uzbrukumu Parīzes virzienā.

Francijas galvaspilsēta tika pasludināta par atklalu pilsētu. Valdība nolēma pārcelties uz Bordo. Ministrs lūdza Zolio-Kirī steidzīgi izvest vai iznīcināt visus dokumentus, kam ir sakars ar atompētījumiem, kā ari noslēpt smago ūdeni drošā vietā.

Halbans un Kovarskis izbrauca uz Kler-monferānu, lai sameklētu piemērotas telpas laboratorijai. Tuvumā atradās Riomas pilsēta, kas bija pazīstama ar savu cietumu īpaši bīstamiem noziedzniekiem. Tur, uz mūžu ieslodzīto kamerā, fiziķi sakrāva nelaimīgās kannas.

Pabeidzis savu arhīvu šķirošanu Francijas koledžā, arī Zolio-Kirī atstāja Parīzi un pievienojās saviem kolēģiem Klermonferānā. Viņi ātri vien paveica visu nepieciešamo, lai jaunajā vietā atsāktu eksperimentus ar urānu un smago ūdeni.

Bet zinātnieku plāni neīstenojās. Jūnija rītā pie viņu mājas piebrauca mašīna. Tajā sēdēja leitnants Alljē un britu vēstniecības zinātniskais atašejs grāfs Safolks. Sis lords ar kuplām ūsām bija īsts ekscentriska angļu ceļotāja tips, gluži kā izkāpis no Zila Verna darbu lappusēm.

Pēc Alijē vārdiem, situācija frontē bija tik ļoti sarežģījusies, ka Francijas, valdība nolēmusi evakuēt no valsts zinātniekus, kas saistīti ar militāras nozīmes pētījumiem, kā arī izvest vairākus stratēģiskos materiālus, piemēram, smagā ūdens un rūpniecisko dimantu krājumus. Saskaņā ar Parīzes un

Londonas vienošanos grāfam Safolkam uzdots palīdzēt šajā operācijā.

Safolks piemetināja: «Britu valdība piešķir īpašu nozīmi College de France kolektīva evakuācijai. Tā ir gatava atsūtīt 2olio-Kirī kungam pakaļ cskadras mīnukuģi.»

«Smago ūdeni patiešām nepieciešams steidzīgi izvest uz Angliju,» Zolio-Kirī teica. «Bet, vai no Francijas aizbrauksim arī mēs, to lai katrs izšķir pats. Jums,» viņš uzrunāja Halbanu un Kovarski, «nevarētu būt nekādu šaubu. Anglijā vai Kanādā jūs varēsiet strādāt tikpat aizrautīgi kā Francijā. Kas attiecas uz mani personiski, tad es palieku. Varbūt šo lēmumu diktē drīzāk sirds nekā prāts, bet man japaliek kopā ar maniem draugiem, ar tiem, kas nolēmuši stāties Pretošanās kustības rindās...»

«Bet okupētajā Francijā jūs taču nevarēsiet piedalīties ieroča gatavošanā, kas būtu jūsu galvenais ieguldījums uzvarā pār nacismu!»

«Lai tā būtu. Bet bez formālās loģikas ir arī citi cilvēka rīcības motīvi. Es uzskatu, ka mana vieta ir Parīzē.»

«Laiks negaida!» Alljē atgādināja.

Kopā ar Halbanu un Kovarski viņi mašīnā devās uz Riomu. Cietuma priekšnieks negribēja atdot kannas bez armijas pavēlniecības rakstiska rīkojuma. Bet nedrīkstēja kavēties. Alljē izņēma revolveri un, atbīdījis drošinātāju, noteica: «Te būs armijas pavēle!»

Bordo ostā piekrāva kuģus. Grāfs Safolks deva rīkojumus uz nokvēpuša angļu saus-kravas kuģa «Brumepark», kurš daudzus gadus bija vedis ogles no Kārdifas uz Bordo.

Bija zināms, ka hitlerieši izmētājuši Ziron-das grīvā magnētiskās mīnas, kuras toreiz bija grūti atklāt. Rēķinoties ar to, ka og|u vedējs var uzskriet uz mīnas vai to var torpedēt vācu zemūdene, uz klāja ierīkoja plostu un pie tā piesēja balonus ar smago ūdeni, kā arī kastes ar rūpnieciskajiem dimantiem. Cits sauskravas kuģis, kas gaja aiz «Brumepark», patiešām sadūrās ar mīnu pie pašas izejas jūrā. Bet tieši tas palīdzēja vēlāk nojaukt pēdas nacistu okšķeriem.

1940. gada 14. jūnijā vācu karaspēks iegāja Parīzē. Francijas koledžā tūlīt iebruka ese-sieši. Kad viņi sāka izprašņāt Zolio-Kirī, kur palicis no Norvēģijas izvestais smagais ūdens, zinātnieks viņus pārliecināja, ka ogļu kuģis «Brumepark» nogrimis Zirondas grīvā, nesasniedzot Anglijas krastus.

«URĀNA BIEDRĪBA»

1939. gada 26. septembrī, tas ir, jau divas nedēļas pirms tam, kad Einštcina vēstule beidzot nonāca pie Rūz-velta, Berlīnē Armijas bruņojuma pārvaldē tika sasaukta vadošo vācu fiziķu apspriede. Uz to bija ielūgti, piemēram, Harteks, Geigers, Bote, Dībners, bet pēc kāda laika viņiem pievienojās Heizenbergs un Veiczekers. Kā redzams, jau pirmajās kara dienās vācu armijas vadība parādīja interesi par kodol-pētījumiem. Apspriedē nodibināja «Urāna biedrību», izstrādāja tās darbības programmu un noteica atsevišķu zinātniska grupu uzdevumus.

Tādējādi valdība oficiāli apstiprināja «Urāna projektu» kā militāras nozīmes zinātnisko pētījumu sastāvdaļu. Administratīvā ziņā tas sākumā attīstījās vēl straujāk nekā analoģiskās organizācijas Francijā, Anglijā un ASV. Vairums karadienestā iesaukto-fiziķu saņēma atļauju atgriezties savās laboratorijās.

Par «Urāna projekta» zinātnisko centru izsludināja Ķeizara Vilhelma biedrības (līdzīgi Karaliskajai biedrībai Anglijā, tā Vācijā pildīja Zinātņu akadēmijas funkcijas) Fizikas institūtu.

Par Fizikas institūta rektoru iecēla Verneru Heizenbergu (tolaik tā bija viena no lielākajām zinātniskajām iestādēm Eiropā, divdesmitajos gados to vadīja Alberts Ein-štcins). «Urāna projektā» iesaistīja Hambur-gas, Leipcigas un Heidelbergas universitāšu fizikas un ķīmijas institūtus.

Vācijas zinātnes struktūrā toreiz pastāvēja krasa robeža starp pētījumiem un izstrādnēm. Visu, kas attiecās uz izstrādnēm, tas ir, zinātnisko atklājumu praktisko pielietošanu, pārzināja impērijas bruņošanās ministrs Alberts Špērs. Kas attiecas uz pētniecības darbiem ar militāru nozīmi, tos uzraudzīja Armijas bruņojuma pārvalde, kur ar to konkrēti nodarbojās fiziķis Erihs Sūma-nis (starp citu, slavenā komponista radinieks).

Armijas bruņojuma pārvaldei bija tieši pa-k|auts arī Ķeizara Vilhelma biedrības Fizikas institūts. Sūmanis apņēmās būt par administratīvo vadītāju grupai, kas sastāvēja no Heizenberga, Hana, Veiczekera un citiem fiziķiem. Viņi ķērās pie eksperimentālā atomreaktora radīšanas armijas poligonā netālu no Berlīnes.

Tolaik hitleriskās Vācijas rīcībā bija ko-dolpētījumiem vajadzīgais zinātniskais un ražošanas potenciāls, kā arī materiālie un finansu resursi. Metalurģijā, mašīnbūvē, elektrotehnikā Vācijas rūpniecība atradās otrajā vietā pasaulē aiz Amerikas, bet ķīmijas laukā pat bija aizsteigusies tai priekšā.

Aprīlī nacisti okupēja Norvēģiju, kur tolaik atradās vienīgais uzņēmums pasaulē, kas ražoja smago ūdeni rūpnieciskā mērogā. Drīzumā tika okupēta arī Beļģija, kur, kā jau teikts, hitlerieši sagrāba lielus urāna koncentrātā krājumus.

Pirms tam laboratorijas pētījumu vajadzības Vācijā apmierināja Jahimovas atradnes Cehoslovakijas teritorijā. (Turienes piķa rūdu ar lielu urāna oksīda saturu pirms kara lietoja ugunsizturīgu krāsu ražošanai keramikas rūpniecībā.) Bet Beļģijā sagrābtās Kongo rūdas vācu fiziķiem pietiktu, lai paplašinātu darbus līdz pat amerikāņu «Mcn-hetenas projektam» analoģiskiem mērogiem.

1940. un 1941. gadā Verners Heizenbergs un viņa kolēģi veica galvenos teorētiskos un eksperimentālos pētījumus, kas bija nepieciešami, lai radītu atomreaktoru, kurā izmanto urānu un smago ūdeni. Viņi arī konstatēja, ka par kodoldegvielu var kalpot nevis urāns

ar atommasu 238, bet tā izotops — urāns ar atommasu 235, kuru proporcijā 1 :7000 satur parastā urāna rūda. Paula Harteka vadībā sākās šo izotopu atdalīšanas ceļu meklējumi.

1940. gada jūlijā Kārlis Fridrihs fon Veic-zekers teorētiski pierādīja, ka urānam-238 atomreaktorā jāpārvēršas par jaunu elementu, kas pēc savām īpašībām būs analoģisks urānam-235. Tādējādi viņš patstāvīgi atklāja elementu, kuru amerikāņi vēlāk nosauca par plutoniju, un pamatoja iespēju to izmantot kā kodoldegvielu.

1940. gada decembrī, tieši tajā laikā, kad Ileizenberga vadībā bija uzbūvēts pirmais pētnieciskais reaktors, firma «Auergesell-schaft» apguva metāliskā urāna ražošanu.

Bet vēl pēc deviņiem mēnešiem «Urāna projekta» dalībnieki pārliecinājās, ka kodolu dalīšanās ķēdes reakcija patiešām ir iespējama. Aparāti rādīja, ka reaktorā ievietotā urāna masa izdala vairāk neitronu nekā absorbē.

Vēlāk Heizenbergs atcerējās: «1941. gada septembrī mums pavērās ceļš. Tas mūs veda uz atombumbu.»

«TUBE ALLOYS»[1]

Anglijā darbi atoma kodola dalīšanas jomā sākās tikai mazliet vēlāk nekā Francijā un ari saņēma valdibas atbalstu.

Tiklīdz Londonas impēriskās koledžas profesors Džordžs Tomsons 1939. gadā izlasīja 2oIio-Kirī un viņa kolēģu rakstu žurnālā «Nature», viņš tūlīt to darīja zināmu Henrijam Tizardam, kurš vadīja militāros zinātniskos pētījumus. Viņi kopā devās uz Vait-holu, lai saņemtu valdības atbalstu. Londonā visai nopietni izturējās pret viņu apgalvojumu, ka kodolfizika var izdarīt apvērsumu bruņojumā, — acīmredzot tāpēc, ka Londonā jau bija pienākušas aģentūras ziņas par Vācijā nodibināto «Urāna biedrību».

Tomsonam piešķīra naudu, viņa rīcībā nodeva tonnu urāna rūdas. 1940. gada aprīlī zinātniekam uzdeva vadīt valdības komiteju atomenerģijas izmantošanai militāros nolūkos.

Tomsona komiteju nodibināja tieši pirms tā kara posma, kad Anglija kādu laiku palika viena aci pret aci ar hitlerisko Vāciju. Sākās «kauja par Britāniju» — fašistu aviācijas masveida uzlidojumi Londonai. Hitlerieši bļaustījās par lēcienu pāri Lamanšam. Kara situācija izvirzīja priekšplānā citus, steidzamākus uzdevumus. Turklāt par vissteidzamāko no tiem toreiz uzskatīja radara izstrādāšanu aizsardzībai pret hitleriešu aviāciju.

Tomēr tieši tajās dienās, kad notika «kauja par Britāniju», Kembridžā, Birmingemā un Liverpūlē darbi, kurus koordinēja Tomsons, manāmi virzījās uz priekšu. Turklāt sevišķi būtisku ieguldījumu deva emigrējušie zinātnieki. Viņi joprojām varēja pilnībā nodoties atompētījumiem, jo drošības dienests nepielaida ārzemniekus slepenajos darbos, kuros bija mobilizēti viņu britu kolēģi, proti, darbos, kas bija saistīti ar radiolokāciju, cīņu pret magnētiskajām mīnām un zemūdeņu atklāšanu.

Kaut gan daudzi no šiem zinātniekiem bija pārcēlušies uz Angliju jau pirms kara sākuma, viņus tik un tā turēja uzskaitē kā «ārzemniekus no naidīgas valsts». Tāpēc fiziķiem no kontinenta nācās pārdzīvot daudz pazemojošu brīžu, kad viņus nepielaida pie dokumentiem, kur bija izklāstītas viņu pašu piedāvātās idejas.

Halbans un Kovarskis, kuriem Anglija pēc Francijas bija k|uvtisi par otro patvēruma vietu no nacisma, apmetās Kembridžā. Rezultāti, kas bija gūti viņu kopīgajos pētījumos ar Zolio-Kirī Francijas koledžā, protams, bija milzīgs atspaids britu programmai, nemaz nerunājot par to, ka smagais ūdens, kuru viņi pēc Parīzes krišanas bija pārveduši pāri Lamanšam, līdz ar urāna rūdu no Dienvidāfrikas un Kanādas nodrošināja pietiekamu izejvielu bāzi ang|u pētījumiem. Uz šī pamata Halbans un Kovarskis apstiprināja iespējamību panākt ķēdes reakciju ar urāna un smagā ūdens palīdzību, kā arī būtiski palīdzēja urāna izotopu atdalīšanas darbos, kuri notika Liverpūlē angļa Cedvīka vadībā.

Lai gan starp dažādu tautību zinātniekiem tūlīt nodibinājās pilnīga atklātība un radošs kontakts, britu varas iestādes tomēr izturējās pret atbraucējiem no kontinenta samērā piesardzīgi un pat aizdomīgi. Angļu fiziķi lūdza savus kolēģus filozofiski uzņemt nepatikšanas, kas tāpēc radās. Taču arī viņiem vēlāk nācās līdz mielēm tukšot šo rūgto kausu, kad paši ang|i Savienotajās Valstīs nonāca gluži tādā pašā situācijā.

1941. gada 15. jūlijā Tomsona komiteja iesniedza savu ziņojumu britu valdībai. Sis dokuments pirmo reizi saturēja oficiālu slēdzienu, ka ir iespējams līdz kara beigām radīt atombumbu, kā arī atbildēja uz jautājumu, kādus materiālu un cilvēku resursus tas prasīs un vai atombumbas pielietošanas efekts attaisnos tai iztērētos līdzekļus. Ziņojumā bija minēti urāna-235 kritiskās masas aprēķini, stāstīts par iespēju uzkrāt plutoniju kodolreaktorā, kā arī piedāvāts urāna izotopu atdalīšanas eksperimentālā uzņēmuma projekts.

1941. gada oktobrī, tais pašās dienās, kad hitleriešu karapūļi izlauzās līdz Maskavas pievārtei, Anglijā nodibināja valdības iestādi atomieroču radīšanai. Tai piešķīra koda nosaukumu «Tube Alloys».

Trešā nodaļa ZIŅOJUMA 16. PUNKTS

1942. gada 4. jūnijā impērijas bruņošanās ministrs Alberts Spērs Berlīnē rīkoja paplašinātu apspriedi par «Urāna projektu». Līdz ar fiziķiem Heizen-bergu, Hānu, Harteku, Dībneru tajā pieda-

I ijās feldmaršals Milhs, ģenerālpulkvedis Fromms, kas pārzināja kaujas tehnikas piegādes vērmahtam, Armijas bruņojuma pārvaldes priekšnieks ģenerālis fon Lēbs un citi.

Nebija nejaušība, ka nacistiskā virsotne atkal bija atguvusi interesi par «Urāna projektu». 1942. gada vasarā k|uva skaidrs, ka zibenskara plāni pret Padomju Savienību ir izgāzušies. Vācu karaspēks bija apturēts pie Ļeņingradas un atsviests no Maskavas.

Ziemas kampaņas neveiksmes piedēvēja «bargajam Krievijas salam». Bet, kad atkal pienāca vasara, vērmahts vairs nespēja atsākt triecienus visā frontē. Un arī dienvidos, kurp tika pārsviesti galvenie spēki, uzbrukums ik pa laikam apsika un prasīja aizvien jaunu pastiprinājumu. Atlika cerēt uz kādu «brīnumieroci», kas spētu atdot hitleriešiem stratēģisko iniciatīvu.

Reihsministrs Spērs sāka apspriedi bez ievadvārdiem.

Viņš teica: «Reiha militārā vadība gribētu dzirdēt no «Urāna projekta» dalībniekiem atbildes uz diviem jautājumiem. Pirmkārt, vai ir iespējams radīt atombumbu? Un, otrkārt, kad?»

Verners Heizenbcrgs ziņoja par pētījumu gaitu trīs iepriekšējos gados. Viņš sāka ar to, ka ce|ā uz kodolu dalīšanās ķēdes reakciju atklājies daudz vairāk grūtību, nekā vācu fiziķi sākumā gaidījuši.

Tomēr darbi ir virzījušies uz priekšu. Eksperimentāli pierādīta iespēja radīt kodolreaktoru, kurā kā palēninātāju izmanto

smago ūdeni. Uz teorētisku aprēķinu pamala izdarīts slēdziens, ka tādā reaktorā veidosies jauns elements ar atommasu 239 un ka ši viela var kalpot par kodoldegvielu tāpat kā urāns ar atommasu 235, toties to būs daudz vieglāk iegūt ķīmiskā ceļā.

Kā izrietēja no ziņojuma, vācu fiziķi uzskatīja, ka viņu uzdevums ir pirmām kārtām radīt kodolreaktoru ar lēnajiem neitroniem. Viņi domāja, ka galu galā izdosies konstruēt kompaktu reaktoru, kur urāna kodolu dalīšanās pieaugs līdzīgi lavīnai. Tātad atombumbu viņi iedomājās gluži vienkārši kā eksplodējošu urāna reaktoru.

Daudzi mundieros tērptie apspriedes dalībnieki pirmo reizi mūžā dzirdēja tādus terminus kā atoma kodola sašķelšana vai urāna izotopu atdalīšana. Sevišķi lielu iespaidu uz virsniekiem atstāja vārdi, ka jaunā viela, kura, pēc zinātnieku aprēķiniem, uzkrāsies kodolreaktorā, būs apmēram miljonu reižu spēcīgāka sprāgstviela nekā dinamīts.

«Kā jūs iedomājaties kodolreaktora vai urāna bumbas pielietošanu karā?» jautāja feldmaršals Milhs.

«Kas attiecas uz kodolreaktoru, tad tas varētu kalpot kā stacionārs enerģijas avots vai dzinējs karakuģī, kurš kļūtu nesalīdzināmi autonomāks. Bet, ja runājam par ierīci ar kodoldegvielu, tad tā droši vien būs pārlieku masīva, lai to nogādātu mērķī ar artilērijas šāviņa vai lidmašīnas palīdzību. Bet var taču iedomāties pašgājēju torpēdu, kura vienā paņēmienā iznīcinātu pretinieka jūras kara bāzi.»

«Jūs minējāt, ka urāna atomu sairšanu pavada radioaktīvu vielu izdalīšanās. Vai nav iespējams izmantot to indīgo starojumu, lai saindētu gaisu vai ūdeni pretinieka teritorijā?» jautāja ģenerālpulkvedis Fromms. Zinātnieki atbildēja apstiprinoši.

«Atgriezīsimies pie tā, ar ko mēs sākām,» iejaucās reihsministrs Spērs. «Gribētos precizēt, cik ilgs laiks būs vajadzīgs «Urāna projekta» dalībniekiem, lai radītu kaujas pielietojumam gatavus jaunā veida ieročus. Trīs mēneši vai seši mēneši?»

Heizenbergs noliedzoši pakratīja galvu. Viņš atsaucās uz Vācijas ekonomikas ierobežotajam iespējām. Lai izraisītu pašuztu-rošu kodolu dalīšanās ķēdes reakciju, vajadzīgas vismaz 10 tonnas metāliskā urāna un 5 tonnas smagā ūdens. Pagaidām projekta dalībnieki nevar iegūt ne vienu, ne otru tādā daudzumā. Vēl joprojām nav atrasts drošs urāna izotopu atdalīšanas paņēmiens. Turklāt šis process prasa milzīgu daudzumu elektroenerģijas. Vārdu sakot, urāna bumbas radīšanai būs vajadzīgi nevis mēneši, bet gadi.

«Vai jūs varat nosaukt konkrētāku termiņu?»

«No diviem līdz pieciem gadiem pat tādā gadījumā, ja mēs saņemsim visu nepieciešamo materiālo atbalstu,» Heizenbergs atbildēja.

«Labi, es ziņošu fireram par mūsu apspriedi un darīšu jums zināmu, kas tiks izlemts attiecībā uz turpmāko darbu mērogu,» Spērs nobeidza.

1942. gada 23. jūnijā Spers sniedza Hitleram kārtējo ziņojumu par kara rūpniecības problēmām. Informācija par «Urāna projektu» tajā figurēja tikai kā 16. punkts un izpelnījas vienu vienīgu frāzi reihsministra dienasgrāmatā: «īsi ziņoju fīreram par apspriedi sakarā ar atompetijumiem un sniegto atbalstu.»

DIVERSIJA FIRMA «NORSK-HIDRO»

1942. gada ziemā firmas «Norsk-Hidro» galvenais inženieris Bruns nodibināja kontaktus ar norvēģu Pretošanās kustības dalībniekiem. Viņš pastāstīja, ka okupācijas varas iestādes pieprasījušas krasi paplašināt smagā ūdens ražošanu Rjūkanā. Reiz Brūnam nakts dežūras laikā izdevās nokopēt papildu iekārtas izvietojuma plānu. So iekārtu jau bija sākuši montēt.

Bruns lūdza steidzami pārsūtīt šos materiālus uz Angliju, kur viņa draugs Tron-steds (kādreiz viņi kopā bija izstrādājuši tehnoloģiju smagā ūdens iegūšanai elektrolīzes ceļā) bija kļuvis par vienu no organizācijas «Brīvā Norvēģija» vadītājiem.

Londonā tūlīt saprata, ka no Bruņa saņemtās ziņas ir ārkārtīgi svarīgas. Kad vācieši gribēja pārtvert smago ūdeni, ko bija nopirkusi Parize, tas varēja būt gluži vienkārši mēģinājums kavēt franču eksperimentus. Turpretī tagad bija parādījušies neapgāžami pierādījumi, ka nacistiska Vācija

nopietni izvērš atompētījumus. Tāpēc uzdevums nepie|aut «Norsk-Hidro» ražošanas paplašināšanu ieguva militāri stratēģisku nozīmi.

Apspriežot nākamās operācijas plānu ar britu armijas vadību, Tronsteds pūlējās pierādīt, ka Rjūkanas bombardēšana nodarītu lielāku postu civiliedzīvotājiem nekā pašam objektam. Pēc vir,ia domām, rūpnīcu varētu uzspridzināt tikai diversantu grupa, kas sastāvētu no norvēģiem, kuri labi pazīst uzņēmumu un apkārtni. Taču angļi paziņoja, ka paši uzņemoties operācijas izpildi. Uzspridzināt smagā ūdens ražošanas iekārtu uzdeva diviem speciālā aviodesantdienesta (SAS) vadiem.

Tā kā vācu pretgaisa aizsardzība Norvēģijā bija apgādata tikai ar skaņu uztvērējiem un tas rīcībā nebija radariekārtu, tika nolemts desantniekus vest ar planieriem. Norvēģu pagrīdniekiem tika uzdots tikai sagaidīt angļus līdzenumā, kas atradās ziemeļos no Rjūkanas.

Tronsteds brīdināja, ka planieru nolaišanās ar desantniekiem un sprāgstvielu būs ļoti riskanta: laika apstākļi virs centrālās Norvēģijas ir ļoti mainīgi, līdzenumā atrodas daudz laukakmeņu un plaisu. Taču šos argumentus neņēma vērā.

1942. gada 19. novembrī, tai pašā diena, kad Sarkanā Armija ar spēcīgu artilērijas viesuļuguni sāka uzbrukumu pie Staļingra-das, divi angļu bumbvedēji «Halifax», vilkdami līdzi planierus, pacēlās no kāda armijas lidlauka Skotijā.

Tā faktiski bija pirmā kaujas operācija, kurā Karaliskie gaisa kara spēki pielietoja planierus. Bumbvedēju apkalpēm nebija pietiekamas buksēšanas pieredzes. Turklāt reida dalībniekiem izgadījās nelabvēlīgi laika apstākļi. Kaut gan apkalpēm bija aizliegts lietot radiosakarus, no vienas lidmašīnas pienāca radiograimna: «Iekļuvām sniegputenī. Nomaldījāmies no kursa. Sākas apledojums.»

Pirmā bumbvedēja pilots domāja, ka vēl joprojām atrodas virs jūras, bet īstenībā jau sen lidoja virs Norvēģijas. Pēkšņi ieraudzījis savā priekšā stāvu klinti, viņš atkabināja planieri un mēģināja strauji uzņemt augstumu. Tomēr mašīna ietriecās kalna nogāzē.

Visa bumbvedēja apkalpe gāja bojā. Planieris sašķīda turpat tuvumā. No desantniekiem, kas tajā atradās, dzīvi palika četrpadsmit. Otram bumbvedējam apledojuma dēļ pārtrūka buksēšanas trose, un tas, atstājis planieri likteņa varā, devās atpakaļ uz bāzi. No otrā desantnieku vada dzīvi palika deviņi.

Katastrofas vietā ieradās vācu soda vienība, kas bija pārtvērusi angļu radiosignālus. Planiera drupās nacisti atrada tola sainīšus un detonatorus.

Angļi, kuriem vajadzēja nest ievainotos, nebija paspējuši tālu aiziet, un viņus sagūstīja. Gūstekņus nogādāja Egersundas pilsētas kara komandantūrā. Pēc īsas nopratināšanas viņus visus nošāva saskaņā ar Hitlera pavēli par diversantiem un partizāniem.

Viņu steidzīgā iznīcināšana izraisīja konfliktu starp gestapo un abvēru. SS reihsfi-

feram Himleram uz Berlīni nosūtīja Šādu telegrammu: «Nakti no 19. novembra uz 20. novembri Egersundas tuvumā nogāzās divi angļu planieri, kā arī viens no bumbvedējiem, kas tos buksēja. Planieros bija atradusies diversiju grupa 35 cilvēku sastāvā. Apmēram trešā daļa gāja bojā kritiena laikā. Diemžēl armijas varas iestādes nošāva pārējos, un tagad nav iespējams noskaidrot operācijas mērķi.»

Plānojot nākamo reidu, angļi bija spiesti uzklausīt Tronsteda domas. Tika nolemts izsist rūpnīcu no ierindas ar norvēģu diversiju grupas spēkiem, nogādājot pagrīdnic-kicm paligā sešus pieredzējušus izpletņu lēcējus un spridzinātājus.

Gandrīz divus mēnešus viņi rūpīgi trenējās speciāli izveidotā rūpnīcas maketā. Kad gatavošanās gāja pilnā sparā, pienāca ziņa, ka pie Staļingradas ielenktā 330 tūkstošu vīru lielā Paulusa armija kapitulējusi. Sī ziņa izraisīja vispārēju līksmību.

Pēc divām nedēļām izpletņu lēcējus nogādāja pielijušā lidlaukā. Baltos maskēšanās tērpos, ar slēpēm rokās viņi izskatījās dīvaini, jo mitrajā Skotijas ziemā februārī visur rēgojās peļķes.

Šoreiz pilots savlaicīgi pamanīja signāl-ugunis. Kaut gan bija sniega vētra, izpletņu lēcēji laimīgi nonāca zemē.

Vēl veselu nedēļu apvienotā grupa apvidū precizēja operācijas detaļas. Hitleriešu apsardze varēja uzskatīt, ka pati daba ir parūpējusies, lai objekts Rjūkanā būtu nepieejams.

Hidroelektrostaciju un elektrolīzes rūpnīcu no vienas puses aizsargāja augsta, stāva klints, no otras — aiza. Tās pieejas bija mīnētas. Tikai vienā vietā pār aizu stiepās iekaru tilts, kuru dienu un nakti apsargāja. Tronsteds un Brūns ieteica diversantiem izmantot šauro elektriskā kabeļa tuneli, lai iekļūtu rūpnīcā.

Operāciju paredzēja 1943. gada 27. februārī. Divi spridzinātāji divu vietējo pagrīd-nieku pavadībā viens aiz otra ielīda šaurajā tunelī. Pārējie vienības locekļi sadalījās grupās, lai segtu viņu atkāpšanos.

Tunelis atveda norvēģus pašā rūpnīcas sirdī — smagā ūdens koncentrācijas cehā. Šeit ar virvēm ievilka arī mugursomas, kurās atradās vajadzīgie piederumi. Diversanti četratā ātri izvietoja zem cisternām sprāgstvielu un detonatorus, kā arī ielika šrapneļus dzesēšanas cauruļu savijumos.

Atpakaļceļā vajadzēja vilkt līdzi spridzināmās ietaises vadus. Kad līdz tuneļa izejai bija palikuši daži metri un trīs norvēģi jau laimīgi bija izkļuvuši ārā, grupas vadītājs savienoja detonatorus ar pulksteņa mehānismu, kuram vajadzēja iedarboties pēc 20 minūtēm.

Viņi novēroja sprādzienu, paslēpušies starp klintīm. Tas notika paredzētajā laikā. Tūlīt pat sāka kaukt sirēnas. Mašīnas ar apsardzi steidzās uz rūpnīcu. Bet diversantu grupas locekļi jau bija drošībā un laimīgi aizkļuva līdz Zviedrijas robežai.

Nākamajā dienā Rjūkanā ieradās vācu augstākais komisārs Norvēģijā. Viņš pavēlēja apcietināt pilsētā desmit ķīlniekus un brīdināja, ka viņus nošaus, ja vietējie iedzīvotāji neizdos diversantus. Taču, ilgstoši pratinot strādniekus, kas sprādziena laikā bija atradušies rūpnīcas teritorijā, neatklājas nekādi pierādījumi.

«Spriežot pēc tehnoloģiskā cikla sektoriem, kas izsisti no ierindas, mums ir darīšana ar profesionālu militāru akciju. Atbildēt uz to ar soda pasākumiem pret civiliedzīvotājiem nebūtu okupācijas varas interesēs,» abvēra pārstāvis ziņoja augstākajam komisāram.

Rjūkanā saveda lielus policijas spēkus. Bet tas vairs neko nevarēja grozīt. Smaga ūdens ražošana «Norsk-Hidro» fabrikā bija paralizēta uz ilgu laiku.

STAĻINGRADAS ATBALSS

Kāpēc «Urāna projektu» nenobeidza ar atombumbas radīšanu? Vācijas zinātne vispār un konkrēti fizika tolaik atradās vadošās pozīcijās pasaulē, bet pēc sava rūpnieciskā potenciāla Vācija atpalika tikai no Savienotajām Valstīm.

Turklāt «Urāna projekts» bija startējis strauji. Sākumā tā dalībnieki gandrīz visos virzienos aizsteidzās priekšā saviem sāncenšiem. Vācu fiziķi pirmie pabeidza teorētiskos un eksperimentālos pētījumus, kuri bija nepieciešami, lai radītu atomreaktoru, kas darbojas ar urānu un smago ūdeni, pirmie guva

reālus rezultātus cejā uz kodolu dalīšanās ķēdes reakciju.

Viņi pirmie paredzēja, ka kodolreaktorā uzkrāsies jauns elements, kuru vēlāk nosauca par plutoniju, pirmie noorganizēja metāliskā urāna ražošanu rūpnieciskos mērogos. Pietiek salīdzināt datumus un faktus, lai pārliecinātos: visu 1940. un 1941. gadu viņi bija sacensības līderi.

Viņiem atlika spert nākamo soli: pāriet no laboratorijas ierīcēm uz rūpnieciskām iekārtām, uzbūvēt urāna izotopu atdalīšanas rūpnīcas, iedarbināt kodolreaktorus, kuros notiktu plutonija uzkrāšanās rūpnieciskos mērogos.

Bet tas nenotika. Pēc pirmajiem pārliecinošas augsmes gadiem Vācijas atompētī-jumu mērogus iesaldēja, pēc tam tie pat sāka sašaurināties. Kāpēc tad «Urāna projekts» pēkšņi sāka buksēt?

Galvenais iemesls bija zibenskara izgāšanās un izšķirošais lūzums kara gaitā, kas notika līdz ar Staļingradas kauju.

Līdz 1942. gadam, kad cerības saistīja ar zibenskaru, nacistu vadība nepiešķīra «Urāna projektam» sevišķi aktuālu nozīmi, jo uzskatīja, ka uzvarēt var arī bez atombumbas.

Kad hitleriešu karaspēks iegāja Parīzē, Hitlers orientējās uz to, ka vairs nav vajadzīgs kāpināt munīcijas ražošanu. Viņam likās, ka Vācija ir sasniegusi kara nobeiguma posmu ar tādu militārā spēka pārākumu, pie kura reiha pretinieku pilnīga sagrāve neprasīs lielas pūles.

Rezultātā tika palaists garām brīdis, kad

Vācija patiešām varēja izveidot atonirūpnie-cību uz bombardēšanas neskartās metalurģijas, ķīmijas un enerģētikas bāzes, kad tās rīcībā vēl bija pienācīgi izejvielu un darbaspēka resursi.

Bet pēc padomju pretuzbrukuma pie Maskavas un it īpaši pēc Paulusa armijas ielenkšanas un sagrāves nacistu režīms bija spiests visus spēkus un resursus koncentrēt tuvāko uzdevumu izpildei, lai apgādātu karaspēku ar ieročiem un munīciju. Tagad vairs nevarēja būt ne runas par ilglaicīgu pētījumu programmām. Tās reibām gluži vienkārši nebija pa spēkam.

Tāpēc, pienācīgi novērtējot varoņdarbu, ko veica norvēģu patrioti, kas uzspridzināja smagā ūdens rūpnīcu, cik vīrišķīgi bija angļu un amerikāņu lidotāji, kas bombardēja reiha rūpniecības centrus, jāsaskata, ka izšķirošais spēks, kas nejāva hitleriešiem radīt atomieročus, bija Padomju Armija.

Sankcionējot «Urāna projektu», nacistu vadība no paša sākuma parādīja īsredzību un vieglprātību, nenovērtējot ar tā realizāciju saistītās grūtības. Tā cerēja radīt atomieročus ar maziem tēriņiem, bez pienācīgas zinātniskās un inženiertehniskās bāzes.

Tā, piemēram, vācu atompētījumiem tika iztērēts divsimt reižu mazāk līdzekļu, tajos bija nodarbināti pusotra tūkstoša reižu mazāk cilvēku nekā amerikāņu «Menhetenas projektā». Arī šeit izpaudās hitleriešiem piemītošais avantūristus.

Turklāt «Urāna projekta» liktenim zināmā mērā bija nozīmīgi arī subjektīvie faktori.

Hitlers nepārprotami juta aizspriedumus pret kodolfiziku. Vir.iš to dēvēja par «žīdu būšanu», jo aiz visa, kas bija saistīts ar relativitātes teoriju, viņam rēgojās Einšteina profils.

Starp cilu, nacistu vadība nebūt nebija pilnīgi atteikusies atbalstīt «Urāna projektu». Darbi turpinājās iepriekšējā, tas ir, ierobežotā mēroga. Uzskatīja, ka tie ir derīgi kaut vai tāpēc vien, ka pierāda pretinieka nespēju radīt atomieročus. Sak, ja jau pat vācu fiziķi nevar atrisināt šādu uzdevumu, tad nevienam citam visā pasaulē tas nebūs pa spēkam.

