Zeļenskis Jurijs

Kontrabanda - alkatīgo bizness

Jurijs Zeļenskis

Kontrabanda alkatīgo bizness

Kontrabanda — tas ir noziegums: slepena prettiesiska visa tā pārvešana pāri valsts robežai, ko aizliedz likums vai par ko paredzēta muitas nodeva.

Kontrabanda — tas ir noziegums, kas sekmē citus noziegumus: gangsterismu, terorismu, laupīšanu, malumedibas un, visbeidzot, cilvēka personības degradāciju. Tas neizbēgami noved pie korupcijas.

Korupcija — tas ir noziegums, ko izdara amatpersona, izmantojot dienesta stāvokli personiskās iedzīvošanās nolūkos. Korupcija ir amatpersonu uzpērkamība.

PRIEKŠVĀRDS

Valstis ir cīnījušās un cīnās ar noziedzību vispirms saviem nacionālās likumdošanas līdzekļiem, bet nepieciešamības gadījumos izstrādā un pieņem starptautiskas tiesiskas normas. Kaut arī kontrabanda ir noziegums, kura sastāvs — tā prettiesiska, slepena ievešana pāri robežai, ko likums aizliedz vai apliek ar muitas nodevu, šajā grāmatā runa ir nevis par tās prettiesiskumu, bet gan par sociālo, politisko un morālo ļaunumu, ko nodara šis noziegums. Autors savu uzmanību koncentrējis kontrabandas sociālo sakņu atklāšanai, tai postošajai ietekmei, ko tā atstāj uz sabiedrību. Bezidejiskums, mantu kults, alkatība, ko kultivē «patērētāju sabiedrība», ir pastāvīga augsne kontrabandai tā saucamajā «brīvajā pasaulē».

Kontrabanda pastāv jau gadu simtiem, pat gadu tūkstošiem. Taču pirmskapitālisma formācijās ar to noņēmās tikai nelielas cilvēku grupas, turpretī tagad, imperiālisma laikmetā, kapitālistiskajās valstīs kontrabanda sasniegusi milzu apmērus un kļuvusi par sabiedrības biedu. Tiesa, kontrabanda sastopama arī jaunattīstības zemēs, nelielos apmēros arī sociālistiskajās valstīs, taču tās sākotne vienmēr rodama kapitālistiskajā sabiedrībā, kas nenoliedzami ir šā nozieguma iedvesmotāja un uzturētāja. Sociālistiskās sistēmas valstīs kontrabandai ir gadījuma raksturs, turpretī kapitāla zemēs tā ir likumsakarība.

Saprotams, kapitālistisko valstu varas orgāni nevar nereaģēt uz veselu kontrabandas koncernu un sindikātu parādīšanos savā vidē, kuri apvienojas un nereti iegūst starptautisku raksturu. Tomēr vairāku iemeslu dēļ kapitālisms organiski nespēj likvidēt kontrabandu.

Pirmkārt, šī noziedzīgā darbība iefiltrējusies daudzās vitāli svarīgās sabiedriskās dzīves sfērās. Paplašinājušies ne tikai kontrabandas apjomi, bet arī objektu loks. Kontrabanda kļuvusi par milzīgu, nereti desmitiem miljardu dolāru lielu, ienākumu avotu vieniem, neizsakāmu postu un traģēdiju citiem. Mūsu gadsimta divdesmitajos gados vislielākos Ienākumus deva alkohola, bet pašlaik — narkotiku kontrabanda. Taču par kontrabandas objektiem kļuvvuši ari dimanti, zelts, kažokādas, retie putni, dzīvnieki un augi.

īpaši jāatzīmē ieroču un valūtas kontrabanda. Tai nereti ir traģiskas politiskas sekas. Tā, piemēram, grāmatā minēti fakti par likumīgās Arbensa valdības gāšanu Gvatemalā 1954. gadā, kas tika izdarīta ar kontrabandas ceļā ievestajiem amerikāņu ieročiem. Nopietnus politiskus sarežģījumus izraisa naftas kontrabanda uz Dienvidāfrikas Republiku, kuras importam ANO uzlikusi embargo. Sajā gadījumā kontrabanda palīdz saglabāt aparteīda režīmu pār 25 miljoniem afrikāņu. Taču Rietumvalstis to izliekas nemanām.

Vienlaikus ar darbību, kura dod galvenos ienākumus, kontrabandisti piekopj arī citus noziedzīgā biznesa paveidus. Viņu aprūpē ir azarta spēļu un atklātie nami, plaši izplatīta ir šantāža un izspiešana, iedzīvošanās nolūkā tiek izmantotas dažādas cilvēku vājības. Turklāt tas viss tiek attaisnots ar bēdīgi slaveno iniciatīvas brīvību.

Otrkārt, kapitālisti ir tieši ieinteresēti kontrabandistu darbībā. Ne visai sen par kontrabandas objektu kļuvis darbaspēks. Simtiem tūkstošu, pat miljoniem strādnieku — galvenokārt no jaunattīstības zemēm — kontrabandisti nogādā attīstītajās kapitālistiskajās valstīs. Seit viņiem piedāvā darbu par vēl mazāku samaksu nekā tiem ārzemju strādniekiem, kas ieradušies oficiāli. Kapitālisti no katra ārzemju strādnieka nopelna vairāk nekā 5 tūkstošus dolāru. Simtiem tūkstošu cilvēku nelegāli dzīvo Francijā, Vācijas Federatīvajā Republikā, Anglijā, Beļģijā un citās Eiropas zemēs. ASV, kur darbaspēka kontrabandu gangsteri izvērsuši sevišķi plašos apmēros, nelegāli iebraukušo Latīņamerikas iedzīvotāju vien ir vairāki miljoni.

Treškārt, noziedzīgais bizness kapitālistiskajā sabiedrībā funkcionē pēc tiem pašiem likumiem, pēc kuriem jebkurā nozarē darbojas legālais bizness. Atšķirība ir tikai tā, ka konkurences cīņu šeit pavada fiziska vardarbība, masu slepkavības, nepieredzēta cietsirdība. Kontrabandistu pagrīdes organizācijas bieži vien apvieno tūkstošiem cilvēku, kuri savās rindās uztur visstingrāko disciplīnu. Sis apstāklis nodrošina ievērojamas priekšrocības, salīdzinot ar parastajām sabiedrībām un sindikātiem.

Ceturtkārt, sagrābuši savās rokās milzu līdzekļus, apstākļos, kad iedzīvošanās kāre ir stiprāka par morāli, kontrabandisti spēj uzpirkt praktiski visus viņiem vajadzīgos cilvēkus — policijas un tiesu ierēdņus, kā arī politiskos darbiniekus. Buržuāziskās valsts aparāta korupcija ir kontrabandas vecmāte. Par to liecina arī šajā grāmatā minētie fakti. Tā, piemēram, jau pirmie gadi pēc «sausā likuma» ieviešanas ASV parādīja šā pasākuma bezjēdzību, kā arī būtlegeru (alkoholisko dzērienu kontrabandistu) apkarošanas kampaņas absolūto neefektivitāti. Taču šis likums palika spēkā veselus četrpadsmit gadus tikai tāpēc, ka bija izdevīgs valsts ierēdņiem un, protams, vēl jo vairāk kontrabandistiem.

Valdošā šķira nereti izmanto kontrabandas mafiju politiskiem mērķiem. Sādu taktiku piekopj pat liela kalibra darboņi, kā, piemēram, Tomass Djūijs — Trumena sāncensis 1948. gada prezidenta vēlēšanās. Ieguvis politisku kapitālu cīņā ar Ņujorkas mafiju, vēlēšanu kampaņas laikā viņš izmantoja tās atbalstu. Un vai viņš vienīgais tā rīkojās? Prezidents Reigans un viņam tuvu stāvošie, dzīdamies pēc popularitātes un vēlētāju balsīm, vārdos cīnījās pret kontrabandu, taču faktiski nekā konkrēta un iedarbīga pret to neuzsāka. Acīmredzot arī tā nav nejaušība.

Imperiālisma laikmetā kontrabanda ir kļuvusi par kapitālisma nedzīstošu brūci. Sīs sabiedrības apstākļos tā nav novēršama. Vislielākos ienākumus dod narkotiku kontrabanda. Vienlaikus narkotikas kropļo miljoniem cilvēku, padara tos par invalīdiem, slimiem un priekšlaicīgi nāvei nolemtiem, dzen tos izdarīt noziegumus. Dažās Rietumvalstīs katrs trešais jaunais noziedznieks ir narkomāns. Taču tieši šā vecuma personas veido bruņoto spēku kodolu, tur rokās to lidmašīnu stūri, kas ar atombumbu kravu dienu un nakti vago mūsu planētas debesis, dežurē pie raķešu palaišanas ierīcēm, kuru tēmēklī ir mūsu planēta.

Padomju cilvēki nevar vienaldzīgi vērot, kā kontrabandas un noziedzības duļķainie viļņi tiecas apskalot mūsu zemes krastus, kā to demoralizējošā ietekme izplatās pat uz starpvalstu attiecību sfēru. Padomju Savienībā kontrabandai nav sociālās bāzes. Mūsu zemē, tāpat kā ikvienā citā valstī, pastāv likumi, kas droši aizsprosto šā noziedzīgā biznesa izplatību.

Cīņā pret kontrabandu Padomju Savienība aktīvi sadarbojas ar citām valstīm starptautiskajā arēnā. Būdama

1961.  gada vienotās Konvencijas par narkotiskiem līdzekļiem un 1963. gada Konvencijas par narkotisko līdzekļu

nelegālas tirdzniecības aizliegšanu dalībniece, PSRS atbilstoši šīm saistībām regulē savu likumdošanu.

Liela nozīme ir iedzīvotāju audzināšanas darbam. Tā efektivitāti var celt ne jau ar naivu jūsmošanu par veiklu kontrabandistu un citu noziedznieku izdarībām, kā tas dažkārt gadās detektīvžanra literatūrā un kinofilmās, bet gan parādot šo varmāku un slepkavu atbaidošo seju, viņu augstos aizgādņus, kuri, kā atzina Kārlis Markss, par 300 procentiem peļņas gatavi uz jebkuru noziegumu, tajā skaitā arī uz sadarbību ar kontrabandas mafiju.

J. Zeļenska grāmatā ietvertie atmaskojošie materiāli vērsti ne tikai pret kontrabandistiem un to aizgādņiem, bet pret kapitālismu vispār. Tā atsedz šīs sabiedriskās iekārtas antihumāno, kroplīgo raksturu, turklāt no tās puses, kas retāk kļūst redzama sabiedrībai.

Darba procesā autoram radās sarežģītas problēmas. Galvenā bija tā, ka viss, kas saistīts ar kontrabandu, ir dziļi apslēpts. ASV, tāpat kā citās Rietumvalstīs kontrabandas biznesa noslēpumu izpaudējiem draud mafijas izrēķināšanās. Cilvēkus, kuri piedalījušies atmaskošanā, bieži vien slepeni novāc, nomoka, nežēlīgi spīdzinot, noindē vai nogalina sprādzienos un autokatastrofās. Tāpēc, lai savāktu grāmatai nepieciešamos materiālus, nācās izstudēt daudz periodisko izdevumu un speciālās literatūras. Arī te radās zināmas grūtības, jo buržuāzisko izdevumu autori notikumus bieži vien atspoguļo sagrozītā veidā. Grāmatas autoram vajadzēja pielikt ne mazums pūļu, lai iespēju robežās noskaidrotu patiesību.

Jurija Zeļenska grāmata būtiski papildina mūsdienu kapitālistiskās sabiedrības vispārējo ainu, rāda to, kāda tā patiesībā ir, vispirms jau ASV un arī citās attīstītās kapitāla zemēs. Darbs uzrakstīts saistoši, publicistiski, tāpēc ar interesi un viegli lasāms. Grāmata papildinās mūsu priekšstatu par Rietumu dzīvesveidu.

G. Starušenko

MAZLIET NO VESTURES

Kontrabanda nebūt nav jauna parādība. Jau senās Romas un seno grieķu vēsturnieki ir minējuši nelikumīgu, nelegālu preču pārvadāšanu no vienas valsts uz otru, tātad — kontrabandu.

XIX gadsimta sākumā tā guva spēcīgu impulsu attīstībai, ko izraisīja Napoleona Bonaparta izsludinātā Anglijas kontinentālā blokāde. Tiesa, šai kontrabandai bija īpašs raksturs, jo pasākumi, kurus ieviesa Napoleons nolūkā pasargāt Francijas rūpniecību no Anglijas ekonomiskās un tirdznieciskās ekspansijas, objektīvi nonāca pretrunā ar lielākās da|as Eiropas valstu interesēm:tie grāva Anglijas tradicionālos ekonomiskos sakarus ar kontinentālo Eiropu un kaitēja ari pašai Francijai.

Imperiālisma laikmetā kontrabanda gūst sevišķi plašu izplatību. Un tas arī pilnīgi saprotams. Kārlis Markss atzina: «Kapitāls baidās no peļņas trūkuma vai no pārāk mazas peļņas, tāpat kā daba baidās no tukšuma. Bet, ja ir pietiekama peļņa, kapitāls kļūst drošs. Nodrošiniet 10 procentu, un kapitāls ļauj sevi visādi izmantot; nodrošiniet 20 procentu — tas kļūst rosīgs, 50 procentu — tas noteikti gatavs lauzt sev kaklu, 100 procentu — tas mīda kājām visus cilvēku likumus, 300 procentu — nav tāda nozieguma, kurus tas neriskētu izdarīt, kaut ari draudētu karātavas.»1

Kontrabanda nes milzu peļņu tiem, kas ar to nodarbojas. Tā, piemēram, ienākumi no alkohola un narkotisko vielu kontrabandas faktiski pārsniedz tos, ko gūst tādi lielrūpniecības monopoli kā «General Motors», «Du Pont de Nemoures». Imperiālisma laikmetā šajā biznesā iesaistījušās desmitiem, pat simtiem dažādu grupu. Tūkstošiem savstarpēji saistītu cilvēku, apejot likumīgas tirdzniecības ceļus, piegādā kontrabandas preces, pārvarot milzu attālumus.

Monopolistiskā kapitāla kundzība ievērojami sekmē

1 Markss K., Engelss F. Darbu izlase.: 3 sējumos. — R.: Avots, 1980. — 2. sēj. — 154. Ipp,

kontrabandas uzplaukumu. Imperiālisma laikmetā ar kontrabandu sāka nodarboties veselas noziedzīgas apvienības, Monopolu kundzība, kas raksturīga šai kapitālisma attīstības stadijai, izplatījās arī noziedzības sfērā.

'Jau 1928. gadā gangsteri, kas Savienotajās Valstīs nodarbojās ar kontrabandu, izdarīja pirmo mēģinājumu apvienot noziedzīgās organizācijas visas valsts mērogā. Tie bija uzņēmīgie gangsteru grupu vadītāji C. Lučāno un F. Kostello. Tā radās noziedzīgās apvienības vadošais orgāns. Tika izveidots desmitiem miljonu dolāru liels fonds varas pārstāvju — policistu, tiesnešu un izmeklētāju — uzpirkšanai, kā arī speciāla grupa, kura uzņēmās melno darbu — novākt visus, kas traucē šīs organizācijas darbu. Organizācijai nebija stingri noteikta nosaukuma. Sākumā to dēvēja par «mafiju», vēlāk par «sindikātu» un, beidzot, par «Cosa nostra».

Sī noziedzīgā organizācija arī pašlaik ir vislielākā Savienotajās Valstīs un, protams, Joti labi konspirēta. Tā sastāv no vairāk nekā divdesmit grupām, kuras saucas par «ģimenēm». Katra «ģimene» apvieno līdz tūkstoš cilvēku. Tās priekšgalā ir boss, kuru nereti dēvē par «donu» vai «krusttēvu». Bosam ir padomnieks un vietnieks, kuri dod tā saucamos «padomus» — ieteikumus, kas obligāti izpildāmi. Organizācijas zemākais posms ir mafiozu grupas, kuras vada «leitnanti». Ierindas mafiozi veic dažādu noziedzīgu darbību: organizē nelegālus spēļu namus, aizdod naudu uz augstiem procentiem, uztur publiskos namus un, protams, nodarbojas ar kontrabandu, vispirms ar narkotisko vielu tirdzniecību. Daļu ienākumu mafiozi atdod augstākstāvošai organizācijai.

Pēc pirmā pasaules kara Savienotajās Valstīs visvairāk izplatīta bija alkohola kontrabanda. Trīsdesmito gadu sākumā ienākumu ziņā to nomainīja narkotikas — heroīna, marihuānas, kokaīna un mākslīgo narkotisko līdzekļu — kontrabanda.

Mafijas vadoņu vidū īpašu vietu ieņēma Čārlzs Lučāno, saukts arī par Laimīgo (Lakijs) Lučāno. Gangstera īstais vārds ir Salvatore Lukānia. Bērnībā viņš kopā ar vecākiem ieradās Ņujorkā. Jaunekļa gados piedalījās veikalu un gatavo apģērbu noliktavu aplaupīšanā, naudas izspiešanā no sīktirgotājiem, mānoties ar nepieciešamību tos aizstāvēt, tas ir, reketu, nodarbojās arī ar augļošanu.

Lučāno vadībā Amerikas Savienoto Valstu Austrumos mafija izvērsa alkohola kontrabandas tirdzniecību nepie

redzēti lielos apmēros. Ņujorkas «ģimene» izvirzījās par vadošo organizētajā noziedzībā.

Lučāno darbojās Ņujorkā līdz pat 1936. gadam. Kaut gan tajā laikā viņa galvenā nodarbošanās bija narkotisko vielu pagrīdes tirdzniecība, taču viņu arestēja un tiesāja par prostitūcijas organizēšanu Ņujorkā, kas pats par sevi bija labi organizēts bizness. Tiesa piesprieda Lučāno mūža ieslodzījumu, tomēr 1946. gadā viņš tika atbrīvots un izsūtīts no ASV uz Itāliju, kur līdz pat savai nāvei

1962.   gadā līdzdarbojās narkotisko vielu starptautiskās tirdzniecības organizēšanā.

Lučāno vietu amerikāņu mafijas priekšgalā ieņēma viņa draugs Frenks Kostello, kurš bija cieši saistīts ar Lučāno un akurāti maksāja tam lielas summas. 1957.— 1959. gadā ASV mafijas vadībā izvirzījās Vito Dženovēze, vēlāk — Karlo Gambīno, kas gāja bojā 1979. gadā nežēlīgā iekšējās konkurences cīņā pašā «Cosa nostra» augstākajā padomē.

Mafijas vadoņi mainījās samērā bieži, taču noziedzīgās organizācijas struktūra palika nemainīga. Gadu no gada paplašinājās noziedzīgā biznesa apmēri, kontrabandas apjoms un ietekmes sfēra.

Pašlaik ASV un citās kapitālistiskajās valstīs līdz ar narkotikām un alkoholu par kontrabandas priekšmetiem kļuvuši ieroči, nafta, zelts, dimanti, mākslas darbi, ziloņkauls, reti dzīvnieki un putni, tēja un tabaka, dažādu dzīvnieku ragi, kurus izmanto kā ārstniecības līdzekļus, utt. Par kontrabandas priekšmetu kļuvusi arī valūta, īpaši, ja politiskā situācija valstī rada draudus, ka bankas var tikt nacionalizētas, vai arī citādi apdraud kapitāla darbību.

Starptautiskas organizācijas dažreiz uzliek embargo naftas ievešanai atsevišķās zemēs, piemēram, Dienvidāfrikas Republikā. Kontrabandisti apiet šos aizliegumus, un «melnā zelta» nelegāla pārdošana sasniedz desmitiem miljonu tonnu gadā, dodot miljardiem lielus ienākumus.

Cik lielus ienākumus mafijai nes kontrabanda, var spriest no ASV oficiālo iestāžu atzinuma, kas vērtē apgrozījuma kopsummu ap 120 miljardiem dolāru gadā. Tā ir gandrīz līdzvērtīga trešdaļai no ASV militārā budžeta. Ķādā veidā mafija gūst šo peļņu? Lūk, daži piemēri! Taifēmes galvaspilsētā Bangkokā slepenajā tirgū kilograms heroīna maksā 2,5—8 tūkstoši dolāru. Tajā pašā laikā Savienoto Valstu pilsētās, kur šo narkotisko vielu tirgo,

iesaiņotu pa dažiem gramiem, ienākums sasniedz ap 1 miljonu dolāru. Tikpat liela peļņa ASV ir arī no citu narkotisko vielu tirdzniecības. Kontrabandas darbības vē riens un ienākumi no tās ir tik milzīgi, ka pat ļoti lieli zaudējumi nemulsina pagrīdes tirgoņus.

Kapitālistiskā sabiedrība nespēj likvidēt organizēto noziedzību. Un ne tikai tāpēc, ka cīņā ar to neiesaistās plašas iedzīvotāju masas. Galvenais iemesls ir noziedzīgo organizāciju lielie finansiālie līdzekļi, kurus izmanto valsts varas uzpirkšanai, sākot ar sīkiem ierēdņiem un beidzot ar iespaidīgiem valsts varas un tieslietu orgānu pārstāvjiem. Organizētā noziedzība un ar to cieši saistītā kontrabanda kapitāla pasaulē aizvien vairāk iegūst starptautisku raksturu,

Kontrabanda — tā ir buržuāziskās sabiedrības dziļas krīzes pazīme, valdošās šķiras morālā pagrimuma liecība. Mafijas vadītāju ietekmē nereti nonāk ministri, tieslietu darbinieki un pat prezidenti. Tā, piemēram, amerikāņu finansists miljardieris R. Vesko bija cieši saistīts ar Ņūorleānas gangsteru bosu K. Marčello un mafijas vadītāju Dženovēzi. R. Vesko piedalījās noziedzīgās operācijās un izmantoja mafijas pakalpojumus. Taču tas netraucēja viņam draudzēties ar ASV prezidentu R. Niksonu. Kā liecina amerikāņu prese, R. Vesko atvēlēja lielas summas republikāņu partijai vēlēšanu kampaņas vajadzībām, uzdāvināja R. Niksona meitai villu ap 100 tūkstošu dolāru vērtībā. Bet, kad R. Vesko Šveicē nokļuva ieslodzījumā, viņa atbrīvošanu no cietuma panāca neviens cits kā R. Niksona kabineta loceklis.

Savukārt imperiālistiskās valdības izmanto kontrabandistu pakalpojumus, pārvēršot kontrabandu par līdzekli konkrētu politisku mērķu sasniegšanai. Tāda ir ieroču un naftas kontrabanda. Amerikāņu ieroči kontrabandas ceļā nonāk Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas zemēs, kur tiek atbalstīta_ iekšējā kontrrevolūcija un gatavota nevēlamu režīmu gāšana. Starp citu, milzīgu daudzumu amerikāņu ieroču kontrabandas ceļā saņem dušmanu bandas Afganistānā, kur tie nes iznīcību un postu šīs zemes mierīgajiem iedzīvotājiem. Angolā ar kontrabandas ieročiem tiek apgādātas Savimbi kontrrevolucionārās vienības.

Sevišķu vietu imperiālisma politikā ieņem mēģinājumi kontrabandas ceļā ievest Padomju Savienībā un citās sociālistiskajās valstīs pretpadomju literatūru, kā arī pavairojamās iekārtas. 1980,—1983. gadā tika atklāti dau-

dzl gadījumi, kad Polijā bija ievestas ne tikai naidīgas skrejlapas un literatūra, bet arī iespiedmašīnas un portatīvās raidstacijas. Provokatoriska satura lapeles no Rietumiem uz PSRS sūtītas pat ar gaisa baloniem.

Kontrabanda pati par sevi ir noziegums, tā rada un vairo noziedzību, demoralizē un samaitā visus, kas ar to saistās. Tā, piemēram, kontrabandisti no Rietumeiropas un dažām jaunattīstības zemēm uz ASV izved mākslas darbus — mūsdienu un senatnes meistaru darinātas skulptūras un gleznas. Taču, pirms šie mākslas darbi kļūst par kontrabandas priekšmetiem, tie tiek zagti no muzejiem vai privātām kolekcijām, no arheoloģisku izrakumu krātuvēm. Malumednieki iznīcina tīģerus, leopardus, ziloņus, krokodilus, kas ierakstīti Sarkanajā grāmatā un ar likumu tiek aizsargāti. Ādas, ziloņu ilkņus, retos putnus malumednieki pārdod kontrabandistiem. Kontrabandisti strādā roku rokā ne tikai ar politiķiem, bet arī ar zag|iem, laupītājiem un malumedniekiem.

Oficiāli pret kontrabandu iestājas visas valdības. Tās organizē sarežģītas sistēmas muitas dienestu uz robežām, rada īpašus slepenpolicijas formējumus, kas izseko personas, kuras tiek turētas aizdomās par nodarbošanos ar kontrabandu, veic aktīvus pasākumus, ja izvērstais informatoru tīkls ziņo par paredzēto kontrabandas operāciju.

Dažādās valstīs likumi par kontrabandu paredz dažādus soda mērus. Tā, piemēram, Taizemē nozieguma vietā notvertu kontrabandist#! nošauj pēc policijas virsnieka sprieduma. Francijā kontrabandistu liesā, parasti piespriežot 4—5 gadus ieslodzījuma cietumā. Amerikas Savienotajās Valstīs likums ir bargāks: no 10 līdz 20 gadu ieslodzījuma cietumā. Taču naivi būtu domāt, ka šāds tiesas spriedums tiek arī izpildīts. Parasti kontrabandistu noziedzīgās organizācijas par notiesāto iemaksā lielas summas un tādējādi viņu izlaiž no cietuma pirms termiņa, kā arī par tā saucamo «nevainojamo uzvedību». Bet atbrīvotais tūda] atsāk savu iepriekšējo darbību, it kā nekas nebūtu noticis.

ASV prezidents R. Reigans izveidoja speciālu komisiju cīņai pret kontrabandu. Viņš paziņoja, ka kontrabandas apkarošana ir viens no galvenajiem valsts aparāta uzdevumiem. Taču kapitālistiskās iekārtas apstākļos visi šie pasākumi ir mazefektīvi.

Kontrabanda ir un paliek lielā biznesa nozare, imperiālisma laikmeta kapitālistisko valstu neatņemams elements.

«SAUSAIS LIKUMS» UN ALKOHOLA KONTRABANDA

Jau XIX gadsimtā Amerikas Savienotajās Valstīs aizsākās kustība par alkoholisko dzērienu lietošanas aizliegumu. Pirmā pasaules kara gados tika ieviests aizliegums lietot alkoholiskos dzērienus flotē, vēlāk arī armijā. Mūsu uzdevums nav sīki izanalizēt «sausā likuma» ieviešanas cēloņus. Tikai piezīmēsim, ka pēc ASV iestāšanās pirmajā pasaules karā dažādas līgas par alkoholisko dzērienu aizliegšanu uzsāka neatlaidīgus uzbrukumus valdībai. Alkohola ražošanai jāizlieto daudz cukura, kukurūzas un citas labības, tāpēc tā lietošana jāaizliedz, viņi apgalvoja. Viens no šādas līgas prezidentiem Villers paziņoja: «Alkoholam, tāpat kā ķeizaram, jāpazūd no šīs pasaules.» Viņš noformulēja Konstitūcijas 18. labojumu par alkohola lietošanas aizliegšanu valstī. Republikānis Volfsteds šo labojumu iesniedza kongresa pārstāvju palātā apspriešanai. 1917. gada oktobrī ASV kongress pieņēma «sauso likumu». Senāts to akceptēja ar 65 balsīm, pret — 20, pārstāvju palāta ar 282 balsīm, pret — 128.

1919. gada 16. janvārī, tas ir, jau pēc tam, kad bija beidzies pirmais pasaules karš, likums stājās spēkā visā Amerikas Savienoto Valstu teritorijā. Taču paradokss! šā likuma darbības sākumu var uzskatīt par milzu ap mēru pagrīdes biznesa dzimšanas dienu, par tādu mūsdienu kontrabandas uzplaukuma sākumu, kāds līdz tam vēl nebija piedzīvots.