1943. gada 8. jūlija, tas ir, septiņus mēnešus pēc tam, kad Enriko Fermi, kas strādāja Cikaga zem universitātes stadiona tribīnēm, bija pirmo reizi ierosinājis kodolu dalīšanās ķēdes reakciju, Gēringa mītnē pienāca šāda vēstule:

«Rcihsmaršala informēšanai nosūtu jums kodolfizikas jautājumos pilnvarotā valsts padomnieka profesora doktora Ezava ziņojumu. Kā redzams no ziņojuma, dažu mēnešu laikā darbs ir diezgan krietni virzījies uz priekšu. Sis darbs nevar īsā laikā novest pie praktiski lietojamu mašīnu vai sprāgstvielu izgatavošanas, tāpēc varam būt pārliecināti, ka šajā nozarē naidīgās valstis nevar sagādāt mums nekādu pārsteigumu.

Ar vislabākajiem novēlējumiem. Heil Hitler! Jūsu Mencclis.»

Profesors Rūdolfs Mencclis, SS karaspēka brigādenfīrers, kas bija parakstījis šo vēstuli,

tolaik vadīja visus militāri nozīmīgos Vācijas universitāšu zinātniskos darbus.

1944. gada 16. decembrī fiziķis Valters Gcrlahs ziņoja partijas vadonim Bormanim: «Es esmu pārliecināts, ka patlaban mēs atrodamies stipri priekšā Amerikai kā pētījumu, tā arī izstrādņu ziņā, kaut gan mums jāstrādā grūtākos apstākļos nekā Amerikā.»

Ceturtā nodaļa KVEBEKAS BĒRU ZVANI

1941. gada 6. decembrī padomju karaspēks pārgāja pretuzbrukumā pie Maskavas. Tas nozīmēja, ka hitleriešu zibenskara plāns pret PSRS ir izgāzies.

1941. gada 7. decembrī 350 japāņu lidmašīnas pēkšņi uzbruka Pirlharborai. Ar bumbām un torpēdām tās iznīcināja ASV Klusā okeāna flotes kodolu, kas atradās savā galvenajā bāzē.

Zīmīgi, ka tieši pirms tās dienas, kad ASV vairs nebija neitrāla valsts un kļuva par vienu no otrā pasaules kara dalībniecēm, Vašingtonā pieņēma lēmumu praktiski uzsākt atomieroču radīšanu. Pirmo reizi asignēja lielus naudas līdzekļus, lai realizētu šo programmu.

Vairums Rietumu autoru, kas raksta par atombumbas vēsturi, ASV dalību šajā sacensībā skaita no 1939. gada 11. oktobra, kad Rūzvelts iepazinās ar Einšteina vēstuli.

Šak, viss esot sācies ar slavenajiem prezidenta vārdiem: «Tas prasa rīcību!» Bet īstenība pagaja veseli divi gadi un divi mēneši, iekams sākās kāda konkrēta darbiba.

Apgalvo, ka amerikāņu darbu sākumu stimulējis uzbrukums Pirlharborai. Sak, vajadzējis izgatavot atombumbas un nomest tās uz Hirosimu un Nagasaki, lai atriebtos japāņiem par viņu nodevību. Bet šo propagan-distisko mītu apgāž fakts, ka lēmumu uzsākt atomieroču radīšanu (gluži kā likteņa ironija!) pieņēma vienu dienu pirms uzbrukuma Pirlharborai, kas Vašingtonai bija pilnīgi negaidīts.

Hinšteina aicinājums aizsteigties priekšā Hitleram jauna ieroča radīšanā iedarbojās tikai tad, kad Rietumeiropas zinātnieku panākumi — sākuma Francijā, pēc tam Anglijā — pārliecināja ASV valdošās aprindas, ka atombumbas radīšana ir praktiski iespējama.

Tiešs stimuls lēmumam, ko Baltais nams pieņēma 1941. gada 6. decembrī, bija Tom-sona komitejas ziņojums britu valdībai un uz tā pamata pieņemtā programma «Tube Alloys», kuru Londona apstiprināja 1941. gada oktobrī.

Jau iepriekšējā gadā Anglija bija piedāvājusi Savienotajām Valstīm sadarbību apmaiņā ar militāri nozīmīgu zinātnisko informāciju. Šādas apmaiņas ietvaros uz ASV nosūtīja delegāciju Tizarda vadībā. 1941. gada rudenī Anglijā ieradās amerikāņu fiziķi Pegrams un Urejs. Viņi apmeklēja arī Kembridžu, Birmingcmu un Liverpūli. So brau-

cienu rezultātā amerikāņi pārliecinājās, ka angļi stipri aizsteigušies viņiem priekšā jaunāko zinātnes atklājumu militārā pielietojuma sfērā — sākot ar radaru un beidzot ar atompētijumicm.

Un tā angļu un amerikāņu sadarbības sākumā Anglija bija tā valsts, kas deva. Bet grūtajās dienās, kad notika «kauja par Bri-taniju», tai aizvien vairāk bija vajadzīga palīdzība no okeāna viņas puses. Apmaiņai pret to Anglijai vajadzēja dot solījumu iepazīstināt Savienotās Valstis ar saviem zinātniski tehniskajiem sasniegumiem (turklāt pirmām kārtam bija runa par jaunākajiem pretgaisa aizsardzības līdzekļiem, konkrēti — radariem).

Bet, ja Savienotajām Valstīm tolaik kara briesmas vēl bija pārāk talas, tad Anglijai karš, gluži pretēji, atradās pārlieku tuvu. Aizvien vairāk kļuva skaidrs, ka pretinieka bombardēšanas un gaisa izlūkošanas apstākļos britu teritorijā diez vai izdosies izvērst programmu <rTube Alloys» rūpnieciskos mērogos.

1942. gada 20. jūnijā Cērčils, tikdamies ar Rūzveltu netālu no Vašingtonas, piekrita angļu pētījumu pārcelšanai uz Atlantijas okeāna otru krastu un atombumbas izstrādāšanai ar divu valstu apvienotiem spēkiem. Taču pēc tam, kad šī darba vadība pārgāja Pentagona rokās, angļu un amerikāņu sadarbība atomieroču radīšanā praktiski zaudēja vienlīdzīgas partnerības raksturu.

Darbi atomenerģijas laukā nonāca ASV nodibinātās militāri politiskās komitejas stingrajā kontrolē. So darbu dalībniekus kvalificēja kā zinātnisko personālu, kuram jāpakļaujas stingram slepenības režīmam. Bū-tibā angļu programma «Tube Alloys» iekļāvās amerikāņu «Mcnhctenas projektā», pēdējais to «aprija».

Angļu darbu vadītājs Džordžs Tomsons pārcēlās uz Kanādu un kādu laiku apmeklēja militāri politiskās komitejas sēdes Vašingtonā. Bet drīzumā viņš pārliecinājās, ka amerikāņi daudz ko slēpj no viņa. Angļiem, piemēram, nepastāstīja, ka 1942. gada 2. decembrī Enriko Fcrmi Čikāgā pirmo reizi ierosinājis pašuzturošu kodolu dalīšanās ķēdes reakciju, kas pavēra ceļu uz atombumbas radīšanu. Britu sabiedrotajiem arī slēpa, ka Okridžā un Henfordā sāk būvēt milzīgas rūpnīcas.

Amerikāņi tik bieži pārkāpa partneru līdztiesības principu, ka 1943. gadā Cērčils konferencē Kasablankā par to sūdzējās Rūz-veltam. Tomēr šis sūdzības palika bez rezultāta.

«Drīz pēc manas iesaistīšanās «Mcnhete-nas projektā»,» Grovss atceras savā grāmatā «Tagad par to var pastāstīt», «mēs secinājām, ka tuvākajā nākotnē angļu pētījumi atomenerģijas lauka aprobežosies ar nelielu zinātnieku grupu, kas nebaudīs valdības un rūpniecības būtisku atbalstu. Turklāt informācijas plūsma no ASV uz Angliju palielināsies, kamēr angļi diez vai varēs mums jel ko piegādāt kā vien provizorisku pētījumu rezultātus. Tāpēc mēs nejutām sirdsapziņas pārmetumus, kad nolēmām, ka neinformēsim Angliju par «Mcnhetenas projektu», jo šīs ziņas tai tik un tā nebūtu noderīgas kara vešanai.»

1943. gada 19. augustā Rūzvelts un Cēr-čils parakstīja Kvebckas vienošanos, ar kuru faktiski izbeidzās britu neatkarīgie darbi pie atomieroču radīšanas. Tas, ka šo pētījumu agrīnajā stadijā amerikāņi bija stipri atpalikuši no angļiem un ļoti daudz pārņēma no viņiem, šajā dokumentā nemaz nebija pieminēts. Līguma dalībnieki apņēmās nepielietot atomieročus pret kādu bez savstarpējas vienošanās, kā arī nenodot trešajām valstīm jebkādu informāciju, kas attiecas uz šo ieroču radīšanu.

Tā kā PSRS tolaik bija vienīgā valsts ar ekonomisko potenciālu, kas ļautu radīt atombumbu, Kvebckas vienošanās ieguva nepārprotamu pretpadomju ievirzi īsi pirms Rūz-velta un Cērčila tikšanās ar Staļinu Tehe-rānā 1943. gada novembrī.

Kvebckas līgums noskanēja kā bēru zvani angļu programmai «Tube Alloys». Tās dalībniekiem atlika vienīgi iespēja pievienoties amerikāņu pētījumiem. Viņi atradās tādā pašā stāvoklī kā Halbans un Kovarskis, kad brauca pāri Lamanšam ar ogļu kuģi «Bru-mepark». Tieši tajās dienās, kad Staļins, Rūzvelts un Cērčils tikās Teherānas konferencē, vairums Anglijā strādājošo fiziķu sapulcējās Liverpūlē, lai šķērsotu Atlantijas okeānu. Tvaikoņa «Andis» atiešanas dienā pilsētas iestāžu rīcībā nebija automašīnu, lai pārvestu zinātniekus un viņu ģimenes uz ostu. Pēdēja brīdi izdevās vienīgi noīrēt no privāta apbedīšanas biroja katafalku kolonnu. Sājā visai simboliskajā transportlīdzeklī programmas «Tube Alloys» dalībnieki sāka savu ceļojumu uz Savienotajām Valstīm.

GROVSS UN OPENHEIMERS

1942. gada 13. augustā ASV administrācija pieņēma lēmumu apvienot visus atomieroču radīšanas darbus, nodibinot slepenu organizāciju ar koda nosaukumu «Menhetcnas projekts». Pēc mēneša par tās priekšnieku iecēla inženierka-raspēka pulkvedi Lesliju Grovsu.

Būdams Vestpointas kara akadēmijas absolvents, viņš nodarbojās ar kazarmu un noliktavu būvi amerikāņu bāzēs Centrālajā Amerikā un Havaju salās. Viņa dienesta sarakstā vienīgais izcilais ieraksts bija Pentagona ēkas būve, kuru viņš pabeidza divreiz ātrāk par plānoto termiņu.

Grovss paredzēja, ka vadīt zinātniekus būs grūtāk nekā komandēt kareivjus. Un, kad sakarā ar jauno iecelšanu Grovsam apsolīja, ka viņu paaugstinās par ģenerāli, viņš tūlīt teica, ka prātīgāk būtu papriekš piešķirt šo pakāpi un tikai tad iepazīstināt viņu ar projekta dalībniekiem.

«Ir svarīgi, lai cilvēki, ar kuriem man būs jāstrādā, no paša sākuma redzētu mani kā ģenerāli, nevis pulkvedi, kam paaugstināta pakāpe,» viņš teica. «Lai cik dīvaini tas liktos, garmatainie inteliģenti piešķir pakāpēm vēl lielāku nozīmi nekā kadru virsnieki...»

«Menhctcnas projekta» priekšnieks l.eslijs Grovss un projekta zinātniskais vadītājs Roberts Openheimers bija pilnīgi pretstati kā pēc ārējā veidola, tā arī pēc garīgās ievirzes.

Neraugoties uz savu tuklo stāvu, Grovss vienmēr izskatījās stalts un labi kopts, sākot ar kārtīgi apcirptajām Ūsiņām un beidzot ar nospodrinātajām kurpēm. Tas bija tipisks pentagonietis, ne visai gudrs, bet neatlaidīgs un pedantisks, pieradis domāt un rīkoties saskaņā ar reglamentu.

Openheimers bija saviem gadiem pārlieku uzkucis, kārns. Kaut gan viņš valkāja dārgus, labu drēbnieku šūtus uzvalkus, tie viņam mugurā vienmēr izskatījās lempīgi, kā palienēti. Roberts izcēlās ar smalkām manierēm un asu, ironisku prātu, spēja piesaistīt apkārtējo uzmanību.

Vācu izcelsmes turīgu vecāku dēls Openheimers spoži nobeidza Hārvarda universitāti, tad turpināja izglītību Kembridžas universitātē Anglijā un Getingenes universitātē Vācijā. Līdztekus fizikai viņš interesējās par franču viduslaiku dzeju un seno indiešu filozofiju.

Pēc atgriešanās Savienotajās Valstīs Roberts Openheimers, tāpat kā viņa kolēģis Ernests Lourcnss, lasīja lekcijas Kaliforni-jas universitātē Bērklijā, kur viņus uzskatīja par jaunatnes elkiem un spožiem vecpuišiem.

Jau kopš 1941. gada beigām Openheimeru vairākkārt pieaicināja konsultācijās par atomenerģijas militāro pielietošanu. Viņš veltīja daudz laika urāna-235 kritiskās masas noteikšanai, kopā ar Lourensu veica eksperimentus urāna izotopu atdalīšanai ar elektromagnētisko metodi. Tāpēc, kad amerikāņu darbi pie atombumbas sāka izvērsties plašā mērogā, Openheimeru uzaicināja vadīt šo zinātnieku kolektīvu, kas sastāvēja no daudzu tautību pārstāvjiem.

«Menhetenas projekts» bija iecerēts ar vērienu. Kā jau teikts, Grovsa rīcībā nodeva divus miljardus dolāru. Kad zinātnieki sadūrās ar grūtu izvēli: kuram kodoldegvielas iegūšanas paņēmienam dot priekšroku — vai nu bagātināt urānu ar atommasu 235, vai būvēt reaktorus, lai tajos uzkrātu plutoniju, — Pentagons diezgan vienkārši izšķīra viņu šaubas. Tika nolemts uzreiz darīt kā vienu, tā otru.

Grovss uzskatīja, ka «Menhetenas projekta» mērogs prasa, lai tā izpildei piesaistītu lielus rūpniecības koncernus. Korporācija «Union Carbide», kura jau sen piegādāja kara resoram sprāgstvielas un indīgās gāzes, sāka būvēt rūpnīcu urana-235 bagātināšanai.

Tenesi upes ielejā izveidojās Okridžas pilsēta ar astoņdesmit tūkstošiem iedzīvotāju. Par Okridžas rūpnīcas eksperimentālo bāzi kalpoja Ernesta Lourensa fizikas laboratorija Kalifornijas universitātē Bērklijā.

Otra slepena pilsēta — Henforda ar sešdesmit tūkstošiem iedzīvotāju — tika uzcelta neauglīgā tuksnesi Kolumbijas upes dienvidu krastā. Tur Enriko Fermi vadīja plutonija uzkrāšanai vajadzīgo rūpniecisko reaktoru konstruēšanu un būvi. So uzņēmumu celtniecības kontraktu Grovss nodeva Dipoņa koncernam, kurš bija viens no pulvera ražošanas aizsācējiem Ziemeļamerikā.

Лг «Menhetenas projektu» saistītie teorētiskie pētījumi un eksperimenti notika metalurģijas laboratorijā Čikāgā, kā ari Hār-varda, Prinstonas un Bērklijas universitātē.

Openheimers drīzumā nonāca pie secinājuma, ka vajag apvienot dažādu zinātnieku grupu pūliņus un tos koncentrēt vienā vietā. Sākumā Grovss pret šo ideju izturējās neuzticīgi. Viņam gribējās, lai katrs projekta dalībnieks zinātu tikai tam uzticēto darbu un paliktu pilnīgā neziņā par visu pārējo.

Openheimers neiebilda pret to, lai galvenie rūpnieciskie objekti, tādi kā rūpnīcas Ok-ridžā un Henfordā, tiktu būvēti un ekspluatēti pilnīgi neatkarīgi un pat slepenībā cits no cita. Bet tai pašā laikā viņš uzskatīja, ka svarīgs panākumu priekšnoteikums ir zinātnieku brīva domu apmaiņa un iespēja kopīgi pārvarēt grūtības.

Galu galā Grovss ar smagu sirdi piekrita tāda zinātniska centra izveidošanai, nolēmis to izvietot kādā attālā vietā, kur zinātniekus būs vieglāk izolēt un turēt kontrolē. Viņš labprāt pieņēma Opcnhcimera priekšlikumu izvēlēties šim mērķim Losalamosas ciematu sausajā Ņūmcksikas štatā, kurp Roberts jaunībā bija braucis ārstēt plaušas.

Un tā 1943. gada pavasarī miegainajā

Santafē pilsētiņā, kura kādreiz bija Spānijas vietvalžu rezidence Meksikā, sāka ierasties zinātnieki. No turienes viņus, stingri ievērojot slepenību, pārsūtīja uz Losalamosu pēc nosacītas adreses: «ASV armija, 1663. pasta kastīte».

Visu zinātniskā centra darbinieku korespondenci caurskatīja cenzūra, viņu telefona sarunas noklausījās. Automašīnas vadīšanas tiesības izsniedza pēc izdomātas adreses, bet slavenie zinātnieki tajās bija apzīmēti ar pseidonīmiem. Nilss Bors, piemēram, figurēja kā Nikolass Bekers, bet Enriko Fermi — ka Henrijs Fārmers.

«Menhetenas projekta» drošības dienestu vadīja pulkvedis Boriss Pašs — ASV krievu pareizticīgās baznīcas metropolīta dēls. Armijas pretizlūkošanas dienestā «G-2» viņš bija nonācis kā «komunistiskās iefiltrēša-nās» apkarošanas speciālists.

Visai zīmīgi, ka tai pašā laikā, kad visa pasaule apbrīnoja Staļingradas kaujas varoņus, kad dimdēja pirmie Maskavas salūti par godu uzvarām Kurskas lokā, «Menhetenas projekta» dalībnieku izsekošanu uzdeva tādam niknam antikomunistam un pretpa-domju darbonim kā Borisam Pašam.

«Mūsu stratēģija noslēpuma saglabāšanas jomā noskaidrojās ļoti drīz,» rakstīja Grovss savā grāmatā «Tagad par to var pastāstīt». «Tā iekļāvās trīs galvenajos uzdevumos: gādāt, lai pie vāciešiem nenonāktu nekādas ziņas par mūsu programmu; darīt visu iespējamo, lai bumbas pielietošana karā būtu pretiniekam pilnīgi negaidīta; un, cik iespējams, saglabāt slepenībā no krieviem mūsu atklājumus un mūsu projektu un rūpnīcu detaļas.»

OPENHEIMERS UN PASS

Pulkvedis Pašs juta nepatiku un neuzticību pret Openhcinieru. «Men-hetenas projekta» pretizlūkošanas priekšnieku mulsināja zinātnieka biogrāfija.

Openheimers sāka nopietni interesēties par politiku tikai pēc atgriešanās no Eiropas. Vācija viņam vairs nebija abstrakts ģeogrāfisks jēdziens. Viņš sāpīgi pārdzīvoja Hitlera nākšanu pie varas, nacistu represijas,' par kuru upuriem k|uva daudzi viņam personiski pazīstami zinātnieki. Tas viss galu galā tuvināja Opcnheimeru kreisajām anti-fašistiskajām organizācijām Kalifornijā.

Openheimers sevišķi aktīvi piedalījās to darbībā Spānijas pilsoņu kara gados. Pēc tēva nāves mantojis lielu īpašumu, viņš regulāri ziedoja naudu antifašistiskajām grupām, rakstīja un par saviem līdzekļiem izdeva tām aģitācijas brošūras.

Republikāniskās Spānijas atbalstīšanas kampaņa tuvināja Openheimcru arī ASV Komunistiskās partijas biedriem. To vidū bija studente Džeina Tetloka, Kalifornijas universitātes angļu literatūras profesora meita. Pateicoties šai jaunajai sievietei, Openheimers iepazinās ar dažiem izciliem

Kalifornijas komunistiem un sāka lasīt marksistisko literatūru. Roberts un Džeina iemīlēja viens otru un, pēc Opcnheimera izteikuma, «divas reizes tik tikko neapprecējās». Bet viņu savstarpējās simpātijas bieži vien bojāja nesaskaņas. Robertam likās, ka Džei-nas dzīvē pārāk lielu vietu ieņem sabiedriskā darbība, ka viņa ir pārlieku taisnprātīga un neiecietīga pret tiem, kas nepiekrīt viņas uzskatiem. Bet Džeina kritizēja liberālā inteliģenta ideālismu, kas piemita Robertam.

Vienā šādā reizē, kad viņi bija sastrīdējušies, Opcnheimera dzīvē notika negaidīts pavērsiens. Viņš iepazinās ar Ketrinu Hari-' soni, vietējās slimnīcas ārsta sievu. Viņas pirmais vīrs, komunists, bija kritis Spānijā, cīnīdamies Internacionālās brigades rindās. Ketrina un Roberts pēkšņi iedegās tik kvēlā mīlestībā viens pret otru, ka sarava savas līdzšinējās saites un 1940. gada novembrī apprecējās. Pēc šīm laulībām Opcnheimcrs sāka attālināties no kreisajam organizācijām un sabiedriskās darbības vispār.

Bet galīgi saraut saites ar pagatni nemaz nebija tik viegli. Džeina Tetloka joprojām mīlēja viņu. Un Roberts laiku pa laikam salikās ar Džcinu vai nu juzdamies vainīgs par to, ka saderināšanās izjukusi, vai arī tāpēc, ka pats nespēja pārvarēt agrākās jūtas.

1943. gada 12. jūnijā Opcnheimcrs ar izdomātu ieganstu aizmanījās no Losalamo-sas, lai pēc savas bijušās līgavas lūguma apmeklētu viņu Sanfrancisko. Ar smagu sirdi Roberts pastāstīja Džeinai, ka vairākus mēnešus, varbūt pat gadus viņi vispār nevarēs satikties, jo viņam vajadzēs uz ilgu laiku atstāt Bērkliju. Viņš piebilda, ka nevarot neko stāstīt Džeinai nedz par sava darba raksturu, nedz vietu, kur viņam nevarēšot rakstīt pat uz pieprasījumu. Dažus mēnešus pēc šīs sarunas Džeina Tetloka izdarīja pašnāvību.

Opcnheimeram ne prata nenāca, ka armijas pretizlūkošanas dienests no paša sākuma zināja par viņa braucienu uz Sanfrancisko un novēroja katru viņa soli. Slepenie aģenti pavadīja zinātnieku jau lidmašīna. Viņi redzēja, ka Roberts un Džeina iet uz viņas mājām. Zināja, ka viņš tur pavadījis nakti, redzēja, ka nākamajā rītā viņa pavada Robertu uz lidostu. Tas viss tika ieprotokolēts, nofotografēts, un kopā ar pārtverto vēstuļu fotokopijām, noklausīto sarunu pierakstiem to pievienoja Opcnheimera personiskajai lietai kā kompromitējošus materiālus.

Tagad pulkvedis Pašs bija ieguvis ilgi gaidīto ieganstu darbībai. 1943. gada 29. jūnijā viņš nosūtīja Pentagonam ziņojumu ar secinājumu, ka «subjekts» jāatstādina no «Mcnhetenas projekta» zinātniskā centra vadības. Pašs apgalvoja, ka zinātnieka kontakti ar Džeinu Tetloku varot izraisīt slepenās informācijas noplūdi par darbiem Los-alamosā pie komunistiem, bet ar viņu starpniecību tā var nonākt Padomju Savienībā.

Jūlija vidū ģenerālis Grovss saņēma vēstuli no Pentagona. Tajā bija teikts, ka saskaņā ar drošības dienesta ieteikumiem Openheimeru nevar apstiprināt par Losala-mosas zinātniskā centra vadītāju. Pulkvedis

Džons Lansdeils, kurs pārzināja «Menhete-nas projektu» kā armijas pretizlūkošanas dienesta «G-2» pārstāvis, atbalstīja pulkveža Paša argumentus.

Tāds pavērsiens solīja Grovsam lielas nepatikšanas. Viņš juta, ka nevarēs iztikt bez šī talantīgā pētnieka un organizatora. Ģenerālis saprata, ka tieši tāds cilvēks ka Open-heimers spēj apvienot pasaulslavenu zinātnieku — «Menhetenas projekta» smadzeņu centra — pūliņus, tos antifašistiski noskaņotos Eiropas fiziķus, kuri cienīja Robertu ne tikai viņa zināšanu, bet arī pārliecības dēļ.

Notika ilga saruna starp Grovsu un Open-heimeru. Pārsteigts par pierādījumiem, kas tika vērsti pret viņu, Openheimers apgalvoja, ka jau sen sarāvis jebkādas saites ar komunistiem un arī viņa personiskās attiecības ar Džeinu Tetloku atrodoties uz iziršanas robežas. Juzdams, ka pienācis izdevīgs brīdis pilnīgi pak|aut mīkstčaulīgo inteliģentu savai gribai, Grovss nolēma spēlēt uz zinātnieka godprātību. Viņš teica, ka demonstratīvi noliekot pie malas visas apsūdzības pret zinātnieku, lai gan riskējot ar savu karjeru.

1943. gada 20. jūlijā ģenerālis Grovss rakstīja uz Pentagonu: «Uzskatu par nepieciešamu nekavējoties noformēt Roberta Open-heimera dalību slepenajā darbā neatkarīgi no jūsu rīcībā esošajām ziņām par viņu. Viņa dalība projektā ir absolūti nepieciešama.»

Grovss prasmīgi manipulēja ar Openhei-mēru, spēlējot te Uz viņa godaprātu, te godkāri. 1943. gada beigās drošības dienests deva šādu zīmīgu raksturojumu Losalamo-sas zinātniskā centra vadītājam:

«Var uzskatīt, ka Openheimers kā zinātnieks ir dziļi ieinteresēts iegūt pasaules slavu un ieņemt savu vietu vēsturē pēc projekta realizēšanas. Ir arī iespējams, ka Pentagons var viņam atļaut to realizēt, bet var arī izsvītrot viņa vārdu, sabojāt reputāciju un karjeru, ja atradīs to par vajadzīgu. Ja Opcnheimeram liktu pietiekami skaidri noprast tādu perspektīvu, tas viņu piespiestu pārskatīt savu attieksmi pret Pentagonu.»

Grovsa pieeja Openheimeram būtībā atbilda šai idejai un galu galā vainagojās ar panākumiem. Liberālais inteliģents ar progresīviem uzskatiem kļuva par reakcionāro militāristu gūstekni, paklausīgu ieroci viņu rokas.

Kad darbu nobeiguma stadijā un it īpaši pēc hitleriskās Vācijas kapitulācijas daudzi Openheimera kolēģi pretojās atomieroču pielietošanai pret Japānu, viņš tiem nepievienojās. Openheimers, būdams «Menhetenas projekta» zinātniskais vadītājs, piedalījās, tiesa, tikai kā konsultants, attiecīgās kaujas operācijas plānošanā un bombardēšanas objektu izvēlē.

Piektā nodaļa APSPRIEDE SUIKOSJA KLUBA

1942. gada 8. jūlijā — tajā vasarā, kad Alberts Spers ziņoja Hitleram, ka atombumbas radīšana prasīs nevis mēnešus, bet gadus, un kad amerikāņu «Menhetenas projekts» aprija angļu programmu «Tube Alloys», — Japānas impe-ratoriskās flotes galvenais štābs sapulcināja Tokijā Suikosja jūras virsnieku klubā valsts vadošos fiziķus. Ielūgto vidū bija Josio Ni-sina no Fizikālās ķīmijas pētījumu institūta, Riokiti Sagane no Tokijas universitātes, Bun-saku Arakacu no Kioto universitātes, Masasi Ķikuti un Cunesaburo Asada no Osakas universitātes.

Flotes zinātniski tehniskās pārvaldes priekšnieka vietnieks pirmā ranga kapteinis Jodzi Ito paziņoja, ka nolemts nodibināt kodolfizikas sasniegumu izmantošanas komiteju. Tai uzdots noskaidrot, kādas ir iespējas izmantot atomenerģiju militāriem nolūkiem.

Jā, tāds jautājums tika izvirzīts arī mili-tāristiskajā Japānā. Pagaidām gan šī atom-epopejas nodaļa tikai retam ir zināma. Dramatiska cīņa par monopoltiesībām uz atomieročiem norisinājās ne tikai abpus Atlantijas okeānam, bet arī Klusā okeāna pretējos krastos. Neredzamajā sacensībā ar «Menhetenas projekta» dalībniekiem iesaistījās ne tikai vācu, bet arī japāņu fiziķi.

«Pirms sākam runāt par šodienas apspriedes mērķi,» pirmā ranga kapteinis Ito vērsās pie zinātniekiem, «mēs iepazīstināsim jūs ar situāciju kaujas laukā, lai kļūtu saprotamāks uzdevums, kas izvirzījies tēvzemes zinātnei.»

Fiziķi noklausījās referātu, kas ļoti maz atgādināja japāņu pilsoņiem domātās avīžu ziņas. Septiņus mēnešus pēc kara sākuma tā gaita aizvien nepārprotamāk ievirzījās Japānai nelabvēlīgā gultnē.

Sākumā kaujas darbība Klusajā okeānā vainagojās ar uzvaru salūtiem. Drīz vien pēc veiksmīga trieciena Pirlbarborai Uzlecošās saules zemes kontrolē nokļuva praktiski visa Dienvidaustrumu Āzija: Filipīnas, Indoķīna, Taizeme, Birma, Malaja, Singapūra un Indonēzija. Japāņu militāristi bija nonākuši līdz Indijai rietumos, Austrālijai dienvidos, Aļaskai ziemeļaustrumos.

Tomēr, sākoties 1942. gada vasarai, japāņu uzbrukums Klusā okeāna dienvidrietumu daļā bija apturēts. Pēc kaujām Koraļļu jūrā un pie Midvejas salas zaudējusi stratēģisko iniciatīvu, Japāna sāka atkāpties no dažām sagrābtajām teritorijām.

Pēc «Klusā okeāna zibenskara» izgāšanās galvenajā jūrlietu štābā sāka drudžaini meklēt «jauna tipa ieroci», kas spētu mainīt kara gaitu. Tāds jaunizgudrojums kā nāvinieka tēmēta torpēda neradīja vēlamo lūzumu, kaut arī tai bija dots nosaukums «kaiten» (tulkojumā — «pavērst likteni»).

Turklāt izlūkaģentūras ziņas aizvien vairāk liecināja par to, ka Savienotajās Valstīs tiek veikti slepeni darbi, kas saistīti ar atomenerģiju. Un, lūk, pēc konsultācijām ar vadošajiem zinātniskajiem centriem Japānas imperatoriskā flote izlēma nodibināt kodolfizikas sasniegumu izmantošanas komiteju. Tās pirmajā sēdē zinātniekus palūdza atbildēt uz diviem jautājumiem. Pirmkārt: vai atomenerģiju var izmantot militāriem nolūkiem? Un otrkārt: vai Japāna ir spējīga radīt tādu ieroci pašreizējā kara gaitā?

«Aizliegums izvest no Savienotajām Valstīm urānu, toriju un rādiju ļauj secināt, ka tur risinās intensīvs darbs atomu kodolu dalīšanās jomā,» profesors Ķikuti teica.

«Ja reiz ir iespējams izgatavot atombumbu, mums šeit atliek runāt vienīgi par termiņiem! Vai patiešām Austrumāzijas dižajā vispārējā uzplaukuma sfērā^2 neatradīsies daži desmiti kilogramu kaut kāda tur urāna!» pirmā ranga kapteinis Ito iekarsa.

Profesors Sagane veltīgi pūlējās atvēsināt uniformās tērpto sarunas biedru galvas. Viņš paskaidroja, ka par kodoldegvielu var kalpot nevis urāns-238, bet gan tā izotops — urāns-235, kura parastajā urāna rūdā ir simt četrdesmit reižu mazāk. Pie tam atdalīt vieglo izotopu no smagā vai, mazākais, būtiski paaugstināt tā saturu ir neiedomājami grūti. Pēc Saganes aprēķiniem, lai uzkrātu urānu-235 nepieciešamā daudzumā, japāņiem vajadzētu turpat vai veselus desmit gadus.

Viņu atklājumi pavēra ce|u uz atoma noslēpumiem: Alberts Einsteins, l-rederiks Žolio-Kirī.

\ilss Bors, Enriko Fermi.

«Menhetenas projekta» vadi taji Leslijs Grovss un Roberts Openheimers Nakamais ūdeņraža bumbas izgudrotājs Edvards Tellers un ASV prezidents Harijs Trumens, kurš deva pavēli iznīcināt Hirosimu un Nagasaki

Openheimers un Qrovss pēc pirmā atombumbas nē&inajuma Alamogordo, kas

Й h^JSSSSt

Ģenerālis Grovss apbalvo

projekta zinātnisko vaditajn Openheimeru

ar Pentagona Goda diplomu.

1945. gada 25. aprīlis. Kamēr Apvienoto Nāciju Organizācijas konstruēšanās konferences dalībniekiem pa radio tika translēta Trūmena runa, ASV prezidents uzklausīja «Menhetenas projekta» priekšnieka ziņojumu.

Hitleriska Vācija sagrauta, čērčils, Trūmens un Staļins tiekas Potsdama. Antihitleriskas koalīcijas valstu karavadoņi fotografējas piemiņai

Bet Talajos Austrumos vēl liesmo karš. Amerikāņu aviacijas triecieni pārvērš drupas vienu Japanas pilsētu pēc otras. Imperators Hirohito aplūko Tokijas sagrautos rajonus.

509. apvienotais aviopulks saņēma speciāli pārveidotus bumbvedējus B-29

Pulka komandieris Tibetss ar lidmašīnu «Enola Gay* и/, starta.

Hirosima viena no četrām Japanas pilsētām, kas bija izvēlētas kodoltriecienam.

Nāvējošais uzliesmojums pārvērta Hirosimu nokaitētos pelnos. Deviņi pilsētnieki, kuri gāja par Aiojas tiltu, vienā mirkli iztvaikoja, atstādami uz akmeņiem vienīgi savus siluetus.

Nagasaki — pilsēta, kas kristiešu misionāriem vairākus gadsimtus bija vārti uz Japanu. tika pārvērstā pelnos drīz pēc Hirosirnas. Otra atombumba sprāga virs baznīcas. Kristus statujai norava galvu.

Bet Tinianas sala Hirosimas tin Nagasaki betides apsveic ka varoņus. «Enola Gay» ekipāža pozē fotogrāfam pec atgriešanas no lidojuma.

ASV stratēģiskās aviācijas virspavēlnieks ģenerālis Spatss sprauž ordeni pie pulkveža Tibetsa krūtīm.

Aikiti Klibojamas kaps. Viņš bija viens no japaņu zvejniekiem, kurus jūrā sasniedza «nāves pelni» pec amerikāņu ūdeņraža bumbas sprādziena Bikini atola.

Katru gadu Otas upe, kuras deltā atrodas Hirositna, straume kvēlo. Bojā gājušo radinieki laiž lejup pa upi lampiņas ar svecēm.

Kad Sagane beidza savu ziņojumu, iestājās nospiedošs klusums. Pēc brīža Ito atkal pieteicās runāt.

«Jūs visi, zinātnieki, esat nelabojami konservatori,» viņš teica. «Mēs flotē esam raduši risināt jautājumus citādāk. Ja nepieciešams uzbūvēt kuģi līdz noteiktam termiņam, mēs darām visu iespējamo un neiespējamo, lai tas stātos ierindā paredzētajā datumā.»

Imperatoriskā flote nupat bija saņēmusi tobrīd pasaulē lielākos līnijkuģus «Jamato» un «Musasi». Tam laikam tie patiešām bija pirmklasīgi kuģi, tātad jūras virsnieka pašpārliecinātībai bija zināms pamats.

Profesors Nisina, ko iecēla par kodolfizikas sasniegumu izmantošanas komitejas priekšsēdētāju, uzskatīja par labāku ciest klusu. Viņš jau veica analoģisku uzdevumu armijas interesēs. Bet tas, ka ģenerā|i izmisīgi konkurē ar admirāļiem, bija visiem zināms.

PROJEKTS «NI»

Japāņu militārā kliķe sāka interesēties par sasniegumiem kodolfizikā jau pirms kara Klusajā okeānā. Ģenerālis Takco Jastida pirmais parādīja iniciatīvu. Viņš bija beidzis Tokijas universitāti, vadīja gaisa kara spēku zinātniski tehnisko pārvaldi, pēc tam bija imperatoriskās armijas GKS štāba priekšnieks.