Likums bija pieņemts, taču valstī dažādos sabiedrības slāņos palika milzum daudz alkohola cienītāju. Visai ātri saradās nelieli pagrīdes spirta brūži. Spirtu tvaicēja no vīnogām, dažādiem augjiem un kviešiem. Brūžos strādāja galvenokārt nabadzīgie imigranti, kas bija apmetušies lielajās pilsētās — Ņujorkā, Bostonā, Čikāgā. Par litru spirta viņi saņēma centus. Pagrīdes tirgotāji spirtu atšķaidīja, pievienoja kadiķogu ekstraktu, piepildījuši pudeles, rotātas ar speciālām džina etiķetēm, pārdeva tās par 10 līdz 20 dolāriem. Dividende — 1000 līdz 2000%. Amerikāņu bizness tādu pelņu līdz tam nebija piedzīvojis.

Pagrīdes spirta rūpniecība bija plaša. Tikai pirmajos

piecos gados vien pēc «sausā likuma» pieņemšanas policija konfiscēja 696 tūkstošus spirta pārtvaicēšanas iekārtu. 1926. gadā ar šo biznesu nodarbojās ap 500 tūktoši cilvēku.

Amerikas sabiedrības augstākie un vidējie slāņi šādā veidā darinātu alkoholu nepirka. Viņi bija raduši lietot dārgās angļu un skotu viskija šķirnes, franču šampanieti un itāļu konjakus. Arī tagad šos dzērienus ieveda valstī kontrabandas ceļā, nelegāli, apejot šķietami stingri ievēroto «sauso likumu». Tomēr kontrabandisti vienpatņi nespēja nodrošināt nepārtrauktu alkohola piegādi no ārzemēm. Bija nepieciešama solīda organizācija ar lieliem finansiāliem un tehniskiem līdzekļiem. Tāpēc alkohola kontrabandu savās rokās sagrāba mafija.

1921. gada jūlijā laikraksts «The New Yourk Times» vēstīja par savdabīgu «tillu», pa kuru alkohols nonāk Savienotajās Valstīs. Veselas kuģu flotiles, pielādētas ar viskija kastēm, atstāja Bahamu salu ostas un noenkurojās trīs jūdzes no Savienoto Valstu krastiem, ārpus teritoriālajiem ūdeņiem, iepretim Longailendai un Ņūdžersijas štatam. Šo vietu drīz vien sāka saukt par «ruma bulvāri». Likumdevēji paplašināja teritoriālo ūdeņu joslu sākumā līdz 9, vēlāk līdz 12 jūdzēm, taču tas nelīdzēja. Pie jūras kuģiem piebrauca ar visspēcīgākajiem tā laika motoriem apgādāti kuteri. Uzņēmuši kastes ar alkoholiskajiem dzērieniem, kuteri, izmantojot nakts krēslu vai miglas aizsegu, iebrauca nelielajās Osterbejas un Frīportas jomās. Tur viņus sagaidīja gansteru grupas, kas pavadīja karavānas ar reibinošo kravu, kuras brauca galvenokārt Ņujorkas virzienā. Smago automašīnu priekšgalā un aizmugurē brauca vieglās, kurās sēdēja ar automātiskiem ieročiem bruņoti gangsteri, gatavi atvairīt konkurentu uzbrukumus.

Otrs būtlegeru ierocis bija banknošu paciņas, kuras «atbruņoja» ceļā sastaptās policijas patruļas.

R. Karzs savā grāmatā «Ruma bulvāris» apraksta tā laika slavenā kontrabandista Billa Makoja reidu, kuram piederēja spēcīgais kuteris «Aretuza». Simtiem kastu augstākās markas viskija «Johnny Walker» pārceļoja uz kutera kravas tilpnēm apmaiņā pret «grantu» paciņām (1000 dolāru banknote, uz kuras attēlots prezidents Grants).

Alkohola kontrabandas ziedu laikā ASV tika organizēti peldoši restorānkuģi, kurus kontrabandisti noenkuroja

aiz teritoriālajiem ūdeņiem. To apmeklēšanu varēja atļauties tikai ļoti bagāti ļaudis.

Alkohola kontrabanda uz ASV notika ne tikai pa jūras ceļiem. To ieveda arī pa sauszemi no Meksikas, kā ari pa upju ceļiem: no Meksikas pa Riograndi, no Kanādas pa Svētā Labrenča upi un Lielajiem ezeriem. Noslēgt šos cejus nebija valdības spēkos, un būtlegeru skaits nemitīgi auga. Jau pirmajos sešos «sausā likuma» pastāvēšanas gados par alkohola kontrabandu robežapsardze arestēja vairāk nekā 300 tūkstošus cilvēku. Arestēto skaits sasniedza maksimumu 1928. gadā — 75 tūkstošil Federālās tiesas par alkohola kontrabandu sauca pie atbildības 1921. gadā ap 40 tūkstošiem, bet 1928. gadā — ap 60 tūkstošiem cilvēku. Sājos gados Savienoto Valstu prokurori pusi sava darba laika tērēja alkohola kontrabandas lietu izmeklēšanai.

Būtlegeru notveršana izrādījās sarežģīta lieta. 1926. gada aprīlī šādās operācijās tika nogalināti 47 valdības aģenti un policisti, kā arī 89 būtlegeri. 1930. gada oktobrī attiecīgi 86 un 200; jūrā notikušajās sadursmēs ievainotos un noslīkušos būtlegerus neviens neskaitīja.

Laikposmā no 1919. gada līdz 1922. gadam ASV izveidojās pagrīdes trestu un sindikātu tīkls un ikviens no tiem «sausā likuma» pastāvēšanas laikā iedzīvojās milzīgās bagātībās, kas savukārt kalpoja par pamatkapitālu jaunām — vēl lielāka apmēra kontrabandas operācijām.

«Sausā likuma» apiešana kontrabandas ceļā deva savdabīgu impulsu korupcijas uzplaukumam. Kā liecina mūsdienu amerikāņu prese, kāds jauneklis, atgriežoties no Havanas, savā bagāžā paslēpis divus desmitus pudeļu visaugstākā labuma viskija, bet pie katras pudeles kakliņa piestiprinājis piecdolāru naudaszīmi…

Muitas ierēdnis pasmaidījis, nokabinājis zaļos dolārus, iebāzis tos kabatā un atdevis jauneklim bagāžu, nekonfiscējot viskiju. Pudeles tika pārdotas par 100 dolāriem gabalā un deva kontrabandistam lielu peļņu.

Viskonsinas štatā 1931. gadā tika nogalināts gangsteris Zuta. Pats notikums nebūtu ievērības cienīgs, ja ar to nesaistītos šāds fakts. Zutas apartamentu apskates laikā policija viņa papīros atrada interesantus dokumentus. Te bija ne tikai bankas čeku grāmatiņa uz gangstera vārda, bet arī garš to personu saraksts, kam viņš maksājis par pakalpojumiem alkohola kontrabandas operācijās. Atklājums izraisīja skandālu, jo sarakstā figurēja daudzu

Čikāgā visai ievērojamu pilsoņu — municipalitātes ierēdņu, policistu, muitnieku, baņķieru un rūpnieku vārdi. Starp atrastajiem dokumentiem bija čeka pasaknis par 250 dolāriem, kas izmaksāti štata Augstākās tiesas loceklim, divi pasakņi par 200 dolāriem, ko saņēmis ASV senators, čeka pasakņi par 400 dolāriem, kuri izmaksāti Čikāgas policijas šefam, pasaknis par 600 dolāriem policijas seržantam un par 5500 dolāriem — kādam Čikāgas municipalitātes augstākajam ierēdnim utt. Pēc šo dokumentu publicēšanas skandāls Amerikas Savienotajās Valstīs guva milzu apmērus. Noskaidrojās, ka Zuta ietekmējis gan municipalitātes vēlēšanas, gan pilsētas mēra un pat ASV prezidenta vēlēšanas.

Spirtoto dzērienu kontrabanda, apejot «sauso likumu», gangsteriem nesa tādus ienākumus, kuru dēļ viņi nebaidīdamies pārkāpa likumus, uzpirka tiesnešus, politiskus darbiniekus un populārus žurnālistus. Tā, piemēram, «Chicago Tribune» redaktoram Linglam Zuta katru nedē|u maksāja 65 dolārus, bet cits gangsteris Kapone — 65 tūkstošus dolāru gadā.

Daudzās ASV pilsētās ievērojami biznesmeņi nekautrējās apgādāt gangsterus ar līdzekļiem spirta tvaicēšanas pagrīdes laboratoriju iekārtošanai. Par to viņi no pagrīdes spirta brūžiem saņēma solīdas summas. Vienlaikus biznesmeņi izmantoja savu ietekmi, lai būtlegerus aizsargātu no policijas vajāšanas, un iejaucās, ja kādu no tiem vajadzēja izbrīvēt no ieslodzījuma vai arī samaksāt par to lielu soda naudu. Siem biznesmeņiem bija cieši sakari ar advokātiem un municipalitāšu ierēdņiem, un viņi paši palika ārpus jebkādām aizdomām.

Tiesnešu un vietējās varas pārstāvju vidū plauka korupcija. Bez mazākās šaubīšanās viņi ņēma kukuļus no pagrīdes alkohola industrijas darboņiem, jo tie būtiski palielināja viņu ienākumus. Tas ir galvenais iemesls tam, kāpēc ASV administrācija 14 gadus ilgā «sausā likuma» darbības laikā nevarēja tikt galā ar būtlegeriem.

Cīņai ar «sausā likuma» pārkāpējiem bija radīts plaši sazarots aparāts, kas darbojās it visos štatos. Par likuma ievērošanu cīnījās ne tikai valsts ierēdņi, bet arī garīdznieki, skolotāji un augstskolu mācību spēki, bet uz valsts robežām — armija un flote.

1930. gada 6. janvārī laikraksts «The New York Times» ziņoja, ka finansu ministrijā izdalīti speciāli fondi… pagrīdes bāru atvēršanai, lai ar to starpniecību vāktu in

formāciju par būtlegeru darbību. To apstiprināja pats ASV finansu ministrs Melons.

Savukārt būtlegeri finansēja preses izdevumus, kuri propagandēja tēzi par to, ka mērena alkohola lietošana esot nekaitīga un pat stimulējot talantu uzplaukumu.

Alkohola kontrabanda Amerikas Savienotajās Valstīs radīja pagrīdes miljonāru plejādi, ar kuru bagātību nepieredzētos apmēros tika uzpirkts valsts aparāts. Daudzi politiskie darbinieki nonāca noziedznieku un kontrabandistu atkarībā.

Izklāstīt mafijas vēsturi nav šā darba uzdevums. Taču par vienu mafijas «ģimeni», kurai bija īpaša loma «sausā likuma» pārkāpšanā Amerikas Savienotajās Valstīs un kura iedzīvojās milzu līdzekļos, kas tika laisti apgrozībā pirmām kārtām narkotiku kontrabandas organizēšanai, nepieciešams pastāstīt.

Ņujorkas mafijā ilgu laiku vadošā loma bija Džo Masērias «ģimenei». Jau no «sausā likuma» pastāvēšanas pirmajām dienām tā sagrāba savās rokās Ņujorkas slepeno apgādi ar alkoholu.

Taču divdesmito gadu sākumā izveidojās cita gangsteru organizācija, kurai bija lemta īpaša loma ASV vēsturē. Organizācijas priekšgalā nostājās Salvatore Lukānia no Neapoles, kurš sāka saukties par Lučāno. Par viņa tuvākajiem palīgiem kļuva gangsteri Meiers Suhovļanskis no Baranovičiem jeb Meijers Lanskijs; Bagsis Sigels; Lepke, pēc iesaukas Grāmatvedis; Vito Dženovēze un citi.

Lučāno bija tās organizācijas «smadzenes», kura darbojās Ņujorkas centrā, Menhetenas rajonā. Te tika atvērts daudz naktsbāru, kuros varēja iegādāties augstākā labuma šampanieti «Chandon et Moet», viskiju «Johnny Walker», dārgus vīnus. Sīs iestādes apmeklēja galvenokārt bagātie ārzemnieki, kā arī ievērojami aktieri: Meija Vesta, Freds Astērs, Rudolfs Valentino, Adolfs Menžū. Apmeklētāju vidū bieži varēja sastapt ekrāna zvaigznes, kā Duglasu Fērbenksu, Mēriju Pikfordi, Normu Tolmedžu … Plūda šampanietis un nauda. Tomēr Džo Masēria joprojām palika Lučāno konkurents.

Kādu rītu Ņūdžersijas štatā pa meža ceļu uz Atlantijas okeāna pusi brauca trīs automobiļi, kuros bija Lučāno, Lanskijs, Sigels, Anastāzia, Grāmatvedis un citi bandīti. Mežā mašīnas piestāja. Gangsteri sagūla grāvjos. Drīz vien no tāluma iznira astoņas kravas automašīnas, ku

ras pavadīja bruņoti vīri. Kolonnas priekšgalā limuzīnā brauca četri bandīti ar automātiskajiem ieročiem. Tāds pats limuzīns kolonnu noslēdza. Katram šoferim blakus sēdēja cilvēks, apbruņots ar rokas ložmetēju. Braucēji apstājās, jo ce]u aizšķērsoja sagāzti koki. Tad pēkšņi grāvī sagūlušie Lučāno bandas gangsteri atklāja uguni. Daļa bandītu, kas pavadīja kolonnu, krita, citi aizbēga. Tā Lučāno izrēķinājās ar saviem konkurentiem.

Džo Masēria mēģināja ar Lučāno vienoties. Satikšanās bija norunāta Ņujorkā, itāliešu restorānā «Skarpalo». Šķita, ka nekas neliecina par traģisku iznākumu. Mailītes laikā abi sarunu dalībnieki miermīlīgi spēlēja kārtis. Tad Lučāno piecēlās, lai izietu uz tualeti. Vienlaikus restorānā ienāca viņa bandas locekļi — Dženovēze, Adoniss, Anastāzia un Sigels. Ložu kārta caururba Masēriu. Slepkavas izskrēja no restorāna, iesēdās automašīnā un nozuda. Izsauktajai policijai Lučāno paskaidroja, ka slepkavības brīdī viņš bijis tualetē, tāpēc notikušo nav redzējis. Atradās arī liecinieks, kas apstiprināja sacīto.