Jasuda regulāri lasīja ārzemju zinātnisko

literatūru. Viņa uzmanību piesaistīja raksti par to, ka urāna atomu kodolu dalīšanās ķēdes reakcija spēj izraisīt ārkārtīgi spēcīgu sprādzienu. Viens no ģenerāļa bijušajiem skolotājiem profesors Riokiti Sagane pirms tam bija apmeklējis Savienotās Valstis. Stažējoties Kalifornijas universitātē, viņš iepazinās ar daudziem Eiropas un Amerikas jaunajiem fiziķiem un bija lietas kursā par tā laika «vismodernākajām» idejām. Pēc vairākām sarunām ar ģenerāli Jasudu Sagane pēc viņa lūguma rakstiski apliecināja, ka jaunākos atklājumus kodolfizikā var izmantot militāriem mērķiem.

«Ja tas ir tiesa, lai speciālisti kā pienākas nodarbojas ar šo jautājumu!» deva rīkojumu kara ministrs Hideki Todzio, kad viņam pavēstīja ziņojuma saturu.

Pamatojoties uz šo tiešo norādījumu, Ja-suda 1941. gada maijā uzdeva Fizikālās ķīmijas pētījumu institūtam izpētīt jautājumu par urāna bumbas izstrādāšanas un izgatavošanas iespējām. Darbu vadīšanu uzticēja profesoram Josio Nisinam, kas jaunībā bija mācījies Kopenhāgenā pie Nilsa Bora.

Nisinas laboratorija kļuva par pievilkšanas centru Japānas jaunajai zinātnieku paaudzei. Tagad pēc Nisinas pieprasījuma vairāk nekā simt jauno zinātnieku, kas bija saistīti ar kodolpētījumiem, atbrīvoja no karadienesta un nodeva viņa rīcībā. Fiziķiem ierādīja telpas Aviācijas tehnikas zinātniskās pētniecības institūta ēkā. Pirmos divus gadus viņi nodarbojās galvenokārt ar teorētiskiem aprēķiniem, dažādu urāna izotopu atdalīšanas metožu pētīšanu, urāna rudas atradņu meklējumiem.

1943. gada 19. martā Nisinas vadītais kolektīvs nolēma atsacīties no trim tolaik pazīstamām urāna izotopu atdalīšanas metodēm, lai varētu pievērst visu uzmanību pēdējai, ceturtajai metodei. Par Japānas apstākļos visperspektīvāko viņi atzina siltuma difūzijas metodi. Tadasi Takeuti grupa sāka konstruēt separatoru, kas pamatojās uz šo metodi. Kunihiko Kigosi grupai vajadzēja apgādāt šo iekārtu ar urāna savienojumu, kas ļautu atdalīt vieglo izotopu no smagā. Hidchiko Tamaki grupai uzdeva aprēķināt urāna-235 kritisko masu.

1943. gada 5. maijā profesors Nisina nosūtīja GK.S pavēlniecībai ziņojumu par to, ka izgatavot atombumbu ir tehniski iespējams. Jasuda savukārt nosūtīja ziņojumu Todzio, kurš tolaik jau bija valdības galva. Tā dzima supcrslepcnais projekts «Ni». Japāņu valodā hieroglifs «ni» nozīmē «divi». Bet šajā gadījumā šī zīme atbilda nevis projekta kārtas numuram, bet gan tā vadītāja uzvārda pirmajai zilbei.

Iepazinies ar zinātnieku slēdzienu, Todzio izsauca pie sevis GK.S štāba vispārējās nodaļas priekšnieku pulkvedi Kavasimu.

«Vai esat dzirdējis par atombumbu? Nē? Jūsu zināšanai — šis daikts varētu radikāli mainīt kara gaitu. Turpmāk nodarbojielies ar tās izgatavošanas jautājumiem. Naudu, materiālus, darbaspēku — visu saņemsiet ārpus kārtas. Uzziniet no fiziķiem, kas viņiem vajadzīgs.»

«Cilvēku jau mums netrūkst,» Nisina pavīpsnāja, kad Kavasirna pastāstīja par sarunu ar premjeru. «Galvenais, lai armija palīdzētu sadabūt urānu...»

Tā nu kopš 1943. gada vasaras Kavasi-mam un vii.ia padotajiem nācās nodarboties ar urāna rūdas meklējumiem. Uzdevums izrādījās visai grūts. Tajā laikā jau zināmās atradnes Fukusimas prefektūrā Japānā un Korejas pussalā neattaisnoja cerības. Bet projekta «Ni» dalībniekiem tikai eksperimentiem vien bija steidzīgi nepieciešamas divas tonnas urāna oksīda.

Nolēma griezties pēc palīdzības pie Vācijas. Japānas sūtnis Berlīnē Hirosi Osima nodeva nacistiem lūgumu atvēlēt divas tonnas urāna rūdas. Tie atbildēja, ka vispirms gribētu uzzināt, kādiem nolūkiem tās ievajadzējies tik lielā daudzumā. Sašutušais Ka-vasima telegrafēja sūtnim: «Sakiet, ka mums grūti saprast šādu attieksmi pret mūsu lūgumu. Atgādiniet, ka Japāna karo pret ASV un Angliju kā Vācijas sabiedrotā. Ja jautājumu neizdosies atrisināt darba līmenī, vēlams runāt tieši ar fīreru...»

Grūti pateikt, vai lieta nonāca līdz Hitleram. Tā vai citādi, nacisti tomēr piekrita. 1943. gada beigās vienu tonnu urāna rūdas ar vācu zemūdeni nosūtīja uz Japānu. Tiesa, zemūdene tā arī nenokļuva līdz galamērķim. Pie Malajas krastiem amerikāņu kuģi to izsekoja un nogremdēja. Bet otru tonnu, pēc visa spriežot, tā arī nenosūtīja. Pēc Staļingra-das un Kurskas hitleriskā reiha vadītājiem vairs nebija prātā palīdzība sabiedrotajiem.

Tieši tolaik, kad bija sperti pirmie soļi, lai realizētu projektu «Ni», notika kuriozs incidents, kas izraisīja lielu satraukumu Japānas pretizlūkošanas dienestā. Parlamentā un ārpus tā daudz pārspriedumu izsauca runa, kuru teica augšpalātas deputāts profesors Aikicu Tanakadate.

«Diezin vai deputātu kungi var iedomāties,» viņš teica, «kādas sekas var būt nesenajiem atklājumiem kodolfizikā. Bet tie taču dod iespēju izgatavot bumbu sērkociņu kastītes lielumā, ar kuru varēs nogremdēt līnijkuģi ...»

Japānas parlamenta locekļi smīkņāja. Profesora vārdi šķita absurds, jo vairāk tāpēc, ka viņu vispār uzskatīja par savādnieku. Kad šovinistiskā muldoņa par Japānas dievišķo sūtību bija sasniegusi augstāko pakāpi, deputāts Tanakadate nebija izdomājis neko citu kā ierosināt japāņu hieroglifu rakstību aizstāt ar latīņu alfabētu!

Taču paziņojums no parlamenta tribīnes nevarēja nenonākt avīzēs. Sākās runas par sērkociņu kārbiņu, ar kuru var nogremdēt līnijkuģi. Jo izmisīgāks kļuva Japānas stāvoklis, jo tīkamākas likās tamlīdzīgas baumas.

Starp cilu, Japānas pretizlūkošanas dienests veltīgi bažījās, ka savādnieka profesora vārdi piesaistīs Savienoto Valstu uzmanību projektam <rNi». Amerikāņu aģentūra runu parlamentā novērtēja kā vēl vienu liecību, ka Japānā nenotiek nekādi darbi šaja virzienā.

(i9

«Mils maz interesēja ziņas par atompētī-jumiem Japanā,» atceras Leslijs Grovss grāmatā «Tagad par to var pastāstīt». «Japānai nebija nekādu izredžu iegūt bumbu ražošanai vajadzīgo urāna vai urāna rūdas daudzumu. Bez tam ši mērķa sasniegšanai nepieciešamās jaudas krietni pārsniedza tās iespēju robežas. Sarunas ar mūsu zinātniekiem, kuri personiski pazina Japānas vadošos atompētniekus, mūs pārliecināja, ka Japānas zinātnieku kadru šajā sfērā ir pārāk maz, lai gūlu panākumus.»

«Mcnhetcnas projekta» vadītājs atradās visai tuvu patiesībai. Viņa rīcībā bija divi miljardi dolāru, viņa vadībā strādāja 150 tūkstoši cilvēku, turpretī japāņu projekts «Ni» mēroga ziņā bija vairākkārt šaurāks pat par vācu «Urāna projektu», kuram, pārrēķinot amerikāņu valūtā, bija piešķirti tikai desmit miljoni dolāru un kura ietvaros strādāja apmēram simt dalībnieku.

509. APVIENOTAIS AVIOPULKS

1944. gada vasarā, tas ir, jau gadu pirms tam, kad «Menhetenas projekta» dalībnieki varēja pārliecināties par to, ka atomsprādziens ir iespējams, ģenerālis Grovss sāka gatavoties jauno ieroču pielietošanai kaujas apstākļos. Pēc viņa ieteikuma ASV Gaisa kara spēku galvenais virspavēlnieks ģenerālis Arnolds, armijas štāba priekšnieks ģenerālis Maršals apstiprināja plānu operācijai ar koda nosaukumu «Sudraba paplāte». Saskaņā ar šo plānu sākās speciālas aviācijas da|as formēšana.

Aviācijas rūpnīcā Nebraskas štatā pasūtīja 15 stratēģiskos bumbvedējus B-29 ar pārveidotu bumbu lūkas konfigurāciju. Lai maksimāli atvieglotu lidmašīnas, tām noņēma bruņas un visus ieročus, atskaitot liel-kalibra pāra ložmetēju astes daļā. Tāpēc šo «supcrcictokšņu» maksimālais lidojuma augstums sasniedza 12 tūkstošus metru, un tādējādi japāņu iznīcinātājiem tie bija praktiski nesasniedzami.

Par avioda|as komandieri iecēla trīsdesmit gadus veco pulkvedi Tibetsu. Viņš bija piedalījies pirmajās Vācijas masveida bombardēšanās, bijis ģenerāļa Eizenhauera personiskais pilots, pēc tam bumbvedēju B-29 lidotājs izmēģinātājs. Kopš 1943. gada vidus tos ražoja koncerns «Boeing».

Tibetss personiski izraudzījās pirmās klases pilotus, kuri savukārt ieteica savu apkalpju un tehniskās apkalpes personāla sastāvu. 1944. gada rudenī Tibetsa aviodajas personālsastāvs sapulcējās lidlaukā Vendo-verā, Jūtas štata. Šeit nogādāja arī speciāli pārkārtotos «supercietokšņus», ar kuriem apkalpes tūlīt uzsāka mācību lidojumus.

Treniņu būtība bija šāda. Pēc bumbu nomešanas uz mērķi no desmit tūkstošu metru augstuma nesējlidmašīnai vajadzēja asi pagriezties, lai četrdesmit sekundēs, kamēr bumba krīt lejup, attālinātos vismaz 13 kilometrus no sprādziena vietas.

1944. gada 30. decembri ģenerālis Lcslijs Grovss ziņoja Pentagona vadībai, ka pirmās amerikāņu atombumbas būs gatavas pielietošanai kaujas apstākļos apmēram 1945. gada 1. augustā. Viņš ari ziņoja, ka 509. apvienotais aviopulks (kā oficiāli nosauca pulkveža Tibetsa daļu) Jūtas štatā beidz treniņu pirmo posmu, pēc tam tiks pārsviests uz Kubu, kur tā kaujas apmācības programmā iekļaus ilgstošus lidojumus virs jūras. Grovss lūdza jau iepriekš informēt ASV bruņoto spēku pavēlniecību Klusā okeāna baseinā par gatavojamo operāciju.

NILSA BORA RAIZES

Kamēr hitleriskais reibs saglabāja statēģisko iniciatīvu karā, «Mcn-hetenas projekta» smadzeņu centrs strādāja ar pilnu spēku sasprindzinājumu. Bet pēc Staļingradas kaujas un it īpaši kopš 1944. gada vidus, kad kļuva skaidrs, ka Padomju Armija jau nāvīgi ievainojusi fašistisko zvēru, zinātnieku vidū sākās svārstības. Daudzi šaubījās: vai atomieroču pielietošana šajā karā būs attaisnojama?

Pirmais pret to aktīvi uzstājās Nilss Bors. Kā viens no atoma kodola noslēpumu pirmatklājējiem viņš uzskatīja par savu pienākumu novērst kodolenerģijas izmantošanu militāriem mērķiem. Bors gribēja panākt, lai šis varenais spēks nekavējoties tiktu pakļauts starptautiskai kontrolei ar Padomju Savienības līdzdalību. Viņš mēģināja pierādīt, ka nedrīkst krievus atstāt neziņā par jauno ieroci, kurš drīz būs amerikāņu rokās. Tas var izraisīt antihitleriskās koalīcijas sairšanu, pēckara pasaules sašķelšanos divās naidīgās nometnēs, kuras apdraudēs viena otru ar kodolieročiem. Bors apgalvoja: viņš kā fiziķis nemaz nešauboties, ka Padomju Savienība spēj radīt pati savu atombumbu.

1944. gada 16. maijā Bors panāca iespēju ierasties pieņemšanā pie Cērčila. Britānijas premjers tolaik bija pilnīgi nodevies sabiedroto desanta izcelšanas gatavošanai Francijā. Viņš nelabprāt pie|āva zinātnieka apmeklējumu. Sarunai piešķīra tikai pusstundu laika. Turklāt, kad Bors kā vienmēr sāka lēni un aplinkus izklāstīt savas domas, premjerministra zinātniskais padomnieks lords Cērvcls mēģināja viņam palīdzēt ar kādu piezīmi. Starp Cērčilu un Cērvelu izcēlās vārdu pārmaiņa, kas aizņēma gandrīz visu atvēlēto laiku. Izvadījis Boru no kabineta, Cērei Is īgni jautāja: «Par ko viņš galu galā gribēja runāt ar mani? Par fiziku vai politiku?»

Londonā atradās cilvēki, kas atbalstīja šo domu. Sak, cik naivi esot šie izcilie zinātnieki! Ja arī viņi kaut ko sajēdzot savā nozarē, tad politikā esot galīgi īsredzīgi. Nekas nevarot būt ļaunāks par to, kad viņi sākot bāzt degunu svešās lietās. Sak, ja būtu jau iepriekš bijis zināms, cik daudz raižu šis Bors sagādās, varbūt tad viņa nolaupīšanas operācija savā laikā būtu plānota citādi...

Kad fašisti okupēja Dāniju, Nilss Bors turpināja vadīt Kopenhāgenas universitātes Teorētiskās fizikas institūtu. 1943. gada 29. septembri britu izlūkošanas dienests uzzināja, ka Berlīnē parakstīta pavēle: Bors jā-apcielina un jānogādā Vācijā. Dāņu Pretošanās kustības dalībnieki nolēma slepeni izvest zinātnieku uz ārzemēm. Ar viņu palīdzību Bors 30. septembrī izbraukumu laivā aizkļuva līdz zvejnieku šalandai, kura viņu nogādāja Zviedrijā. Pēc 12 dienām no Stokholmas lidlauka pacēlās angļu bumbvedējs «Moscito». Lidmašīnā nebija pasažiera sēdekļa, un dāņu fiziķim vajadzēja iekārtoties bumbu nodalījumā.

Kad lidmašīna bija sasniegusi lidojuma augstumu, pilots lika Boram uzlikt skābekļa masku. Uz jautājumu, vai zinātnieks ir sapratis rīkojumu, atbildes nebija. Kontaktēties ar bumbu lūkā sēdošu cilvēku lidojuma laikā iespējams tikai caur mikrofonu. Bet pasažieris nezin kāpēc neatbildēja uz jautājumiem.

Kad «Moscito» nolaidās Anglijā, atklājās, ka piecdesmit astoņus gadus vecais fiziķis ir bezsamaņā. Viss bija izskaidrojams ar kuriozu. Boram bija tik liela galva, ka ķiveres austiņas nesniedzās līdz ausīm, tāpēc viņš gluži vienkārši nebija dzirdējis ne varda no tā, ko sacīja pilots, ari pavēli ieslēgt skābekļa padevi.

Bors nezināja vēl ko citu: viņš nebūt nebija nejauši iesēdināts bombardēšanas lūkā. Angļu bumbvedēja pilotam bija dota slepena instrukcija: ja meseršmiti piespiestu lidmašīnu pagriezties Vācijas virzienā, viņam vajadzētu atvērt lūku un izmest pasažieri, lai slavenais fiziķis nenonāktu nacistu rokās.

Pēc neveiksmīgās likšanās ar Cērčilu Bors gribēja nokļūt pie Rūzvelta. 1944. gada jūnija sākumā viņš nosūtīja ASV prezidentam adresētu vēstuli. Tajā bija teikts:

«Pašlaik tiek radīts neredzēti spēcīgs ierocis. Neskarot jautājumu par to, cik drīz tas būs gatavs pielietošanai un kāda loma tam var būt šajā karā, ši situācija rada daudz problēmu, kas prasa, lai tām nekavējoties pievērstos. Ja netiks savlaicīgi noslēgta kāda starptautiska vienošanās par jaunā enerģijas veida izmantošanu, tad ikvienu īslaicīgu priekšrocību, lai cik nozīmīga tā izskatītos, iznīcinās pastāvīgi draudi cilvēces drošībai.»

1944. gada 19. septembrī Rūzvelts un Cēr-čils tikās Amerikas Savienotajās Valstis. Līdz ar citām militārajām un politiskajam problēmām viņi pārsprieda arī Bora priekšlikumus. Slepenajā memorandā par viņu tikšanos līdz ar citu tika fiksēts:

«Priekšlikums, ka pasaule jainformē par atomieročiem, ar to saprotot starptautisko kontroli pār to izmantošanu, nav pieņemams. Šiem darbiem joprojām jāpaliek stingrā slepenībā. Kad bumba būs gatava, to pēc visu apstākļu rūpīgas izskatīšanas varētu pielietot pret Japānu. ASV un Anglijas vadītāji uzskata par vajadzīgu izdarīt izmeklēšanu sakarā ar profesora Bora darbību; jāpārliecinās, ka viņš nav vainojams par informācijas noplūdi, it īpaši pie krieviem.»

Nepatiku pret dāņu fiziķi Cērčils vēl atklātāk paudis vēstulē savam zinātniskajam padomniekam lordam Cērvelam: «Prezidents un es esam nopietni noraizējušies sakarā ar profesoru Boru. Kā varēja gadīties, ka viņš ir pielaists pie darbiem? Manuprāt, Boru vajag izolēt!»

Sestā nodaļa MISIJA «ALSOS»

1944. gada 6. jūnija sabiedroto karaspēks izcēlās Francijas piekrastē. Bet jau pirms otrās frontes atklāšanas Eiropā Pentagons nodibināja tā dēvēto misiju «Alsos» — speciālu zinātnisko izlūkošanas dienestu. Virzoties kopā ar karaspēku, tam vajadzēja nekavējoties sākt materiālu vākšanu par vācu «Urāna projektu», kā arī atrast izcilākos zinātniekus, kas tajā piedalījās, un konfiscēt radioaktīvo izejvielu krājumus.

Plašākā mērogā jaunās izlūkošanas organizācijas uzdevums bija pārtvert no sabiedrotajiem jebkuras ziņas kā par atompro-grammu, tā arī citiem perspektīviem ieroču veidiem, kurus izstrādāja hitleriskajā Vācijā, un pirmām kārtām nepieļaut, lai šie materiāli nonāktu Padomju Savienības rokās.

Par misijas «Alsos» vadītāju iecēla pulkvedi Pašu. šai iecelšanai, kas bija saistīta ar izbraukšanu uz Eiropu, vajadzēja viņu atraut no Openheimera lietas un atvieglot Grovsani nevēlamo konfliktsituāciju Losala-mosā.

Tā kā misijai «Alsos» vajadzēja darboties kara operāciju zonā, Pentagons, izraugot tās zinātnisko vadītāju, nolēma nodrošināties pret iespējamiem pārsteigumiem. Sājā postenī ieceltais holandiešu fiziķis Semjuels Goudsmits bija pietiekami erudīts kodolfizikas jomā, tomēr nebija «Mcnhetenas projekta» darbinieku štatā, nestrādāja Losala-mosā.

Pēc tam, kad Enriko Fcrmi Čikāgā pirmo reizi bija realizējis kodolu dalīšanās ķēdes reakciju, amerikāņi vairs nešaubījās, ka atombumbas radīšana ir praktiski iespējama. Viņiem ari likās, ka vācieši šajā ziņā ir nonākuši daudz tālāk, jo savus pētījumus bija sākuši divus gadus agrāk.

Vārdu sakot, par vācu «Urāna projektu» Savienotajās Valstis zināja maz un arī šo mazumiņu bieži vien iztulkoja par labu pretiniekam.

K» domāja Hitlers, pastāvīgi lielīdamies ar jauno slepeno ieroci? Ja ari vāciešiem vēl nav atombumbas,. Vācija, kā liekas, darbojas kodolreaktori, un tāpēc tās rīcībā var būt liels daudzums radioaktīvu materiālu. Ja nu nacisti iedomājas atrast tiem pielietojumu karā, izmantot šīs indīgās vielas pret uzbrūkošajiem spēkiem? Tāpēc pirms otrās frontes atklāšanas amerikāņu karaspēkā izveidoja speciālas apakšvienības, kuru rīcībā bija Geigera skaitītāji.

Informācijas trūkumu par «Urāna projektu» Pentagonā uzskatīja par nacistu slepenības sistēmas nopelnu. īstenībā tas bija tikai darbu sīko mērogu sekas.

1944. gada 24. augustā Parīzes ielās līksmoja uzbudinātu ļaužu pūļi. Sacēlušies pret hitleriskajiem okupantiem, Francijas galvaspilsētas iedzīvotāji bija atbrīvojuši pilsētu un tagad gatavojās sagaidīt franču karaspēku.

Pirmajam Parīzē vajadzēja ienākt franču ģenerālim Leklerkatn ar savu 2. bruņutanku divīziju. Kopa ar tās avangarda kolonnu pilsētā iedrāzās džīps ar amerikāņu virsniekiem, kuriem nebija nekāda sakara ne ar vienu karaspēka daļu. Katram no viņiem aiz svārku atloka bija piesprausta slepena nozīmīte: sarkana zibens caurdurts balts burts «alfa». Tā bija misijas «Alsos» avangarda grupa pulkveža Paša vadībā. Neaizbraucis līdz Triumfa arkai, kur notika sagaidīšanas ceremonija, džips nogriezās sānis. Ik pa laikam ielūkodamies kartē, Pašs virzīja šoferi uz College de France ēkām.

Starp zinātniekiem, kurus misijai «Alsos» vajadzēja uzmeklēt atbrīvotajā Parīzē, pirmais sarakstā bija Frederika Zolio-Kirī vārds. Vajadzēja uzzināt: vai franču fiziķis nav piedalījies vācu «Urāna projektā», vai viņam nav kādas ziņas par šiem slepenajiem darbiem un, beidzot, vai viņu nevar pārvilināt uz ASV.

Atrast Zolio-Kirī laboratoriju nebija grūti. Vairāki apbruņoti cilvēki, visai maz līdzīgi profesoriem un studentiem, skaļi apsprieda dienas notikumus.

«Zolio-Kirī kungs? Viņš no šejienes aizgāja pirms sacelšanās, un kuru katru bridi viņam vajadzētu atgriezties.»

Kamēr ievāca ziņas pa telefonu, viens no misijas «Alsos» darbiniekiem piegāja pie pulkveža Paša un ar pārsteigtu izskatu iečukstēja viņam ausi:

«Šeit runā, ka Zolio-Kirī patiešām esot izgudrojis kādu bumbu un šodien par to zinot visa Parīze.»

Atklājās, ka pasaulslavenais fiziķis nodarbojies ar pavisam cita veida slepeno ieroci. Viņa laboratorija Francijas koledžā kalpojusi par pagrīdes arsenālu. Tur meistarotas paštaisītas granātas un mīnas Pretošanās vienībām.

«Mūsu amerikāņu draugi interesējas par bumbām, kuras mēs te taisījām vācu laikā,» jauns francūzis paskaidroja Zolio-Kirī, kad tas ieradās.

«Mēs gribējām jautāt,» Pašs precizēja, «vai nacisti okupācijas laikā nepiespieda jūs nodarboties ar tiem pašiem pētījumiem, kurus jūs šeit uzsākāt kopā ar Halbanu un Ko-varski...»

Ar šo jautājumu pietika, lai Zolio-Kirī saprastu, ar ko viņam ir darīšana.

«Pirms trim dienām,» viņš pasmaidīja, «kad es metu uz vācu tankiem paša gatavotās pudeles ar degošo maisījumu, atceros, man iešāvās prātā: padomā tikai, cik tālu es esmu nonācis! Tikmēr mani kolēģi Amerikā droši vien taisa atombumbu!»

Žolio-Kirī pastāstīja par savu darbību aizvadītajos gados. Drīz pēc Parīzes okupācijas viņa laboratorijā ieradušies divi vācu fiziķi — Sūmanis un Dībners. Sākumā viņi ar glaimiem mēģinājuši ievilināt Zolio-Kirī sadarbībā, tad sākuši viņam draudēt. Vācieši pieprasījuši pateikt, kur atrodas no Francijas izvestais smagais ūdens. Francūzis pratis viņus apmānīt, teikdams, ka tas iekrauts angļu kuģī, kurš uzskrējis uz mīnas.

Sūmanis gribējis izvest uz Vāciju ciklo-tronu un citu iekārtu, bet pēc tam nolemts to izmantot uz vietas, sūtot vācu fiziķus uz College de France. Viņu grupu vadījis Volfgangs Gentners, kurš nebūt nesimpatizējis fašismam. Uz Parīzi viņš atsūtīts tikai tāpēc, ka pirms kara strādājis Savienotajās Valstīs kopā ar ciklotrona izgudrotāju Lou-rensu un tika uzskatīts par labāko speciālistu šajā jomā.

Gentners nopratis, ka Zolio-Kirī piedalās Pretošanās kustībā, un kā vien varēdams sargājis viņu no gestapo. Neraugoties uz to, nacisti divreiz apcietinājuši un pratinājuši franču fiziķi.

Tomēr okupanti atstājuši Zolio-Kirī darbā College de France, kur viņš nodarbojies ar armijas vajadzībām visai tālu problēmu: iezīmēto atomu pielietošanu bioloģijā. Bet zinātniskais darbs lielā mērā bijis aizsegs. Okupantu degungalā College de France telpās meistarotas radiostacijas un apbruņojums.

Pēc sava stāstījuma Zolio-Kirī pats sāka uzdot jautājumus. Un sarunas sirsnīgo sākumu nomainīja abpusējs piesardzīgums.

Amerikāņus satrauca franču fiziķa informētība par jautājumiem, kam bija sakars ar «Menhetenas projektu». Pulkvedim Pašam un viņa ceļabiedriem bija grūti saprast, ka tas izskaidrojams ar Zolio-Kirī dziļo kompetenci šajā zinātnes nozarē.

Bet vēl vairāk viņus satrauca franču fiziķa nepārprotami noraidošā attieksme pret Savienoto Valstu mēģinājumiem paturēt sev atomieroču monopolu. Zolio-Kirī bez aplinkiem nosodīja to, ka Vašingtona apdraud sabiedroto intereses, un teica, ka pie pirmās izdevības izklāstīšot savus uzskatus ģenerālim de Gollam.

ATRADUMS STRASBūRā

1944. gada 15. novembrī amerikāņu karaspēks ieņēma Strasburu. So operāciju vairākkārt atlika, un pulkvedis Pašs, kurš atradās avangarda daļās, arvien vairāk nervozēja. Pamatojoties uz Parīzē iegūtām fragmentārām ziņām, misija «Alsos» bija nākusi pie slēdziena, ka liela daļa ar vācu «Urāna projektu» saistīto darbu notikusi Strasbūras universitātē.

Misijas «Alsos» darbinieku grupa ar Pašu priekšgalā iegāja pilsētā kopa ar amerikāņu tankiem. Izrādījās, ka nav viegli atrast vācu fiziķus. Viņu laboratorija bija izvietota slimnīcas flīģelī, bet baltos ķiteļos tērptais zinātniskais personāls uzdevās par ārstiem.

Izcilāko vācu fiziķu starp aizturētajiem zinātniekiem nebija. Un arī viņu pratināšana neko daudz nedeva. Tiesa, izdevās izdibināt, ka Ķeizara Vilhelma biedrības Fizikas institūts evakuēts no Berlīnes. Kamēr amerikāņi mēģināja izdibināt tā jauno atrašanās vietu, Goudsmits uzdūrās Veiczekera kabinetam. Pēc visa spriežot, galvenie dokumenti bija izvesti, bet amatiera kriminālista nojauta piesaistīja Goudsmita uzmanību vāciņiem ar melnrakstiem un īsām piezīmēm. Viņš divas naktis, neatliekdams muguru, nosēdēja pie šiem papīriem. Pēc tam ieradās pie pulkveža Paša un svinīgā tonī paziņoja, ka misija «Alsos», pēc viņa domām, jau veikusi savu uzdevumu.

«Ko tad jūs tur atradāt? Vācu atombumbas noslēpumu?» Pašs apjautājās.

«Ncironizējict, bet sēstieties un rakstiet steidzamu ziņojumu vai nu Grovsam, vai Stimsonam, vai pašam prezidentam. Rakstiet, ka mēs šodien Strasbūrā patiešām izdibinājām: nacistiskajai Vācijai nav un līdz kara beigām nebūs atombumbas.»

«Kāds jums pamats izdarīt tik kategorisku secinājumu?»

«Ja es pats nebūtu fiziķis, ja es nepazītu darbojošās personas, tad nebūtu varējis atšifrēt šīs piezīmes. Sājos vāciņos saglabājusies vadošo vācu fiziķu lietišķā, varētu teikt, intīmā sarakste. Sī citiem nesaprotamā mājienu valoda, kurā zinātnieki cits ar citu sazinājās, ir ārkārtīgi vērtīgs dokumentārs materiāls. Man grūti jums izskaidrot, kā es nonācu pie saviem secinājumiem. Var teikt, ka vācieši vienmēr ir uzskatījuši atombumbu par eksplozīvu kodolreaktoru un tāpēc izvēlējušies nebūt ne vieglāko un veiksmīgāko ceļu uz mērķi. Bet mums pašlaik ir svarīgs kas cits. Lai gan nacistu vadība jau sen zināja par iespēju radīt atomieročus, līdz pat šim laikam, tas ir, līdz 1944. gada beigām, vācu kodolpētījumi tā arī nav pārsnieguši laboratorijas stadiju. Ja jau vāciešiem nav atombumbas, tad mums nevajadzēs izmantot savējo. Un, ja tā, tad mūsu darbību šeit var uzskatīt par pabeigtu.»

«Kas attiecas uz misiju «Alsos», tad tai gluži vienkārši sākas jauns posms,» Pašs iebilda. «Ļoti labi, ka vācieši nav padarījuši darbu līdz galam. Bet jūs pats reiz teicāt, ka viņi paveikuši diezgan daudz. Mums jāparūpējas, lai tas viss nenonāktu svešās rokas.»

«Jūs domājat krievus?»

«Pirmām kārtām, protams, krievus, bet ne tikai viņus vien. Ja jau Savienotajām Valstīm ir izdevies pirmajām radīt tādus ieročus, tad mūsu zemei jāpaliek vienīgajai to īpašniecei. Un lai visa pasaule savām acīm ierauga šo ieroču spēku, tātad arī Savienoto Valstu varenību ...»

Tajās dienās, kad Pašs un Goudsmits ziņoja par atradumu Strasbūrā, Zolio-Kiri sagādāja jaunas raizes ģenerālim Grovsam. Jau pie pirmās tikšanās ar misijas «Alsos» darbiniekiem franču fiziķis labi noprata tas apslēpto mērķi: nostiprināt amerikāņu monopoltiesības uz atomieročiem, pārtverot no sabiedrotajiem vāciešu pētījumu rezultātus šajā jomā. Zolio-Kirī nodibināja kontaktu ar de Gollu un pēc viņa izsaukuma ierādās Londonā. Starp ģenerāli un fiziķi notika nopietna saruna par atomenerģijas problēmām un Francijas stāvokli šajā sfērā.

Zolio-Kirī atgādināja de Gollam, ka pirms Parīzes okupācijas Halbans un Kovarskis kopā ar smagā ūdens krājumiem aizveda uz Angliju zinātniskos materiālus, kas attiecās uz atklājumiem, kurus viņi jau bija patentējuši kā Francijas īpašumu.

Tas viss Zolio-Kirī uzdevumā tika nodots angļiem, pretī saņemot solījumu pienācīgi gādāt par franču interesēm atomenerģijas izmantošanas laukā.

Kad amerikāņi vēlāk Kvebekā uzspieda angļiem līgumu, ar kurn tika aizliegts nodot trešajām valstīm jebkādu informāciju par atomenerģijas problēmām, viņi tādējādi anulēja angļu un franču agrāko vienošanos.

Atgadījās tā, ka gandrīz vienlaicīgi ar Zolio-Kirī Londonā bija ieradies Halbans, kurš pēc aizbraukšanas no Francijas sākumā piedalījās angļu programmā «Tube Alloys», pēc tam kopā ar angļu zinātniekiem šķērsoja Atlantiju un kļuva par «Menhetc-nas projekta» līdzstrādnieku. Pentagons lūdza britu Kara ministriju ar jebkuru ieganstu nepieļaut, lai Halbans sastaptos ar Zolio-Kirī. Bet lūgumu noorganizēt šādu tikšanos izteica pats de Golls, un, zinādams, cik iecirtīga daba ir ģenerālim, Cērčils neuzdrošinājās likt kādus šķēršļus.

«Izsitis plaisu amerikāņu un angļu attiecībās, kas pamatojās uz Kvebekas vienoša-nos, Zolio-Kirī to aktīvi paplašināja,» Grovss vēlāk rakstīja. «Viņš lika saprast: ja Francija tiks atstumta no amerikāņu un angļu atomenerģijas programmas, tai neatliks nekas cits kā orientēties uz Krieviju.»

IZMISUMA IEROCIS

1944. gada 13. jūnijā, tieši nedēļu pēc tam, kad sabiedroto karaspēks bija izcēlies Francijā, hitlerieši pirmo reizi pielietoja pret Angliju lidojošos šāviņus. Jaunais slepenais ierocis, ar kuru Hitlers daudzkārt plātījās, bija apzīmēts ar burtu «V» («fau») pēc vācu vārda «Vergel-tungswajfe», kas nozīmē «Atriebības ierocis».

Pēc sagrāves pie Staļingradas nacistu virsotnei atlika cerēt tikai uz brīnumu, kas palīdzētu Vācijai atgūt stratēģisko iniciatīvu. Tāds brīnumierocis varēja būt atombumba. Bet Vernera Hcizcnberga «Urāna projekta» realizēšana prasīja laiku un resursus. Reiha vadībai nebija ne viena, ne otra.

Citāds bija stāvoklis ar «Pēncmindes projektu», kura zinātniskais vadītājs bija Verners foil Brauns. Uzedomas salā, vietā, kur bija atradies Pēncmindes zvejnieku ciemats, tika ierīkots raķešu poligons. Tur darbi bija pavirzījušies krietni tālāk nekā «Urāna projekta» dalībniekiem.

Laikā, kad notika apspriede pie reihsmi-nistra Spēra, kad Heizenbcrgs atbildēja, ka atombumbas radīšanai būs vajadzīgi nevis mēneši, bet gadi, Pēnemindē jau sāka masas veidā ražot lidojošos šāviņus V-l. Bet 1942. gada oktobrī palaida pirmās ballistiskās raķetes V-2.

Turklāt atšķirībā no «Urāna projekta», kas bija saistīts ar kodolfiziku, tātad ar nacistu nīstajiem Einšteina un Bora vārdiem, «Pēnemindes projekts» balstījās uz aerodinamikas panākumiem, tātad baudīja Gēringa labvēlību. V-l un V-2 taču bija paredzēti to pašu operatīvo uzdevumu veikšanai, ar kuriem netika galā kara aviācija. Tāpēc, kad vajadzēja izšķirties — Verners fon Brauns vai Verners Heizenbergs —, kā Hitlers, tā Gērings deva priekšroku fon Bralinam.