Masēria ietilpa ievērojami spēcīgākā organizācijā, kuru vadīja lielāks gangsteris Marancāno. Viņš nespēja samierināties ar uzradušos konkurējošās Lučāno «ģimenes» panākumiem un sāka gatavot izrēķināšanos. Nolēma uzaicināt Lučāno uz sarunām Marancāno kantorī. Marancāno ļaudis izvietojās blakusistabās. Profesionālais slepkava Maks Dogs saņēma avansā 35 tūkstošus dolāru par Lučāno novākšanu. Pieredzējušais slepkava bija pazīstams kā akurāts izpildītājs. Taču notikumu attīstība izvērtās pavisam citādi, jo gangsteris Bobijs Doils pastāstīja Lučāno par šo sazvērestību. 13 un 45 minūtēs kantorī ienāca federālās finansu ministrijas aģentu formās tērpti vīri ar revolveriem rokā. Viņi pavēstīja, ka atsūtīti izdarīt pārbaudi, un ātri vien atbruņoja visu Marancāno apsardzi. Citi «aģenti» iegāja viņa kabinetā, un notika tas, ko neviens negaidīja. Lučāno palīgi Izrēķinājās ar Marancāno viszvēriskākajā veidā. Gangsteri pārmeklēja nogalinātā Marancāno kabatas un atrada veselu banknošu paciņu ar 1000 dolāru naudaszīmēm, no kurām Marancāno nekad nešķīrās.

No tā laika Lučāno kļuva par visas Ņujorkas mafijas faktisko vadītāju. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš nostājās Amerikas Savienoto Valstu vēsturē visspēcīgākās noziedznieku organizācijas priekšgalā, kura pārzināja alkohola pagrīdes tirdzniecību. Tagad neviens vairs nevarēja ar viņu konkurēt. Lučāno organizācijā bija speciāla grupa, kas cīnījās ar sāncenšu bandām. To vadīja Grāmatvedis. Grupa, kas sastāvēja no algotiem slepkavām, iznīcināja tos, kas traucēja Lučāno «ģimenes» uzplaukumu.

Strauji augošie organizācijas ienākumi deva tai iespēju palielināt izdevumus policijas uzpirkšanai. Ja savā laikā Masēria Ņujorkas policijas priekšniekam A. Vorenam maksāja 20 tūkstošus dolāru nedēļā, tad jaunais policijas priekšnieks Volens, kas 1926. gadā nomainīja Vorenu, katru piektdienu no Lučāno saņēma 50 tūkstošus dolāru. Speciāls sūtnis elektriķa spectērpā ieradās policijas priekšnieka kabinetā ar dolāru paciņām instrumentu kastē.

Lučāno, kas bija iesaukts par Laimīgo, alkohola pagrīdes tirdzniecību Ņujorkā vadīja līdz pat 1933. gadam, kad prezidents Rūzvelts «sauso likumu» atcēla.

«Sausā likuma» pastāvēšanas laikā gangsteri uzkrāja kolosālas bagātības. Lakijs Lučāno, Frenks Kostello, Bagsis Sigels un Meijets Lanskijs kļuva nevis vienkārši miljonāri, bet gan miljardieri. Arī pēc «sausā likuma» atcelšanas viņi turpināja nodarboties ar reketu, uzturēja spēļu un atklātos namus. Piemēram, Lanskijam diktatora Batistas valdīšanas laikā Kubā piederēja kazino Havanā. Ekspluatējot atklātos namus, ienākumus viņš dalīja ar pašu diktatoru.

Frenks Kostello nodibināja kontroli pār Amerikas Savienotajās Valstīs populārajām rikšošanas un suņu skriešanas sacīkstēm, boksa un beisbola sacensībām.

Bagsis Sigels kopā ar Albcrlo Anastāziu vēlāk apmetās Losandželosā. Holivudā saimniekojošās korporācijas bija spiestas viņam maksāt pamatīgas summas, jo pretējā gadījumā jebkurā brīdī varēja izcelties strādnieku un kalpotāju streiks. Bez tam viņam piederēja spēļu nami Lasvegasā, Nevadas štatā, un virkne restorānu Kalifornijas piekrastē.

Lučāno, Kostello un Lanskijs nodibināja ciešus sakarus ar valsts un politiskajiem darbiniekiem. Ar šantāžas palīdzību Kostello panāca atbalstu sev un Lučāno no tolaik ietekmīgā labējā darbinieka — Luiziānas štata gubernatora, vēlāk arī senatora H. Longa. Savu «programmu»

H.   Longs formulēja ar šādu demagoģisku frāzi: «Es iestājos pret jebkura mūsu štata pilsoņa iedzīvošanos pārmērīgā bagātībā; ja kāda ienākumi ir lielāki par vienu mll-

Jonu dolāru gadā, summa, kas pārsniedz to, jāsadala sabiedrības locekļiem.»

Ņujorkas gangsteri, kas tiecās panākt savas ietekmes Izplatīšanu Luiziānā, iepazīstināja gubernatoru ar skaistuli Janesu Elu. Zeltmatainā venēciete tūdaļ savaldzināja II. Longu. Viņu satikšanās tika slepeni fotografētas. Kad šos nekautrīgos uzņēmumus parādīja Longam, viņš nopūtās, ielika tos kabatas portfelī un piebilda: «Esmu pārliecināts, ka mans labākais draugs Kostello ir īsts džentlmenis un šo kolekciju iznīcinās, lai tā nenonāktu citās rokās.» Tādu solījumu Longs tūdaļ saņēma, par ko sāka aktīvi palīdzēt Lučāno bandai. Bet Longs bija ievērojams darbinieks. Viņš tēmēja uz prezidenta sēdekli, un, kaut arī par prezidentu nekļuva, tomēr ASV senātā viņu ievēlēja. Trīs gados, kamēr Hjū Longs uzturēja sakarus ar gangsteriem, viņš no tiem ieguva 3 miljonus 750 tūkstošus dolāru.

Laimes bērns Lučāno un viņa komanda dzīvoja zaļas dienas līdz pat 1936. gada sākumam, kad jaunais Ņujorkas prokurors T. Djūijs noorganizēja sekmīgu operāciju pret mafiju: 150 detektīvu vienlaikus iebruka Ņujorkas centrālās daļas — Menhetenas publiskajos namos. Viņi aizturēja 200 prostitūtas un nopratināja tās. Viena no arestētajām pateica, kurš ir šo namu īstais saimnieks. Pret Lučāno tika celta apsūdzība par lielu ienākumu saņemšanu no publisko namu ekspluatācijas. Viņu arestēja, tiesāja un sodīja no 30 līdz 50 gadu ilgu ieslodzījumu cietumā.*

Kratīšanas laikā policijai neizdevās konfiscēt ievērojamas summas, kuras Lučāno bija noslēpis. Tāpēc viņa ieslodzījuma kamera komforta ziņā varēja konkurēt ar visizcilākajiem hoteļiem. Pusdienas un vakariņas cietumniekam piegādāja no labākajiem restorāniem.

Būdams ieslodzījumā, Lučāno gandrīz desmit gadus vēl turpināja vadīt noziedznieku milzīgo impēriju.

Uzstādamies pret mafiju, Tomass Djūijs ieguva sev krietnu politisku kapitālu. Pēc otrā pasaules kara beigām, jau būdams Ņujorkas štata gubernators, viņš 1948. gadā izvirzīja savu kandidatūru prezidenta amatam. Vēlēšanās viņš tomēr zaudēja, kaut gan savāca tikai nedaudz ma•/;ik balsu nekā viņa sāncensis Harijs Trumens.

' Tinis nekonkrēts spriedums saskaņā ar ASV likumiem nozīmē, lai notiesāt» Ieslodzījuma laiks var tikt samazināts atkarībā no Viņa uzvedības cietumā. ■; i-!

* * *

1943, gadā apvienotā amerikāņu un angļu bruņoto spēku virspavēlniecība izstrādāja operācijas «Husky» plānfl, kuras mērķis bija ieņemt Sicīliju. 10. jūlijā 7. amerikāņu un 8. angļu armija izcēlās salā. Amerikāņu kareivjiem vajadzēja ieņemt salas rietumdaļu ar galvaspilsētu Palermo. Kaut gan uzdevums, kas jāpaveic 7, amerikāņu armijai, bija diezgan sarežģīts, jo tai nācās cīnīties kalnainā un grūti pārvaramā apvidū, tomēr to izpildīt izdevās pārsteidzoši ātri. Operācijā līdzdarbojās mafija.

Jau 1942. gadā ASV armijas pretizlūkošanas dienests stājās sakaros ar cietumā ieslodzīto Lučāno. Ar viņa pa līdzību tika nodibināta efektīva kontrole pār visām ASV austrumu piekrastes ostām. Samazinājās informācijas noplūde par kuģu iekraušanu transportam uz Eiropu. 1943 gadā ASV varas iestādēm atkal ievajadzējās Lučāno palīdzības. Šoreiz viņu no cietuma tiešā ceļā nogādāja Baltā nama Ovālajā kabinetā. Viņam nepārprotami piedāvāja samazināt ieslodzījuma termiņu cietumā, ja viņš organizēs Sicīlijas mafijas palīdzību amerikāņu armijai.

Lučāno reids uz Sicīliju notika amerikāņu armijas lidmašīnā. Turklāt uz godavārda. Kad amerikāņi atbrīvoja Sicīliju no fašistiem, Lučāno aizveda atpakaļ uz ASV un atkal ievietoja cietumā.

To, ko Lučāno darīja Sicīlijā, tur slepenībā ASV armijas arhīvi, kas glabā otrā pasaules kara dokumentus. Taču citas lietas ir zināmas.

Ņujorkas štata gubernators T. Djūijs tūdaļ pēc otrā pasaules kara saņēma no ASV militārās policijas un izlūkošanas dokumentu, kurā vispārējās frāzēs bija apliecināti Lučāno nopelni un palīdzība, ko tas sniedzis amerikāņu armijai Itālijā karadarbības laikā. Vēlāk, kad T. Djūijs atkārtoti izvirzīja savu kandidatūru gubernatora amatam, Lučāno iztērēja ievērojamu summu vēlēšanu kampaņas organizēšanai. Acīmredzot tāpēc 1946. gada 2. februārī gubernators T. Djūijs atbrīvoja Lučāno no cietuma. Par pamatu šādam lēmumam noderēja pakalpojumi, ko Lučāno bija sniedzis ASV armijai. Gubernators T. Djūijs, atbrīvojot Lučāno, izvirzīja tam tikai vienu noteikumu: viņš nekad vairs nedrīkst iebraukt Amerikas Savienotajās Valstīs. Izraidīšana uz mūžu atlikušo 20 gadu cietumsoda vietā.

1946. gada 9. februāri no Ņujorkas ostas uz Dženovu

devās tvaikonis «Laura Keen». Uz kuģa sapulcējās daudzi mafijas «ģimeņu» vadītāji. Viņi pavadīja Lučāno, vienu no visietekmīgākajiem kontrabandistiem.

Taču Lučāno kontrabandas darbība ar to nebūt nebeidzas. Jau trīsdesmito gadu vidū viņš bija gudrojis, kādu labumu mafija varētu gūt no narkotisko vielu kontrabandas. Ar uzticamu mafiozu palīdzību Lučāno organizēja rūpīgi pārdomātu šo nāvējošo vielu pagrīdes tirdzniecību.

Alkohola kontrabanda, apejot «sauso likumu», lika pamatus kontrabandas tālākai attīstībai, pirmām kārtām lirdznieclbai ar narkotikām. Jau tajos gados mafijas rokas bija koncentrēti kolosāli līdzekļi, kas ļāva tai izvērst nelegālu, nelikumīgu tirdzniecību ar narkotikām, saistītu ar lielām sākotnējām izmaksām.

*    * *

Čikāga — otra lielākā Savienoto Valstu pilsēta, kautuvju un gaļas pārstrādāšanas rūpniecības un tirdzniecības centrs — jau gadsimta sākumā iemantoja noziedznieku pilsētas reputāciju.

Divdesmito gadu vidū Čikāgu savai ietekmei pakļāva gangsteru organizācija, kuru vadīja Alkapone. Sīs Vidējo Rietumu pilsētas ielās Kapone parādījās 1918.—1919. gadā. Bezbailīgs, nekaunīgs un nežēlīgs, ar milzu rētu pāri visam kreisajam vaigam — no pat auss līdz rīklei, ko bija guvis kautiņā, viņš modināja šausmas Čikāgas mietpilsoņos un savos konkurentos. Drīz vien viņu iesauca par «Čikāgas karali».

Kapone ne tikai izveidoja pilsētā plaši sazarotu pagrīdes spirta brūžu tīklu un ekspluatēja daudzos būtlegerus, luīrl piegādāja alkoholu no Kanādas robežām un Atlantijas okeāna piekrastes. Viņš pirmais Čikāgā atvēra simtiem pagrīdes bāru, tā saucamo «speak-easy», kuros tirgoja augstākā labuma alkoholiskos dzērienus. Tai laikā Alkapone turēja savās rokās 9/10 no visas pagrīdes alkohola tirdzniecības Čikāgā, kā arī pusi no valstī ievestā alkohola.

Sis gangsteris ļoti labi apzinājās, ka bandītisms un alkohola tirdzniecība nav iespējami bez politiskās varas atbalsta. īsā laikā viņš pakļāva sev policiju, municipalitātes iestādes, pilsētas mēru, tiesnešus, prokurorus, maksājot viņiem «mēnešalgas» un atsevišķas lielas summas.

Alkapone organizēja savu personisko miesassargu «armiju». Sajā «armijā» viņš uzņēma vairāk nekā trīssimt rīkļurāvēju. To uzdevumos ietilpa izpildīt spriedumus konkurējošajiem kontrabandistiem un varas pārstāvjiem, ja tie traucēja mafijas darbību. Tā tika novākts Čikāgas mafijas agrākais vadītājs Kolosimo, viņa pēctecis Ileimijs Veiss. Pienāca kārta arī pilsētas mēram Cermakam, kurš nedraudzīgi izturējās pret Alkaponi. Cermaku nogalināja 1932. gada vēlēšanu mītiņa laikā, kad viņš stāvēja līdzās Franklinam D. Rūzveltam.