Raķešu poligons Pēnemindē piesaistija britu izlūkošanas dienesta uzmanību. Fotografēšanu no gaisa papildināja ziņas, kas pienāca no franču Pretošanās kustības. Grupas «Alliance» dalībniece, divdesmit trīs gadus vecā Zanna Ruso, ziņoja, ka Uzcdomas salā izmēģina šāviņus, kuri spēj pacelties līdz stratosfērai un pēc tam trāpīt mērķus 400 kilometru attālumā. Pēc viņas vārdiem, bijis plānots 1943. gada rudenī uzsākt Anglijas apšaudīšanu ar šiem lādiņiem, tāpēc Ziemeļfrancijā būvē 108 palaišanas platformas. Jauno ieroču pielietošana uzticēta pulkveža Vahtela 155. zcnītlielgabalu pulkam, kur Zanna strādāja par tulkotāju.

Grupas «Alliance» ziņojumu apstiprināja radioizlūkošanas ziņas. Pārtverot sarunas starp divām radiolokācijas rotām, kuras novēroja izmēģinājuma šāvienus Pēnemindē, angļi konstatēja, ka lidojošā šāviņa ātrums ir apmēram 600 kilometru stundā.

1943. gada 7. jūlijā — Kurskas kaujas pirmajās dienās — «Pēnemindes projekta» militārais vadītājs ģenerālis Valters Dorn-bergers un projekta zinātniskais vadītājs Verners fon Brauns tika uzaicināti sniegt ziņojumu Hitleram. Pēc tam pasludināja, ka raķešu programma vērmahtam ir vissvarīgākā.

Naktī uz 18. augustu 600 ang|u bumbvedēji uzbruka Pēnemindei. Vislielākie postījumi tika nodarīti tehniskā personālā ciematam. Bumbas nogalināja vairāk nekā 600 ārzemju strādnieku. Tai pašā vasarā angļi deva otru, jūtamāku triecienu vācu raķešu programmai. Viņi bombardēja firmas «Zeppelin» rūpnīcas Frīdrihshāfenē, kur kopš 1943. gada sākuma ražoja ballistiskās raķetes V-2. Un, beidzot, 1943. gada 24. decembrī, ziemsvētkos, 1300 angļu un amerikāņu lidmašīnu ar fugasbumbām sabombar-dēja palaišanas platformas, kuras vācieši bija sabūvējuši gar Lamanšu.

Visu šo triecienu rezultātā hitleriešiem vajadzēja atkal un atkal atlikt jauno ieroču pielietošanas termiņus un galu galā steigā laist tos darbā, tā arī nenovēršot daudzas kļūmes.

Kopuma nacisti izšāva uz Angliju 11300 lidojošo šāviņu. Apmēram 20 procenti no tiem eksplodēja starta brīdī, 25 procentus notrieca iznīcinātāji, tikpat daudz — zenīt-artilērija, un tikai 30 procenti aizlidoja līdz Anglijas zemei (turklāt no šiem 3200 lidojošajiem šāviņiem 2400 trāpīja Lielās Londonas rajonā). Liela daļa V-l eksplodēja biezi apdzīvotos rajonos. Ar šiem ieročiem nogalināja 5500 un ievainoja 16 tūkstošus londoniešu.

1944. gada 7. septembrī hitlerieši sāka pielietot ballistiskās raķetes V-2. Līdz kara beigām tika palaisti 10 800 šādu raķešu, turklāt apmēram puse no tām eksplodēja starta brīdi vai iekrita jūrā. Par V-2 upuriem kļuva 13 tūkstoši mierīgo iedzīvotāju.

Tomēr «Atriebības ieroči» nesagādāja nekādu brīnumu. Tos neizdevās laist darbā pēkšņi. Sabiedrotie ne tikai zināja par «Pē-nemindes projektu», bet ari aktīvi kavēja tā realizāciju. Un, galvenais, ne šāviņiem V-l, ne V-2 nebija tēmēšanas sistēmu. Tie nebija kaujas lauka ieroči, nederēja pielietošanai pret ienaidnieka karaspēku. Tikai pilsēta pie Temzas, kurā dzīvoja astoņi miljoni cilvēku, varēja būt pietiekami liels mērķis.

Hitlers neiedrošinājās izmantot V-l un V-2, lai apšaudītu Anglijas ostas, kas kalpoja kā bāzes iebrukumam Francijā. Viņš pieprasīja koncentrēt triecienus tikai pret Londonu, saistot cerības ar «Atriebības ieroču» psiholoģisko, nevis militāro efektu.

1944. gada beigās, kad kļuva skaidrs, ka «Atriebības ieroči» nespēj nospiest Angliju uz ceļiem, Verners fon Brauns ieteica dot negaidītu triecienu Savienoto Valstu galvenajām pilsētām. Idejas būtība bija tāda, ka Vašingtona un Ņujorka jāapšauda ar divpakāpju starpkontinentālajām raķetēm A 9/10. Japāņi vienlaicīgi palaistu no savām zemūdenēm vairākus V-l uz Sanfrancisko un Losandželosu.

Ballistiskajai raķetei Л 9/10, pie kuras drudžaini strādāja Pēnemindē, vajadzēja 35 minūtēs nolidot 5 tūkstošus kilometru virs Atlantijas okeāna un, iztērējot 70 tonnas degvielas, nogādāt mērķī tikai vienu tonnu sprāgstvielas (tas ir, tādu pašu kaujas lādiņu ka V-l).

Tā kā pie tik nenozīmīga graujošā spēka psiholoģiskais efekts bija sevišķi atkarīgs no trāpījuma precizitātes, radās priekšlikums vadīt raķetes mērķī ar radiosignālu palīdzību, turklāt nevis no palaišanas bāzes, bet tieši no mērķa rajona. Tāpēc vācu aģentūrai vajadzēja uzstādīt speciālas radiobākas uz Amerikas debesskrāpju jumtiem un attiecīgajā brīdī tās iedarbināt.

Hitlers pieķērās šim priekšlikumam. Nacistu vadība cerēja, ka, ja izdotos uzspridzināt, teiksim, visaugstāko Ņujorkas debesskrāpi «Empire Stale Building» un vēl iepriekš paziņot, ka tas notiks noteiktā dienā un stundā, tad pilsētā sāktos panika. Savukārt šādu triecienu sērija sagādātu amerikāņu vienkāršajiem pilsoņiem tādu šoku, ka Savienotās Valstis izstātos no kara un antihitleriskā koalīcija sašķeltos.

Naktī uz 1944. gada 30. novembri netālu no ASV austrumu piekrastes iznira vācu zemūdene ar borta numuru U-1230. Tā atstāja virspusē gumijas laiviņu ar diviem cilvēkiem un atkal ienira dzelmē. Apmēram pusstundu Vācijas izlūkošanas dienesta aģenti airēja uz miglā tīto krastu. Izkāpuši malā, viņi iznīcināja laivu, paņēma somas ar piederumiem un aizgāja katrs uz savu pusi. Tā sākās operācija «Elster», kuru bija sagatavojusi Impērijas galvenās drošības pārvaldes (RSHA) diversiju noda|a.

Pirmajam diversantam bija dokumenti uz Džeka Millera vārda. īstenībā tas bija RSIIA aģents Erilis Himpelis. Pēc specialitātes ra-dioinženieris, viņš kopš 1935. gada nodarbojās ar spiegošanu Anglijā un ASV, bija RSHA rezidents Peru. Otra diversanta personības apliecībā bija rakstīts, ka viņš ir Edvards Grīns. īstenībā viņš bija vācu izcelsmes amerikānis Viljams Kolpags, kuru bija savervējis Vācijas konsuls Bostonā. Kolpags bija beidzis Masačūsetsas Tehnisko institūtu, pēc tam — jūras kara skolu. Pēc dažu spiegošanas uzdevumu izpildes Kolpagu caur Argentīnu un Portugāli pārsūtīja uz Vāciju.

Pirms operācijas «Elster» Himpelis un Kolpags tika apmācīti vienā no koncerna «Siemens» slepenajām laboratorijām. Tur viņiem mācīja jaunas metodes raķešu vadīšanai uz mērķi ar radiosignālu palīdzību.

Diversanti katrs atsevišķi laimīgi sasniedza Ņujorku. Bet ar to viņu veiksme beidzās. Kolpags uzmeklēja vienu otru savu paziņu, lai iekārtotos darbā vajadzīgajās augstceltnēs. Viņam likās, ka amerikāni Tomu Vo-renu var savervēt par palīgu. Sis antifašis-tiski noskaņotais kara veterāns izlikās, ka ir ar mieru izpildīt Kolpaga uzdevumus, bet nekavējoties paziņoja Federālajam izmeklēšanas birojam, ka viņu mēģina savervēt nacistu aģents, kurš gatavo kādu diversiju.

Federālajā izmeklēšanas birojā Vorcna ziņojumu uzņēma visai ironiski. «Droši vien šis puisis Eiropā kontuzēts, tāpēc viņam 112 katra soļa rēgojas vācu spiegi!» vīpsnāja seržants, kas rakstīja protokolu.

Bija grūti iedomāties, ka kara beigu posmā, kad hitleriskā reiba sagrāve jau ir acīm redzama, nacistiem varētu ienākt prātā plānot kādas diversijas Atlantijas okeāna pretējā krastā.

Tomēr Vorens uzstāja, lai Kolpagu apcietina. Un tas jau pirmajā pratināšana atzinās un izdeva Himpcli. Tiesa, viņš nezināja sava pārinieka atrašanās vietu. Katram aģentam vajadzēja darboties patstāvīgi, balstoties uz vācu izcelsmes amerikāņiem. Lai atrastu Himpeli, Federālajam izmeklēšanas birojam nācās sacelt kājās visu Ņujorkas policiju, iesaistīt šajā kara gados vislielākajā tvarstīšanā tūkstošiem savu aģentu.

Bet Himpelis tikmēr bija apmeties viesnīcā «•Pennsylvania» un jau nosūtījis uz Berlīni šifrētu ziņojumu par to, ka viņam izdevies iestāties darbā ekskursiju birojā debesskrāpja «Empire State Building» augšējā stāvā. Viņš nodzīvoja Ņujorkā četras nedēļas.

Pienāca ziemsvētki. Pilsēta gatavojās svinībām. Nekur nebija ne aptumšošanas, nedz citu kara pazīmju. Veikalos rosīgi pirka dāvanas. Dzīvajā ielas pūlī nevienam nevarēja ienākt prātā, kādu diversiju pret ņujor-kiešiem gatavo talajā Pēnemindē.

FIB darbinieki ilgi izprašņāja Kolpagu par viņa pārinieka sevišķajām pazīmēm un izturēšanos. Apcietinātais atcerējās, ka Him-pelim bijis paradums glabāt sīknaudu nevis makā, bet žaketes ārējā krūšu kabatiņā, kur amerikāņi parasti ieliek nēzdogu.

Pirms pašiem ziemsvētkiem pie laikrakstu kioska Taimsskvērā pienāca labi ģērbies vīrietis. Neizņemdams cigareti no mutes, viņš palūdza ilustrētu žurnālu un, saņēmis atpakaļ sīknaudu, iebāza monētas žaketes ārējā krūšu kabatiņā. Iepriekš instruētais kioska īpašnieks tūlīt deva signālu FIB aģentiem.

Par Kolpaga un Himpcļa apcietināšanu ziņoja prezidentam Rūzvcltam. Viņš lika tos nodot karatiesai ar apsūdzību spiegošanā un diversiju darbībā.

Septītā nodaļa MĒRĶIS — SAIPANA

Bija sācies 1944. gads, bet japāņiem darbs pie atomieroču radīšanas aizvien vēl atradās laboratorijas izmēģinājumu stadijā. Tiesa, tieši Jaungada svētkos projekta <rNi» dalībniekus uzmundrināja divkārši panākumi. Takeuti grupa sagatavoja izmēģināšanai separatora eksperimentālo paraugu. Bet Kigosi grupai pirmo reizi izdevās iegūt urāna fluorīdu (UFe).

Gan vieni, gan otri, aizmirsuši salto ziemas nakti, līksmoja kā bērni. Kā nekā tieši urāna fluorīds bija nepieciešams iekārtai, kas «izkāstu» vieglos izotopus no smagajiem.

Projekta vadītājs pa daļai priecājās līdzi saviem jaunajiem kolēģiem, tomēr viņš bija tālu no īstām gavilēm. Nisina saprata, ka veikts vienīgi bezgala niecīgs solis ceļa uz joprojām nesasniedzamo virsotni. Lai, pamatojoties uz eksperimentālo separatoru, varētu radīt rūpniecisku atdališanas iekārtu, lai nodrošinātu urāna fluorīda ražošanu nepieciešamajā daudzumā, vēl vajadzēja atrisināt milzum daudz tehnisku problēmu.

Bet ne jau tās vien sagādāja raizes. Ni-sina aprēķināja: lai iegūtu urānu-235 tikai vienai atombumbai nepieciešamā daudzumā, nāktos patērēt desmito daļu visas Japānā ražotās elektroenerģijas, bija vajadzīgi līdzekļi un materiāli apmēram tūkstoš šādu separatoru uzbūvēšanai, visbeidzot, pati urāna rūda.

Sākumā imperatoriskās armijas GKS štābs ne visai lutināja ar uzmanību savu lolojumu — projektu «Mi». Tikai retais no militārpersonām nopietni ticēja, ka atombumbu patiešām var izgatavot un ka tās sprādziena spēks no tiesas varētu būt tik milzīgs. Štāba un tā zinātniski tehniskās pārvaldes galvenās rūpes saistījās ar kaujas lidmašīnu pilnveidošanu un to ražošanas paplašināšanu. Tomēr, jo vairāk pasliktinājās stāvoklis frontēs, jo biežāk augstākā militārā vadība pievērsa skatienu zinātnei, jo nepacietīgāk tā prasīja no zinātniekiem: ātrāk radīt jaunā tipa ieroci.

Tieši tajā laikā premjerministrs Todzio un profesors Nisina nodibināja tiešus savstarpējus kontaktus. Viņi uzsāka savstarpēju saraksti, par kuru neko nezināja nedz Kara ministrija, nedz GKS štābs. Ģenerāļa uniformā tērptais premjers steidzināja. Projekta

«\ri» vadītājs mēģināja polemizēt ar viņu, atbildēs minot zinātniskus argumentus. Bet Todzio aizvien biežāk izteicās par zinātniekiem, neslēpdams aizkaitinājumu: «Mūs neinteresē zinātniskie pētījumi kā tādi. Mums vajadzīgs ierocis kaujas gatavībā!»

Visu 1944. gada pavasari Todzio skubināja atompētniekus. No projekta vadītāja pieprasīja divas reizes mēnesī ziņot GKS štābam par darbu norisi. Atsūtīja kara inženierus, kuriem augām dienām bija jānovēro zinātnisko grupu darbība.

1944. gada 6. jūnijā sabiedroto karaspēks Eiropā atklāja otro fronti. Sakāve aizvien skaļāk klauvēja pie Japānas durvīm. Mari-ānu salas tika pasludinātas par neieņemamu robežvalni. Pēc pirmā pasaules kara Tokija pārvaldīja tās saskaņā ar Tautu savienības mandātu. Vislielākajā no tām — Saipanā — bija 30 tūkstošu vīru liels garnizons, kā arī gandrīz 25 tūkstoši vietējo iedzīvotāju, galvenokārt japāņu.

Kauja par Saipanu sākās 1944. gada 15. jūnijā, un tā kļuva par vienu no visniknākajām otrajā pasaules karā Klusā okeāna baseinā. 70 tūkstošu liels amerikāņu jūras kājnieku desants saņēma spēcīgu atbalstu kā no jūras, tā no gaisa, tomēr vairāk nekā trīs nedēļas tas nespēja salauzt japāņu garnizona pretestību.

Tieši tad arī Todzio atcerējās zinātniekus, kas pēc viņa norādījumiem nodarbojās ar atombumbas radīšanu. Bet ja nu to nomestu uz Saipanu un pārvērstu salu par kopīgu kapu gan uzbrucējiem, gan tās aizstāvjiem!

Virspavēlniecībā jau vairākkārt bija runa par to.

Uz šo valodu fona gluži citādā gaismā uzlūkojams imperatora 1944. gada 1. jūlija reskripts. Tajā pavēstīts, ka salas bojā gājušajiem iedzīvotājiem tiks piešķirts tāds pats dvēseles statuss ka karavīriem, kas atdevuši savas dzīvības kaujā (tas ir, plāksnītes ar viņu vārdiem kļūs par pielūgsmes objektiem sintoistu templī Jasukuni).

Taču līdz bumbas izgatavošanai vēl bija tālu. Todzio bija sašutis: bija pagājuši jau divi gadi, kopš Kara ministrija uzdeva zinātniekiem ķerties klāt pie ši darba, bet gads kopš tās dienas, kad viņi apliecināja, ka principā problēmu iespējams atrisināt!

Japāņi tā arī nespēja noturēt savās rokas Saipanu. 1944. gada 9. jūlijā amerikāņi pilnīgi okupēja salu. 18. jūlijā Todzio kabinets, kas pārvaldīja valsti visu laiku, kopš Klusajā okeānā bija sācies karš, demisionēja.

Tajā pašā dienā projekta «Ni» dalībnieki sāka svarīgu eksperimentu urāna izotopu atdalīšanā. Separatora konstrukciju uzlaboja un tajā ievietoja 170 gramus urāna fluorīda. Par izmēģinājuma gaitu regulāri tika ziņots pavēlniecībai.

Sākot ar šo dienu, 18. jūliju, būtiski paplašināja atomieroču radīšanas darbu apjomu. Nolēma urāna rūdas meklēšanā, ar ko līdz šim bez jebkādiem panākumiem bija nodarbojies GKS štābs, iesaistīt arī Armijas bruņojuma pārvaldi, precīzāk sakot, tās 8. zinātniski tehnisko nodaļu vairāk nekā piecsimt cilvēku sastāvā.

Nodaļas vadību uzticēja inženiermajoram Joiti Jamamoto, pēc izglītības ģeologam. Bet par zinātnisko vadītāju uzaicināja profesoru Setojasu Iimori no Fizikālās ķīmijas pētījumu institūta. Kādreiz viņš bija mācījies Oksfordā un viens no pirmajiem Japānā sāka pētīt radioaktīvos elementus.

Projekta «Ni» vajadzībām Iimori izprojck-tēja un uzbūvēja divas urāna rūdas bagātināšanas fabrikas. Rūdu vajadzēja saņemt no Ķīnas un Korejas. Taču tās ieguve un transportēšana saistījās ar daudzām nopietnām grūtībām, tāpēc fabriku iekārta stāvēja dīkā.

Tad nolēma sakoncentrēt visus spēkus pašas Japānas teritorijā. Militārā situācija, kas aizvien pasliktinājās, vairs neļāva cerēt uz aizjūras teritoriju resursiem. Nācās uzsākt zemas kvalitātes rūdas ieguvi Fukusimas prefektūrā. Uz atradnēm pie Isikavas pilsētas nosūtīja mobilizētos apkārtējo skolu vecāko klašu audzēkņus. Piecpadsmitgadīgie pusaudži no rīta līdz vakaram kala ar cērtēm karjera nogāzes, no atskaldīto akmeņu grēdām lasīja laukā melnas krāsas atlūzas un zirgu vezumos nogādāja tās uz rūdas bagātināšanas fabriku.

Reiz Iimori pēkšņi izsauca no rūdas raktuvēm uz virspavēlniecības mītni. Tur profesoru pieņēma viens no imperatora ģimenes locekļiem. Cenšoties nenotraipīt militārā formas tērpa piedurkni, viņš pasniedza zinātniekam ieža gabalu:

«Es labāk orientējos bioloģijā nekā ģeoloģijā,» viņš teica. «Bet šis te akmens man šķita neparasti smags. Pārbaudiet, profesor, vai tas nesatur urānu.»

Noskaidrojās, ka atradums ir gluži parasts granīts. Taču Iimori bija gauži pārsteigts: izrādās, pat augstākajās galma aprindās zina, ka atombumbai nepieciešams urāns...

PĒDĒJA CERĪBA — PAŠNĀVNIEKI

Arī Jonaji valdība, kas nomainīja Todzio kabinetu, tiecās uzskatīt vēlamo par esošo, vadijās pēc visai apšaubāmām politiskām preinisām._ Japāņi, pirmkārt, cerēja: ja nacistiskā Vācija kapitulēs, tad pēc tam saasināsies pretrunas starp antihitleriskās koalīcijas dalībniekiem. Sis nesaskaņas nejaus tiem pārsviest spēkus uz Tālajiem Austrumiem.

Otrkārt, viņi uzskatīja, ka kara beigas Eiropā mazinās sabiedroto vēlēšanos cīnīties Klusajā okeānā, kamēr japāņu kaujas gars pieņemsies spēkā no apziņas, ka viņi palikuši vieni pret ienaidnieku.

Un, beidzot, Tokijā domāja, ka masveida bombardēšanu, no kuras cieta Vācija, nevarēs atkārtot pret Japānu. Sis pieņēmums bija vismaldīgākais, jo, ieņēmuši Saipanas salu, amerikāņi tūdaļ sāka būvēt skrejceļu stratēģiskajiem bumbvedējiem B-29, kuri tikko bija parādījušies Klusā okeāna karadarbības laukā.

1944. gada 24. novembrī, kad misija «Л1-sos» pārliecinājās, ka hitleriešiem nav un līdz kara beigām nebūs atombumbas, kad operācijas «Elster» dalībnieki zemūdenē devās uz Amerikas piekrasti, bumbvedēji B-29 veica savu pirmo uzlidojumu Tokijai.

Operācijas mērķis bija iznīcināt aviācijas rūpnīcu Musasino. Bet, tā kā to aizslēpa mākoņi, bumbu kravu nometa uz Japānas galvaspilsētu.

11. decembrī ministru kabinets aicināja visu japāņu tautu vienlaicīgi pielūgt saules dievieti Amaterasu. Teiksma stāsta, ka XIII gadsimtā šādā veidā izdevies izsaukt svēto vēju (japāņu valodā — «kamikadze»), kas izmētājis hana Hubilaja floti, kura tuvojusies Japānas krastiem. Tokijā cerēja, ka 100 miljonu japāņu vienlaicīga lūgšana varēs atjaunot garīgās enerģijas koncentrāciju, kas spēs atvairīt ienaidnieka iebrukuma draudus no Uzlecošās saules zemes.

Vārdu «kamikadze» sāka lietot citā nozīmē. Laikraksti un radio ziņoja par brīvprātīgajiem, kuri bija gatavi ziedot dzīvību, vadot savas lidmašīnas un torpēdas uz pretinieka kuģiem. Armija un flote sāka formēt pašnāvnieku vienības.

Tajā laikā, kad virs Londonas pirmo reizi parādījās hitleriešu V-l, Japānā Nagano prefektūras zemniekus naktīs modināja tādi kā pērkona grāvieni. Ar papīru pārlīmētie mājiņu logu rāmji drebēja no dobjiem sprādzieniem. Sākumā domāja, ka tās ir amerikāņu bumbas. Bet kas gan «lidojošajiem cietok-

šņiem» būtu vajadzīgs tādā noma|ā kaktā? Macumoto pilsētiņa, kuru kalmi grēdas droši aizsedza no abām piekrastēm, par karu bija tikai dzirdējusi. Bet tad vecīši, kas dedzināja ogles mežainajās nogāzēs, ieraudzīja, ka nakts grāvienus pavada uzliesmojumi skolas pagalmā.

Vietējā skola, kas atradās divu kilometru attālumā no Macumoto pilsētiņas, bija rekvizēta kara vajadzībām. Vecāko klašu audzēkņus iesauca darba dienestā, mazos atlaida mājās. Taču pat viņi nevarēja izzināt, kam vajadzējis atbrīvot vietu: ne tikai skolas teritoriju, bet arī ceļus, kas uz to veda, stingri apsargāja. Runāja, ka tur izmēģinot kādus jaunus slepenus ieročus.

Starp daudzajām fantastiskajām kara laika baumām šis minējums atbilda patiesībai. Otrā pasaules kara beigās Japāna atradās uz pilotējama lidojošā šāviņa — tagadējo spārnoto raķešu priekšteča — radīšanas sliekšņa.

Kad jūsmu par vieglajām uzvarām nomainīja militāru neveiksmju posms, Tokijā, tāpat kā Berlīnē, sāka runāt par brīnumiero-čiem, kas spēšot mainīt notikumu gaitu. Hitlerieši saistīja brfnumieroču radīšanas plānus ar aerodinamiku, ar lidojošo šāviņu un ballistisko raķešu konstruēšanu. Japāņi parādīja lielu interesi par V-l un solīja apmaiņai pret lidojošā šāviņa rasējumiem sagādat šiem ieročiem vienkāršu un lētu tēmēšanas sistēmu. Viņi ieteica iesēdināt šāviņā pilotu nāvinieku, kurš beigu posmā vadītu V-l uz mērķi.

Hitlers bija ar mieru dot Tālo Austrumu sabiedrotajiem nepieciešamo «Pēnemindes projekta» dokumentāciju.

Un tad kalnos Nagano prefektūrā sāka realizēt projektu «Sjusui» («Rudens ūdeņi»). Tā konstruktoru biroji, laboratorijas un poligoni bija koncentrēti Macumoto pilsētiņas apkaimē. 1945. gada maija sākumā kļuva skaidrs, ka uz palīdzību no Pēnemindes nav ko cerēt: hitleriskā Vācija kapitulēja.

Japāņu pilotējamā lidojošā šāviņa pirmais izmēģinājuma lidojums beidzās bēdīgi. Raķetes dzinējs noslāpa drīz pēc pacelšanās, un «Sjusui» iebrāzās vienā no lidlauka būvēm. Pilots, kuram nebija katapultas, kļuva par nāvinieku pirms pirmā kaujas lidojuma.

Neraugoties uz neveiksmi, darbi pie projekta «Rudens ūdeņi» turpinājās drudžainā tempā. Neviens vairs necerēja izmantot jaunos ieročus, lai no zemūdenēm dotu triecienus Sanfrancisko un Losandželosai. «Sjusui» bija vajadzīgs pirmām kārtām amerikāņu bumbvedēju B-29 pārtveršanai. Tie gāza savu nāvējošo kravu uz Japānas pilsētām, lidodami desmittūkstoš metru augstumā, bet japāņu iznīcinātāji varēja pacelties tikai līdz astoņiem tūkstošiem.

Lai uzsvērtu, cik svarīgs ir projekts «Sjusui», Macumoto pilsētiņā ieradās imperatora mītnes flīģeļadjutants. Taču (likteņa ironija!) viņa vizīte sakrita ar imperatora runu par kapitulāciju. Visu nākamo nedēļu Macumoto skolas pagalmā dega papīru grēdas. Vairumam japāņu projekts «Sjusui» tā ari palika noslēpums.

BEIGU SAKUMS

1945. gada 1. janvārī Hirosimas iedzīvotāji pamodušies ieraudzīja retu skatu. Jaunā gada pirmajā dienā sniga sniegs. Pat veci iedzīvotāji neatcerojas sniegu Ilirosimā. Tāpēc bija liels kārdinājums to uzskatīt par labu zīmi. Viens otrs gan atcerējās, ka japāņiem balta krāsa nozīmē sēras. Bet tikai nedaudzi iedrošinājās tadas domas izteikt ska|i. Žandarmērijai bija plašs ziņu pienesēju tikls, un panisku baumu autoriem draudēja kara tribunals.

Hirosima, kas nebūt nebija cietusi no bombardēšanas, izskatījās gandrīz tāda pati kā pirms kara, ja neskaita trīs meža stigām līdzīgas ugunsdrošības joslas. Tās bija izveidotas papildus septiņām Otas upes attekām, kuras jau tā dalīja pilsētas teritoriju atsevišķās daļās. Hirosimiešiem lika savākt priežu skujas un sabērt kaudzēs gar pilsētas robežām. Varas iestādes naivi cerēja, ka pietiks uzlidojuma gadījumā šīs skujas aizdedzināt, lai dūmu vāli pasargātu Hirosimu no pretinieka bumbvedējiem.

Tokijas iedzīvotāji 1945. gadu sagaidīja, aukstumā trīcēdami. Pilsētā nebija kurināmā, mājās dedzināja, kas nu pagadījas. Lai nokļūtu pirtī, vajadzēja salt pusi dienas, stāvot rindā. Bet pretēji paradumam pat pirtī cilvēki klusēja. Nevienam negribējās runāt ne par stāvokli frontēs, ne pārtikas kartītēm, nedz ari uzlidojumiem.

1945. gada 11. februārī beidzās trīs sabiedroto lielvalstu konference. Tās dalib-nieki — Staļins, ftūzveits un Čērčils — vienojas par to, ka tris mēnešus pēc Vācijas sakāves Padomju Savienība iestāsies kara pret Japānu.

19. februāri amerikāņu jūras kājnieki izcēlās Ivodzimas salā. Tajā pašā dienā im-peratoriskas armijas pavēlniecība pirmo reizi griezās pie tautas ar aicinājumu būt gatavai gadījumā, ja pretinieks iebruktu tieši Japānas salas.

Pa to laiku projekta «Ni» dalībnieki paātrināta tempa turpināja strādāt pie urāna-235 atdalīšanas. Jaunā izmēģinājumu sērija deva kaut kādas cerības. 14. martā pēc kārtējā eksperimenta Takeuti ierakstīja žurnālā: «Atkal neveiksme, taču kļuva skaidrāks, kā no tās izvairīties. Pamēģināsim vēlreiz.»

Bet, lūk, tieši martā ASV 20. gaisa armija sāka pārvērst pelnos vienu japāņu pilsētu pēc otras. Bumbvedēji B-29, kas bija apmetušies tajā pašā Saipanā, uz kuru To-dzio kāroja nomest atombumbu, parādījās virs Japānas pat agrāk. Tiesa, neraugoties uz Pentagona triumfējošajiem ziņojumiem, šo uzlidojumu efektivitāte no militārā viedokļa bija visai zema. Japānas kara rūpniecības noteicošie objekti — tādi kā aviācijas rūpnīca Musasino — tā ari nebija izsisti no ierindas.

Tad 20. gaisa armijas pavēlnieks Kērtiss Limejs nolēma izmantot B-29 nakts operācijās, kur tie mestu galvenokārt degbumbas no neliela augstuma. 1945. gada 9. martā vairāk nekā trīssimt bumbvedēju B-29 izdarīja uzlidojumu Tokijai, pielietojot šo jauno taktiku. Japānas galvaspilsēta pārvērtās par uguns jūru. Nodega 267 tūkstoši māju — ceturtā daļa pilsētas apdzīvojamās platības. Sešpadsmit kvadrātkilometri pilsētas teritorijas bija pārvērsti par krāsmatām. Tikai viena uzlidojuma laika Tokijā gaja bojā gandrīz 100 tūkstoši cilvēku — vairak nekā 9. augustā Nagasaki nogalināja atombumba.

11. martā tos pašus B-29 sūtīja bombardēt Nagoju. 13. martā par uzlidojuma upuri kļuva Osaka. 17. martā pienāca Kobes kārta.

18. marta rītā imperators Iliroliito izbrauca no pils savā melnajā limuzīnā ar zelta krizantēmas attēlu. Bija vējaina diena. Pār drupām vēlās putekļu un pelnu mākoņi. Pie Hatimanas tempļa imperators apstājās, lai noklausītos iekšlietu ministra ziņojumu. No tā izrietēja, ka pat 1923. gada zemestrīce nav sagādājusi Japānas galvaspilsētai tik daudz upuru un nodarījusi tik lielus postījumus.

25. martā valdība pasludināja, ka tiek dibināta zemessardze. Tajā mobilizēja visus vīriešus un sievietes, kas spēja noturēt rokās bambusa pīķus — šī japāņu «folksšturma» vienīgo ieroci. Šādus pīķus, ar kuriem zemessargus mācīja caurdurt salmu manekenus, ražoja aizvien vairāk, un tas bija vienīgais Japānas statistikas rādītājs ar plusa zīmi. Valsts rūpnieciskais potenciāls praktiski bija paralizēts. Tās materiālie resursi izsmelti līdz galam. Sevišķi asi bija jūtams degvielas trūkums. Iznīcinātājiem, kurus vadīja piloti nāvinieki, uzpildīja tikai tik daudz degvielas, lai tie aizlidotu līdz mērķim.

1945. gada 25. martā, tai pašā dienā, kad Japānas valdiba pavēlēja apbruņot visus iedzīvotājus ar bambusa piķiem, Einšteins un Scilards atkal griezās ar vēstuli pie ASV prezidenta. Tie paši cilvēki, kas kādreiz pārliecināja Rūzveltu, ka vajadzīga kodolbru-ņošanās, tagad mēģināja novērst jauno ieroču pielietošanu.

1. aprīlī amerikāņu karaspēks izcēlās Oki-navas rietumu piekrastē. Iebrukuma spēki sastāvēja no 180 tūkstošiem cilvēku, kurus atbalstīja gandrīz divi tūkstoši lidmašīnu, kas darbojās no bāzeskuģiem. Tiem pretī stājās 69 tūkstoši japāņu. Nocietinājušies pauguros salas dienvidu daļā, viņi cīnījās ar izmisīgu sīkstumu.

1945. gada 13. aprīlī Japānas radio ziņoja par ASV prezidenta Rūzvelta nāvi. Tai pašā dienā 160 bumbvedēji B-29 izdarīja kārtējo uzlidojumu Tokijai. Trīs stundas tie meta uz pilsētu fugasbumbas un degbumbas. Vairumu Aviācijas tehnoloģijas pētniecības institūta ēku pārņēma liesmas. Sākumā palika neskarts tikai 49. korpuss, kur atradās projekta «Ni» laboratorijas. Tur bija arī Ta-keuti vadībā konstruētais separators urāna izotopu atdalīšanai.

Takeuti pats toreiz nakšņoja ārpus pilsētas. Bet vairāki viņa grupas līdzstrādnieki dzīvoja līdzās institūtam un, tiklīdz sākās ugunsgrēks, skrēja uz 49. korpusu. Kā par brīnumu, divstāvu koka ēka bija palikusi neskarta. Un, kad profesors Nisina, piesteidzies klāt, jau nodomāja, ka šoreiz briesmas gājušas secen, pēkšņi atskanēja sprādziens un ēka sagruva. Projekta «Ni» dalībniekiem atlika vienīgi noskatīties, kā uguns aprij liecinājumu par Japānas veltīgajiem pūliņiem radīt atomieročus.

Pēc uzlidojuma Tokijai un Osakai japāņu zinātnieki praktiski zaudēja iespējas nodarboties ar urāna izotopu atdalīšanu. Tomēr rūdas raktuvēs Fukusimas prefektūrā skolēni līdz pat pēdējai kara dienai drupināja ar cērtnēm klints iežus. 1945. gada maijā Kara ministrija formāli likvidēja projektu «Ni».

Atmetusi ar roku urāna bumbai, armija drudžaini ķērās klāt pie citiem jauniem ieročiem.

Vēsturnieki ir nesaprašanā: kāda jēga bija sūtīt uz ASV rietumu piekrasti gaisa balonus ar fugasiem? Daži sprādzieni, viens otrs meža ugunsgrēks kalnos — kādu gan efektu tie varēja radīt kara pēdējos mēnešos? Bet, starp citu, iecere nepavisam nebija tik naiva. Armijas bruņojuma pārvaldes 9. zinātniski tehniskā nodaļa sākumā bija paredzējusi šādā veidā nomest Savienoto Valstu teritorijā mēra un holeras baktērijas, kuras Mandžūrijā audzēja bēdīgi slavenā ģenerāļa Isijas «731. vienība».

Atšķirībā no armijas flote turpināja finansēt kodolpētījumus. Kara pēdējos mēnešos par to centru kļuva Kioto pilsēta. Profesora Bunsaku Arakacu laboratorijā joprojām mēģināja panākt urāna izotopu atdalīšanu ar centrifūgas palīdzību. Teorētiskos aprēķinus tur veica nākamais Nobela prēmijas laureāts Hideki Jukava.

1945. gada 22. jūlijā flotes galvenais štābs sarīkoja apspriedi ar Kioto fiziķiem. Tā bija rikota Bivas ezera krastā, kur tolaik atradās jūras kara aviācijas pilotu skola. Apstiprinot savus secinājumus ar zinātnisko informāciju no neitrālajām valstiin, zinātnieki ziņoja admirāļiem: lai gan teorētiski ir iespējams radīt atombumbu, pēc visa spriežot, nevienam neizdosies to pielietot šajā karā.

Ja netrokšņotu hidroplāni, kuri ik brīdi te nolaidās ezerā, te pacēlās no Bivas, tad apspriedes dalībnieki varbūt būtu sadzirdējuši, kā dūc vientuļš B-29, kas pārlidoja virs viņiem lielā augstumā. Tā bija majora Svinēja «Great Artist», viena no 509. apvienotā avio-pulka lidmašīnām. Operācijas «Sudraba paplāte» gatavošanas nobeiguma posmā ietilpa individuāli kaujas lidojumi ar «ķirbjiem» — fugasbumbām, kuras pēc svara un gabarītiem atbilda atombumbām. 22. jūlijā majors Svinejs nometa tādu treniņa «ķirbi» uz Ko-bes pilsētu. Un tas bija viņš, kas 9. augustā pārvērta Nagasaki pelnos.

Astotā nodaļa OPERĀCIJA «VILTUS»

1945. gada 24. aprīlī — dienu pirms padomju un amerikāņu karaspēku satikšanās pie Klbes — viena no amerikāņu mehanizētajām daļām negaidīti pārkāpa sabiedroto saskaņotās nākamo okupācijas zonu robežas un, šķērsojot ģenerāļa de Tasiņjī vadita franču karaspēka ce|u, agrāk par to iebruka Ehingenes pilsētā. Tā pirms šis antihitleriskās koalīcijas tautu triumfa dienas tika īstenota operācija «Viltus», kurā Savienoto Valstu pretinieka lomā izrādījās to sabiedrotā — Francija.

Pēc atradumiem Strasbūrā misija «Alsos» nonāca pie secinājuma, ka ar «Urāna projektu» saistītās vācu slepenās laboratorijas ir koncentrētas dienvidos no Stutgartes, ap Ehingeni. Pentagonā saķēra galvas: ja tas būtu zināms agrāk, kad sabiedrotie nosprauda okupācijas zonu robežas! Ehingene atradās frančiem paredzētās teritorijas vidū.

Grovss par to ziņoja kara ministram Stim-sonam. Apspriedušies viņi nolēma, ka ne Valsts departaments, ne sabiedroto karaspēka virspavēlnieks ģenerālis Eizenhauers šajā gadījumā nevarēs palīdzēt Pentagonam un viņu iesaistīšana tikai sarežģīs situāciju.

«Es biju spiests izšķirties par diezgan riskantu pasākumu, kuru vēlāk nosauca par operāciju «Viltus»,» ģenerālis Grovss raksta savos memuāros. «Saskaņā ar šo plānu amerikāņu trieciengrupai vajadzēja šķērsot franču avangarda apakšvienību kustības virzienu, pirms tam ieņemt mūs interesējošo rajonu un to noturēt tikmēr, kamēr mums vajadzīgie cilvēki būs apcietināti un nopratināti, uzmeklēti rakstiskie materiāli, bet iekārta iznīcināta. Par to, ka tas viss ir nepieciešams, mani pārliecināja tikšanās ar Žolio-Kirī.»

Pulkvedis Pašs piedāvāja ieņemt Ehingeni ar izpletņu lēcēju desanta spēkiem, lai nolaupītu vācu zinātniekus un izvestu vērtīgos materiālus pa gaisa ceļu. Bet vācu karaspēka pretestība rietumos tik strauji noplaka, ka pēc tā nebija nekādas vajadzības. Operāciju uzdeva mehanizētajam pulkam, kuram bija piekomandēts sapieru bataljons.

Virzīdamās gar Rcinas austrumu krastu kopā ar bruņumašīnu avangarda kolonnu, misija «Alsos» iekļuva vācu slepeno laboratoriju rajonā gandrīz divdesmit četras stundas agrak par frančiem un apcietināja «Urāna projekta» darbinieku grupu. To vidū bija Oto Hāns. Taču Verners Heizenbergs iepriekšējā diena bija paspējis aizbraukt uz Bavāriju.

Amerikāņi tūlīt sāka demontēt atomreaktoru, kurš bija evakuēts no Ķeizara Vilhelma biedrības Fizikas institūta, kad uzlidojumi Berlīnei kļuva aizvien biežāki. Sie darbi ritēja pilnā sparā, kad pie Ehingenes pienāca franču tanki. Atklājuši pilsētā svešu karaspēka daļu, tie izvērsās kaujas ierindā.

«Kas tie par ērmiem, kaptein, uz bruņumašīnām ir nevis krusti, bet zvaigznes!» priekšējā tanka vadītājs izsaucās.

Atgrūdis lūkas vāku, franču tanku bataljona komandieris piebrauca pie alas, kur amerikāņu sapieri steidzīgi ievietoja detonatorus vācu urāna kodolreaktora pamatos.

«Kā jūs te esat gadījušies?» franču kapteinis izbrīnījies jautāja.

«Mēs laikam esam mazliet aizmaldījušies,» pulkvedis Pašs noplātīja rokas.

«Es tomēr lūgšu jūs paskaidrot, kā un kāpēc jūs esat nonākuši franču zonā!» francū-

zis jau daudz bargāk uzstāja. «Saskaņā ar sabiedroto vienošanos jūsu robeža taču atrodas divsimt kilometrus no šejienes.»

«Galvenais, ka mēs ar jums esam satikušies uz sakautās Vācijas zemes!» Pašs izlīdzinoši teica. «Vai tad ta kāda nelaime, ja tas nav noticis gluži tur, kur plānoja mūsu štābu darbinieki? Labāk iedzersim par mūsu kopējo uzvaru!»

Likās, ka incidents ir izsmelts. Bet, kad virsnieki pacēla pirmo tostu, atskanēja sprādziens. Franči metās pie saviem tankiem.

«Neuztraucieties, tas ir salūts, ar kuru atzīmējam mūsu satikšanos!» Pašs pasmējās.

Tagad, kad pat kodolreaktora pamati bija uzspridzināti, varēja posties prom.

Franči kļuva bažīgi, kad uzzināja, ka amerikāņi ved lidzi kaut kādus gūstekņus. Bet, pārliecinājušies, ka tie ir vācieši, tūlīt zaudēja interesi par viņiem.

Franču tanku bataljons taču steidzās uz netālo Hoencollcrnu pili. Tur nacisti turēja maršalu Petēnu — bijušo Višī valdības galvu, kas bija sadarbojies ar okupantiem.

Gandrīz visi objekti, kas interesēja misiju <rAlsos», bija koncentrēti Vācijas dienvidrietumos, nākamās franču zonas teritorijā. Vienīgais izņēmums bija firmas «Auergesell-schaft» rūpnīca Orānienburgā, ziemeļos no Berlīnes. Jau 1944. gada beigās amerikāņu izlūkošanas dienests bija izdibinājis, ka tur ražo metālisko urānu atompētījumiem. Uzņēmumu apzināti nebombardēja. Tikai tad, kad kļuva skaidrs, ka padomju karaspēks ieies Orānienburgā agrāk par amerikāņiem,

vairāk nekā sešsimt «lidojošo cietokšņu» nometa uz pilsētu fugasa bumbas un degbumbas. Visas rūpnīcas virszemes būves tika sagrautas līdz pamatiem.

Lai maskētu operācijas mērķi, tādu pašu masveida triecienu deva Cosenei, kur atradās vērmahta štābs. Si uzlidojuma laikā smagi ievainoja vācu ģenerālštāba priekšnieku ģenerāli Guderianu.

Bet Orānienburgu pārvērta par gruvešiem burtiski dažas dienas pirms Padomju Armijas ienākšanas.

NO PĒNEMINDES UZ PENTAGONU

Pēc operācijas «Elsler» izgāšanās hitlerieši visā nopietnībā nolēma pārņemt japāņu ideju par pilotu nāvinieku, kas vada raķeti mērķī. RSIIA 6. pārvaldes priekšnieks Valters Sellenbergs pavēlēja diversiju nodaļai izraudzīt šim nolūkam 250 lidotāju. Bija domāts tos izmantot ne tikai tādēļ, lai dotu triecienu Ņujorkai vai Vašingtonai. Sellenbergs savos memuāros stāsta par tādiem plāniem kā rūpniecības objektu bombardēšana dziļā padomju aizmugurē.

Viņš raksta: «Mēs būtu varējuši no tāldar-bības bumbvedēja palaist lidojošo šāviņu V-l netālu no paredzētā punkta, lai pēc tam pilots nāvinieks to notēmētu uz mērķi. Bija paredzēts bombardēt Kuibiševas, Ceļabin-skas, Magņitogorskas uzņēmumus, kā ari rajonus aiz Urāliem.»

Visu pēdējo kara gadu Hitlers nepārstāja steidzināt «Pēnemindes projekta» vadītājus. 1945. gada 24. janvāri notika milža А 9/10 kārtējais izmēģinājums. Pēc tam fon Brauns paziņoja, ka tālas darbības divpakāpju raķešu radīšanas problēma tehniski ir atrisināta.

Tikai straujais padomju uzbrukums pie Odcras izjauca plānus par raķešu triecienu Savienotajām Valstīm un padomju Sibīrijai. Nacisti bija spiesti steidzīgi evakuēt «Pēnc-inindi». Uz rietumiem devās kolonna, kas sastāvēja no divtūkstoš smagajām automašīnām ar piekabēm. Februārī raķešu būvētāji ieradās Nordhauzenē. Tur pazemes rūpnīcā vēl divus mēnešus turpinājās V-l un V-2 sērijveida ražošana.

3. aprīlī raķešu karaspēka inspektors SS ģenerālis Hanss Kammlcrs pavēlēja izvest «Pēnemindes projekta» vadošos kadrus uz tā dēvēto «Alpu cietoksni» Vācijas, Austrijas un Šveices robežu saskarē.

Tikmēr Borisa Paša kolēģis ģenerālis Donalds Puts ar amerikāņu armijas izlūkošanas dienesta darbinieku grupu steidzās uz Nordhauzeni, kura bija iedalīta padomju okupācijas zonā. Amerikāņu armijas smagie vilcēji no turienes izveda vairāk nekā simt nokomplektētu raķešu V-2. Pentagona slepenais dienests tur ieguva arī lielu daudzumu tehniskās dokumentācijas par «Pēnemindes projektu». To visu nogādāja Antverpcnē, iekrāva kuģos un aizveda uz ASV.

«Vācu V-2,» rakstīja Pentagona avīze «Stars and Stripes», «ietaupīja amerikāņu kara rūpniecībai vismaz piecus gadus, kurus būtu prasījis pētniecības un konstruēšanas darbs. Kad no Vācijas atgādāja trofeju raķetes, mēs taču spērām tikai pirmos soļus šajā nozarē.»

Pirms Vacijas kapitulācijas ģenerālis Kamnilers izdarīja pašnāvību. Bet Dornber-gcrs un fon Brauns atrada jaunus saimniekus aiz okeāna.

1945. gada 2. augustā ASV prezidents parakstīja Potsdainas vienošanos, kurā līdz ar citu bija paredzēta Vācijas pilnīga atbruņošana un demilitarizācija, noteikts, ka jālikvidē visa Vācijas rūpniecība, kurai ir sakars ar bruņojuma ražošanu. Bet «Pēnemindes projekta» zinātniskais vadītājs tad jau bija slepeni izvests uz Savienotajam Valstīm.

Kad Starptautiskais kara tribunāls Nirn-berga pasludināja SS par noziedzīgu organizāciju, SS šturmbanfīrers Verners lon Brauns amerikāņu poligonā Fortblisā jau vadīja Nordhauzenē sagrābto vācu raķešu V-2 montāžu. Tieši fon Braunam piederēja vadošā loma daudzpakāpju raķešu konstruēšanā, ar kuru palīdzību tika palaisti amerikāņu astronautu pilotētie kosmosa kuģi.

Bijušais nacistu ģenerālpulkvedis Valters Dornbergers, kuru Hitlers 1944. gadā apbalvoja ar Bruņinieka krustu, kļuva par avio-rūpniecības firmas «Bell» galveno konstruktoru. Tieši Dornbergers izmantoja kādreiz Pēnemindē dzimušās idejas, radot jauna veida ieročus, kurus nosauca par spārnotajam raķetēm.

ZINĀTNIEKI PRET ĢENERĀĻIEM

1945. gada 8. maijā Berlīnē parakstīja aktu par hitleriskās Vācijas bezierunu kapitulāciju. Tajā dienā 509. apvienotā aviopulka pirmās apakšvienības ieradās Tinianā — vienā no koraļļu rifiem, kas veido Mariānu salas. Baltajā pludmalē starp kokospahnām sāka būvēt barakas.

Toreiz Mariānu salas pildīja ASV stratēģiskās aviācijas «nenogremdējainā bāzes-kuģa» lomu. Ik dienas likdams pacelties gaisā vairākiem simtiem «supercietokšņu» B-29, 20. gaisa armijas pavēlnieks ģenerālis Kērtiss Limejs lielījās, ka «nogrūdīs Japānu atpakaļ akmens laikmetā».

Tā kā 509. apvienotais aviopulks formāli skaitījās 20. gaisa armijas sastāvā, tika pieļauta tīša informācijas noplūde, lai izskaidrotu šīs karaspēka daļas lomu. Palaida baumas, ka 509. aviopulkam uzdots izmēģināt jaunas lielas bumbas, kuras dēvēja par «ķirbjiem». Tās saturēja parastas sprāgstvielas lādiņu, kas svēra divarpus tonnas. Tibetsa lidmašīnas nepiedalījās masveida bombardēšanā, bet vienatnē veica kaujas lidojumus, trenējoties bumbu mešanā tieši virs Japānas.

Tikmēr amerikāņu «supercietokšņu» reidi vienu Japānas pilsētu pēc otras pārvērta par kūpošām drupām. Ģenerālis Grovss sāka raizēties, vai līdz vasaras beigām Japānā paliks neskartas pilsētas, kurās varētu demonstrēt a torn sprādziena postījumu mērogu un raksturu. fJēc viņa ierosmes 10. maijā, tas ir, jau trīs nedēļas pirms tam, kad formāli tika nolemts pielietot jaunos ieročus pret Japānu, Pentagonā sanāca komiteja, kurai vajadzēja izraudzīties atombombardēšanas mērķus.

Komitejas locekļi apstiprināja, ka vislabāk būtu izraudzīties lielas apdzīvotas vietas, kas nav cietušas no uzlidojumiem. Pēc viņu ieteikuma ģenerālim Limejam pavēlēja izslēgt no masveida bombardēšanas grafika četras Japānas pilsētas. Sājā sarakstā, kas izraisīja amerikāņu lidotāju neizpratni, bija Hirosima, Kokura, N4igata, Nagasaki.

1945. gada 31. maijā Pentagonā sapulcējās tā dēvētā komisija «C-l» jeb Atomieroču problēmu pagaidu komiteja. Pārsvarā tajā bija virsnieki un politiķi. Zinātnieki bija uzaicināti tikai ar padomdevēju balsstiesībām tā dēvētās konsultatīvās grupas sastāvā. Pati darba kārtība bija formulēta tā, it kā jautājums, vai vajag pielietot atomieročus pret Japānu, vispār neradītu šaubas. Pentagona pārstāvji pastāvēja uz nepieciešamību nomest atombumbas, atsaucoties uz lielajiem zaudējumiem, kurus amerikāņu karaspēks jau otro mēnesi cieš asiņainajās kaujās Oki-navā.

Pajautāja, ko domā zinātnieki. Openhei-mers atkārtoja konsultatīvās grupas viedokli: pirms jauno ieroču pielietošanas kaujā vēlams tos iepriekš demonstrēt pasaules sabiedrības pārstāvju klātbūtnē. Pret šo priekšlikumu asi uzstājās Trūmena personiskais pārstāvis nākamais valsts sekretārs Birnss.

Pēc vētrainas diskusijas Pagaidu komiteja nonāca pie šāda slēdziena: atomieroči pret Japānu jālieto bez iepriekšēja brīdinājuma, tic jālaiž darbā pēc iespējas drīzāk un pret tādiem mērķiem, kas visuzskatāmāk paradītu šo ieroču graujošo spēku.

Pagaidu komitejas ieteikumi tika glabāti stingrā slepenībā. Taču baumas par tiem nonāca Losalamosā, Okridžā, Henfordā un Čikāgā. Starp «Menhetenas projekta» dalībniekiem parādījās aizvien vairāk pašu radīto ieroču pretinieku.

«1943. un daļēji 1944. gadā mūs visvairāk satrauca iespēja, ka nacistiskā Vācija radīs atombumbu pirms mums. 1945. gadā, kad mēs vairs neraizējāmies, ka vācieši varētu mums ko padarīt, mēs sākām bažīties par to, ko var nodarīt ASV valdība citam zemēm,» vēlāk atcerējās Leo Scilards.

Visaktīvāk pret bumbu uzstājās Čikāgas universitātes metalurģijas laboratorijas līdzstrādnieki. Kādreiz tieši tur sākās amerikāņu darbi atomu kodolu dalīšanas jomā. Bet vēlāk zinātnisko pētījumu centrs pārvietojās uz Losalamosu, tā ka zinātniekus Čikāgā mazāk apgrūtināja nogurdinošā ikdienas steiga.

Kopā ar Leo Scilardu Čikāgā strādāja Nobela prēmijas laureāts Džeimss Franks. Pēc viņu iniciatīvas vairāki izcili zinātnieki izklāstīja savus secinājumus par kodolieroču kaujas pielietojuma sekām pamatīgā ziņojumā. So dokumentu, kas ir pazīstams kā Franka komisijas ziņojums, 1945. gada 15. jūnijā iesniedza kara ministram Stimsonam.

Ziņojuma autori brīdināja amerikāņu valdību no ilūzijām, ka Savienotās Valstis varētu ilgi saglabāt kodolieroču monopolu. Viņi atgādināja par franču, ang|u, vācu un padomju fiziķu darbiem šajā nozarē. Viņi rakstīja, ka, neraugoties uz slepcnibu ap «Menhctenas projektu», citu valstu zinātniekiem atomsprādziena teorētiskie pamati nav noslēpums.

Franka komisijas ziņojums beidzās ar šādiem vārdiem: «Mēs uzskatām par savu pienākumu nākt klajā ar aicinājumu nepielietot atombumbas, lai dotu triecienu Japānai. Ja Savienotās Valstis pirmās vērsīs pret cilvēci šo aklo iznīcības ieroci, tās zaudēs pasaules sabiedriskās domas atbalstu, paātrinās bruņojuma kāpināšanu un izjauks iespēju vienoties par starptautisku līgumu attiecībā uz kontroli pār šādiem ieročiem.»

Devītā nodaļa CEPURU KāRBA

1945. gada 16. jūlijā no amerikāņu jūras kara bāzes Sanfrancisko izbrauca kreiseris <rIndianapolis». Kuģa komandierim bija pavēlēts nogādāt Tini-anas salā divus pasažierus ar slepenu kravu. Faktiski tā nemaz nebija krava, bet viegla bagāža: kaut kas līdzīgs cepuru kārbai, ko pasažieri uzmanīgi ienesa viņiem ierādītajā pirmā palīga kajītē.

Kuģa virsniekiem tūlīt radās uzskats, ka kreisera viesi izturas kā tipiski «•VIP» (very important persons) — ārkārtīgi svarīgas personas. Pirmkārt, viņi nenāca pie ēdamgalda kopkajītē. Otrkārt, pieprasīja pēdējo ziņu radiopierakstus. «Indianapolis» komandieris uzskatīja par savu pienākumu personiski apciemot pasažierus, lai pasniegtu viņiem radistu sagatavoto tekstu.

Visas informācijas aģentūras sāka jaunāko ziņu raidījumus ar vēstīm no Potsdamas, kur 17. jūlijā bija paredzēta trīs antihitleriskās koalīcijas valstu — Padomju Savienības, Savienoto Valstu un Lielbritānijas — vadītāju tikšanas.

Taču, kreisera komandierim par izbrīnu, viesi diezgan pavirši pāršķirstīja šos radio-komentārus, vislielāko interesi parādot par pašu pēdējo <rAssociated Press» ziņojumu: «16. jūlija rītausmā tuksnesī netālu no Alamogordo (Ņūmcksikas štats) aviobāzes eksplodējusi munīcijas noliktava. Sprādziens bija tik spēcīgs, ka piesaistīja uzmanību Gallopā, 376 kilometru attālumā.»

Kā komandieris varēja zināt, ka viņa pasažieriem ir tiešs sakars ar sprādzienu Alamogordo? Un jo vairāk neviens uz kreisera nevarēja iedomāties, ka šis sprādziens īstenībā bija pirmais atomieroču izmēģinājums un tā nebija nejaušība, ka šis izmēģinājums sakrita ar Potsdamas konferences atklāšanu, tāpat kā ar šiem diviem notikumiem sakrita arī pavēle kreiserim nogādāt Tinianas salā svina cilindru ar urānu-235.

Kā komandierim varēja ienākt prātā, ka uz viņa kuģa atrodas atombumbas kaujas lādiņš? Starp citu, viņam tomēr pavīdēja doma par kādiem jauniem ieročiem. Pamanījis uz viena pasažiera svārkiem medicīnas dienesta uzšuves, viņš šķebīgi pašķielēja uz «cepuru kārbu» un, neslēpdams frontes virsnieka nepatiku pret mundieros tērptiem zinātniekiem, noteica: «To nu gan nedomāju, ka mēs nonāksim līdz bakterioloģiskajam karam!»

Viesi klusēja. Bet četras dienas pēc tam, kad kreiseris «Indianapolis» bija nogādājis mīklaino kravu pēc adreses, starp Tinianu un Filipīnām to torpedēja japāņu zemūdene.

Kreiseris grima lēni. Gandrīz visi apkalpes locekļi paspēja pārlēkt pāri bortam. Bet glābēji ieradās tikai pēc trim dienām, un simtiem cilvēku noslīka vai tos aprija haizivis.

Kreisera komandieris tā arī neuzzināja, kāda veida nāve slēpās svina cilindrā, kas stāvēja starp kojām pirmā palīga kajītē.

Bet japāņu nāvinieks, kas uzsprāga kopā ar torpēdu, nezināja, ka viena no divām atomsprādzienu sagrautajām Japānas pilsētām varbūt būtu palikusi neskarta, ja šis pats mērķis būtu parādījies viņa zemūdenes periskopā nedēļu agrāk.

NāVES IELEJA

Skarbo klajumu Ņū-meksikas štata ziemeļrietumos kopš seniem laikiem dēvē par Nāves ieleju. Bet šī vieta nekad nav tik precīzi atbildusi savam nosaukumam kā 1945. gada 16. jūlijā, kad sašķeltā atoma kodola enerģija šeit parādīja savu drausmīgo spēku.

Kamēr prezidents Trūmcns šķērsoja Atlantijas okeānu ceļā uz Potsdamu, pie tālās Alamogordo aviobāzes drudžainā steigā tika gatavots Hirosimas traģēdijas ģenerālmēģinājums. Gar visu piecsimt kilometru garo ceļu no Losalamosas līdz Alamogordo kūpēja sarkanīgu putekļu mākoņi, kuros nepārtrauktā virtenē brauca vilcēji ar iekārtu.

Tajā vietā, kur vēl tagad saglabājusies milzīga bedre ar sakusušu smilšu nogāzēm, bija samontēts trīsdesmit metru augsts tērauda tornis un apkārt izvietota reģistrējošā aparatūra. Desmit kilometru rādiusā bija iekārtoti trīs novērošanas punkti, bet sešpadsmit kilometru attālumā — komandpunkta blindāža.

Bumbierim līdzīgo bumbu (to nosauca par «Resni») montēja pamestā rančo netālu no torņa. Kad viss pārējais bija gatavs, fiziķis Morisons armijas džīpā no Losalamosas atveda svina cilindru ar plutonija kaujas lādiņu. Tagad tikai vajadzēja sagaidīt piemērotu laiku. Bet tieši tas nebija izmēģinājumiem labvēlīgs.

Naktī uz 16. jūliju plosījās pērkona negaiss. Zibens uzliesmojumi apgaismoja tornī paceltā «Rešņa» kontūras, starp tērauda fermām rēgojās trīs cilvēku stāvi. Ķīmiķim Kistjakovskim un diviem viņa palīgiem vajadzēja atstāt torni tikai pusstundu pirms sprādziena.

Komandpunktā Openheimers veltīgi mēģināja pārliecināt Grovsu, ka vismaz viena diena jānogaida. Viņš pūlējās pierādīt, ka tik sliktā laikā vējš var pēkšņi mainīt virzienu un nest radioaktīvo mākoni uz Ņū-meksikas vai Teksasas štata apdzīvotajām vietām.

Bet «Menhetenas projekta» vadītājs negribēja ne dzirdēt par atlikšanu (Alamogordo atbalsij noteikti vajadzēja sasniegt Potsdamu pirms trīs lielvalstu konferences sākuma). Grovss aprobežojās ar to, ka pavēlēja turēt gatavībā smagās automašīnas ar kareivjiem gadījumam, ja vajadzētu piespiedu kārtā evakuēt apkārtējos ciematus.

Tikai neilgi pirms izmēģinājuma, kas bija paredzēts pulksten 5.30 no rīta, lietus pārstāja un caur mākoņiem šur tur pavīdēja zvaigžņotās debesis. Un tad tikko manāmo pirmsausmas mijkrēsli pāršķēla spilgts uzliesmojums.

«It kā no Zemes dzīlēm parādījās gaisma, nevis šīs pasaules, bet daudzu kopā saplūdušu sauju gaisma,» raksta grāmatas «Cilvēki un atomi» autors Viljams Lourcnss, vienīgais žurnālists, kuram Pentagons uzticēja «Menhetenas projekta» hronista lomu. «Tas bija tāds saullēkts, kādu pasaule vēl nebija pieredzējusi. Milzīga zaļa supersaule dažās sekundes daļās pacēlās vairāk nekā divarpus tūkstošu metru augstumā. Tā cēlās aizvien augstāk, kamēr sasniedza mākoņus, lejot žilbinoši spožu gaismu pār zemi un izgaismojot visas debesis. Sī milzīgā uguns lode ar gandrīz pusotra kilometra lielu diametru cēlās augšup, mainot krāsu no tumši purpursarkanas līdz oranžai, plešo-ties plašumā un palielinoties, — dabas spēks, atbrīvots no saitēm, kas to valdīja miljardiem gadu...

Pēc uguns lodes no zemes pacēlās milzīgs mākonis. Sākumā tas bija gigantisks stabs, kurš pēc tam ieguva fantastiski lielas sēnes formu. Dažās sekundēs (nevis miljonos gadu) radītais milzīgais kalns cēlās augstāk un augstāk, konvulsīvi raustīdamies.

Sājā ļoti īsajā laika posmā, kas šķita ārkārtīgi ilgs, nebija dzirdama neviena skaņa. Pēc tam no šī klusuma izšķīlās pērkona dārds. īsā laikā tas, ko mēs redzējām, atkārtojās skaņā. Šķita, ka vienā laikā un vienā vietā eksplodē tūkstošiem spēcīgu fu-gasbumbu. Pērkons aizdārdēja tuksnesī un atbalsojās no Sjerraoskuro kalniem. Atbalss uzgūlās atbalsij. Augsne drebēja zem kājām, it kā būtu sākusies zemestrīce.»

Kad sēņveidīgais stabs izklīda, jaunā ieroča radītāji un pasūtītāji steidzās uz sprādziena vietu tankos, kas iekšpusē bija apšūti ar svina plāksnēm. Viņu acīm patiešām pavērās Nāves ieleja.

«Rešņa» graujošais spēks līdzinājās divdesmit tūkstošiem tonnu parastās sprāgstvielas. Tērauda tornis bija izkūpējis gaisā. Smiltis visapkārt bija sakusušas stiklainā garozā.

Pat mierigais Fermi bija tā satriekts no redzētā, ka atpaka|ce|ā uz Losalamosu nespēja vadit savu mašīnu. Kad Lourenss sāka izprašņāt Openheimeru, ko tas domājis sprādziena brīdī, atombumbas radītājs drūmi uz-

lūkoja žurnālistu un citēja rindas no indiešu svētās grāmatas «Bhagavatgitas»:

Ja tūkstoš sauļu spožums Vienā reize debesis liesmos,

Cilvēks par Nāvi kļūs.

Par draudu Zemei.

Tai pašā dienā vakariņu laikā, kolēģiem nomācoši klusējot, Kjstjakovskis teica: «Es esmu pārliecināts, ka pirms pasaules gala, Zemes pastāvēšanas pēdējā milisekundē, pēdējais cilvēks ieraudzīs to pašu, ko šodien redzējām mēs.»

Toties «Menhetenas projekta» militārie vadītāji līksmoja. Ģenerālis Leslijs Grovss un viņa vietnieks ģenerālis Tomass Farcls pirmām kārtām sastādīja divas telegrammas nosūtīšanai uz pretējām zemes malām.

Viena no tām tika pārraidīta uz Sanfrancisko — kreiserim «Indianapolis» pavēlēja steidzīgi nogādāt Tinianas salā urāna lādiņu «Mazulim» — otrai atombumbai, kuras nāvējošo spēku jau vajadzēja izmēģināt pie kādas Japānas pilsētas iedzīvotājiem. Otru telegrammu nosūtīja Trūmenam uz Pots dāmu.

ALAMOGORDO UN POTSDAMA

No 1945. gada 17. jūlija līdz 2. augustam Berlīnes tuvumā notika PSRS, ASV un Anglijas vadītāju Pots-darriāš konference. 16. jūlijā Alamogordo nogranda pirmais eksperimentālais atom-sprādziens, 6. un 9. augustā šādas bumbas pārvērta pelnos Mirosimu un Nagasaki.

Kad salīdzina šos datumus, duras acīs nepārprotama tieksme pieskaņot pirmo atomieroču izmēģinājumu «lielā trijnieka» tikšanās sākumam, bet tās beigās sarīkot Japānas pilsētu iznīcināšanu ar atombumbām.

«llz mums tika izdarīts neiedomājams spiediens, lai atomladiņš tiktu izmēģināts pirms trīs valstu vadītāju pulcēšanās Potsdamā,» stastija Roberts Openlieimers.

«Varu apliecināt, ka desmitais augusts mums bija tāds mistisks pēdējais termiņš, līdz kuram mums par katru cenu un ar jebkuru risku vajadzēja pabeigt darbu pie bumbas,» izteicās «Menhetenas projekta» dalībnieks Filips Morisons.

«Zinātniekiem, kas nebija iepazinušies ar Jaltas vienošanās dētajām, 10. augusts bija «neizskaidrojama mistiska robežlīnija», bet ASV politiskajiem līderiem tas bija datums, kad PSRS bija apsolījusi sabiedrotajiem iestāties karā,» atzīmēts Japānā izdotajā «Baltajā grāmatā par atomboinbardēšanas sekām».

Lai gan Rietumu lielvalstis daudzkārt bija pārkāpušas savus solījumus par otrās frontes atklāšanu Eiropā, tās nešaubījās, ka Padomju Savienība turēs vārdu. Tāpēc arī valdīja drudžains satraukums: paspēt līdz 10. augustam! Radīt ilūziju, ka nevis Padomju Armijas trieciens, bet gan amerikāņu atombumbas piespiedušas Japānu kapitulēt, dc-

fflonstrēt jauno Ieroču drausmīgo spēku pēckara pasaulei, lai diktētu tai savu gribu, — tāda bija Trūmena iecere.

Jūnija Leo Scilards pieteicās uz pieņemšanu Baltajā namā. Kā prezidenta uzticības persona viņu pieņēma Birnss — nakamais valsts sekretārs. Scilards vēlāk rakstīja: Birnss neesot apgalvojis, ka atomieročus nepieciešams laist darbā, lai sakautu Japānu. Pēc viņa vārdiem, Vašingtonā tolaik pirmām kārtām raizējās par notikumu attīstību Austrumeiropā. Birnsa viedoklis, Scilards raksta, bija tāds: pašam faktam, ka ASV ir tādas bumbas, un to spēka demonstrācijai vajag padarīt Krieviju piekāpīgāku attiecībā uz Eiropu.

«Bumbas kaujas iespēju demonstrēšana,» raksta amerikāņu vēsturnieks H. Alprovics grāmatā «Atomdiplomatija: Ilirosima un

Potsdama», «bija vajadzīga, lai piespiestu krievus pieņemt amerikāņu izdomāto pēckara pasaules plānu. Un pirmām kārtām uzspiestu viņiem savu pozīciju galvenajos strīdīgajos jautājumos — par amerikāņu priekšlikumiem, kas attiecās uz Centrālo un Austrumeiropu.»

Kas attiecas uz ģenerāli Grovsu, tad šajā sakarā viņš vēlāk Kongresā izteicās bez kādiem aplinkiem, ar karavīra atklātību: «Jau divas nedē|as pēc tam, kad es biju uzņēmies «Mcnhetenas projekta» vadību, es nemaz nešaubījos, ka šajā gadījumā pretinieks ir Krievija un ka projekts tiek realizēts, izejot tieši no šīs premisas.»

Pēc hitleriskās Vācijas kapitulācijas starp

Vašingtonu un Londonu notika strīds attiecībā uz «lielā trijnieka» tikšanās termiņiem. Cērčils pastāvēja uz to, ka šī tikšanās jārīko pēc iespējas ātrāk, kamēr no Eiropas vēl nav izvests amerikāņu karaspēks. Bet Trū-mens, gluži otrādi, vilcinājās, uzskatīdams, ka pēc atombumbas izmēģinājuma, kas bija paredzēts jūlija vidū, viņam būs vieglāk izdarīt spiedienu uz Padomju Savienību.

Grozījis savu agrāko priekšlikumu, ka trīs līderi varētu tikties 30. jūnijā, Trūmens darīja zināmu Cērčilam, ka gribētu atlikt konferenci vēl uz divām nedēļām. Britu premjers, kurš nesaprata šīs vilcināšanās iemeslus, bija pārskaities. Viņa telegrammā Trū-menam katrs vārds pauž nepacietību: «Es uzskatu, ka 15. jūlijs, atkārtoju — jūlijs, mēnesis, kas seko jūnijam, ir ļoti vēls datums. Es piedāvāju 15. jūniju, atkārtoju — jūniju, mēnesi pirms jūlija. Bet, ja tas nav iespējams, kāpēc tad ne 1. jūlijs, 2. jūlijs, 3. jūlijs?»

1945. gada 7. jūlijā prezidents Trūmens devās uz Eiropu, uz «lielā trijnieka» tikšanos. Pirms iekāpšanas kreiserī «Augusta» viņš parakstīja vairākus dokumentus, kas bija domāti publicēšanai prezidenta vārdā viņa prombūtnes laikā. Starp šiem dokumentiem ar atzīmi «augusta sākums» bija oficiāla paziņojuma teksts «Par jauna tipa bumbu, kas nomesta uz Japānu».

«Kad es biju spiests doties uz Potsdamu,» Trūmens rakstīja savos memuāros, «gatavošanās atombumbas izmēģinājumam Alamogordo, Ņūmeksikas štatā, ritēja maksimālā

tempā. Un, atrazdamies Eiropa, es ar riepā-cietību gaidīju ziņas par rezultātiem.»

1945. gada 16. jūlija vakarā, tieši pirms Potsdamas konferences atklāšanas, Trūme-nam atnesa ziņojumu, kurš pat pēc atšifrēšanas izskatījās kā ārsta slēdziens: «Operācija notika šorīt. Diagnoze vēl nav pilnīga, bet rezultāti šķiet apmierinoši un jau pārspēj gaidīto. Doktors Grovss ir apmierināts.»

Piecas dienas vēlāk Potsdamā ieradās speciāls kurjers no Pentagona ar sīku pārskatu par izmēģinājuma sprādzienu Alamogordo. Kara ministrs Stimsons steidzās pie prezidenta un nolasīja viņam «Menhetenas projekta» priekšnieka vēstījumu. «Grovsa ziņojums ārkārtīgi uzmundrināja Trūmenu. Viņš teica, ka ar šādu ziņu ieguvis pilnīgi citu pašpārliecību,» toreiz Stimsons pierakstīja savā dienasgrāmatā.

Si «pašpārliecība» tūlīt bija jūtama kārtējā Potsdamas konferences sēdē. «Trūmens izskatījās gluži kā cits cilvēks, ļoti asi un enerģiski strīdējās ar krieviem,» Cērčils atcerējās.

Pēc tam kad ar Grovsa ziņojumu iepazīstināja ari britu premjeru, Trūmens un Cērčils vienojās nepieminēt atombumbu ultimātā, kuru viņi adresēja Japānai no Potsdamas, tas ir, Potsdamas deklarācijā.