Nostiprinot savu varu pār gangsteriem, Kapone nežēlīgi izrēķinājās ar konkurentiem. Tikai laika posmā no 1924. gada līdz 1928. gadam vien ar viņu dalību tika nogalināts vairāk nekā 500 cilvēku.

Noziedzības kolosālie apmēri Čikāgā pievērsa Savienoto Valstu sabiedrības uzmanību. Federālā valdība bija spiesta veikt pasākumus. Uz Čikāgu tika nosūtīti policijas papildspēki no citām pilsētām. Alkaponi arestēja. Laikraksti trokšņoja. Tagad tie vairs no viņa nebaidījās. «Alkapone atzinās, ka viņš vadījis kontrabandistu trestu, kura apgrozības līdzekļi bijuši 400 miljoni dolāru. Viņa īpašums ir 40 miljonus dolāru liels,» rakstīja reportieri.

Tiesas izmeklēšanas gaitā tika noskaidrots, ka Alkapones organizācijas patiesie apgrozības līdzekļi bija 2 miljardi 741 miljons dolāru, no kuriem 3/4 veidoja tīro ienākumu. Vispārsteidzošākais Alkapones lietā bija tās fināls. Čikāgas gangsteru karali, kurš veselus desmit gadus bija terorizējis pilsētu un faktiski tajā likvidējis «sauso likumu», notiesāja tikai uz 11 gadiem ieslodzījuma cietumā … par nodokļu nemaksāšanu! Alkapones sakari bija tik spēcīgi, ka lika sevi manīt arī tad, kad viņš sēdēja aiz restēm. No šiem 11 gadiem, kurus viņam vajadzēja pavadīt Alkatrasas cietumā okeāna salā netālu no Sanfrancisko, viņš nosēdēja tikai astoņus gadus — no 1932. gada līdz 1940. gadam. Ieslodzījuma laiks cietumā tika samazināts, ņemot vērā… ieslodzītā priekšzīmīgo uzvedību.

Iznācis brīvībā, Alkapone uzsāka bagāta biznesmeņa dzīvi, kurš nodevies tikai pats sev. Grezna villa Floridā, personiskā jahta. Trūka vienīgi bruņuautomobiļa, kas Kapones ieslodzījuma laikā bija nonācis paša 'Amerikas Savienoto Valstu prezidenta Franklina Delano Rūzvelta garāžā*

Savos memuāros Alkapone atklāti stāsta par to, kā viņš

apgādājis pagrīdes bārus ar miljoniem galonu alkohola, kā dzirdījis ekrāna zvaigznes ar visizsmalcinātāko šampanieti, augstāko mārku viskiju un konjakiem.

Alkapone atceras arī, kā viņš uzpircis ierēdņus. Kāds policijas kapteinis Džefrijs, kad uz viņu krita aizdomas par kontrabandas atbalstīšanu, gluži vienkārši aizbēga uz Meksiku, kur pieņēma šīs zemes pavalstniecību. Viņš to varēja atļauties, jo no kontrabandistiem bija «nopelnījis» ne vairāk un ne mazāk kā 700 tūkstošus dolāru.

Čikāgas alkohola biznesa karalis ne tikai «pirka» viņam vajadzīgus cilvēkus. Vienlaikus viņš tērēja daudz naudas, lai rādītu sevi kā filantropu, kurš norūpējies par pilsētas nabadzīgajiem ļaudīm. Viņš noorganizēja pilsētā

12   bezmaksas ēdnīcas, kurās varēja saņemt labdarības maltīti, atvēra Čikāgā 6 bāreņu patversmes un 12 pansionātus trūcīgajiem. Kopumā tas viņam izmaksāja 127 tūkstošus dolāru, toties kontrabandists iemantoja popularitāti, kas deva iespēju maskēt viņa netīro darbību.

Amerikas Savienotajās Valstīs daudzi darboņi nekautrējās nopelnīt, izmantojot «sauso likumu» un tā atcelšanu. To skaitā bija arī nākamā ASV prezidenta tēvs — Džozefs Kenedijs. Viņš laikus paredzēja, ka Rūzvelts, kļuvis par ASV prezidentu, atcels «sauso likumu», jo demokrātu partija to noraidīja. Dž. Kenedijs nodibināja «Somerset Import Company». Kopā ar nākamā ASV prezidenta vecāko dēlu Džeimsu Rūzveltu viņš devās uz Angliju un iepirka tur par 118 tūkstošiem dolāru (tajā laikā tā bija iespaidīga summa) vislabāko angļu viskiju. Kenedijam izdevās dabūt ASV administrācijas atļauju ievest šo viskiju valstī «medicīniskiem nolūkiem», nemaksājot par to muitas nodevu. Viskijs glabājās noliktavās līdz «sausā likuma» atcelšanai; 1933. gada 5. decembrī «sausais likums» tika atcelts un pieprasījums pēc viskija krasi palielinājās. Un tad Dž. Kenedijs visu iegādāto viskija partiju laida tirgū, protams, pamatīgi nopelnot. Kontrabandas operācija deva viņam vairāk nekā 1 miljonu dolāru tīras peļņas.

Līdz ar viskiju par pieprasītu alkohola kontrabandas preci kļuva skolu paegļu degvīns jeb džins. Augstākās kvalitātes paegļu degvīnu gatavo vienīgi Skotijā. Citas zemēs arī darina džinu, taču kvalitātes ziņā to nevar pielīdzināt Skotijā ražotajam. Tā kā pēc skotu džina pastāvīgi bija liels pieprasījums, tad tas, gluži dabiski, pievērsa kontrabandistu uzmanību.

Skotijā džina ražotājs saņem apmēram vienu dolāru par pudeli. Starptautiskās lidostās, piemēram, pudeli džina patērētājs varēja iegādāties bez muitas nodevas par

4   dolāriem pudeli. Bez atlaides pudele džina maksā no 7 līdz 20 dolāriem. Tā, piemēram, Tanžerā džins maksāja vienu dolāru dārgāk nekā Seutā, bet Spānijā par 2 dolāriem dārgāk nekā Seutā, Gibraltārā vai Kanāriju salās.

Analizējot skait|us par džina importu, var nodomāt, ka šā alkohola patēriņš Spānijā ir lielāks nekā jebkur citur. Pēc oficiālās statistikas ziņām, piemēram, Gibraltārs importē 825 tūkstošus litru džina gadā, t. i., ap 9 litri uz vienu iedzīvotāju. Kanāriju salās džina imports uz vienu iedzīvotāju ir lielāks nekā jebkurā citā pasaules valstī, izņemot vienīgi Dubaija emirātu. 1972. gadā salās, kur bija 200 tūkstoši iedzīvotāju, ieveda 550 tūkstošus galonu džina, tas ir, apmēram 20 pudeles uz vienu cilvēku gadā. Turklāt jāpiezīmē, ka džina legāls eksports kā no Kanāriju salām, tā no Gibraltāra līdzinās nullei. Skotija uz ASV ik gadus eksportē vidēji pusi no saražotā džina, tas ir, pudeli uz katru iedzīvotāju. Citās zemēs, kā, piemēram, Francijā, Austrijā, VFR, DAR, džina patēriņš ir puspudele uz iedzīvotāju gadā.

Arābu emirāts Dubaija patērē 140 tūkstošus galonu džina, kaut gan te ir tikai 60 tūkstoši iedzīvotāju, pie kam to lielākā daļa musulmaņi, kas alkoholu nelieto.

Pamatoti rodas jautājums: kur tad paliek tas milzu kvantums džina, ko eksportē uz Gibraltāru, Kanāriju un Antiļu salām, Panamu, Dubaiju? Varbūt to patērē daudzie tūristi, lidmašīnu un kuģu pasažieri, kuriem dota iespēja pirkt šo dārgo dzērienu bez aplikuma ar nodokli?

Seit ievestā džina lielum lielā daļa nonāk kontrabandistu rokās. No Dubaija emirāta džins plūst uz Indiju un Irānu.

Antiļu salas, kas atrodas Kārību jūrā 100 km atstatumā no Venecuēlas ziemeļu piekrastes, kļuvušas par ļoti svarīgu bāzi Dienvidamerikas valstu apgādāšanai ar kontrabandas džinu. Divas saliņas no Antiļu salu grupas — Kirasao un Aruba — apdzīvo 220 tūkstoši iedzīvotāju. Taču, pēc oficiālās statistikas ziņām, tās ieved 2 /3 no džina daudzuma, ko iepērk Holande ar saviem 13 miljoniem iedzīvotāju. No Kirasao un Arubas džins

kontrabandas cejā ar zvejnieku kuģīšiem nonāk Venecuēlā vai ar kabotāžas kuģiem Resifi un Buenosairesā.

Vidusamerikas apgādē ar kontrabandas džinu piedalās ari Panamas kontrabandisti. Liels daudzums džina, neaplikts ar muitas nodevu, nonāk Latīņamerikas zemēs ar daudzu kapitālistisko valstu vēstniecību starpniecību. Slm vēstniecībām ir noteikta kvota džina saņemšanai bez muitas nodevas. Rietumu presē periodiski tiek publicētas ziņas par to, ka daudzi vēstniecību darbinieki pārdod džinu «melnajā» tirgū par daudz augstāku cenu nekā oficiālā. Tādējādi kapitālistisko valstu diplomāti Dienvidamerikā šajā gadījumā ir sava veida kontrabandisti.

Lai palielinātu jau tā kolosālos ienākumus, kontrabandisti nekautrējas falsificēt par trīskāršu cenu pārdodamo džinu. Apgrozībā tiek laistas iztukšotās speciālas formas džina pudeles ar etiķetēm, korķiem un sarkanā vaska zīmogiem, turklāt pilnīgi identiskiem, kādus lieto Skotijā gatavotā džina pudelēm.

Ražotāji un degustatori ar pirmo malku noteiks džina vai viskija viltojumu, taču miljoniem patērētāju, īpaši, kad tie izdzēruši trešo vai ceturto glāzīti, turklāt atšķaidītu ar sodas ūdeni un ledu, nespēj atšķirt atdarinājumu no oriģināla. Tāpēc Dienvidamerikā samērā plaši izvērsta īstā šampanieša, viskija un džina viltošana.

*    * *

Alkohola kontrabanda tās organizētājiem vienmēr bijusi lielu ienākumu avots. Tāpēc naivi būtu domāt, ka ar «sausā likuma» atcelšanu Amerikas Savienotajās Valstīs stipri samazinājās šīs kontrabandas apmēri. Tā tikai modificējās. Franču un spāņu dārgo vīnu šķirnes, kurām joprojām pastāv augsta muitas nodeva un kuru lielā daudzumā patērē sabiedrības augstākie slāņi, kas nerēķinās ar izdevumiem, arī tagad ir kontrabandas objekti un nelegāli tiek ievesti ASV un Kanādā.

NARKOTIKAS — KONTRABANDISTU ZELTA ĀDERE

Narkotikas pašlaik ir visienesīgākais kontrabandas objekts. Un tajā pašā laikā — visbīstamākais. Narkotisko vielu kontrabanda kapitālistiskajā pasaulē ir otrs vissmagākais noziegums pēc slepkavības. Par jebkuru citu produktu kontrabandu parasti draud naudas sods un preces konfiskācija, retāk cietumsods. Par narkotiku kontrabandu dažās valstīs piespriež katorgu vai ieslodzījumu cietumā no 20 līdz 25 gadiem.

Narkomānija ir saslimšana narkotisko vielu lietošanas rezultātā un izpaužas kā cilvēka organisma, vispirms nervu sistēmas darbības funkcionāli traucējumi. Sistemātiska narkotisko vielu lietošana padara cilvēku par fizisku un psihisku invalīdu. Narkomāns parasti nomokās ar dažādām mānijām un uzmācīgām idejām. Nenovēršamā personības degradācija narkomānu padara sociāli bīstamu.

Lai iegūtu devu marihuānas, kokaīna vai heroīna, narkomāns gatavs izdarīt jebkuru noziegumu — zādzību, laupīšanu, slepkavību. Amerikas Savienotajās Valstīs, Anglijā un Francijā narkotikas bieži vien lieto bruņoto spēku kareivji un virsnieki, kuru rokās atrodas ieroči, to skaitā arī kodolieroči. Tāpēc viegli var rasties situācija, kas apdraud visu cilvēci.

Galvenās narkotisko vielu patērētājas ir ASV un Āzijas zemes. ASV katru gadu kontrabandisti ieved ap

12   tonnu heroīna un tikai ap 20% no šā daudzuma policijai izdodas konfiscēt. 1972. gadā, piemēram, izdevās pārtvert tikai 500 kg heroīna.

Pēc amerikāņu preses ziņām, 1980. gadā ASV 46 miljoni pilsoņu marihuānas iegādei iztērēja 25 miljardus dolāru; pēc žurnālā «Time» publicētajiem datiem, 10 miljoni ASV pilsoņu ik gadus kokaīna Iegādei tērē 20 miljardus dolāru.

Visu zemju valdības cīnās pret narkomāniju. 1983. gadā Francijas policijai izdevās pārtvert 229 kg kokaīna (3 reizes vairāk, nekā 1982. gadā), 168 kg heroīna (par 70%

vairāk nekā iepriekšējā gadā), turklāt policijai izdevās arestēt arī par 20% vairāk narkotiku tirgoņu.

Amerikas Savienotajās Valstīs 1970. gadā cīņai pret narkotisko vielu kontrabandu izlietoja 78 miljonus dolāru, bet 1973. gadā asignējumi sasniedza 700 miljonus dolāru. Sistemātiska cīņa pret šo kontrabandas veidu ASV aizsākās jau trīsdesmitajos gados, kad tika izveidots Narkotiku apkarošanas birojs. Tagad biroja Štatos strādā ap 1600 cilvēku. Biroja aģenti nesēž kopā ar valsts muitas ierēdņiem lidostās un jūras ostās, bet atrodas galvenokārt tajās vietās, no kurienes, kā zināms, «baltais pūderis» sāk savu ceļojumu uz Savienotajām Valstīm, — Honkongā, Stambulā, Singapūrā, kā arī pārkraušanas punktos Marseļā, Romā, Parīzē.

Narkotiku meklēšana ir ļoti grūta lieta, jo tās ieplūst valstī pa dažādiem kanāliem. Narkotisko vielu ievešanai kontrabandisti plaši izmanto tūrismu. Amerikas Savienotajās Valstīs ik gadus iebrauc ap 7,2 miljoni tūristu. Bez tam ierodas daudz personu, kuras kā iebraukšanas mērķi norāda: «lietišķās darīšanās». Tā, piemēram, 1978. gadā ASV no Meksikas iebrauca 2 miljoni 142 tūkstoši tūristu, no Turcijas — 77 tūkstoši.

Amerikāņu aģenti narkotiku ražotājvalstīs pastāvīgi uzrauga aizdomīgās personas. Aģentu darbu atvieglo Interpols (Starptautiskā kriminālpolicijas organizācija). Persona, kas reiz nokļuvusi aizdomīgo sarakstā, tiek fiksēta Interpola kartotēkā, un ziņas par to izsūta visu valstu policijai. Kartotēkā fiksētās personas speciāli uzrauga, kā arī izseko. Pietiek šādam cilvēkam, piemēram, Honkongā iegādāties biļeti lidojumam uz Parīzi, un par to jau tiek informēti galapunkta muitnieki. Šaubu nav, šī persona un tās bagāža robežpunktā tiks rūpīgi pārbaudītas.

Turcijas opijs. MarSrufs: Rietumeiropa—ASV

Turcijā jau gadsimtiem ilgi audzē magones. Oficiāli tās paredzētas ārstnieciskiem nolūkiem — kodeīnam. Kodeīna — šīs narkotiskās vielas ražošanu sankcionējusi Apvienoto Nāciju Organizācija: tas paredzēts dažādiem medikamentiem. Valstis obligāti informē ANO par to, cik daudz izaudzēts magoņu farmācijas vajadzībām. Turcijā ik gadus farmaceitiskās rūpnīcas saņem vidēji ap 300 tonnas magoņu. Taču turku zemnieki to izaudzē krietni

vairāk; »0% visu saražoto opija jēlvielu tiek nelegāli pārsūtītas uz ASV.

Organizācija «Toprak», kura uzpērk opiju medicīniskiem nolūkiem, maksā turku zemniekiem 11 dolārus par kilogramu. So ieņēmumu nepietiek, lai iegādātos pat visnepieciešamāko. Kontrabandisti maksā 5—10 dolārus vairāk. Tāpēc turku zemnieki ir ieinteresēti slepeni audzēt magones lielākās platībās, nekā tas nepieciešams, lai izpildītu obligātās saistības ar organizāciju «Toprak». Neizglītotie turku zemnieki pat iedomāties nevar, cik Amerikas Savienotajās Valsis maksā heroīns, kas izgatavots no viņu opija, kā arī to, kādu pe|ņu gūst kontrabandisti un kādu nelaimi nes miljoniem cilvēku viņu «prece». Lūk, kā sākas opija pirmražotāju ekspluatācijai No opija magoņu nelegālas uzpirkšanas brīža tad arī aizsākas lielais pagrīdes bizness.

Tuvajos Austrumos narkotiku tirdzniecība koncentrēta galvenokārt trijās pilsētās. Tās ir Stambula, Haleba (Alepo) un līdz notikumiem Libānā — Beirūta. Sajās pilsētās bagātu tirgotāju grupa finansē Turcijas opija ceļojuma pirmo posmu. Te tiek komplektētas avantūristu vienības, kurām nodod opiju. Parasti katrs nesējs saņem pārdesmit kilogramu smagu somu. Turcijas dienvidos kontrabandisti šķērso kalnus. Turcijas un Sīrijas robeža stiepjas 680 km garumā. Nesējs iepriekš nevar paredzēt, kā viņam izdosies tikt pāri robežai: kravas automašīnā, autobusā, vilcienā, varbūt jāšus uz ēzeja vai kamieļa. Sīriešu robežsargi nereti nokļūst kontrabandistu ložmetēju ugunī. Savukārt kontrabandisti iet bojā pierobežas mīnu laukos, ja izraudzītajā pārejā iepriekš neiedzen aunu vai kazu baru.

Ir bijuši gadījumi, kad opiju transportē pāri robežai kamieļu vēderos. Nabaga dzīvniekus piespiež norīt speciāli sagatavotus nelielus plastmasas maisiņus, pildītus ar opiju. Šādās reizēs nepalīdz pat rentgenaparāts, ar ko apskata kamieļus. Pēc tam kamieļiem dod vemjamzāles vai — kas lr vēl vienkāršāk — ar nazi uzšķērž to vēderus. Salīdzinot ar opiju, kamieļu cena ir niecīga.

Kurā valstī opiju pārvērš morfijā, nav zināms. Skaidrs ir tikai tas, ka šā procesa tehnoloģija ir visai vienkārša. Pēc tam kad opijs pārvērsts morfijā, narkotika sāk savu ceļojumu pa slepenajām takām, kuras zina vienīgi kontrabandisti. Viņu uzdevums — nogādāt kravu Francijā vai Rietumvācijā.

Lielie narkotiku kontrabandisti Turcijā bieži vien izmanto emigrāciju. Ik gadus ap 50 tūkstoši turku brauc meklēt darbu Vācijas Federatīvajā Republikā un Beļģijā. Katrs no viņiem ir ar mieru nopelnīt apaļu summiņu par 1—2 kg morfija pārvešanu. Ja izdodas šķērsot robežu, kontrabandas preci nogādā Ķelnē vai Lježā. Nereti šādus sīkus kontrabandistus aiztur policija. Tā, piemēram, Beļģijā, Eidenē aizturēja turku Mahmetu Bozkusu ar 1,5 kg opija, kas atradās rūpīgi aizlodētā konservu kārbā. Manheimā cits turks nesekmīgi mēģināja pārdot 12 kg morfija par samērā pieticīgu summu — 22,5 tūkstošiem dolāru. Viņš šo narkotiku bija nopircis Stambulā un vieglajā automašīnā iebraucis VFR caur Minheni un Slutgarti. Nedaudz vēlāk Minhenē muitnieki atņēma 4,8 kg opija kādam turku strādniekam, kurš to bija noslēpis dārzeņu kārbās.

Ilgu laiku opija kontrabandas koncentrācijas vieta bija Libāna. Sai bijušajai franču kolonijai saglabājušies sakari ar Franciju. Franču tirdzniecības flotes jūrnieki, dodamies no Beirūtas uz Marseļu, kravas tilpnēs slēpa morfiju. Marseļā, kas ir milzu ostas pilsēta ar neskaitāmiem krodziņiem, jūrniekus sagaidīja franču kontrabandisti. Morfijs nonāca profesionālo kontrabandistu rīcībā, bet jūrnieki no viņiem saņēma lielu naudu.

Piecdesmitajos gados narkotiku tirdzniecību Francijā savās rokās sagrāba noziedzīgā organizācija — korsikāņu mafija. Tā ne tikai pārņēma savā zināšanā morfija nogādi Marseļā, bet arī organizēja lielas pagrīdes laboratorijas, kurās morfijs tika pārstrādāts heroīnā. Heroīna ražošana ir samērā sarežģīta un tam nepieciešamas speciālas iekārtas. Turklāt ražošanas procesā jāievēro zināma piesardzība, jo izdalās toksiski un viegli uzliesmojoši tvaiki. Pietiek uzšķilt sīku dzirksteli, lai visa laboratorija uzlidotu gaisā.

Laboratorijas, kas astoņdesmitajos gados tika uzietas Ažūra krastā, parasti atradās mežos, senu piļu pagrabos, kuras piederēja vecās aristokrātijas pēctečiem. Protams, kontrabandistu organizācijai, kas apgrozīja simtiem miljonu dolāru, neko nenozīmēja iegādāties titulētu īpašnieku pilis.

Pagrīdes laboratorijas atrodas arī Korsikā, pie Marseļas un pat Parīzes piepilsētās.

Laboratoriju iekārtas maksā lielu naudu. Tāpēc tās rūpīgi apsargā. Laboratoriju atrašanās vietu zina tikai

nedaudzas personas. Tajās parasti strādā ļoti augsti kvalificēti speciālisti. Mēneša laikā šāda laboratorija var saražot 100—200 kg heroīna. Policijas iebrukums šādā uzņēmumā kļūst liktenīgs visas kontrabandas organizācijas eksistencei.

Pēc tam kad heroīna partija sagatavota, sākas nākošā operācija: narkotiku nogāde patērēšanas vietās. Narkotiku galvenais patērētājs, īpaši tīrā heroīna, ir Amerikas Savienotās Valstis. Amerikāņu tirgotāji par heroīnu maksā lielas summas, taču viņi tās atgūst ar milzu uzviju, pārdodot to narkomāniem nelielās porcijās.

Ar narkotiku transportēšanu nodarbojas mafija. Nereti tā izmanto emigrantus. Pie braucējiem uz ASV ierodas mafijas pārstāvis un piedāvā: «Vai jūs varētu paņemt līdzi šo te čemodāniņu ar senlietām manam tēvocim? Viņš jūs sagaidīs ostā.» Neko nenojauzdams, emigrants parasti piekrīt, jo vairāk, ja par to viņam apsola atlīdzību. Viņam tiek pasniegts čemodāns ar dubultdibenu, kurā atrodas daži kilogrami heroīna. Kad emigrants sekmīgi iziet muitas apskati un redzams, ka neviens neseko, viņam tiešām tuvojas «tēvocis».

Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados mafija sevišķi aktīvi darbojās uz motorkuģiem, kas apkalpoja Havras— Sauthemptonas—Ņujorkas maršrutu. Tika izmantoti arī kuģi, kuri devās reisos uz Kanādu — Monreālu un Toronto. No šejienes narkotikas pa šosejām un dzelzceļiem veda uz dažādām ASV pilsētām.

Sešdesmito gadu beigās ilggadējas izsekošanas rezultātā ASV Narkotiku apkarošanas birojam izdevās likvidēt trīs no piecām zināmajām gangsteru kontrabandistu grupām. 1959. gadā tika arestēts Džuzepe Katroni, «Cosa nostra» vadītājs Kanādā, viņam sekoja «leitnanta» Karmīnos Galantes arests no Džo Bonanno «ģimenes». No Tomasa Lučēzes «ģimenes» tika arestēti Džons Ormanta un Andželo Lotakasi. Viņiem visiem tika piespriests no 20 līdz 40 gadu ilgs cietumsods. Tāds pats liktenis piemeklēja Karlo di Pistru no Vito Dženovēzes «ģimenes».

Pakāpeniski narkotiku tirdzniecība ar Ameriku nonāca četru korsikāniešu izcelsmes mafijas grupu rokās. Trīs no tām par savu rezidenci izvēlējās Franciju. Viena bija iekārtojusies Lionā, pārējās divas — Marseļā un Havrā.

Grupa, ko vadīja korsikānis Auguslo Rikords, piecu gadu laikā, no 1965. gada līdz 1970. gadam, pēc nepilnīgām ziņām, izveda uz ASV 5000 kg heroīna, kura cenu lēš ap 1 miljardu 200 miljoniem dolāru.

Rikords narkotiku transportēšanā iesaistīja čīliešus, kas devās uz ASV. Par 200 dolāriem tie parasti veda līdzi

5  kg heroīna katrs. Plastikāta maisiņus ar heroīnu viņi piestiprināja pie apakšveļas vai ar plākstera palīdzību iieši pie miesas. Čīliešiem nebija ne jausmas par briesmām, kas tiem draudēja.

Muitnieki nespēja noorganizēt visu emigrantu rūpīgu apskati, jo ar katru kuģi ieradās līdz 1000 cilvēku. Taču viena lieta pievērsa viņu uzmanību. Visiem čīliešiem bija viena tipa 132. vīza, ko izdevusi ASV vēstniecība Buenosairesā. Tas saasināja muitnieku uzmanību: viņi sāka rūpīgāk apskatīt šo vīzu īpašnieku bagāžu un apģērbu. Nedēļas laikā Bostonā, Monreālā, kā arī uz Kanādas un ASV robežas, Ņujorkā Dž. Kenedija lidostā tika aizturēti

12   čīlieši ar heroīna bagāžu. Pēc neilga laika aizturēja vel piecus cilvēkus, kuri mēģināja ievest 97,5 kg heroīna par 12 miljoniem dolāru. 1970. gada oktobrī policija nāca uz pēdām pašam Rikordarn. Taču viņš paguva aizbēgt uz Paragvaju, un tās diktators Stresners atsacījās viņu izdot.

Heroīnu no Francijas uz Jauno pasauli nogādāja arī ar citu paņēmienu: kravu dalīja sīkās partijās vairākiem pasažieriem, kuri brauca ar vienu tvaikoni. Parasti aizturēja vienu vai divus kontrabandistus, bet lielākā daļa muitas kontroli izgāja neskarti.

Aizturētie kontrabandisti ne vienmēr var palīdzēt policijai atklāt kontrabandas organizācijas vadītāju, jo parasti viņi to nepazīst. Tāpēc, ja arī kontrabandists piekrīt sadarboties ar policiju, tas reti dod panākumus. Lidmašīnā, kurā 5—6 cilvēki ved heroīnu, vienmēr atrodas vēl viens kontrabandists, kas ciešāk saistīts ar kontrabandas organizāciju, taču heroīnu neved, bet uzmanīgi vēro policijas izturēšanos. Ja viņš pamana ko aizdomīgu, tad nozūd. Tādos gadījumos kravu uzskata par zaudētu un pēc tās neviens neierodas.

Kontrabandas organizācija savā darbībā ietver daudz cilvēku, kurus vārda tiešā nozīmē par kontrabandistiem saukt nevar. Tās ir personas, kas izpilda vienu kontrabandas operāciju. Un tikai «visveiksmīgākie» tiek iesaistīti nākamajā un turpmākos kontrabandas organizētajos pasākumos.