Vašingtonas hronisti mēdz atkārtot, ka atombumbas esot nomestas uz Hirosimu un Nagasaki tikai tad, kad Japāna atteikusies kapitulēt saskaņā ar ši dokumenta noteikumiem. Bet šāds apgalvojums ir pretrunā ar faktiem.

Jau 23. jūlijā, tas ir, četras dienas pirms Potsdamas deklarācijas publicēšanas, no Vašingtonas uz Potsdamu pārraidīja Grovsa sastādīto pavēles projektu stratēģiskās aviācijas pavēlniekam ģenerālim Karlam Spāl-sam, lai ASV prezidents to apstiprinātu: «Pēc 3. augusta, tiklīdz laika apstākļi ļaus izdarīt vizuālu bombardēšanu, 20. gaisa armijas 509. apvienotajam aviopulkam jānomet pirmā speciālā bumba uz vienu no šiem mērķiem: Hirosimu, Kokuru, Niigatu, Nagasaki.»

24. jūlijā no Potsdamas uz Pentagonu pārraidīja šifrētu radiogrammu: «Prezidents apstiprinājis Grovsa direktīvu.» Tas nozīmēja, ka pavēle par Japānas atombombardē-šanu stājusies spēkā. Tai pašā dienā Trūmens nolēma starp citu ieminēties Staļinam, ka Savienotajās Valstīs parādījies jauns ierocis ar milzīgu graujošu spēku.

Kad pēc kārtējās sēdes tās dalībnieki atvadījās uz Cecīlijas pils kāpnēm, Trūmens piegāja pie Staļina un pateica dažas frāzes.

«Nu, ka?» nepacietīgi jautāja Cērčils, kas bija viņus vērojis no malas.

«Viņš man neuzdeva nevienu jautājumu,» ASV prezidents izbrīnījies atbildēja.

27. jūlijā, tai pašā dienā, kad Potsdamas deklarācijas tekstu pārraidīja pa radio japāņu valodā, kreiseris «Indianapolis» nogādāja Tinianā urāna lādiņu pirmajai atombumbai, kuru vajadzēja pielietot.

1945. gada 31. jūlijā Grovsa vietnieks ģenerālis Farels no Tinianas salas ziņoja par bumbas, lidmašīnu un apkalpju gatavību.

Desmitā nodaļa PLAISA MĀKOŅOS

1945. gada 5. augustā uz 509. apvienotā aviopulka štābu izsauca sešus 82. bumbvedēja apkalpes locekļus: bumbvedēja komandieri Lūisu, bortinženieri Dazenberiju, bortmehāniķi Sumardu, radistu Nelsonu, radiometristu Stīboriku, strēlnieku Keronu.

«Mums pirmajiem jānomet uz Japānu jauna tipa superjaudīga bumba,» pulkvedis Tibetss sāka instruktāžu. «Tā kā uzdevums ir sevišķi svarīgs, lidmašīnu vadīšu es pats. Lūiss izpildīs otrā pilota pienākumus. Pulka vecākais stūrmanis Van Kirks un vecākais bombardētājs Feribijs šajā reisā aizstās apkalpes štata locekļus. Kopā ar mums lidos arī trīs cilvēki, kas nodarbosies ar bumbu: Pārsonss, Džepsons un Besers. Es jūs iepazīstinu ar viņiem, bet viņi lai iepazīstina jūs ar bumbu nodalījuma «pasažieri».»

Pirmā ranga kapteinis Pārsonss pastāstīja, ka, lai gan jaunā bumba sver mazāk par piecām tonnām, tās graujošais spēks līdzinās 20 tūkstošiem tonnu parastās sprāgstvielas, tas ir, četru tūkstošu «supercietokšņu» bumbu kravai. Lai sniegtu priekšstatu par tāda sprādziena raksturu, Pārsonss parādīja pirms trīs nedēļām Alamogordo uzņemtās fotogrāfijas. Ieraudzījuši šos attēlus, apkalpes locekļi saprata, kāpēc 509. aviopulku tik ilgi trenēja bombardēšanā no liela aug-

stūma un aiziešanā no mērķa ar krasu pagriezienu maksimālā ātrumā.

Tibetss pastāstīja, ka operācijā piedalīsies septiņi bumbvedēji. Vienu jau iepriekš nosūtīs uz Ivodzimas salu gadījumam, ja būs vajadzīgs nomainīt kādu no pavadoņlidma-šīnām.

Trīs B-29 lidos pa priekšu, viens no tiem — uz Hirosimu, otrs — uz Kokuru,. trešais — uz Nagasaki. Tiem jāizlūko laika apstāk|i virs šīm pilsētām un jādod galīgie ieteikumi par mērķa izvēli. Un, beidzot, vēl divi bumbvedēji lidos blakus nesējlidmašī-nai, lai nomestu virs mērķa konteinerus ar aparatūru un nofotografētu bombardēšanas rezultātus.

Pirms izlidošanas Tibetss piešķīra 82. «su-percietoksnim» savas mātes vārdu — Enola Geja. Kopā ar «Menhetenas projekta» priekšnieka vietnieku ģenerāli Farelu viņš, ne soli neatiedams, sekoja, kā iekrauj «Mazuli» — tā urāna bumbas radītāji devēja savu lolojumu.

Raizes sagādāja avārijas iespēja pacelšanās laikā. Jau ne vienu reizi vien bija gadījies, ka B-29, startējot no Mariānu salām, eksplodē ar visām bumbām. Ja tas atgadītos tagad, no Tinianas nepaliktu pāri ne pēdas. Tāpēc bumbas spridzekļa galīgo montāžu tika nolemts veikt jau gaisā.

6. augustā pulksten 2.45 no rīta «Enola Gatj» starmešu apgaismojumā izkustējās no vietas un sāka ieskrējienu. Lidojumā tai pievienojās majora Svinēja un kapteiņa Mank-vorda bumbvedēji. Vairākas stundas trij-

nieks lidoja virs blīvas mākoņu segas. Ti-bctss bažījās, vai būs iespējams nomest bumbas uz redzamu mērķi.

Hirosimas iedzīvotāji nezināja, kāds liktenis viņiem tiek gatavots. 1945. gadā viņi visu pavasari un vasaru naktīs bija klausījušies, kā rēc simtiem amerikāņu «supcrcietokšņu», lidojot garām milzīgā augstumā.

1945. gada 30. jūnijā masveidīgi bombardēja kaimiņpilsētu Kuri. Kāpēc tad Hirosima līdz šim nebija izbaudījusi gaisa uzlidojumu šausmas?

Attiecībā uz to pilsēta klīda visdažādākās baumas. Vieni sprieda: droši vien «bi-san» (tā japāņi dēvēja B-29) saudzējot Hirosimu tāpēc, ka daudzi japāņu cilmes amerikāņi esot nākuši no šīs pilsētas. Citi uzskatīja, ka jenkiji baidoties trāpīt amerikāņu kara-gūstekņu nometnei, kas atradās kaut kur tuvumā. Trešie apgalvoja, ka Hirosimā dzīvojot kāds no ASV prezidenta radiniekiem.

1945. gada 6. augusts, pirmdiena, sākās tāpat kā citas kara dienas. Pēc divām nakts gaisa trauksmēm reti kurš pievērsa uzmanību trešajai. To izziņoja pulksten 7.09 no rīta, kad augstu virs Hirosimas parādījās viens vienīgs B-29. Tā bija majora Izerlija lidmašīna «Slight l'lash». Lidotāja skatienam pavērās pilsēta, kuru ieskāva tāds kā balts nimbs. Blīvajā mākoņu segā tieši virs Hirosimas bija plaisa ar divdesmit kilometru lielu diametru. Izerlijs ziņoja Tibetsam: «Mākoņu daudzums — mazāk par trīs desmitdaļām visos augstumos. Bombardējiet pirmo mērķi.» (Vēlāk Izerliju mocīja doma, ka ar

šo radiogrammu viņš pasludināja nāves spriedumu Hirosimai.)

Pulksten astoņos 14 minūtēs un 15 sekundēs atvērās bumbu lūka, un «Mazulis» krita lejup. Vēl 47 sekundes virs Hirosimas mierīgi spīdēja saule. Sajās 47 sekundēs cilvēki paspēja aizmirst attālinošos trīs «supercie-tokšņu» dūkoņu. Pilsētnieki domāja par savām ikdienas rūpēm līdz pat mirklim, kad uzliesmojums bez skaņas piepeši pārvērta Hirosimu par karstiem pelniem.

«ENOLA GAV» APKALPE

Automātiskās stikla durvis laipni atveras katram ienācējam. Vienīgi augusta svelme netiek pāri šim slieksnim.

«Hiroshima Grand Hotel» halle ir komforts, kas sasniedzis pašu pilnibu. Neredzamas ierīces izplata dzestrumu, neredzami plafoni izstaro maigu gaismu. Tikpat liegi nez no kurienes plūst mūzika. Ērtie krēsli aicināt aicina atlaisties. Livrejās tērpti viesmīļi veikli un klusi iznēsā tos pašus atspirdzinošos maisījumus, kas dabūjami jebkurā citā pirmklasīgā viesnīcā visā pasaulē.

Šeit noteikti pārzina arī visgrūtāko no kokteiļiem: prot vajadzīgajā proporcijā sajaukt starptautisko komfortu ar prasmīgi nomērītu vietējā kolorīta devu.

Koka griestu sijām nav ko balstīt dzelzsbetona ēkā. To uzdevums ir atgādināt japaņu celtniecības specifiku, tos arhitektūras pieminekļus, kurus tūristi redz ekskursijās. Bet režģis, kas atdala halli no galvenās ieejas? Starp čuguna stieņiem šur tur izmētāti ņarbuļaini vara taisnstūri. Tos iegaismo spuldzītes, kas pārmaiņus iedegas šur un tur. Uguntiņas starp sārtenā vara plāksnītēm atgādina par sagrauto māju karkasiem, briesmīgo pekli, kad viss apkārt burbuļoja, uzpūtās, virda — dakstiņi, mūri, metāls, cilvēka miesa.

Modernā konstrukcija pie ieejas norāda uz galveno, ievērības cienīgo, kam jāvilina tūristi uz pārpelnoto Japānas pilsētu.

Pirmšķirīgs serviss ir uzmanība pret viesiem. Un tā pie simboliskā režģa izliktas speciāli tūristiem izdotas brošūras: «Kā uz Hi-rosimu nometa atombumbu».

No šis operācijas dalībniekiem laikam gan visplašāk pazīstams majora Izerlija vārds. Avīzes daudz rakstīja par to, ka sirdsapziņas mocītais amerikāņu lidotājs sūtījis vēstules un naudu Hirosimas bērniem, kas bija palikuši bāreņi, gribēja panākt, lai viņu iesloga cietumā, kamēr varas iestādes viņu nogādāja trakomājā.

Bet lidmašīna «Stright Flash», kuru vadīja Izcrlijs, taču tikai izlūkoja laika apstākļus. Bumbu mērķī nogādāja bumbvedēja «Enola Gay» apkalpe. Ko juta šie divpadsmit cilvēki, kad ieraudzīja lejā pilsētu, kuru paši bija pārvērtuši pelnos?

Tūristiem domātā brošūra ir dokumentēts stāstījums par atombombardēšanu, pierakstīts pēc tās dalībnieku vārdiem.

Lūiss. Trūmcns toreiz atradās Potsdamā un gribēja, lai mēs nometam bumbu 2. vai 3. augustā. Bet mēs nekā nevarējām izlidot laika apstākļu dēļ. Gaidījām lidojumu un nervozējām, tā ka šajās trīs vai četrās dienās iznāca ļoti maz gulēt.

Stīboriks. Agrāk mūsu piecsimt devīto apvienoto aviopulku pastāvīgi apcēla. Kad kaimiņi pirms rītausmas devās lidojumos, viņi svieda akmeņus uz mūsu barakām. Toties, kad mēs nometām bumbu, visi redzēja, ka mēs arī esam braši puiši.

Lūiss. Pirms lidojuma visa apkalpe bija instruēta. Tibctss vēlāk apgalvoja, ka viņš viens bijis lietas kursā. Blēņas: visi zināja.

Džepsons. Aptuveni pusotru stundu pēc izlidošanas es nokāpu bumbu nodalījumā. Tur bija patīkams vēsums. Pārsonsam un man vajadzēja visu nostādīt kaujas gatavībā un noņemt drošinātājus. Es vēl joprojām tos glabāju kā suvenīrus. Pēc tam atkal varēja vērot okeānu. Katrs bija aizņemts ar savu darbu. Kāds dungoja «Sentimentālo ceļojumu» — vispopulārāko dziesmiņu četrdesmit piektā gada augustā.

Lūiss. Komandieris snauda. Reizēm es arī atstāju savu krēslu. Autopilots turēja mašīnu kursā. Mūsu galvenais mērķis bija Hirosima, rezervē — Kokura un Nagasaki.

Van Kirks. Laika apstākļiem vajadzēja izšķirt, kuru no šīm pilsētām mēs izraudzīsim bombardēšanai.

Kerons. Radists gaidīja signālu no trim «supercietokšņiem», kas lidoja pa priekšu meteoroloģiskajā izlūkošanā. Bet es no astes nodalījuma varēju redzēt divus B-29, kas inus pavadīja aizmugurē. Vienam no tiem vajadzēja fotografēt, bet otram — nogādāt sprādziena vietā mēraparatūru.

Tibetss. Bumbas metēja sēdeklis bija novietots pilota krēslam priekšā. Es viegli varēju sasniegt Feribija plecu. Mums ar viņu bija tā iegājies, ka cs turēju stūri līdz pēdējām sekundēm, tad viņš pārņēma vadību.

Feribijs. Mēs ļoti veiksmīgi, ar pirmo piegājienu ieraudzījām mērķi. Es to redzēju no tālienes, tā ka mans uzdevums bija vienkāršs.

Nelsons. Tiklīdz bumba atdalījās, lidmašīna pagriezās apmēram par 160 grādiem un strauji metās lejup, lai uzņemtu ātrumu. Visi uzlika tumšas brilles.

Džepsons. Sī gaidīšana bija lidojuma vissatraucošākais brīdis. Es zināju, ka bumba kritis 47 sekundes, un prātā sāku skaitīt, bet, kad nonācu līdz 47, nekas nenotika. Tad es atcerējos, ka trieciena vilnim vēl būs vajadzīgs laiks, lai mūs panāktu, un taisni tad tas bija klāt.

Tibetss. Lidmašīnu pēkšņi trieca lejup, tā nožvarkstēja kā skārda jumts. Aizmugures strēlnieks bija redzējis, ka trieciena vilnis kā blāzma tuvojas mums. Viņš nezināja, kas tas ir. Par otrā viļņa tuvošanos viņš mūs brīdināja ar signālu. Lidmašīnu vēlreiz svieda lejup, un man likās, ka virs mums ir sprādzis zenītartilērijas šāviņš.

Kerons. Es fotografēju. Tas bija aizraujošs skats. Pelnu pelēku dūmu sēne ar sarkanu serdi. Bija redzams, ka tur iekšā viss deg. Man bija pavēlēts saskaitīt ugunsgrēkus. Velns parāvis, cs tūlīt sapratu, ka tas nav iespējams! Riņķojoša, verdoša migla, līdzīga lavai, aizsedza pilsētu un izplūda uz visām pusēm līdz kalnu piekājēm.

Šumards. Sājā mākonī viss bija nāve. Kopā ar dūmiem uz augšu lidoja kaut kādas melnas lauskas. Viens no mums teica: «Tur japāņu dvēseles laižas uz debesīm.»

Besers. Jā, pilsētā liesmoja viss, kas tikai varēja degt. «Puiši, jūs tikko nometāt pirmo atombumbu vēsturē!» austiņās atskanēja pulkveža Tibetsa balss. Es visu ierakstīju lentē, bet vēlāk kāds šos ierakstus bija noglabājis drošā vietā.

Kerons. Atpakaļceļā komandieris man jautāja, ko es domājot par lidojumu. «Tas ir efektīgāk nekā par ceturtdaļdolāru slidināties uz paša pakaļas no kalniņa Koniailen-das parkā,» es pajokoju. «Tad es no jums ievākšu pa kvartām, kad mēs nolaidīsimies!» pulkvedis iesmējās. «Vajadzēs pagaidīt līdz algai!» mēs korī atbildējām.

Van Kirks. Galvenā doma, protams, bija pašiem par sevi: ātrāk izkļūt no tā visa ārā un atgriezties neskartiem.

Feribijs. Pirmā ranga kapteinim Pārson-sam un man vajadzēja sastādīt ziņojumu, lai to nosūtītu prezidentam caur Guamu.

Tibetss. Nekādi nosacīti apzīmējumi, par kuriem bija norunāts, nederēja, un mēs nolēmām nosūtīt telegrammu ar nešifrētu tekstu. Es to neatceros vārdu vārdā, bet tur bija teikts, ka bombardēšanas rezultāti pārspēj visu gaidīto.

KAD KRISTUM NORĀVA GALVU

Bija pagājusi tikai viena nakts pēc preses konferences 20. gaisa armijas štābā, kur pulkvedis Tibetss, sēdēdams blakus ASV stratēģiskās aviācijas pavēlniekam ģenerālim Spātsam, stāstīja žurnālistiem par Mirosimas iznicināšanu.

Septiņu «supercietokšņu» apkalpes, kas piedalījās operācijā, tikko bija paspējušas izgulēties, kad, majoram Svinējām par lielu brīnumu, viņu atkal sūtīja lidojumā. Turklāt šoreiz bumbvedējam «Great Artist» aparātu konteineru vieta vajadzēja nomest «Resni» — tādu pašu plutonija bumbu, kādu uzspridzināja tornī Alamogordo. Ka iespējamie bombardēšanas objekti pavēlē tagad bija minētas nevis trīs, bet divas Japānas pilsētas: galvenais mērķis — Kokura, rezervē — Nagasaki.

Lidojumu, kas bija paredzēts sestdien, pēkšņi pārcēla uz ceturtdienu, 9. augustu. Svi-nejs lādējās, un arī daudzi štāba virsnieki nesaprata, kāpēc tāda steiga. Kāpēc jānomet otra bumba, kad Vašingtonai nav bijis laika novērtēt, kā Tokija reaģē uz pirmo?

Trūmcns steidzās, tāpēc ka naktī uz 9. augustu Padomju Savienība iestājās kara pret Japānu. Tai pašā rītā, kad Mandžūrija padomju tanku triecieni piespieda bēgt Kvan-tunas armiju, majora Svinēja B-29 atkal pacēlās gaisā no Tinianas salas.

Otrs lidojums ar bumbu nebūt nenoritēja tik gludi kā pirmais. Sākās ar to, ka «Rešņa» spridzekli nevarēja montēt gaisā, kā darīja ar «Mazuli». Atlika minēt, kas notiks ar bumbu, ja pacelšanās brīdī atgadīsies avārija. Pēc speciālistu domām, nebija izslēgta lielas platības saindēšana ar radioaktīvo plutoniju un arī spēcīga kodolsprādziena briesmas. Bez tam burtiski pēdēja brīdī majora Svinēja bumbvedējam atrada benzīna noplūdi. Un, beidzot, laika apstākļi nebūt nebija labvēlīgi. Meteoroloģiskā izziņa pareģoja, ka tie vēl pasliktināsies. Tomēr ģenerālis Farels nolēma neatlikt operāciju.

Lai taupītu degvielu, galvenajam B-29 trijniekam vajadzēja satikties nevis virs Ivo-dzimas salas, bet tieši pie Japānas krastiem. Lidojumā virs okeāna no redzesloka pazuda majora Hopkinsa B-29, kuram bija uzdots fotografēt sprādzienu. Majoram Svinējām bija aizliegts izmantot radiosakarus. Nācās zaudēt veselu stundu, līdz visi trīs «super-cietokšņi» beidzot lidoja kopā.

Meteoroloģiskās izlūkošanas lidmašīnas ziņoja par labu redzamību kā virs Kokuras, tā arī Nagasaki. Viņi uzņēma kursu uz galveno mērķi. Bet pēdējā brīdī virs Dienvidja-pānas mainījās vēja virziens. Bieza dūmu sega no Javatas metalurģiskā kombināta, kurš dega pēc kārtējās bombardēšanas, pārsviedās uz citu pusi un aizsedza pilsētu. Majors Svincjs apmeta trīs lokus, bet tēmēta bombardēšana nebija iespējama.

«Nekā darīt! Lai gan degvielas līdz ar nagiem, ejam uz rezerves mērķi!» viņš paziņoja apkalpei.

Tā izšķīrās Nagasaki liktenis. Virs tās arī bija mākoņi, tomēr plaisas varēja saskatīt līča kontūras, gar kuru stiepjas pilsēta. Pulksten 11.02 priekšpusdienā «Resnis» eksplodēja virs vienas no daudzajām Nagasaki baznīcām apmēram divus kilometrus ziemeļos no mērķpunkta.

Par atgriešanos Tinianā nevarēja būt ne runas. Tik tikko, burtiski ar pēdējiem degvielas litriem viņi sasniedza rezerves lidlauku Okinavā. Nolaišanās josla bija aizņemta, un uz izmisīgajām radiogrammām ar lūgumu to atbrīvot neviens neatsaucās.

Nācās izšaut zalvi ar visām raķetēm, kas atradās lidmašīnā. Tikai šī uguņošana (kas pēc kodu grāmatas nozīmēja: «Kabīnē dūmi. Ejam uz piespiedu nolaišanos. Lidmašīnā ir mirušie un ievainotie») iedarbojās. «Great Artist» smagi nozvēlās betona joslas vidū. No visām pusēm uz lidmašīnu steidzās ugunsdzēsēji un sanitārās mašīnas. «Kur nogalinātie un ievainotie?» sanitārs izgrūda, uzskrējis pa avārijas kāpnēm.

Sviņējs ar pēdējiem spēkiem novilka ķiveri un, rādīdams uz ziemeļiem, drūmi atbildēja: «Palika tur, Nagasaki...»

Vairāk nekā četrus gadsimtus kristietībai šī osta bija vārti uz Japānu. Misionāri tur cēla baznīcas, aicināja stāties uz patiesības ceļa un biedēja ar elles mokām. Bet visas viņu fantāzijas nostāstos par sātanu nepietiktu ne tūkstošdaļai no tā, ko ar pilsētu izdarīja kristietis Trūmcns.

Atombumba eksplodēja virs katedrāles, kas bija uzcelta blakus cietumam, lai zvanu skanas palīdzētu noziedzniekiem nožēlot grēkus. Taču sprādziens nesaudzēja nevienu: ne grēciniekus, ne taisnīgos, ne pašus dievus.

Šeit joprojām starp drupani stāv akmens Kristus bez galvas un liecina, ka lūgšanas nenes glābiņu, lai gan pats to kādreiz sludinājis.

Vienpadsmitā nodaļa NĀKAMAJAM KARAM

1945. gada 6. augustā pulksten 8.16 no rīta Japānas radioraidījumu korporācija pievērsa uzmanību tam, ka Hirosimas pilsētas radiostacijas nav dzirdamas ēterā. Pēc tam Tokijas dzelzceļa mezgls atklāja, ka telegrāfa līnija caur Hirosimu nedarbojas. Arī pa armijas ģenerālštābā kanāliem sakari ar šo pilsētu bija pilnīgi pārtrūkuši. Dežurējošie virsnieki nekā nesaprata: ziņas par lielu amerikāņu uzlidojumu taču nebija saņemtas.

Tikai 7. augusta rīta galvenā virspavēlnieka mītnē pienāca īss armijas 2. korpusa ziņojums: «Hirosima pilnīgi iznicināta ar vienu vienīgu bumbu. Ugunsgrēki turpina izplatīties.»

Tiklīdz ar šo ziņojumu iepazinās ģenerālštābā, uz turieni steidzīgi izsauca projekta «Ni» vadītāju. Virsnieks, ko nosūtīja pēc profesora Nisinas, saskrējās viņa nama durvīs ar oficiālās ziņu aģentūras «Domei» reportieri. Tam steidzami bija vajadzīga atbilde: vai profesors tic amerikāņu radio ziņojumiem, ka uz Hirosimu nomesta atombumba?

Nisina izvairījās no atbildes. Taču, nākamajā dienā no lidmašīnas ieraudzījis pelnos pārvērsto pilsētu, secināja, ka, pēc visa spriežot, tā arī noticis. Nekas cits, izņemot atombumbu, nebūtu radījis tik lielus postījumus.

Savācis sakusušu dakstiņu lauskas, Nisina aprēķināja sprādziena temperatūru. Cilvēku un dažādu priekšmetu silueti, kas bija no-spiedušies uz gludām mūra virsmām, ļāva viņam diezgan precīzi noteikt, kādā augstumā sprāgusi bumba.

Zinātnieks savāca augsnes paraugus dažādos attālumos no epicentra, lai noteiktu to radioaktivitāti. Pēc četriem mēnešiem Nisi-nam visa miesa pārklājās ar čūlām. Kā jau viņš domāja, tas bija paliekošās radiācijas rezultāts.

Zinātnieki, kas piedalījās «Menhctcnas projektā», neatlaidīgi lūdza ģenerāli Grovsu izkaisīt virs Japānas skrejlapas, lai brīdinātu par radioaktīvā starojuma briesmām, kas rodas pēc atomsprādziena. Amerikāņu armijas vadība to negribēja darīt. Tā baidījās, ka šāds brīdinājums pamudinās cilvēkus pielīdzināt atomieročus ķīmiskajiem ieročiem. Tāpēc Pentagons sākumā gluži vienkārši mēģināja noliegt, ka atombumbas var izraisīt cilvēkiem staru slimību.

1945. gada 12. augustā ASV Aizsardzības ministrija publicēja oficiālu ziņojumu par atomieroču pielietošanu. Taja, starp citu, bija teikts: «Aizsardzības ministrija uzsver, ka bumbas tika uzspridzinātas tādā augstumā, lai trieciena viļņa iedarbība būtu maksimāla un lai augšup kāpjošās sakarsētā gaisa plūsmas uztvertu radioaktīvās vielas un izkliedētu lielās platībās, nevienam nenodarot kaitējumu.»

Hirosimā Nisina satika kolēģus, kurus uz turieni steidzami bija komandējis Galvenais jūrlietu štābs. Tie bija profesors Arakacu no Kioto un profesors Asada no Osakas. Tā, lūk, izmeklējot kodolsprādziena krāsmatas, japāņu zinātnieki, kurus pirms tam šķīra armijas un flotes sāncensība, pirmo reizi apvienoja savus pūliņus.

Pēc atgriešanās Tokijā fiziķus, atkal visus trīs kopā, uzaicināja ierasties virspavēlniecības mītnē. Viņi gaidīja, ka jautās: vai redzētais liecina, ka noticis atomsprādziens? Bet runa bija par pavisam ko citu.

«Vai jūs, zinātnieki, varat, apvienojot visus savus spēkus, izgatavot atombumbu pusgada laikā? Mēs paziņotu, ka vadošie speciālisti gājuši bojā bombardēšanas laikā, sarīkotu jums katram fiktīvas bēres. Bet īstenībā aizvestu jūs uz Nagano prefektūru. Tur, kalnos, netālu no Macusiro granīta klintīs iebūvēta pazemes citadele imperatoram. Ja amerikāņi izcelsies salās, armija un tautās zemessardze centīsies par katru cenu noturēties sešus mēnešus. Un, ja šajā laikā jūs pagūtu izgatavot bumbu, kaut bez nogādes līdzekļiem, mēs to uzspridzinātu ienaidnieka ieņemtajā placdarmā un tādējādi mainītu kara gaitu savā labā ...»

Fiziķi klausījās klusēdami. Bija dzirdams, kā no bunkura betona velvēm pilēja ūdens.

Militārās kliķes tumsonīgais fanātisms zinātniekiem bija tikpat neizprotams kā ģenerāliem un admirāļiem relativitātes teorija.

«Pašreizējos apstākļos,» Nisina iebilda, «mums nepietiktu ne tikai ar sešiem mēnešiem, bet pat ar sešiem gadiem. Mums nav nedz urāna, nedz elektroenerģijas. Mums vispār nav nekā ...»

Taču mundieros tērptie ļaudis runāja gluži vai citā valodā. Pēc tam, kad zinātnieki atstāja virspavēlniecības mītni, viņiem vēl ilgi palika atmiņā Galvenā jūrlietu štāba admirāļa Toijotaro Tamuras degošo acu murgainais skatiens, viņa vārdi:

«Vienalga darbi jāturpina, lai pagūtu izgatavot bumbu ja ne šim, tad vismaz nākamajam karam!...»

PAZUDUŠIE PIERĀDĪJUMI

1945. gada 3. septembrī, tas ir, jau otrā dienā pēc Japānas kapitulācijas, ārzemju žurnālisti, kas bija saplūduši Tokijā, izdzirdēja šādu apgalvojumu: «Visi, kam bija lemts mirt, ir nomiruši. Hirosimā un Nagasaki vairs neviens necieš no sprādziena sekām.»

So paziņojumu sniedza ģenerālis Tomass Farels, «Menhetcnas projekta» priekšnieka vietnieks. Lai gan Farelam nebija nekāda pamata to apgalvot (viņš pats ieradās Japanā tikai iepriekšējā dienā un pat iztālēm nebija redzējis sagrautās pilsētas), šie vārdi izplatījās presē kā amerikāņu zinātnieku oficiālais viedoklis.

Bet pirmajās dienās pēc katastrofas Hiro-sima nemaz neizskatījās kā izmirusi kapsēta. Tā bija moku un ciešanu pilsēta, juceklīgas, haotiskas kustības pilna. Visi, kas varēja paiet, steberēt vai vismaz rāpot, kaut ko meklēja: vieni — ūdens malku, otri — ārsta palīdzību, trešie — radus un tuviniekus, kuru mokas jau bija beigušās.

Tādu Hirosimu ieraudzīja progresīvais publicists Vilfrcds Bērčets, kurš tolaik pārstāvēja Londonas «Daily Express». Viņš bija pirmais un vienīgais ārzemju korespondents, kas apmeklēja sagrauto pilsētu pirms ģenerāļa Farela preses konferences.

Kopā ar japāņu reportieriem Bērčets apstaigāja dīvainā, svešādā smārdā tītās bezgalīgās krāsmatas, ielūkojās mirēju pilnajos pirmās palīdzības punktos, kas atradās ielās. Viņš rakstīja par redzēto, sēdēdams drupās, klausīdamies vaidus, un nobeidza savu reportāžu ar frāzi, kura vēlāk izplatījās vai visā pasaulē: «Nedrīkst pieļaut jaunas Hirosimas!»

Notika tā, ka patiesību par staru slimību, kuru izraisīja atomsprādziens, pirmo reizi saviem tautiešiem atklaja viena no skaistākajām Japānas sievietēm — aktrise Midori Naka. Slavenā galvenās lomas tēlotāja «Kamēliju dāmā» atradās viesizrādēs Hirosimā ar teātri «Ziedošā sakūra». Aktieri dzīvoja viesnīcā, kas atradās tikai 700 metru attālumā no sprādziena epicentra.

Trīspadsmit no trupas septiņpadsmit locekļiem acumirklī gāja bojā. Midori Naka brīnumainā kārtā palika dzīva. Izkļuvusi no drupām, viņa aizrāpoja līdz upei un metās ūdenī. Straume aizrāva viņu vairākus simtus metru prom no degošās pilsētas. Cilvēki, kas izvilka sievieti no ūdens, nopriecājās: neviena ievainojuma, ne skrambiņas!

Aktrisi pazina. Pateicoties cienītāju palīdzībai, viņu ar pašu pirmo armijas ešelonu nosūtīja uz Tokiju. 16. augustā Midori Nāku nogādāja Tokijas universitātes klīnikā. Viņu apņēmās ārstēt profesors Masao Cudzuki, lielākais radioloģijas speciālists Japānā.

Slimniecei sāka izkrist mati, krasi samazinājās balto asinsķermenīšu daudzums, miesu pārklāja tumši plankumi. Viņai daudzreiz pārlēja asinis. Bet 24. augustā Midori Naka nomira.

Profesors Cudzuki jau bija dzirdējis baumas par Hirosimas un Nagasaki traģēdijas mīklainajām sekām. Bet tās bija fragmentāras ziņas, saņemtas no otrajām vai trešajām personām. Tagad viņš savām acīm redzēja Midori Nakas likteni. Viņas slimības gaita un sekcijas rezultāts galīgi pārliecināja japāņu radiologu, ka atomsprādziens var izraisīt staru slimību.

Pie tāda paša slēdziena nonāca profesors Seidzi Ohasi, kuru, tāpat kā fiziķi Josio Ni-sinu, armijas vadības uzdevumā nosūtīja uz Hirosimu. 21. augustā viņš iesniedza valdībai savu ziņojumu. Tur bija secināts, ka vemšana un asiņainā caureja, ar ko sirga daudzi Hirosimas un Nagasaki iedzīvotāji, nav dizentērijas epidēmija, kā uzskatīja vietējie ārsti, bet staru slimības simptomi.

Tolaik ari Japānas presē sāka parādīties patiesas ziņas par atomtraģēdiju. «Hirosima ir nāves pilsēta. Pat cilvēki, kas sprādziena laika palikuši neskarti, joprojām mirst,» rakstīja «Asahi» 1945. gacla 31. augustā.

Pēc ilgajiem militaristiskās tirānijas gadiem kara cenzūras žņaugi beidzot bija atslābuši, bet tikai uz dažām nedē|ām. To vietā nāca amerikāņu okupācijas varas cenzūra. Kopš septembra vidus jebkādas ziņas par atomsprādzienu upuriem pēkšņi pazuda no Japānas laikrakstu lappusēm — nevis uz nedēju, mēnesi, bet veseliem septiņiem gadiem.

Apmēram trīssimt tūkstoši «hibakusja», tas ir, cilvēku, kas bija cietuši no atomsprā-dzieniem, kļuva par tādu kā atstumto kastu. Cilvēki nevarēja publiski apliecināt viņiem līdzjūtību, aicināt viņiem palīdzēt.

Pat literatūrā un mākslā «hibakusja» kļuva par aizliegtu tēmu. Vienīgā viņiem veltītā grāmata, kurai izdevās apiet okupācijas varas cenzūru, bija Sinojc Siodas (viņa vēlāk nomira ar staru slimību) dzejoļu krājums. Un vienīgā vieta, kur šos dzejoļus izdevās iespiest bez amerikāņu ziņas, bija pilsētas cietums.

Sieviete pierunāja pazīstamu uzraugu cietuma spiestuvē pavairot manuskriptu 150 eksemplāros. Tā lasītājus sasniedza rindas:

Kaut kur debesīs

kāds apgāza indes kausu.

Uz kūpošo pilsētu

tā melnām lāsēm lija.

Netālu no Hirosiinas, līdzina, bijušās vērptuves telpās japāņu ārstu entuziastu grupa iekārtoja hospitāli cilvēkiem, kas cietuši no atomsprādzieniem. Par tā galveno ārstu kjuva profesors Ohasi. Tagad viņam uzkrājas aizvien vairāk datu par to, ka staru slimība izpaužas pirmām kārtām kā progresējoša kaulu smadzeņu un asiņu slimība.

1945. gada 14. oktobrī Udzinā ieradās amerikāņu armijas policija. Pēc okupācijas varas iestāžu pavēles hospitāli slēdza. Slimību vēstures un citu medicīnisko dokumentāciju konfiscēja un nosūtīja uz ASV.

Pēc vēsturnieka Imabori domām, 1945. gada rudeni amerikāņi apzināti izmantoja japāņu mediķus zinātnisko datu vākšanai sprādzienu vietās, jo uzskatīja, ka šie rajoni vēl ir bīstami paliekošās radiācijas dēļ. Acīmredzot tam bija pamats, jo divi izcili ķirurgi, kas ilgi strādāja Hirosimas un Nagasaki drupās, drīzumā nomira ar leikozi.

Ar japāņu kinodarbiniekiem okupācijas varas iestādes izrīkojās tāpat kā ar ārstiem: sākumā ļāva filmēt, bet pēc tam atņēma visus materiālus.

Operatoru grupa režisora Akiras Ivasaki vadībā ieradās Hirosimā drīz vien pēc sprādziena. Visu rudeni viņi strādāja starp drupām un pelniem, bet decembrī pārcēlās uz Nagasaki. Filmēšana jau tuvojās beigām, kad ASV armijas policija apcietināja grupu un ar lidmašīnu aizveda uz Tokiju. Tai pašā laikā amerikāņi iebruka studijā, pārmeklēja Ivasaki māju. Visus filmas materiālus konfiscēja. Režisoru piespieda apzvērēt, ka nekur vairs nav palicis nc metra uzņemtas lentes.

Ne vienu reizi vien okupācijas varas iestādes atkārtoja kratīšanu, iesūtīja studijā savus aģentus. Bet viņi tā ari neuzzināja, ka Ivasaki un viņa kolēģi, riskējot ar dzīvību, bija slepenībā izgatavojuši filmas kopiju un noslēpuši.

LĪĶU MEDNIEKI

1946. gada rudenī ASV aizsardzības ministrs Forestols nosūtīja prezidentam Trūmenam vēstījumu. Atsaukdamies uz Hirosimu un Nagasaki apmeklējušo speciālistu ziņojumiem, viņš ieteica izveidot Japānā amerikāņu zinātnisko centru, kur pētītu atomspradzienu iedarbību uz cilvēka organismu. «Tādi pētījumi,» Forestols uzsvēra, «būs ļoti nozīmīgi Savienotajām Valstīm kā sava veida vienīgā iespēja izanalizēt radioaktīvā starojuma medicīniskās un bioloģiskās sekas.» 1947. gada vidū Hirosimas mēram paziņoja, ka ASV valdība nolēmusi izvietot pilsētā Atomsprādzienu seku pētīšanas komisijas personālu.

Sī organizācija, kuru japāņi drīzumā sāka dēvēt saīsinātā nosaukumā «ABCC», atvēra savu klīniku. Slimniekus veda uz turieni ar jauniem amerikāņu džipiem un pēc bezmaksas izmeklēšanas atkal ar mašīnām nogādāja mājās.

Dažus pacientus neatlaidīgi pierunāja palikt stacionārā. Bet hirosimieši drīz ievēroja, ka šādus piedāvājumus parasti saņem bezcerīgi slimnieki, kuri pēc neilga laika amerikāņu slimnīcas gultā šķiras no dzīves. Tātad stacionāra uzdevums faktiski bija sagādāt līķus anatomiskajiem izmeklējumiem.

1951. gada janvārī «AHCC» pārvietojās uz jaunām telpām Hidzijamas pakalnā. Tur, ja varēja ticēt okupācijas varas iestāžu apgalvojumam, tika atvērta vismodernākā un vislabāk iekārtotā klīnika Austrumāzijā. Bet lietas būtība nemainījās. Ārsti rūpīgi apsekoja slimniekus, pamatīgi izmeklēja viņus ar jaunākās aparatūras palīdzību, ņēma asinis un mugurkaula smadzeņu šķidrumu analīzēm, bet neizrakstīja nekādas zāles, nenozīmēja procedūras, pat nedeva padomus.

«Mēs esam nevis ārstniecības, bet zinātniskās pētniecības iestāde. Mūsu personālam nav atļauts nodarboties ar medicīnisko praksi Japānā. Praktisko ārstēšanu mēs atstājam japāņu ārstu ziņā» — tā «ABCC» administrācija atbildēja uz pacientu un viņu radinieku neizpratnes pilnajiem jautājumiem.

Ar ko tad nodarbojās Hidzijamas kalna mediķi, zem kuru baltajiem virsvalkiem hi-rosimieši drīzumā saskatīja armijas mundierus? Pirmos piecus gadus viņu uzmanības centrā atradās «iedzimtības pētīšanas programma». Atombumbu izpostītajās pilsētās apsekoja 75 tūkstošus jaunlaulāto. Japānā toreiz pastāvēja kartīšu sistēma. Zīdaiņu mātēm pienācās papildu deva. Tāpēc amerikāņiem nebija grūti ņemt novērošanā Hirosi-mas un Nagasaki iedzīvotājas kopš piektā grūtniecības mēneša.

Līdztekus pamatprogrammai notika arī citi pētījumi. Tā, piemēram, pēc programmas «PE-18» divarpus tūkstošus bērnu Hi-rosimā un Nagasaki salīdzināja ar tādu pašu daudzumu «kontrolbērnu», kuru vecāki bija pārcēlušies uz šīm pilsētām jau pēc kara. Saskaņā ar programmu «PE-52» apsekoja bērnus, kuru mātes 1945. gada augustā bijušas grūtniecības trešajā mēnesī. Programmas «PE-49» tēma bija to bērnu izmeklēšana, kas sprādziena brīdi atradušies mazāk kā 1000 metru attālumā no epicentra. Pastāvēja arī cita klasifikācija — pēc slimībām. Aiz tās indeksiem slēpās «hibakusja» ciešanu aina: «HE-39» (asins vēzis), «OG-31» (neauglība), «SU-59» (koloidālās apdegumu rētas).

«Laikam gan vēl nekad medicīnas vēsturē tik liels daudzums cilvēku, kā slimu, tā veselu, nebija izgājuši tik rūpīgu medicīnisko izmeklēšanu noteiktas teritorijas robežās un noteiktā laika posmā,» atzīmē Rietumvācijas publicists Roberts Jungs. «Taču pats par sevi apkaunojošs ir fakts, ka «ABCC» darbību finansēja Atomenerģijas komisija, kuras galvenais uzdevums bija amerikāņu kodolieroču pilnīgošana.»

Tādējādi Japānas sabiedrība redzēja, ka cilvēki no valsts, kura pārvērta pelnos Hiro-simu un Nagasaki, ar zinātnisku rūpību pētī savas akcijas sekas. Tas vedināja japāņus uz secinājumu, ka starp bumbu nomešanu un atomsprādzienu seku pētīšanu pastāv cēloņsakarība.

Japāņi neviļus sāka domāt par jautājumu: vai viens no atomboinbardēšanas mērķiem nebija «hibakusja» personā sagādāt mundieros tērptajiem amerikāņu zinātniekiem vielu jaunā necilvēcīgā ieroča tālākai pilnveidošanai? Ko lai iebilst, viņiem bija taisnība. Tieši tālab jau aizsardzības ministrs Forcstols aicināja prezidentu Trūmenu izmantot «savā ziņā vienīgo iespēju».

Divpadsmitā nodaļa DIVDESMIT MĒRĶU

1945. gada 25. oktobrī prezidents Trūmens izklāstīja «divpadsmit morāles principus», kuri it kā veidojot Savienoto Valstu ārpolitikas pamatus pēckara pasaulē. Si paziņojuma pirmais punkts bija šāds: «Mēs netiecamies ne pēc teritoriālas ekspansijas, nedz egoistiskām priekšrocībām. Mums nav agresijas plānu ne pret vienu valsti — ne pret lielu, ne mazu.»

Tikmēr Ņūmeksikas štatā sāka būvēt rūpnīcu atombumbu sērijveida ražošanai. Savienotajās Valstīs ieradās aizvien jaunas vācu inženieru un tehniķu grupas. ASV militārās rūpniecības vadošie koncerni steidza pārņemt nacistiskā vērmahta un gaisa kara spēku jaunumus. Amerikāņu kara tehnikas ražotāji visvairāk pieprasīja bijušos Vācijas Aviācijas ministrijas pētniecības nodaļu darbiniekus.

1945. gada 3. novembrī — mazāk nekā trīs

mēnešus pēc Hirosimas iznīcināšanas un divus mēnešus pēc Japānas kapitulācijas — ASV štābu priekšnieku komitejas izskatīšanai iesniedza Apvienotās izlūkošanas komitejas ziņojumu Nr. 329. Tā pirmajā paragrāfā bija rakstīts: «Izraudzīt apmēram

divdesmit vissvarīgākos mērķus Padomju Savienībā un tās kontrolētajā teritorijā, kas būtu piemēroti stratēģiskajai atombombar-dēšanai.»

Mērķu izvēlē bija ieteikts ņemt vērā jauno ieroču iespējas, tas ir, cik lielā platībā iespējams efektīvi sagraut rajonus ar augstu materiālās daļas un dzīva spēka koncentrāciju. Ziņojumā ciniski bija atzīmēts, ka atombumbas lietošana pret lauka karaspēku un transporta tīklu nav racionāla.

«Atombumbām visizdevīgākie divdesmit mērķi,» bija teikts ziņojumā, «ir industriālie centri, kuros koncentrēts daudz zinātniskās pētniecības iestāžu, specializētu rūpniecības uzņēmumu, valsts aparāta kodols. Si atlase nodrošinās atomieroču iespēju maksimālu izmantošanu.»

Izraudzīto mērķu sarakstā figurēja Maskava, Ļcņingrada, Gorkija, Kuibišcva, Svcrd-lovska, Novosibirska, Omska, Saratova, Kazaņa, Baku, Taškenta, Ceļabinska, Ņiž-ņijtagila, Magņitogorska, Perma, Tbilisi, No-vokuzņecka, Groznija, Irkutska, Jaroslavļa.

3. decembrī Apvienotā izlūkošanas komiteja iesniedza ziņojumu Nr. 329/1, kur piedāvātais plāns bija precizēts un papildināts. Bija paredzēts, ka uzbrukumā Padomju Savienībai kopa ar Savienotajam Valstīm piedalīsies ari Apvienotā Karaliste. Tātad PSRS bombardēšanai varētu izmantot ari aviobāzes Anglijas un tās aizjūras īpašumu teritorijā.

Ziņojuma autori konstatēja: «Padomju Savienība tuvākajā nākotnē nevarēs uzbrukt kontinentālajām Savienotajām Valstīm. Padomju aizjūras operācijas praktiski ir izslēgtas, jo Padomju Savienībai nav vērā ņemamas jūras kara flotes. Lai darbotos pret Savienotajām Valstīm, Padomju Savienībai vajadzētu pārvest savu karaspēku 4 tūkstošu jūdžu attālumā un karot ar pretinieku, kuram pieder varena jūras kara flote, spēcīga aviācija un desmitkārtējs pārākums tērauda ražošanā.»

Pēc Vašingtonas stratēģu uzskatiem, bija pienācis izdevīgs brīdis nodevīgam triecienam pret līdzšinējo sabiedroto. Padomju tauta par uzvaru samaksāja ar divdesmit miljoniem cilvēku dzīvību. ASV zaudējumi otrajā pasaules karā bija četrsimt tūkstoši cilvēku.

Hitlerieši sagrāva 1710 padomju pilsētu, izpostīja 32 tūkstošus rūpniecības uzņēmumu. Savienoto Valstu teritorijā nebija nokritusi neviena ienaidnieka bumba. Valsts industriālais potenciāls ne tikai nebija cietis, bet vēl nesamērojami pieaudzis, pateicoties militārajiem pasūtījumiem. Kara beigās ASV īpatsvars pasaules rūpnieciskajā ražošanā bija gandrīz divas trešdaļas, tajā skaitā puse no tērauda izlaides. Trīs ceturtdaļas pasaules zelta krājumu bija koncentrētas amerikāņu bankās. Sim neredzētajam spēka un bagātības sakopojumam pievienojās arī kodolieroči. Pentagons bija pārliecināts, ka Savienotajām Valstīm vēl vismaz 10—15 gadus piederēs kodolieroču monopols.

Tā nobrieda savā ļaunumā drausmīga iecere: dot Padomju Savienībai kodoltrie-cienu, iekams tā būs paspējusi sadziedēt kara brūces, un likvidēt pēdējo kavēkli Savienoto Valstu nedalītai kundzībai pēckara pasaulē. Sī ideja kļuva par apspriešanas objektu Vašingtonas «varas gaiteņos» tūlīt pēc saimnieka maiņas Baltajā namā un it īpaši pēc Trūmcna tikšanās ar Stimsonu un Grovsu.

1945. gada 19. maijā, tas ir, desmit dienas pēc Maskavas salūta par godu Uzvaras dienai, ASV valsts sekretāra vietnieks Džozefs Grju rakstīja: «Ja šajā pasaulē kaut kas var būt pilnīgi noteikts, tad tas ir nākamais karš starp PSRS un ASV.»

Tie nebija antisovetisma gaisā sajukuša atsevišķa ierēdņa slimīgi murgi. Pentagona slepenie dokumenti, kas nonākuši atklātībā, liecina, ka jau pirmajos mēnešos pēc kopējās uzvaras pār hitlerisko Vāciju un militā-ristisko Japānu ASV armijas vadība sāka nopietni gatavoties, lai uzbruktu savam sabiedrotajam.

Sājā sagatavošanā galvenā loma piederēja ASV štābu priekšnieku komitejai. To vadīja admirālis Viljams Legijs, ASV bruņoto spēku virspavēlnieka štāba priekšnieks. Komitejas sastāvā ietilpa armijas štāba priekšnieks ģenerālis Džordžs Māršals, gaisa kara spēku virspavēlnieks ģenerālis Henrijs Arnolds un jūras kara spēku virspavēlnieks admirālis Ernests Kings.

Stabu priekšnieku komitejai bija tieši pakļautas tādas no dažādu bruņoto spēku veidu pārstāvjiem sastāvošas iestādes kā Apvienotā izlūkošanas komiteja un Militārās plānošanas apvienotā komiteja. Tieši tās veica praktisko gatavošanos kodoltriecienam pret Padomju Savienību.

1945. gada 14. decembrī Militārās plānošanas apvienotā komiteja izdeva direktīvu Nr. 432/1). Sājā dokumentā pie tiem, kas piedalīsies uzbrukumā Padomju Savienībai, bija pieskaitīta Anglija, Francija un Turcija. Tal-darbibas aviācijai bija pavēlēts izmantot bāzes Britu salas, Itālijā (Fodžu), Britu Indijā (Agru), Ķīnā (Ccndu), Japānā.

«Vienīgais ierocis, kuru ASV var efektīvi izmantot izšķirošajam triecienam pa PSRS galvenajiem centriem, ir atombumbas, kuras nogādās tāldarbības lidmašīnas,» bija teikts direktīva Nr. 432/1). «Pielikuma «A» kartē norādīti divdesmit galvenie Padomju Savienības rūpniecības centri un Transsibīrijas maģistrāles — padomju galvenās viensliežu komunikāciju līnijas — trase. Kartē parādītas arī bāzes, no kurām supersmagie bumbvedēji var sasniegt septiņpadsmit no divdesmit noradītajām pilsētām un Transsibīrijas maģistrāli. Saskaņā ar mūsu novērtējumu, izlidojot no norādītajām bāzēm un pielietojot visas esošās 196 atombumbas, Savienotās Valstis varētu dot tik graujošu triecienu PSRS militārā spēka rūpnieciskajiem avotiem, ka tas galu gala būtu izšķirošais.»

Direktīvas Nr. 432/D nobeiguma paragrāfs parāda, kada ir īstā vērtība vēl tagad dzirdamajiem spriedelējumiem par izdomātajiem «padomju draudiem». Tajā bija teikts: «Patlaban Padomju Savienībai nav iespējas nodarīt analoģiskus postījumus Savienoto Valstu rūpniecībai. Bet, kad PSRS radīs stratēģisko aviāciju ar bumbvedējiem, kuru darbības rādiuss būs 5 tūkstoši jūdžu, un atombumbu, tā spēs dot atbildes triecienu un Savienoto Valstu tagadējās izšķirošās priekšrocības pielīdzināsies nullei.»

Tātad — sist pirmajiem, sist, kamēr PSRS vēl nav atguvusies pēc upuriem un postījumiem, kamēr Savienoto Valstu ekonomiskais un militārais pārākums vēl ir acīm redzami maksimāls, sist «no visiem azimutiem», iepriekš ietverot Padomju Savienību amerikāņu bāzu lokā. Tāda bija Pentagona stratēģijas būtība 1945. gadā. Turklāt jau toreiz tā saturēja ASV tagadējās militārās doktrīnas galvenos elementus: likmi uz pirmo triecienu un sabiedroto valstu teritorijā izvietotiem priekšējās bāzēšanas līdzekļiem.

«BARUHA PLĀNS»

1946. gada 5. martā Cērčils Trūmena klātbūtnē teica runu ASV pilsētiņas Fultonas (Misūri štats) Vestmin-steras koledžā. So runu pieņemts uzskatīt par publisku «aukstā kara» pieteikumu Padomju Savienībai, atklātu aicinājumu uz mi-iitāri politiskas pret pa domju koalīcijas izveidošanu. Cērčils tērgāja par «dzelzs aizkaru», kas esot aizsedzis Austrumu un Dienvidaustrumu Eiropas zemes, uzstājās par ASV un Anglijas savienību, kuru pastiprinātu atomieroči.

Bet pirmais pēckara gads iezīmējās arī ar diametrāli pretējas orientācijas notikumu.

1946. gada 19. jūnijā Padomju Savienība iesniedza ANO Atomenerģijas komisijas izskatīšanai projektu par starptautisku konvenciju, ar kuru tiktu aizliegts ražot un pielietot ieročus, kas dibinās uz atomenerģijas izmantošanu masu iznīcināšanas nolūkos. PSRS piedāvāja, lai šādas konvencijas dalībnieki uzņemtos trejādas saistības: pirmkārt, nekādos apstākļos nelietot atomieročus; otrkārt, aizliegt to ražošanu un glabāšanu; treškārt, trīs mēnešu laikā iznīcināt to krājumus.

Ši padomju iniciatīva pavēra iespēju izbeigt kodolbruņošanos jau pašā dīgli, ietaupīt milzīgus līdzekļus, ko aprij katrs bruņošanās spirāles loks, kurš turklāt nes tās dalībniekiem nevis jaunu drošības pakāpi, bet gan jaunu briesmu pakāpi.

Mūsdienās Vašingtonas politiķi apgalvo, ka kodolieroču iesaldēšana esot neiespējama, jo tā fiksēšot nevienlīdzību PSRS labā. Bet kā ar šādu loģiku lai izskaidro, kāpēc tika noraidīti padomju priekšlikumi 1946. gadā, kad Savienoto Valstu pusē bija patiess, nevis izdomāts pārākums?

Toreiz Vašingtona pretstatīja padomju iniciatīvai demagoģisku dernaršu ar tā dēvēto «Baruha plānu». 1946. gada vasara ASV pārstāvis ANO Atomenerģijas komisijā Bernards Baruhs iesniedza izskatīšanai amerikāņu priekšlikumus. Lai starptautiskās sabiedrības acīs tie izskatītos nopietnāki, to izstrādāšanā iesaistīja vairākus izcilus zinātniekus ar Openheimeru priekšgalā.

Amerikāņu projekta mērķis bija nevis aizliegt atomieročus, bet gan panākt, lai Savienotajām Valstīm piederētu to monopols. «Baruha plānā» bija piedāvāts nodibināt starptautisku kodolenerģijas iestādi, kura atrastos pilnīgā ASV kontrolē un viena pati pārzinātu atomrūpniecības izejvielu, ražošanas un zinātniskās pētniecības bāzi visās valstīs.

Jau kara laikā «Menhctenas projekta» vadības mērķis bija pievākt kodolizejvielu pasaules krājumus. Ģenerālis Grovss rakstīja: «1943. gada sākumā mēs nonācām pie secinājuma, ka mums vajag sastādīt uzziņu par urāna un torija rūdu izvietojumu visā pasaulē. Man likās pilnīgi skaidrs, ka mūsu pienākums ir nodrošināt Amerikas Savienotajām Valstīm nākotnē to materiālu krājumus, kuri var kalpot par atomenerģijas avotu.»

Piedāvājot nodot kodolizejvielu kontroli «starptautiskai instancei», Savienotās Valstis jau bija nodrošinājušās ar tiesībām iepirkt visu Beļģijas Kongo iegūto urānu. Attiecīgā vienošanās stājās spēkā 1944. gada decembrī.

Pēc Grovsa iniciatīvas izveidotā galveno urāna un torija atradņu karte lielā mērā noteica ASV imperiālistiskās ekspansijas virzienus pēckara gados. Pietiek atcerēties, piemēram, amerikāņu neokolonizatoru aktivitāti Kongo vai Namībijā.

Amerikāņu priekšlikumi par atomenerģijas nodošanu starptautiskā kontrolē, protams, bija vistīrākā demagoģija. Jau tad, kad tika gatavots «Baridia plāns», Valsts departaments uzsvēra: «Plāns nebūt neprasa, lai ASV izbeigtu atombumbu ražošanu — ne pēc tam, kad tas tiks piedāvāts, ne pēc starptautiskās instances nodibināšanas.»

Štābu priekšnieku komiteja ierobežoja «Ba-ruha plānu» ar šādu noteikumu: «Atombumba joprojām paliek kā amerikāņu arsenāla kodols, un jāizveido tāda kontroles sistēma, lai krieviem nebūtu iespējams radīt atomieročus.»

1946. gada 24. septembrī ASV prezidenta speciālais palīgs I<1 ifords iesniedza Baltajam namam ziņojumu ar virsrakstu «Amerikāņu politika attiecībā uz PSRS». Sājā dokumentā bija teikts: «Padomju Savienību ir grūti pieveikt, jo tās rūpniecība un dabas resursi ir izkaisīti. Taču tā ir vārīga pret kodolieročiem un bakterioloģiskajiem ieročiem, kā arī tāldarbības bumbvedējiem. Tātad Savienotajām Valstīm jābūt gatavām uz kodolkaru un bakterioloģisko karu. Jebkuras sarunas par bruņojuma ierobežošanu jāved nesteidzīgi un piesardzīgi, pastāvīgi paturot prātā, ka atombumbu un cita talas darbības uzbrukuma bruņojuma pielietošanas aizliegums stipri ierobežotu Savienoto Valstu spēku.» Lasot šos vārdus tagad, neviļus jādomā: vai tikai amerikāņu pārstāvji joprojām nevadās pēc tiem visās ar kodolsaccnsibas apturēšanu saistītajās sarunās?

ZAUDĒTA SPĒLE

«Aukstā kara» vēji pieņēmās spēkā. 1947. gada 12. martā pasludināja «Trūmena doktrīnu». Steidzamas militārās palīdzības piešķiršana Grieķijai un Turcijai bija iecerēta ka antikomunistiska «krusta kara» prologs. «Komunisma bremzēšanas» politikas sastāvdaļa bija ari 1947. gada 5. jūnijā izvirzītais «Maršala plāns».

Sis politikas prasībām atbilda ASV valsts vadības reorganizācija, kas notika tā paša gada beigās. Nodibināja Nacionālās drošības padomi ar prezidentu priekšgalā, izveidoja Centrālo izlūkošanas pārvaldi.

Vienā no pirmajiem Nacionālas drošības padomes dokumentiem — 1948. gada martā izdotajā memorandā Nr. 7 — bija teikts: «Padomju vadītā pasaules komunisma spēku sagrāve ir vitāli nozīmīga Savienoto Valstu drošībai. So mērķi nav iespējams sasniegt ar aizsardzības politiku. Tāpēc Savienotajām Valstīm jāuzņemas vadošā loma vispasaules pretuzbrukuma organizēšanā, mobilizējot un nostiprinot mūsu pašu spēkus un nepadomju pasaules antikomunistiskos spēkus, kā arī komunistisko spēku varenības graušanā.»

Pēc dažiem mēnešiem, 1948. gada vasara, Rietumu lielvalstis izprovocēja tā dēvēto

Berlīnes krīzi, īstenojot savās Vācijas okupācijas zonās separātu naudas reformu. Jaunās valūtas izmantošana Berlīnes rietumu sektoros draudēja izraisīt ekonomisku haosu padomju zonā.

Jūnija beigās padomju militārā administrācija ieviesa ierobežojumus pārvadājumiem uz Berlīni no rietumiem. Vienlaicīgi tika paredzēti pasākumi pilsētas rietumu sektoru apgādei no padomju zonas. Imperiālistiskās aprindas klaigaja par «blokādi». Bcrlīniešu «glābšanai» izveidoja «gaisa tiltu».

Izmantojot šo jezgu, Pentagons sāka izvērst Rietumeiropā amerikāņu priekšējās bā-zēšanas kodolspēkus. Austrumanglijas lidlaukos, no kuriem sabiedroto aviācija vēl nesen grāva hitlerisko reihu, parādījās sešdesmit amerikāņu bumbvedēji B-29 — tolaik vienīgie atombumbu nesēji.

Cērčils aicināja uz atomkaru pret PSRS, ja Maskava nepiekāpsies «Berlīnes krīzes» jautājumā. 1948. gada oktobrī viņš teica runu, kuru aiz okeāna vēlāk nosauca par «nepelnīti aizmirstu». Bijušais britu premjers sacīja: «Nebūtu prātīgi domāt, ka mūsu rīcībā ir neierobežoti daudz laika. Mums jāuzsāk cīniņš un jāpanāk galīgais atrisinājums, kamēr rietumvalstis balstās uz atom-varenību — un kamēr arī krievu komunisti to nav apguvuši.»

1949. gada 4. aprīlī tika paziņots par Zie-meļatlantijas līguma organizācijas (NATO) dibināšanu. Par tās locekļiem kļuva ASV, Kanāda, Anglija, Francija, Itālija, Portugāle, Dānija, Norvēģija, Beļģija, Holande,

Luksemburga, Islande. Pēc trim gadiem lāin pievienojās Turcija un Grieķija, vēl pēc trim gadiem — VFR.

«Parakstot Ziemeļatlantijas līgumu, mēs nodibinājām militāru savienību, kuras mērķis ir karš ar Padomju Krieviju,» konstatēja laikraksts «New York Daily News».

Prctpadomju koalīcijas izveidošanās satrauca mieru mīlošo sabiedrību. Kara draudu pieaugums pamudināja miljoniem cilvēku uz aktīvu rīcību. 1949. gada 20. aprīlī Parīzē notika Pirmais vispasaules miera piekritēju kongress. (Tā kā Francijas varas iestādes daudziem delegātiem neizsniedza vīzas, kongresa sēdes vienlaicīgi notika arī Prāgā.)

Viens no pasaules miera piekritēju kustības dibinātājiem bija Frederiks Zolio-Kirī. Uzstādamies Parīzes kongresa atklāšanā, viņš teica: «Mūsu pienākums ir nosodīt atomenerģijas pielietošanu militāros nolūkos, apzīmogot ar kauna zīmi šo zinātnes izkropļojumu un pievienoties tiem, kas aicina izsludināt atomieročus ārpus likuma.»

Amerikāņu propaganda joprojām liekulīgi cildināja «Baruha plānā» izdomātās priekšrocības, bet prezidents Trūmens 1949. gada 14. jūlijā apspriedē Baltajā namā konfidenciāli izteicās: «Es esmu nonācis pie secinājuma, ka mēs nekad nenodibināsim starptautisku kontroli. Un, tā kā to nav iespējams panākt, tad atomieroču jomā mums jābūt spēcīgākiem par visiem.»

Jo vairāk valstu tika ievilktas pretpadomju koalīcijā un Pentagonam uzkrājās aizvien vairāk kaujas kodollādiņu, paplašinājās arī plānotā uzbrukuma mērogi.

Pēc plāna «Troyan» par kodollricciena objektiem vajadzēja kjūt vairs nevis 20, bet 70 padomju pilsētām. IJz Maskavu bija paredzēts nomest 8 atombumbas, uz Ļeņin-gradu — 7. Karadarbības sākums bija noteikts 1950. gada 1. janvārī.

Kāpēc tad preventīvs, tas ir, «aizsardzības», trieciens Padomju Savienībai tā arī netika dots? Pirmām kārtām tāpēc, ka kaujas kodollādiņu un to nogādes līdzekļu daudzums, kas tolaik bija Pentagona rīcībā, negarantēja uzvaru konfliktā. Mierīgu iedzīvotāju masu iznīcināšana ir viena lieta, bet militāro un rūpniecisko objektu efektīva nopostīšana — pavisam kas cits. Toreizējo atombumbu spēka, precizitātes un arī daudzuma tam nepietika.

Gaisa kara spēku pavēlniecība aprēķināja, ka, īstenojot plānu «Troyan», zaudējumu iespēja pārsniegs 55 procentus dalībnieku katrā uzlidojumā (Japānas bombardēšanas laikā tie nesasniedza ne divus procentus).

Tika nolemts uzkrāt vēl vairāk spēku atom-triecienam un uzbrukumā Padomju Savienībai iesaistīt vēl vairāk valstu. Tam bija vajadzīgs laiks. 1949. gadā Štābu priekšnieku komiteja sāka izstrādāt plānu «Dropshot». Karadarbības sākumu pārcēla uz 1957. gada 1. janvāri. Toties bija paredzēts, ka kopā ar Savienotajām Valstīm karā iestāsies visas NATO valstis.

Konflikta pirmajā posmā bija plānots nomest 300 atombumbas uz 100 padomju pil-setam. Pēc tam no rietumiem un dienvidiem padomju teritorijā vajadzēja iebrukt 164 NATO divīzijām, to skaitā 69 amerikāņu divīzijām. Plāna «rDropshot» beigu posmā bija paredzēta PSRS un citu Eiropas sociālistisko valstu okupācija.

Bez tam cits notikums stipri atvēsināja Pentagona stratēģu dedzību. 1949. gada 3. septembrī amerikāņu bumbvedējs B-29, patrulējot virs Klusā okeāna ziemeju daļas, atklāja paaugstinātu radioaktivitāti atmosfēras augšējos slāņos. Pēc datu pārbaudes, kurā piedalījās Openheimers, vairs nebija šaubu: Padomju Savienībai bija vajadzējis tikai četrus gadus, lai Savienotās Valstis vairs nevarētu lielīties ar atomieroču monopolu.

Trīspadsmitā nodaļa TELLERS UN «SUPERBUMBA»

«Ko lai mēs tagad iesākam?» — ar tādiem vārdiem, kas pauda apjukumu un samulsumu, prezidents Trūmens reaģēja uz ziņu par padomju atomsprā-dzienu. Gandrīz trīs nedēļas Baltajā namā pat neiedrošinājās publicēt šo ziņu, baidoties, ka tā izraisīs paniku amerikāņu vidū.

Starp citu, drīz atradās atbilde uz prezidenta retorisko jautājumu: pēc iespējas drīzāk jāizgatavo ūdeņraža bumba, lai Savienotas Valstis atkal atgūtu militāro pārākumu, iespēju šantažēt Padomju Savienību.

Jau tad, kad «Menhetenas projekta» realizēšanas darbi bija pašā karstumā, zinātniekiem, kas strādāja Losalamosā, k|uva skaidrs, ka atombumba var kalpot par tādu kā degli nesalīdzināmi spēcīgākam sprādzienam, radīt apstākļus kodoltermiskajai sintēzei, tas ir, vieglo kodolu saplūšanai, pie kuras izdalās milzīgs enerģijas daudzums.

Atomsprādziena laikā neitronu iedarbībā notiek smago urāna vai plutonija kodolu sabrukšana. Pie tam attīstās vairākus miljonus grādu augsta temperatūra, kura paver iespēju atveidot ūdeņraža kodoltermisko sintēzi, kas trako Saules dzīlēs.

Losalamosā ar šo ideju visvairāk bija apsēsts Edvards Tellers. Jau 1942. gada vasarā apspriedē pie Opcnheimera viņš pirmo reizi izteica domu par iespēju izmantot atombumbu kā kodoltermiskā sprādziena detonatoru, kā sērkociņu, kas iededzinātu kodolu sintēzes uguni.

Tellers bija dzimis un audzis Ungārijā, pēc tam mācījies pie Bora Dānijā, saņēmis amerikāņu stipendiju no Rokfellera fonda, 1935. gadā pārcēlies uz ASV. Būdams četrus gadus jaunāks par Openheimcru, Tellers ap-skauda viņa slavu un autoritāti, nepiekrita viņa politiskajiem uzskatiem, nosodīja viņa svārstīšanos jautājumā par to, vai vajadzētu pielietot atomieročus pret Japānu.

Losalamosā Telleru ironiski iedēvēja par superbumbas apustuli. Viņš patiešām bija dedzīgs atornšantāžas politikas piekritējs,

Cīnījās par amerikāņu militāro pārākumu. Uzzinājis par padomju atomsprādzienu, Tellers tūlīt pieprasīja paātrināt darbus pie «su-perbumbas».

1949. gada 29. oktobri Openheimera vadībā sapulcējās Atomenerģijas komisijas konsultatīvā grupa. Astoņiem vadošajiem amerikāņu zinātniekiem vajadzēja atbildēt uz jautājumu: vai Savienotajām Valstīm nekavējoties jāuzsāk darbi pie ūdeņraža bumbas? Par to uzstājās Tellers un Strauss (viņi abi nebija konsultatīvās grupas locekļi).

Visi pārējie sēdes dalībnieki ieņēma pretēju pozīciju. Sevišķi asi pret ūdeņraža bumbas radīšanu izteicās fiziķi Fermi un Rabijs. Viņi aicināja prezidentu Trūmenu publiski atteikties no kodoltermisko ieroču radīšanas un piedāvāt, lai Padomju Savienība uzņemas tādas pašas saistības.

Pārējo sešu konsultatīvās grupas locekļu domas, ieskaitot Openheimeru, gan nebija tik kategoriskas, tomēr arī noraidošas. «Mēs uzskatām, ka vajag tādā vai citādā ceļā izvairīties no kodoltermisko ieroču radīšanas. Mēs esam pret to, ka Savienotās Valstis būtu šādu ieroču izstrādāšanas iniciatores. Mēs uzskatām, ka atteikšanās no super-bumbas ir ceļš uz kodolkara novēršanu.»

Taču «superbumbas apustulis» un tā aizbildņi nerimās. Nonāca tiktāl, ka pēc rīkojuma no Vašingtonas konfiscēja un iznīcināja vairākus tūkstošus zinātniskā žurnāla «•Scientific American» eksemplāru. Varas iestādes to darīja tāpēc, ka fiziķis Bete, viens no vieglo kodolu sintēzes teorijas autoriem, ar žurnāla starpniecību bija Piemājis amefi* kāņu zinātniekus uzstāties pret ūdeņraža bumbas radīšanu.

1950. gada 31. janvārī Valsts departamenta ēkā sapulcējās Nacionālās drošības padomes locekļu grupa: aizsardzības ministrs Džonsons, valsts sekretārs Ačesons, Atomenerģijas komisijas priekšsēdētājs Li-licntāls. Ar divām balsīm pret vienu (iebilda Lilientāls) viņi pieņēma lēmumu: ieteikt prezidentam izdot pavēli par steidzīgu ūdeņraža bumbas radīšanu. Tai pašā dienā prezidents Trūmens paziņoja amerikāņu tautai: «Es liku Atomenerģijas komisijai turpināt darbu pie visiem atomieroču veidiem, ieskaitot ūdeņraža bumbu.»

Trūrnena lēmums sevišķi satrauca tos, kas patiešām saprata tā sekas. Divpadsmit vadošie amerikāņu fiziķi ar Beti priekšgalā nāca klajā ar sašutuma pilnu paziņojumu: «Sī bumba nav kara ierocis, bet gan masu iznīcināšanas līdzeklis. To pielietot nozīmē mīdīt kājām visas morāles normas.»

Kodolieroču tālākas pilnīgošanas ideju nosodīja Vispasaules miera piekritēju kongresa Pastāvīgā komiteja, kas sapulcējās savā kārtējā sesijā Stokholmā. 1950. gada 19. martā Zolio-Kirī pirmais ierakstīja savu vārdu dokumentā, kuru nākamajā pusgadā parakstīja apmēram 500 miljonu cilvēku. Sājā īsajā un izteiksmīgajā aicinājumā, kas iegājis vēsturē kā Stokholmas uzsaukums, bija teikts:

«Mēs prasām atomieroču — iebiedēšanas un masu iznīcināšanas ieroču — bezierunu aizliegšanu.

Mēs prasām nodibināt stingru starptautisku kontroli, lai šo aizliegumu realizētu dzīvē.

Mēs uzskatām, ka valdība, kas pirmā pielietos pret kādu valsti atomieročus, izdarīs noziegumu pret cilvēci. Tāda valdība jāuzskata par kara noziedznieku. Mēs aicinām visus labas gribas cilvēkus visā pasaulē parakstīt šo aicinājumu.»

28. aprīlī Bido valdība atcēla Zolio-Kirī no Francijas atomenerģijas augstākā komisāra posteņa, kuru viņš bija ieņēmis kopš pirmajiem pēckara gadiem. Zinātniekam bija slēgtas zinātniskās pētniecības centra durvis Sa-tiljonas fortā, kur viņš neilgi pirms tam bija iedarbinājis Francijas pirmo atomreaktoru. Franču fiziķa dzīvē un darbībā sākās jauns posms. 1950. gada 22. novembrī viņš sāka vadīt Vispasaules miera padomi, kas tika nodibināta pēc miera piekritēju Varšavas kongresa lēmuma.

Karš Korejā, kas sākās 1950. gadā, izraisīja jaunu antikomunistiskas, pretpadomju histērijas uzliesmojumu. 1952. gada 1. novembrī Enivetokas atolā Klusajā okeānā notika amerikāņu ūdeņraža ierīces izmēģinājums. Pirmā kodoltermiskā sprādziena spēks sasniedza 12 megatonnas.