No šā viedokļa interesanta ir franču televīzijas darbinieka Zaka Angelvēna lieta. Viņš devās uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Kāds korsikāņu kontrabandists Fransuā Skagiija piebāza Angelvēna automašīnu ar heroīna paketēm un nogādāja uz kuģa «United States». Pēc kuģa atiešanas Skagiija izlidoja uz ASV. Ņujorkas ostā Angelvēns saņēma savu automašīnu un aizbrauca uz hoteli «Waldorf», kurā bija nolēmis apmesties. Narkotiku apkarošanas biroja aģentiem šī operācija šķita aizdomīga. Angelvēns bija paredzējis Savienotajās Valstīs pavadīt ne ilgāk par desmit dienām, bet mašīnas pārvešana maksāja dārgi. Daudz lētāk būtu bijis tādas pašas markas automašīnu iznomāt kādā ASV aģentūrā.

Taču biroja aģenti neievēroja, ka automašīna katru nakti no stāvvietas nozūd. Kāds Patsi Fuks to vienmēr iebrauca savā garāžā. Tur, darbodamies ar gāzes lodlampu, viņš ņēma ārā aiz bampera piemetinātajā caurule sabāztās heroīna paciņas. Fukam izdevās izņemt lielāko daļu mašīnā noslēptā heroīna. Beidzot muitniekiem apnika gaidīt, kad Angelvēns, kā viņi domāja, nodos mašīnu «remontā», lai tad no tās izņemtu narkotikas. Viņi nosvēra automašīnu, un tā izrādījās ievērojami smagāka, nekā tai pienācās būt. Tad mašīnu izjauca, bet dažas tās daļas vienkārši sagrieza. Risks bija liels. Ja izrādītos, ka mašīnā nav heroīna, Narkotiku apkarošanas birojam būtu jānopērk jauns buiks, pie tam uz sava rēķina. Taču aģentiem veicās: viņi atrada desmitiem kilogramu heroīna, ko P. Fuks vēl nebija paspējis izņemt. Angelvēnu tiesāja. Viņam nācās pavadīt piecus gadus sešos dažādos ASV cietumos. Toties ieslodzījumā uzrakstītajai grāmatai «Mani Amerikas cietumi» bija lieli panākumi un tā tika izdota daudzās valstīs. Viņš izrādījās neveiksmīgs kontrabandists, taču vērīgs žurnālists.

Iedzīvoties no narkotiku kontrabandas neatsacījās ari plaši pazīstamā fon Opela ģimene. Automobiļu magnāts fon Opels un viņa sieva pēc fašistiskās Vācijas sagrāves savas dzīves gaitas beidza cietumā, jo abi bija aktīvi hitleriskā režīma atbalstītāji. Taču firma turpina pastāvēt un automobiļi «Opel-eadet» un «Opel-captain» braukā pa visiem pasaules ceļiem. Kristina fon Opela palika bez vecākiem. Viņa nolēma, ka skanīgais vārds garantē viņai neaizskaramību. Taču policija ceļotājas vārdu neņēma vērā. 1977. gada 6. jūlijā tā viņu aizturēja, šķērsojot Francijas robežu ar pamatīgu narkotiku kravu automašīnā. Sī bagātā sieviete, kurai ir namīpašumi gan Francijā, gan Šveicē, kā arī lieli līdzekļi bankas kontā, nekautrējās gūt vieglu peļņu no narkotiku kontrabandas. Par to Kristīnai nācās sēdēt cietumā. Tikai 1981. gada 13. augustā ar prezidenta dekrētu viņu amnestēja kopā ar citām ieslodzītajām, kurām bija nepilngadīgi bērni.

1968. gada 18. aprīlī no Parīzes izbrauca sitroens un devās Havras virzienā. Automašīna tika novērota. Tajā sēdēja Zans Boske, Pols Metresa, Nisims Gingins un Ma* libērs. Mašīnu izsekoja tāpēc, ka tā bija vairākas reizes šķērsojusi Atlantiju — un ikreiz ar jaunu īpašnieku. Havrā sitroens tika ievietots kuģī «France». Dokumentos bija ierakstīts jauns īpašnieks, kuram mašīnu vajadzēja saņemt Ņujorkā. Visi četri automašīnas pavadoņi no Havras atgriezās Parīzē, bet pēc tam izlidoja uz Ņujorku. Tomēr Ņujorkas ostā pēc mašīnas neviens neieradās. Trešajā dienā automašīna tika atvērta. Jau paviršā apskatē atklājās, ka tā ir burtiski piebāzta ar heroīnu: narkotikas atrada automašīnas riepās, tās apšuvumā un mīkstajos sēdekļos. Visvairāk heroīna izņēma no benzīna tvertnēm. Degviela bija iepildīta vienīgi nelielā papildu tvertnē. 224 hermētiski slēgto plastikāta paciņu kopsvars bija 112 kg. To vērtība sasniedza vairākus desmitus miljonu dolāru.

Kāda gan var būt peļņas kopsumma no heroīna tirdzniecības, ja tik liela apmēra zaudējumi būtiski neietekmēja kontrabandistu naudas makus? Kādas gan summas jāapgroza pagrīdes biznesa gangsteriem, ja pēc tik lieliem zaudējumiem viņi var turpināt savu darbību?

Francijas policija arestēja Boski un Malibēru. Izmeklēšanā viņi atzinās, ka trīs gadu laikā sitroens septiņas reizes šķērsojis Atlantiju. Tajā tika pārvesti 700 kg heroīna, ar ko uz pusgadu pietiktu visiem ASV narkomāniem! Malibērs ar sievu un sešiem bērniem Parīzē īrēja greznu dzīvokli, turēja sacīkšu zirgus un bija lielas villas īpašnieks. Bet viņš skaitījās tikai nekustamā īpašuma tirdzniecības aģents…

Boskem un Malibēram piesprieda plecus gadus ieslodzījuma cietumā. Ja viņus tiesātu Amerikas Savienotajās Valstīs, soda mērs palielinātos līdz 20 gadiem. Francijā par kontrabandu tik bargi nesoda.

Kontrabandistiem ir visai radoša izdoma. Tā, piemēram, kāds Pols Sastanjē ievēroja, ka ASV iepērk Francijā nelielā daudzumā oscilogrāfus. Un, lūk, par prieku franču akciju sabiedrībai, kas šos aparātus ražoja, tā

saņēma lielu pasūtījumu izgatavot eksportam 500 oscilogrāfu.

Iepirktos aparātus Sastanjē kādu laiku glabāja savā noliktavā. Tur viņa vadībā aparāti tika atbrīvoti no visa, kas vien no tiem bija izņemams: lampām, ekrāna, vadiem. Tajos ievietoja 2 kg smagas plastikāta paketes ar heroīnu. Pēc tam oscilogrāfus rūpīgi iepakoja un nosūtīja uz ASV. Visa šī operācija, ieskaitot laiku, ko sūtījums pavadīja ceļā uz ASV, ilga sešus ar pusi mēnešus. Ņujorkas firmas «Foreign Trade Incorporated» direktors Zoržs Varzī parakstīja dokumentus par oscilogrāfu saņemšanu. Pēc tam no aparātiem izņēma heroīnu, bet oscilogrāfus, pareizāk sakot, to, kas no tiem bija saglabājies, nodeva metāllūžņos. Tomēr kaut kāda informācija par lielo sūtījumu bija kļuvusi zināma muitas dienestam. Jau Parīzē lidostā visa aparātu partija tika rūpīgi apskatīta … Sastanjē un Zoržu Varzī arestēja.

1972.   gada maijā franču varas iestādes ieinteresējās par kādu šoneri «Caprice», kas bieži piestāja Marseļas ostā. Šonera uzdevums bija krevešu zveja Atlantijā, bet tā mājvieta bija Floridas štata Maiami osta. Bija aizdomas, ka ar kuģīti tiek pārvadātas kontrabandas cigaretes. Taču atrada 425 kg heroīna par 400 miljoniem dolāru.

Kontrabandistiem īpaši vilinoša ir diplomātiskā neaizskaramība un diplomāta pase. Franču žurnāls «Le Point» par to rakstīja šādi: policija saņēma ziņojumu, ka kāds Etjēns Tarditī, francūzis, kuru turēja aizdomās par morfija ievešanu Francijā, gatavojas sūtīt kārtējo heroīna partiju uz ASV. Kad pēc divu mēnešu prombūtnes Amerikas Savienotajās Valstīs Tarditī atgriezās Parīzē, viņu tūdaļ sāka novērot. Iespējams, ka šis fakts policiju neuzvestu ne uz kādām pēdām, ja vien lidmašīnas pasažieru sarakstā nepamanītu arī AI. Rozālu, Gvatemalas vēstnieku Beļģijā un Holandē. Izmeklēšana konstatēja, ka diplomāts ļoti bieži šķērso Atlantiju, ievērojami biežāk, nekā dienesta vajadzībām nepieciešams. Un visinteresantākais izrādījās tas, ka Tarditī dažkārt ieradās Ņujorkā divas dienas pirms diplomāta. Diplomāta bagāža bija ne vien pārāk liela, bet mēdza ari krasi mainīt savu svaru. Ceļojumā no Eiropas uz ASV tā parasti svēra ap 90 kg, bet atceļā tikai 46—50 kg.

Reiz Tarditī iegādājās lidmašīnas biļeti lidojumam no Parīzes uz Ņujorku. Pēc divām dienām Ņujorkā Dž. Kenedija lidostā ieradās arī M. Rozāls. Viņš izteicās, ka Amerikas Savienotajās Valstis uzkavēsies tikai dažas dienas un tad dosies uz Gvatemalu. Hoteli, kur M. Rozāls apmetas, viņš «nejauši» satika Tarditl. No viesnīcas abi izgāja ar četriem čemodāniem. Uz Leksingtonavēnijas un 72. ielas stūra viņi sastapās ar gangsteri Kalimorāsu.

T?id ari visu kompāniju aizturēja. Čemodānos atrada 50 kg Francijā ražotā heroīna un 26 tūkstošus dolāru. Maurīcijs Rozāls paskaidroja, ka šī nauda ir honorārs par braucienu. Kā redzam, buržuāziskie diplomāti nesmādē «blakusienākumus».

Amerikas Savienoto Valstu policija ilgu laiku izsekoja kādu francūzi Zilbēru Koskiju, kuram Marseļā piederēja kantoris. Policijas uzmanību piesaistīja daudzās telegrammas, kas pienāca Marseļā un bija adresētas personām, kuras turēja aizdomās par narkotiku kontrabandu. Telegrammas, kas pienāca no ASV, Libānas un cilām zemēm, satura ziņā neko īpašu neizteica, jo bija šifrētas. Parasti tās izrādījās apsveikuma telegrammas, ziņojumi par tuvinieku veselību, nenozīmīgi lūgumi sniegt materiālu palīdzību. Taču galvenais slēpās faktā, ka Koskijs īsā laikā četrkārt apmeklēja Amerikas Savienotās Valstis. Turklāt ikreiz pirms izbraukšanas viņš saņēma telegrammu, kurā bija minēta kāda mīklaina persona Lambo, ko policija nekādi nevarēja uziet. Aizdomas pastiprinājās, kad noskaidrojās, ka Koskija braucieni uz Savienotajām Valstīm laika ziņā sakrita ar Meksikas vēstnieka Salvadora Padro Bolanda braucieniem uz Bolīviju, Parīzi un Monreālu.

Reiz Padro Bolanda bija ieradies Nicā. Turklāt ar viltotu pasi uz Lorenco-Suaresa de Mendosa vārda no Montevideo. Restorānā viņš tikās ar Koskiju un Urugvajas diplomātu Huanu Aristi.

Pēc četrām dienām Padro Bolanda caur Parīzi atgriezās Ņujorkā, bet Aristi — caur Parīzi Monreālā. Atstājot viesnīcu Nicā, Aristi nesa līdzi divus čemodānus, bet lidostā viņš uzrādīja bagāžu, kura sastāvēja jau no sešiem čemodāniem. Monreālā viņš novietoja automātiskajā mantu glabātavā vēl nezin no kurienes uzradušos četrus čemodānus. Trīs diennaktis viņš nodzīvoja hotelī «Karaliene Elizabete», laiku pa laikam ielūkodamies mantu glabātavā, un … kādu gaidīja. Diplomāts nezināja, ka policija čemodānus jau pārbaudījusi un izņēmusi no tiem 50 kg heroīna, to vietā ieliekot miltus, iesaiņotus tādās pašās paketēs. Pēc trim dienām Aristi ar saviem čemodāniem izlidoja uz Ņujorku. Bagāžu viņš novietoja Pensilvānijas stacijas mantu glabātavā. Hoteli «Elīze» viņu sagaidīja Padro Bolanda. Tagad viņi abi kopā gaidīja ierodamies personu, kurai bija jānodod heroīns. Taču heroīna uzpircējs neieradās. Koskija nosūtīja no Marseļas telegrammu ar jaunu adresi — hotelis «Americana», ZaksLerū. Diplomāts uzmeklēja Lerū un nodeva viņam atslēgas no mantu glabātavas, kurā bija novietoti čemodāni.

Visi trīs tika arestēti: Padro Bolanda, kas īstajā vārdā saucās A^endosa, Aristi un Lerū — pazīstamais narkotiku kontrabandists Renē Brušāns. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka Koskijs opiju saņēmis no Padro Bolanda, kurš to savukārt atvedis no Aleksikas. Marsejā Koskija opiju pārstrādāja heroīnā un Nicā to nodeva Aristi. Heroīna uzpircējs neieradās nedz Monreālā, nedz Ņujorkā. Acīmredzot kaut kas bija atgadījies. Tad Koskijs paziņoja cita uzpircēja — Brušāna vārdu. Padro Bolanda lieta guva plašu atbalsi presē. Tiesas prāvā noskaidrojās, ka Padro Bolanda jau ilgus gadus pildījis kurjera lomu. Viņam piesprieda 18 gadus ieslodzījuma cietumā, Brušānam — 15 un Aristi — 10 gadus.

Viens kilograms nepārstrādāta opija, kas nopirkts Turcijā par 350 dolāriem, Libānā pārvērtās par vienu kilogramu morfija, kura cena bija jau 750 dolāri. Marseļā morfiju pārdeva par 1500—3000 dolāriem kilogramā, Pēc morfija ķīmiskās apstrādes tā cena pieauga līdz 10 tūkstošiem dolāru par kilogramu. Amerikas Savienotajās Valstīs kilograms heroīna sasniedza jau 18 tūkstošus dolāru. Ņujorkas ielās, atšķaidīts un izsaiņots sīkās devās, heroīns maksā 225 tūkstošus dolāru par kilogramu.