Tai pašā gadā, kad Tellers kļuva par kareivīgi noskaņoto aprindu elku, Openlici-meru atstūma no Atomenerģijas komisijas konsultatīvās grupas vadības. Bet ļaunākais viņu vēl gaidīja.

1953. gada 20. augustā oficiālā Vašingtona atkal nokļuva tādā pašā stāvoklī ka

1949. gadā. TASS izplatīja valdības paziņojumu no Maskavas, kurā bija teikts: «Sajās dienas Padomju Savienībā izmēģinājuma nolūkos tika uzspridzināts viens no ūdeņraža bumbas veidiem.»

Konsultanti no Atomenerģijas komisijas drīzumā ziņoja prezidentam Eizenhaucram, ka Padomju Savienība ne tikai ir panākusi Savienotās Valstis jauno ieroču izstrādāšanā, bet arī demonstrējusi savu zinātnisko un tehnisko pārākumu. Tā bija uzspridzinājusi nevis masīvu eksperimentālu iekārtu, bet transporta!)]u ūdeņraža bumbu.

Atkal Vašingtonas varas gaiteņos skanēja jautājums: «Ko lai mēs tagad iesākam?» Atcerējās no nacistiem mantoto ideju par lidojošo šāviņu, kurš spēj pusstundā šķērsot Atlantiju vai Arktiku. Tika nolemts forsēt starpkontinentālo ballistisko raķešu izstrādāšanu. To vadošais konstruktors joprojām bija Verners fon Brauns. Kopā ar viņu strādāja arī citi bijušie hitleriešu «Pēnemindes projekta» dalībnieki.

Štābu priekšnieku komitejas perspektīvo pētījumu grupa iesniedza priekšlikumu izskatīt iespēju «apzināti paātrināt karu ar PSRS tuvākajā nākotnē», kamēr padomju kodoltermiskais potenciāls nav pārvērties par reālu draudu Savienotajām Valstīm.

Tieši tāds bija pretpadomju histērijas kārtējā uzliesmojuma fons, uz kura tika uzpūsta «Openheimcra lieta».

APSŪDZĒTAIS OPENHEIMERS

1953. gada 21. decembrī Roberts Openheimers, kas tikko bija atgriezies Prinstonā no Anglijas, kur bija atradies komandējumā, gatavojās pavadīt ziemsvētkus un Jaungadu kopā ar sievu un bērniem. Ģimenes plānus negaidīti izjauca telefona zvans no Vašingtonas. Atomenerģijas komisijas priekšsēdētājs admirālis Strauss uzstāja, lai Openheimers nekavējoties pirms ziemsvētkiem ierodas galvaspilsētā.

Kad zinātnieks iegāja admirāļa kabinetā, Strauss nebija viens. Viņam blakus stāvēja ģenerālis Nikolss no drošības dienesta. Tieši viņš pirms vienpadsmit gadiem kopā ar Grovsu pirmo reizi runāja ar Openheimeru par tā dalību «Menhetcnas projektā». Vēl joprojām nekā nenojauzdams, fiziķis izteica izbrīnu: kam un kāpēc pirms Jaungada varētu būt vajadzīgs viņa pārskats par braucienu uz Angliju?

«Nav runa par pārskatu. Ir svarīgākas lietas,» Strauss vēsi atbildēja. «Prezidents Bizenhauers devis rīkojumu nepielaist jūs slepenajā darbā.»

Openheimcram pasniedza apsūdzību sarakstu, ko bija sagatavojis ģenerālis Nikolss ar FIB līdzdalību. Sājā garajā sarakstā divdesmit trīs paragrāfi attiecās uz Opcn-heiinera kontaktiem ar komunistiem. Bet zinātnieku visvairāk pārsteidza 24. paragrāfs. Tajā bija apgalvots, ka tieši ar šiem sakariem esot izskaidrojami Openheimera iebildumi pret ūdeņraža bumbas radīšanu, ka tieši viņa enerģiskā pretošanās šādiem darbiem esot kavējusi ūdeņraža ieroču parādīšanos Savienoto Valstu arsenālā.

23. decembrī, dienā, kad amerikāņi mēdz rotāt ziemsvētku eglītes, drošības dienesta aģenti ieradās Openheimera mājā Prinstonā un konfiscēja visu dokumentāciju, kas attiecās uz Atomenerģijas komisijas darbību.

Lūk, kā aģentūra «-Associated Press» rezumēja pret zinātnieku celtās apsūdzības: «Doktors Openhcimers kara sākumā uzturēja pastāvīgus sakarus ar komunistiem. Viņš bija komunistes mīļākais un apprecējās ar bijušo komunisti. No 1940. gada līdz pat 1942. gada aprīlim viņš bagātīgi deva komunistiem naudu. Viņš pieņēma bijušos komunistus darbā Losalamosā. Viņš sniedza Federālajam izmeklēšanas birojam pretrunīgas liecības par savu dalību komunistiskajos mītiņos kara pirmajās dienās. 1949. gadā, vadīdams Atomenerģijas komisijas konsultatīvo grupu, Openhcimers enerģiski uzstājās pret ūdeņraža bumbas radīšanu. Viņš turpināja aģitēt pret šo projektu pat tad, kad prezidents Trūmens bija parakstījis pavēli uzsākt ūdeņraža ieroču radīšanas darbus.»

No 1954. gada 12. aprīļa līdz 6. maijam Atomenerģijas komisijas ēkā notika sēdes Openheimera lietā. Formāli tā bija administratīva izmeklēšana. Bet īstenībā šī noklausīšanās izskatījās kā tiesas process, kādus tolaik rīkoja Antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija.

Atomenerģijas komisijas pārstāvis Rodžers Robs izturējās kā prokurors, kas atmasko valsts nodevēju. Bijušo «Menhctenas projekta» zinātnisko vadītāju, kuru vēl nesen cildināja kā «atombumbas tēvu», tagad attēloja kā «personu, kas apdraud ASV nacionālo drošību», kā cilvēku, kas apzināti mēģinājis graut amerikāņu pārākumu kodolbruņojuma sfērā.

Openheimera lietā kā liecinieki bija pieaicināti divdesmit četri vadoši zinātnieki. Deviņpadsmit izteicās pret viņam izvirzītajām apsūdzībām. Pieci lielākā vai mazākā mērā tās atbalstīja, visasāk Openhcimcram uzbruka Tellers.

«Man gribētos, lai darbu, kas nodrošina valsts vitālās intereses, vada cits cilvēks, kuru es labāk saprotu un kuram tāpēc vairāk uzticos,» viņš teica. «Es justos drošāk, ja valsts lietas atrastos citās rokās... Prātīgāk būtu atzīt viņu par neuzticamu.»

Openheimera lietas iztiesāšanu vadīja speciāli nodibināts tribunāls trīs cilvēku sastāvā. Apsūdzētā zinātnieka nopratināšana jautājumu krustugunīs un liecinieku iztaujāšana ilga vairāk nekā trīs nedējas.

Bet arī pēc noklausīšanās spriedumu nācās atkal un atkal atlikt, jo tiesas locekļi nekādi nevarēja atrast vienotu viedokli. Viens no viņiem uzstāja, ka Openheimcrs pilnīgi jāattaisno. Divu pārējo viedoklis izveidoja «vairākuma lēmumu». Viņi konstatēja, ka nav pamata apsūdzēt Opcnheimeru valsts nodevībā. Taču savos personiskajos kontaktos zinātnieks ignorējis drošības prasības, ar ko varējis nodarīt kaitējumu valsts interesēm. Openheimera izturēšanās sakarā ar ūdeņraža bumbas izstrādāšanu, secināja sprieduma autori, liek apšaubīt, vai turpmāk iespējama viņa dalība valdības programmās ar militāru nozīmi.

Citiem vārdiem, Openheimeru apsūdzēja par to, ka viņš nav parādījis pietiekamu centību «superbumbas» radīšanā. Viņu apsūdzēja nevis par to, ko viņš bija izdarījis, bet par to, ko nebija izdarījis.

Četrpadsmitā nodaļa RADISTS KLIBOJAMA

1954. gada 1. martā, kad beidzās gatavošanās Openheimera «lietas» izskatīšanai, virs Bikini atola uzspridzinātās amerikāņu ūdeņraža bumbas radioaktīvie pelni Klusajā okeānā sasniedza japāņu zvejniekus.

Šoneris «Fukurju marti» katru pavasari brauca tālu prom no dzimtenes krastiem uz tunču zveju. Šoreiz loms nebija liels. Jau posdamies atpakaļceļā, zvejnieki nolēma izmest tīklus 90 jūdžu attālumā no Bikini.

Sprādzienu viņi izdzirdēja pirms rītausmas. Pār okeānu brāzās zema, varena dārdoņa. Та neizklausījās pēc pērkona grāvieniem. Tas drīzāk bija grandioza nogruvuma troksnis; it kā aiz apvāršņa būtu sabrukušas debesis. Tās aizklāja dūmaka. Pēc trīsarpus stundām pār šoneri sāka birt kaut kas līdzīgs smalkiem rīsu miltiem.

Tas viss izskatījās tik draudīgi, nelīdzinājās nevienai no zvejniekiem pazīstamām stihiskām nelaimēm, ka viņi ātrumā izvilka tīklus un griezās uz māju pusi.

Līdz zvejnieku ostai Jaidzu bija jābrauc divas nedēļas. Jau šajās dienās sāka parādīties pirmās staru slimības pazīmes. Ada piesārta, sačūloja kā no apdeguma. Aizvien biežāk viņus mocīja vemšanas lēkmes.

Uz šonera atradās 23 cilvēki. Tieši no piestātnes viņus aizveda uz slimnīcu. So zvejnieku liktenis saviļņoja japāņus vairāk nekā jebkurš cits notikums pēc kara. Pāri par pusgadu visā zemē tik vien runāja kā par «nāves pelniem». Avīzes, radio, televīzija diendienā rakstīja un runāja par pirmajiem ūdeņraža bumbas upuriem, kas bija ievietoti divos Tokijas hospitāļos.

Tāpēc viegli iedomāties, kādu sašutuma vilni izraisīja «ЛВСС» direktora Džona Mortona rīcība. Viņš oficiāli piedāvāja pārvest zvejniekus uz viņa Uirosimas klīniku Hidzijamas kalnā.

Ilgus gadus amerikāņu varas iestādes bija iegalvojušas japāņiem, ka «ЛВСС» ir nodibināta nevis cietušo ārstēšanai, bet tikai zinātniskai izmeklēšanai, tā ka Bikini upuru uzaicinājumu uz Hirosimu varēja iztulkot tikai kā Pentagonā pierakstīto amerikāņu «ārstu» vēlēšanos iegūt jaunu materiālu saviem novērojumiem — šoreiz cilvēkus, kas bija cietuši no ūdeņraža bumbas.

Netālu no zvejnieku ciemata Jaidzu ir vienkāršs kaps, uz kura rakstīts viens vienīgs vārds: Aikiti Kūkojama. Tur apglabāts <rl-'ukurju таги» apkalpes loceklis, kurš nomira ar staru slimību pusgadu pēc sprādziena virs Bikini atola.

Kubojama bija šonera radists. Cik daudz reižu viņam bija nācies uztvert palīdzības saucienus, dzirdēt ēterā pasaules lielāka okeāna mežonīgās, aklās stihijas pārsteigto cilvēku satrauktas balsis! Viņš izpildīja pienākumu līdz galam, pats ar savu nāvi raidot cilvēkiem trauksmes signālu.

«Kaut es būtu pēdējais kodolieroču upuris!» Kubojama teica pirms nāves. Viņa pārtrūkusī dzīve bija bargs brīdinājums. Tā atgādināja, ka Hirosima un Nagasaki ir ne tikai pagātnes murgs, ne tikai vēstures lappuse vien, ka «nāves pelni» — kodoibruņo-šanās indīgais izvirdums — apdraud cilvēkus arī miera laikā. Та atgādināja par nāvēm tūkstošajā pakāpē, par kurām var izvērsties drudžaini krātās megatonnas. Tieši kopš tā laika japāņu tautas naids pret sēņ-vcidīgo ēnu, kas slejas pār cilvēces nākotni, ieguva masu kustības formu.

«Fukurju таги» apkalpes liktenis izraisīja pretkara demonstrāciju vilni visā pasaulē.

Bet Vašingtona turpināja steidzināt ko-dolsaccnsību. Pentagonā sāka runāt par vidēja darbības rādiusa ballistisko raķešu «Thor» un <rJupiter» izvietošanu Rietumeiropā. Vienlaicīgi pastiprināja stratēģisko aviāciju. Piecdesmito gadu vidū Savienotās

Valstis izveidoja pamatu tagad pastāvošajam bāzu lokam ap Padomju Savienību. ASV militāro pārsvaru cerēja nodrošināt ar priekšējās bāzēšanas spēkiem.

Bet arī šie aprēķini bija veltīgi. 1957. gada 4. oktobrī Vašingtonas varas iestādes trešo reizi pārdzīvoja šoku. Padomju Savienība pirmā pasaulē pacēla orbītā mākslīgo Zemes pavadoni. Tā palaišana nozīmēja, ka Padomju Savienībai ir starpkontinentāla rādiusa raķetes, tā ka Savienotās Valstis vairs nevar rēķināties ar ģeogrāfisku neaizsniedza mību.

Cerēt uz atombumbu kā trumpja dūzi, saskatīt tajā garantiju ASV vadošajai lomai pēckara pasaulē — šis aprēķins no paša sākuma bija ilūzija. Taču Vašingtonas stratēģi kā azartspēlmaņi atkal un atkal paaugstināja likmes šajā spēlē. Viņi ķērās te pie viena, te otra tehniska jauninājuma cerībā to izmantot kā ceļu uz militāro pārākumu. Zaudējuši atombumbas monopolu, ķērās pie ūdeņraža bumbas. Pēc tam saistīja cerības ar atomzemūdenēm, pēc tam pievērsās raķetēm ar kasešu lādiņiem, pēc tam — neitronu ieročiem, pēc tam — kosmosa milita-rizācijai.

Tieši Vašingtona uzsākusi katru jauno ko-dolbruņošanās spirāles loku. Un katru reizi tā iniciatori nonāca tādā pašā situācijā kā Trūmens ar savu bankrotējušo atomšantā-žas politiku.

ĒNAS UZ TILTA

1945. gada 6. augustā pa vienu no Hirosimas tiltiem gāja deviņi

cilvēki. Mēs nekad nezināsim, kurp viņi steidzās šajā tveicīgajā rītā. Mēs nekad nezināsim viņu vārdus. Šie cilvēki sadega, iztvaikoja, izkūpēja gaisā. Nāves gaismas uzliesmojums tikai iespieda akmens plāksnēs viņu ēnas. Tās bija īsas. Atomsaule virs viņiem uzliesmoja gandrīz zenītā, tāpēc ka bumbu metējs Feribijs vērsa sava tēmēkļa krustpunktu tieši uz Aiojas tiltu, Hirosimas deltas centru.

Aiojas tiltam ir burta «T» forma. No galvenā posma vidus taisnā leņķī atdalās otrs tilts, jo Otas upe zemāk sašķeļas divās attekas. Šīs divas straumes ietver garenu ķīli, kurā tagad ierīkots Miera parks. Bet pretī, pie Aiojas tilta, atstāts neskarts ēkas karkass ar kupolu bez jumta un tukšam logu acīm — Atommāja. Tā atgādina, ka izskatījās Hirosimas centrā pēc sprādziena.

Starp citu, jāzina, ka saglabāts tika vienīgais mūra karkass, kas bija palicis pelnu klājienā vidū, — tirdzniecības un rūpniecības palātas sienu un kupola atliekas pie Aiojas tilta. Daži izdeguši banku ēku stāvi un universālveikala «Puķuja» karkass — tas bija viss, kas pacēlās virs zemes. «Desmitnieks» mērķī, uz kuru tēmēja Feribijs, vairāk nekā divu kilometru rādiusā bija pārklājies ar vienādu pelēku krāsu. Tāda izskatījās «vienlaidu trāpījuma zona».

Katru dienu Miera parkā rindojas ekskursiju autobusi. Pie Aiojas tilta, Atommājas priekšā, pārdod suvenīrus un pastkartes kā pie jebkura cita vēstures pieminekļa. Skolēnu ekskursijas un jaunlaulātie savos kāzu ceļojumos lietišķi fotografējas uz drupu fona. No pelniem atdzimusī pilsēta it kā apstiprina domu: lai šeit tikai Atommājas drupas atgādina to, kas nedrīkst atkārtoties!

Bet ausmas stundā pa Aiojas tilta akmeņiem, kuros iespiedušās bojā gājušo ēnas, slīd arī citi cilvēku silueti. Tie parādās no pretējās šķērsielas, kad tūristu paviljons vēl slēgts un ekskursiju autobusu stāvvietas tukšas, kad drupu kontūras tik tikko iezīmējas uz debess fona. Viņu ceļš uz darba biržu ved caur Miera parku. Klusējošā virtenē viņi iet gar pieminekli kā pagātnes ēnas —• vēl dzīvi cilvēki, kuriem liktenīgais mirklis ieildzis ciešanu gadu desmitos. Tas nav literārs tēls, metafora. Pie Aiojas tilta daudzus gadu desmitus pūžņoja Hirosimas nedzīstošā vāts — «atomgrausti».

Starp sarūsējušu dzelzs gabalu, tukšu pudeļu, laikrakstu ķīpu un citu grabažu grēdām slēpjas būdiņas. Sienas — no vecām kastēm, jumti — no papes gabaliem, kas piespiesti ar akmeņiem, un sadauzītiem dakstiņiem. Pūstošu atkritumu smagā dvaka. Un šeit bija spiesti vadīt savas dienas atom-sprādziena sakropļotie cilvēki.

Jau «atomgraustu» izcelšanās vien bija kā slimigs murgs. Tie pletās plašumā pa naktīm. Būdiņas būvēja tumsā bez pilsētas varas iestāžu ziņas un atļaujas. Vienīgais,

kas piešķīra graustiem jelkādu legalitāti, bija to iemītnieku ārstniecības grāmatiņas. Tikai iedaļā «dzīvesvieta» oficiāli atzīts, ka pastāv «Aiojas iela».

Hirosimā ir apmēram simttūkstoš «hiba-kusja» — cilvēku, kas pārdzīvojuši atom-sprādzienu. Katram no tiem izsniegta ārstniecības grāmatiņa ar norādījumu, kādā attālumā no epicentra viņš atradies. īstie hi-rosimieši mērī savu mūžu ar šiem metriem, nevis nodzīvoto gadu skaitu.

Iebraucēja prātā vārds «hibakusja» parasti saistās ar slimnīcas gultu. Tikai ieraugot būdiņas pie Aiojas tilta, var aptvert, ka slimība šos cilvēkus moka kopā ar trūkumu, ka, jo smagāka ir kaite, jo ciešāk tā savijas ar postu. Starp dienas strādniekiem — cilvēkiem, kas pastāvīgi apmeklē darba biržu, — vairākums ir tieši «hibakusja».

Kāpēc tā notiek? Kāpēc tieši tie, kas pārdzīvoja atomelli, nogrima sociālajā bezdibenī? Bija daudz iemeslu. Sagrautā veselība neļauj šiem cilvēkiem iestāties pastāvīgā darbā. Viņiem nav nekā un nav neviena, uz ko balstīties. Viņi ir zaudējuši tuviniekus, palikuši bez mantas. Un, ja arī kas bija palicis, tas jau sen iztērēts par ārstu pakalpojumiem un zālēm.

«Hibakusja» bezmaksas ārstēšanu taču ieviesa tikai 1957. gadā — divpadsmit gadus pēc traģēdijas — sabiedrības spiediena ietekmē. Kopš tā laika katram cilvēkam, kurš ir pārdzīvojis sprādzienu, divreiz gadā jāierodas uz speciālu izmeklēšanu.

Bet ne jau visi reģistrējas, lai izietu izmeklēšanu. Daudzi slēpj, ka viņi ir «hibakusja». Sī vārda aizliegums okupācijas gados, Atomsprādzienu seku pētīšanas komisijas neglītā darbība — tas viss spieda cietušos ierauties savā postā, pastiprināja viņu atsvešinātību. Viņi paši no savas pieredzes pārliecinājās: cilvēkus, kas pārdzīvojuši sprādzienu, nelabprāt pieņem darbā, citi izvairās dzīvot zem viena jumta ar viņiem, jo sevišķi — staties laulībā.

Tāda ir šī trīsveidīgā, trīssejainā nelaime. Par maz būtu teikt — fiziskas mokas. Par maz teikt — nabadzības slogs. Viņi, «hibakusja», ir arī izstumto kasta.

Vai viņu liktenis ir daudz labaks nekā tiem deviņiem gājējiem, kas augusta rīta steidzās pāri Aiojas tiltam? Atrasties trīstūkstoš metru attālumā no katastrofas centra, lai pēc ilgiem ciešanu gadiem dzīvotu trīssimt metru no turienes; kā dzīvām ēnām nīkuļot tur, kur citi pilsētnieki kādreiz gāja bojā vienā acumirklī, atstājot akmenī savus siluetus...

UGUNS UPE

Hirosimas pilsētas pulksteņa zvani līdzinās trauksmes jundai. Un šie kuranti skan nevis pusdienā, bet pulksten 8.15 no rīta. Gadu no gada tie diendienā atgādina mirkli, kad pie cita pulksteņa ciparnīcas uz mūžiem piekausējās rādītāji. Tas bija rokaspulkstenis, kas nejauši saglabājās pelnos. Tapat uz mūžiem kā šie piekausējušies rādītāji liktenīgais brīdis iespiedās cilvēku sirdīs.

6. augusts, 8.15 no rīta.

Cik spoži spīdēja saule dienā un stundā, kad virs Hirosimas uzliesmoja uguns viesulis!

Nekad cilvēka miesa nav tik atklāta un neaizsargāta kā šajā viskarstākajā gadalaikā. Un nav citas stundas, kad uz ielām atrastos tik daudz cilvēku, jo sākas pilsētas darbadiena.

«Brīža izvēle deva maksimālu sprādziena siltumefektu.» Si frāze no kaujas ziņojuma īpaši asi izgaismojas apziņā, kad augusta rītā skatāmies uz Hirosimu no tās vietas, virs kuras sprāga atombumba. Tad saprotam arī citu. Tā nebija nejaušība, ka Pentagons izraudzīja par upuri pilsētu, kuru no trim pusēm ielenc kalni. Bija vajadzīgs mērķis, kas pēc formas un apmēriem atbilstu pirmās atombumbas spēkam.

Hirosimā gāja bojā vairāk nekā 240 tūkstoši cilvēku. Nagasaki — apmēram 80 tūkstoši. To ieteknjēja reljefa īpatnības, kas atspoguļojas ģeogrāfiskajos nosaukumos. Vārds «hirosimā» burtiski nozīmē «platā sala», «nagasaki» — «garais līcis». Pilsēta upes deltā cieta vairāk nekā otra, kas stiepjas gar līkumainu aizu.

6. augustā kopš rītausmas uz Miera parku virzās cilvēku virtenes. Sī upe rodas un plūst stihiski. Organizēti gājieni un ceremonijas notiek vēlāk. Bet pirms tam katra pie pieminekļa noliktā piemiņas svece, katra baltā krizantēma apzīmē kāda cilvēka personisko zaudējumu.

Kad skatāmies, kā aug ziedu kalni, kas līdzinās sniega kupenām, kā atklāsme ataust vienkārša patiesība: līdztekus tām jutām, ar kurām cilvēce atzīmē 6. augustu, Hirosimas iedzīvotājam šo datumu pavada arī personiskās sēras. Tieši tad vairums ģimeņu zaudēja radiniekus un tuvus cilvēkus, tieši kopš tās dienas daudzi k|uva par kropļiem.

Cilvēki stāv pie pieminekļa, noliekuši atsegtās galvas. Ap segliem līdzīgo betona arku atstats ar upes oļiem nokaisīts laukums. Laikam tikai šo akmentiņu skaits sniedz priekšstatu par to, cik daudz vārdu vajadzētu uzrakstīt uz viena no mūsu planētas vislielākajiem kapiem.

Tikai cikāžu koris žužina klusuma pārņemtajā laukumā. Bet tad dobji nodun bronzas zvans. Tam piebalso rūpnīcu sirēnas. Un uzreiz uzspurdz gaisā simtiem baložu, it kā aiznesot uz saviem spārniem Hirosimas trauksmes zvanu skaņas.

Piemineklis Miera parkā iecerēts tā, lai cilvēks, kas stāv tam pretī, it kā ielūkotos pagātnē. Betona segli noslēpj skatienam šodienas Hirosimu. Zem velves redzama tikai mūžīgā uguns, kas liesmo aiz pieminekļa, bet vēl tālāk karsta gaisa strāvās virmo Atommājas atkailinātais kupols.

Atommājas drupas ilgi palika neskartas. Starp nāves apsvilinātajiem mūriem snaicījās vīnogulāji, putni vija ligzdas. Gadu no gada aizvien jaunas grumbas izvagoja šos sprādziena ievainotos akmeņus, tāpat kā atomsprādziena liecinieku sejas. Un tad Japānas oficiālajās aprindās sāka runāt, ka Atommāju vajagot nojaukt. Tas izskats tikai modinot nomācošās atmiņas. Turklāt pašas drupas iā novecojušas, ka teju var sagrūt.

Atbildot uz šādiem spriedelējumiem, Hiro-simā no visām Japānas malām saplūda protesta vēstuļu straume. Cilvēki piedāvāja sākt vispārnacionālu ziedojumu vākšanu, lai iemūžinātu drupas. Simtiem tūkstošu cilvēku bija vienprātīgi: lai ari nav iespējams nogludināt nelaimes pēdas hirosimiešu sejās, bet nedrīkst pieļaut, ka viņu pārdzīvotais tiktu izdzēsts no tautu piemiņas!

Tieši tajos gados, kad pār Hirosimas relikvijām plaiksnījās Vjetnamas sārta trauksmainā atblāzma, pie atkailinātā kupola, kas joprojām slējās virs Aiojas tilta, uzstādīja akmens plāksni ar uzrakstu: «Atommāja. Ēkas drupas, virs kuras 1945. gada 6. augustā gaisā sprāga pirmā atombumba vēsturē. Sī bumba nogalināja vairāk nekā divsimt tūkstošu cilvēku un divu kilometru rādiusā pārvērta pilsētu pelnos. Lai saglabātu pēctečiem patiesību par šo traģēdiju, lai brīdinātu cilvēci, par labprātīgiem ziedojumiem drupas restaurētas, lai saglabātu tās mūžos.»

Pilsēta Otas upes grīvā jau sen uzcelta no jauna. Ar reklāmas uguņu kosmētiku prasmīgi piesegtas pagājušā kara rētas. Bet ir diena, kad jaunās Hirosimas neons nobālē. Pati upe uzliesmo spožāk par to, pārvēršoties par kvēlošu ogļu straumi,

Mijkrēslī tūkstošiem cilvēku klusēdami kāpj pie ūdens. Katrs noliek uz divām krusteniski savienotām skaidām aizdegtu sveci, kas aizklāta ar papīra pārsegu, un palaiž to lejup pa straumi. Tādā veidā japāņi jau sen atzīmē mirušo piemiņas dienu. Tagad tā ir katru gadu 6. augustā.

Cik daudz domu modina šī uguns upe, šīs spuldzīšu miriādes, no kurām katra personificē cilvēka dzīvi, ko pārrāva atomviesu-lisl Sveču ņirbīgā gaisma apspīd memoriālās drupas pie Aiojas tilta, un liekas, ka tās vēl arvien ir ugunsgrēka nokaitētas.

Jā, Hirosimas pelni joprojām ir karsti. Traģēdijas gadadienu atceras ne tikai tie, kas toreiz cieta personiskus zaudējumus. Sājā dienā Hirosimā saplūst miera marši no visām Japānas malām. Arī pasaules tautu pārstāvji kopā ar to dalībniekiem iededz piemiņas lukturīšus Otas upes krastos.

Hirosimas pelni nav tikai svēta relikvija vien. Sie pelni ir tas cements, kas palīdz tautām būvēt šķēršļus ceļā uz kodoltermisko katastrofu.

Pēc Vispasaules miera padomes lēmuma ik gadus no 6. līdz 13. augustam tiek rīkota rīcības nedēļa, cīnoties par kodolieroču aizliegšanu un solidarizējoties ar atombombar-dēšanu upuriem. Ne tikai piederīgos zaudējušie hirosimieši, ne tikai viņu tautieši — visa lielā ģimene, kas saucas Cilvēce, šajās dienās atkārto zvērestu, kas iecirsts kapakmenī Hirosimas Miera parkā: «Guliet mierīgi, tas neatkārtosies!»

SATURS

Sakritību diena.....

Pirmā nodaļa

Trauksmes signāli Einšteins raksta Rūzvcllam Leitnanta Alljē viltība .

Otrā nodaļa

Ziņojums Tomsona komitejā Ogļu kuģis «Brutnepark» «Urāna biedrība»

«Tube Alloys» ....

Trešā nodaļa

Ziņojuma 16. punkts Diversija firmā «Norsk-Hidro» Staļingradas atbalss

Ceturtā nodaļa

Kvcbekas bēru zvani Grovss un Openheimers Openheimers un Pašs .

Piektā nodaļa

Apspriede Suikosja klubā Projekts «Ni»

509. apvienotais aviopulks . Nilsa Bora raizes

Sestā nodaļa

Misija «AIsos» .... Atradums Strasbūrā . Izmisuma ierocis

Septītā noda|a

Trīspadsmitā noda|a

Tellers un «superbumba» . Apsūdzētais Openheimers . Četrpadsmitā nodaļa

Radists Kubojama . . •

Ēnas uz tilta • • ■

Uguns upe.....

Всеволод Владимирович Овчинников

ГОРЯЧИЙ ПЕПЕЛ

Хроника тайной гонки

на обладание атомным оружием

Рига «Лвотс* 1987

Па латышском языке

Художник У. Сосновскнс

Перевел с русского языка П. Дуцманис

Vsevolods Ovčiņņikovs

KARSTIE PELNI

Slepenā sacensība par kodolieroču iegūšanu. Hronika

Redaktore A. Bārda

Mākslinieciskais redaktors E. Garkevifs Tehniska redaktore S. Zandberga Korektors 1. Tirāns

ИБ N» 1792

Nodota salikšanai 27.05.86. Parakstīta iespiešanai 04.03.87. Formāts 70 x 90/32. Tipogrāfijas papirs I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7.00 uzsk. iespiedi.; 7.82 u/sk. kr. nov.; 7.03 izdevn. I. Metiens 35 000 eks. Pasūt. № 680-4. Cena 30 кар. Izdevniecība «Avots*. 220050 Rīgā. Padomju bnlv. 24. izdevu. Л* 149/K-36. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa*, 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Ielikums dobspiedē, Rīgas Paraugtipogrāfijā, 220004 Rīgā. Vienības gatvē 11.

Ovčiņņikovs V.

Ov 130 Karstie pelni. Slepenā sacensība par kodolieroču iegūšanu: Hronika. — Tulk. no 2., pap. izd. — R.: Avots. 1987. — 185 lpp., [8] lp. M.

О

M 803(11)—87

0801000000—149 ,.>87 63.3(0)02

GODĀJAMAIS LASITAJ!

Zemāk publicējam dažus jautājumus no nākošās grāmatas par starptautiskajām attiecībām. Tos uzdevuši ārzemnieki politiskajam komentētājam A. Bovinam.

Jūsu galvenais arguments: tie, kuri pieņem lēmumus, saprot, ka kodolraķešu karā nevar būt uzvarētāja, ka šāds karš ir pašnāvība, globāla katastrofa. Bet Amerikas Savienotajās Valstīs taču tāpēc arī tiek izstrādāti dažādi scenāriji ierobežotam stratēģiskam kodolkaram, kontrolējamam kodolraķešu duelim. Šādā skatījumā kodolraķešu karš jau netiek vairs vērtēts kā vispārēja katastrofa. Tātad var riskēt, apzināti riskēt, riskēt, lai uzvarētu.

Rodžers acīmredzot pajokoja. Bet kopumā amerikāņiem bez apšaubāmās pārākuma problēmas ir vēl arī kontroles problēma. Vai jūs esat pārliecināts, ka iesaldēšanu var labi kontrolēt?

Bet ja uz situāciju paraudzītos no Rietumeiropas viedokļa? Tieši tā taču bija «dubult-lēmuma» iniciatore, tieši ASV Rietumeiropas sabiedrotie lūdza amerikāņus izvietot «peršingus» un «tomahaukus».

Gluži pareizi. Rietumeiropa nemaz paklausīgi neiet Amerikas Savienoto Valstu pavadā. Atcerieties kaut vai debates par darījumu «gāze—caurules». Vašingtona lukoia panākt, lai darījums tiktu anulēts. Eiropa noraidīja Reigana sankcijas. Tomer tas nenozīmē, ka Rietumeiropa novēršas no ASV un pievēršas Padomju Savienībai...

Padomju laikrakstos bieži ar satraukumu raksta par Japānas «militarizāciju». Kas jūs uztrauc? Militārajā ziņā Japāna ir trešās šķiras lielvalsts.

Latīņamerika ir «trešās pasaules» daļa. Kāda ir Padomju Savienības attieksme pret to? Vai jūs uzlūkojat «trešo pasauli» kā arēnu, kurā norisinās sadursmes un sāncensība starp Austrumiem un Rietumiem?

Ir zināms, ka Ķīna pieskaita sevi pie jaunattīstības valstīm. Jās piekrītat tam? Vai Padomju Savienībā atzīst, ka Ķīna ir sociālistiska valsts? Ko var teikt par Padomju Savienības un Ķīnas attiecībām?

Kas tad mūs sagaida? Kurp virzās notikumi? Jūsu atbildēm kopumā ir optimistisks raksturs. Optimisms — tā ir jūsu personības vai jūsu ideoloģijas īpatnība?

Atbildes uz šiem un daudziem citiem aktuāliem starptautisko attiecību jautājumiem Jūs varēsiet gūt, izlasot starptautiskā komentētāja

A. Bovina grāmatu «Parunāsim pēc būtības • •«»,

kas iznāks 1987. gadā.

1

«Cauru|sakausējumi» (angl.). — Red.

2

Tā japāņu propaganda dēvēja Japānas sagrābtās teritorijas Austrumāzijā un Klusajā okeānā.

Content

Ovčiņņikovs Vsevolods Karstie pelni

SAKRITĪBU DIENA

LEITNANTA ALLJĒ VILTĪBA

Otrā nodaļa ZIŅOJUMS TOMSONA KOMITEJA

OGĻU KUĢIS «BRUMEPARK»

«URĀNA BIEDRĪBA»

Trešā nodaļa ZIŅOJUMA 16. PUNKTS

DIVERSIJA FIRMA «NORSK-HIDRO»

STAĻINGRADAS ATBALSS

Ceturtā nodaļa KVEBEKAS BĒRU ZVANI

GROVSS UN OPENHEIMERS

OPENHEIMERS UN PASS

Piektā nodaļa APSPRIEDE SUIKOSJA KLUBA

PROJEKTS «NI»

509. APVIENOTAIS AVIOPULKS

NILSA BORA RAIZES

Sestā nodaļa MISIJA «ALSOS»

ATRADUMS STRASBūRā

Septītā nodaļa MĒRĶIS — SAIPANA

PĒDĒJA CERĪBA — PAŠNĀVNIEKI

BEIGU SAKUMS

Astotā nodaļa OPERĀCIJA «VILTUS»

NO PĒNEMINDES UZ PENTAGONU

Devītā nodaļa CEPURU KāRBA

NāVES IELEJA

ALAMOGORDO UN POTSDAMA

Desmitā nodaļa PLAISA MĀKOŅOS

«ENOLA GAV» APKALPE

KAD KRISTUM NORĀVA GALVU

Vienpadsmitā nodaļa NĀKAMAJAM KARAM

PAZUDUŠIE PIERĀDĪJUMI

LĪĶU MEDNIEKI

Divpadsmitā nodaļa DIVDESMIT MĒRĶU

«BARUHA PLĀNS»

ZAUDĒTA SPĒLE

Trīspadsmitā nodaļa TELLERS UN «SUPERBUMBA»

APSŪDZĒTAIS OPENHEIMERS

Četrpadsmitā nodaļa RADISTS KLIBOJAMA

ĒNAS UZ TILTA

UGUNS UPE

SATURS

GODĀJAMAIS LASITAJ!

1