Mafija pelnīja kolosālas summas. Par 1000 kg heroīna ievešanu ASV kontrabandisti saņem 15 miljonus dolāru. Ierindas kontrabandists par vienas heroīna partijas pārvešanu pāri robežai saņem 2 tūkstošus dolāru.

Kontrabanda no tās organizatoriem prasa veiklību, viltību un atjautību. Apmānīt muitniekus nav viegli. Bet tikpat grūti ir pāri robežai pārvest lielas naudas summas. Kādu korsikāni aizturēja brīdī, kad viņš gatavojās ieņemt vietu lidmašīnā, kas izlidoja uz Sveici. Klāt tam izrādījās 247 tūkstoši dolāru, par kuriem viņš nekā nevarēja paskaidrot.

Taču mafija drīz atrada izeju: naudu Jaunajā pasaulē tā sāka nodot solīdām firmām, kurām ar Rietumeiropu ir komercdarījumi. Protams, firmas par izpalīdzēšanu no

pārvedumu summām saņēma zināmu kurtāžu, toties nauda bez starpgadījumiem no Amerikas nonāca Rietumeiropā, kur uzkrājās Šveices banku anonīmajos kontos.

Korsikāņu mafija, kas Savienotās Valstis apgādā ar heroīnu, ilgu laiku uzticējās saviem amerikāņu kontrahentiem no «Cosa nostra». Tomēr pienāca laiks, kad «Cosa nostra» zaudēja korsikāņu uzticību. Amerikāņu gangsteris Džo Valači arestēts ilgi klusēja. Taču, pārliecinājies, ka vienīgā iespēja atvieglot savu likteni ir pāstāstīt patiesību, viņš sāka runāt un deva liecību.

1963.   gadā Vašingtonā viņš uzstājās senāta komisijā cīņai pret noziedzībām un izstāstīja kā «Cosa nostra» apmānīja korsikāņus. Džo Valači izmaksāja avansā 8 tūkstošus dolāru Tonijam Badēram par 15 kg heroīna, kura piegādi veica franču kontrabandists Dominiks Albertī. Kad heroīns tika atvests, Valači atsacījās Dominikāni samaksāt atlikušo summas daļu (29 tūkstošus dolāru). Amerikāņu mafija piekrāpa korsikāņu mafiju. Cietusī puse neuzsāka skandālu vai asiņainu izrēķināšanos. Korsikāņi vienkārši pārtrauca sakarus ar saviem amerikāņu «kolēģiem», bet heroīnu uz ASV turpmāk sūtīja caur Monrcālu, kur izvietojās korsikāņu mafijas «filiāle».

Pašlaik Ņujorkā darbojas piecas gangsteru grupas jeb «ģimenes», kas no Eiropas saņem heroīnu. Sīs grupas mazumtirdzniecībā iesaista lielu skaitu sīko gangsteru.

Operācija «Apelsīns»

Bija pagājis jau zināms laika sprīdis, kopš Lakiju Lučāno izraidīja no Savienotajām Valstīm. Dzīvodams Itālijā, viņš sāka meklēt jaunus nelegālus ienākumu avotus. Vairākus gadus viņš noņēmās ar lopu kontrabandu un amerikāņu armijas Itālijā atstāto vai, pareizāk sakot, kontrabandistu nozagto mantu izpārdošanu. Penicilīnu un citus deficītus medikamentus, tēju, kafiju, šķiņķi un cīsiņus, lietussargus un marles saites, konditorejas un parfimērijas izstrādājumus, degvielu, benzīnu, dīzeļeļļu un, beidzot, ieročus, pēc kuriem it visur bija pieprasījums, automašīnas, motociklus un velosipēdus, formas tērpus, no kuriem iepriekš noārdīja uzšuves, — to visu Lučāno pārvč i ta par ienesīgu preck

Tomēr miljoniem liru lielie ienākumi no šīs kontrabandas nestāvēja ne tuvu tiem miljardiem dolāru, kurus viņnm deva alkohola kontrabanda Savienotajās Valstīs.

Pirmie Lučāno mēģinājumi organizēt narkotiku piegādi Eiropai nebija sevišķi veiksmīgi. Viņš mēģināja organizēt to pārvešanu ar maziem kuģīšiem, cerot, ka tiem nepievērsīs īpašu uzmanību. Bija panākumi, taču nācās ciest arī jūtamus zaudējumus. Neliels zvejas kuģītis devās jūrā no Grankarpelijas līča pie Skapello. Tam vajadzēja satikties ar turku kuģi, kas brauca no Tunisas ar narkotiku kravu, un tad pārņemt šo kravu. Taču 1955. gada 1. oktobrī jūrā sacēlās baismīga vētra. Abi kuģi — sicīliešu un turku — nogrima. Bojā aizgāja kuģu kapteiņi un ekipāžas. Visi pazuda bez vēsts. Dzelmē nogrima arī narkotikas.

Vēlāk Sicīlijā Palermo tuvumā Lučāno atvēra konditorejas fabriku, kur sāka ražot dražejas. Fabrika plauka. Pasūtījumi dražejām nāca no VFR, ASV, Kanādas, Francijas, Spānijas. Vairumtirgotāji šajās valstīs bija Lučāno senie paziņas Gaetāno Cifollo no Marseļas, Antonio Cipači no Montekarlo un citi. Fabrikā bija īpašs cehs, kur izgatavoja dražejas ar speciālu pildījumu.

1954. gada 11. aprīlī Itālijas sociālistiskās partijas laikraksts «L’Avanti!» sniedza sensacionālu paziņojumu: speciālais pildījums dražejās ir narkotikas!

Līdz ar to operācija «dražejas ar narkotikām» beidzās. Atkal nācās meklēt jaunus ceļus lielu partiju narkotiku kontrabandai. Atsevišķu «kurjeru» izmantošana maz ko deva. Katrs no viņiem sekmīgi pārveda dažus simtus gramu heroīna un ne vairāk. Bija arī daudz neveiksmju. Muitnieki rūpīgi caurskatīja visu bagāžu. Lučāno sapņoja par daudz ko vairāk. Atmiņā vēl spilgti saglabājās kolosālie ienākumi, ko viņš saņēma ASV «sausā likuma» laikā.

No Palermo Lučāno bieži devās komerciālos braucienos uz Neapoli, kur viņš kādā hotelī Taso ielā ilgus gadus īrēja greznus apartamentus savai mīļākajai Idži Lisoni, Milanas teātra «La Scala» primabalerīnai.

Kādā 1956. gada vakarā Lučāno tur tikās ar vienu no itāliešu mafijas vadītājiem Frenku Kopolu. Pēdējais tikko bija atgriezies no brauciena uz Savienotajām Valstīm, kur nodibinājis sakarus ar «Cosa nostra» virsotni. Draugi dzēra kianti no resnvēderainām pudelēm un piekoda apelsīnus, tos nevērīgi mizodami. Lučāno kļuva domīgs. Tad pēkšņi viņa sejā uzplauka uzvarošs smaids. Evviva!1 Bija

1 Itāliski — Urrā!

rasts vienkāršs un «ģeniāls» risinājums: narkotikas jāiepilda apelsīnos un tad — uz ASV. Kopola bija sajūsmā.

Kādā pagrīdes noliktavā atlasīja 115 gramu smagus apelsīnus ar diametru 25 cm. Tāds raksturojums precīzi atbilda apelsīnu kategorijai 90, kurus no Itālijas trans* portēja uz ASV. Tad apelsīnos iepildīja narkotikas. Kastē ar šādiem apelsīniem bija 11 kg tīras narkotikas. Starp katrām simts citrusaugu kastēm novietoja piecas kastes ar narkotikām pildītajiem apelsīniem. Tādā veidā citrusaugu eksportieri no Palermo katru mēnesi ieņēma piecus miljardus liru tīras peļņas. Pasakaina summai Apelsīnu saņēmēji bija uzticami cilvēki: Gaetāno Cifollo — dārzeņu un augļu tirgotājs Marseļā; Antonio Cilači no Palermo — citrusaugu eksporta un importa firmas saimnieks Monako, Džuzepe Bodilemente — zemes īpašnieks un komersants Hamburgā. Džozefs de Lurī strādāja ASV, Kanzassitijā. Slēpjoties aiz kādas amerikāņu komercfirmas izkārtnes, viņš nodrošināja narkotiku tālāku izplatīšanos pa vietējiem kanāliem. Nikolo — bijušais Lučāno «leitnants» — vadīja tirdznieciskās operācijas pašā Itālijā, īpaši tās rūpnieciskajos ziemeļos.

Sicīlijā narkotikas ieveda galvenokārt no Turcijas, Irānas un Tūnisijas. Tālāk to ceļš veda no Eiropas uz Amerikas Savienotajām Valstīm.

Uz Sicīliju narkotikas transportēja pa jūru. To piegādi organizēja Karlo Marselo (saukts arī Karloso) «ģimenei». Burukuģus ar kravu jūrā sagaidīja zvejnieku laivas, kas bija apgādātas ar spēcīgiem motoriem. Nakts tumsā steidzīgi ritēja pārkraušana un kuģīši ātri nozuda piekrastes ūdeņos. Lai ilgāk saglabātu «tiltu» un turpinātu operāciju «Apelsīns», tās autori novirzīja ASV policiju un Narkotiku apkarošanas biroja darbiniekus pa viltus pēdām. Tika izplatītas baumas, ka narkotiskās vielas Savienotajās Valstīs nonāk sardīņu konservu kārbās. «Zivtiņa» uzķērās uz āķa. Sākās sardīņu konservu medības. Tika atvērts un apskatīts tūkstošiem kārbu, kurās bija sardīnes tomātos, eļļā, dažādās mērcēs. Daudzās kārbās patiešām atrada heroīnu, tiesa gan, nelielās devās. Bet operācija «Apelsīns» deva miljardiem dolāru lielu ienākumu. Apelsīnu eksportētāji varēja atļauties ziedot desmitiem miljonu dolāru, lai virzītu aģentus pa nepareizu ceļu. Bet tie triumfēja, atnesdami priekšniecībai dažus kilogramus heroīna no sardīņu konservu kārbām un tajā pašā laikā laizdami pāri robežai tonnām narkotikas apelsīnos.

Lai turētu drošībā «tiltu» un nodrošinātu tā nepārtrauktu darbību, mafija daudz naudas tērēja ari muitas iestāžu augstāko vadītāju, tirdzniecības ministrijas un policijas augstāko ierēdņu uzpirkšanai. Tas bija nepieciešams. Tā, piemēram, liela summa nonāca ministra Matarēlo kabatā, kurš faktiski bija viens no operācijas «Apelsīns» līdzdalībniekiem. Tas kļuva zināms daudz vēlāk, kad Viterbas prāvā kāds Piskota deva liecību, kā ari no Vito Dženovēzes līdzgaitnieku Franka Monīna un de Palma Abates atzīšanās. Taču tajā laikā jau daudzi miljardi liru, tas ir, simtiem miljonu dolāru, gulēja bankās Lučāno Laimīgā, Frenka Kopolas un Džo Profači personiskajos kontos. Ņujorkas mafija pārņēma savās rokās narkotiku tirdzniecību Amerikas Savienotajās Valstīs.

Vēlāk — 1960. gadā kāds aģents savā ziņojumā FIB šefam Edgaram Hūveram rakstīja: «Kā izdevās noskaidrot, 1958. gadā no Sicīlijas uz ASV tika nosūtīs desmitiem tonnu heroīna. To paveica salas noziedzīgā organizācja, kurai bija stipras saknes daudzās sfērās un kura darbojās nelegāli. Līdzdalības likums un pilnīga klusēšana glabāja slepenībā it visu, kas attiecas uz pārvedumiem.»

Cits FIB aģents ziņoja E. Hūveram par sava komandējuma uz Sicīliju rezultātiem: «Viss, kas saistīts ar narkotiku pārvadāšanu, cieši savij dažādu mafijas grupu intereses, jo tās visas līdz asinīm cīnījās par Palermo tirgu. šīs grupas centās pakļaut savai kontrolei narkotiku pārvadājumus Marseļā, Hamburgā, Frankfurtē pie Maiņas, jo no šejienes narkotikas sūtīja uz Savienotajām Valstīm, galvenokārt uz Sentluisu, Kanzassitiju un Kanādu — Vankūveru un Monreālu.»

FIB sadarbībā ar itāliešu policiju atrada heroīnu čemodānā ar apelsīniem dzelzceļa vagonā Alsamas stacijas šķirotavā. Tika noskaidrots čemodāna nosūtītājs un adresāts, kuram jāsaņem sūtījums. Tie izrādījās Frenks Kopola un Salvatore Mankūzo. Pēdējais policijai bija pazīstams kā bijušais alkohola kontrabandas organizācijas vadītājs.

Lučāno bija spiests izbeigt operāciju «Apelsīns». Nācās atkal meklēt kontrabandai jaunus ceļus. Taču izbeigt nodarboties ar kontrabandu viņš nedomāja.

Piecdesmito gadu nogalē Lučāno izdevās pārsūtīt uz Kanzassitiju heronīna partiju, kura svēra 45 kg. No šā daudzuma tika sagatavots miljoniem sīku devu, ko par

dažiem dolāriem gabalā pārdeva patērētājiem. Pats par sevi saprotams, heroīnam tika pievienots lielā daudzumā visdāžādākais piejaukums (narkomāni nelieto heroīnu tīrā veidā, jo tas var izraisīt pēkšņu nāvi). Lučāno izdevumi šīs heroīna partijas iepirkšanai un nogādei uz ASV sastādīja 75 tūkstošus dolāru, taču tīro ienākumu varēja rēķināt miljardos dolāru, kas tuvojās Rokfelleru un Dipoņu ienākumiem. Sešdesmito gadu sākumā Lučāno atkal kļuva miljardieris un izvirzījās pasaules bagātāko cilvēku pirmajā desmitniekā.

Vidutājs šīs narkotiku partijas nogādei uz ASV bija Džo Piči, vecs Lučāno draugs, starp citu, 1946. gadā viņus abus ar vienu kuģi deportēja no Savienotajām Valstīm.

1962.   gada sākumā Spānijā arestēja trīs cilvēkus, kurus turēja aizdomās, ka viņi ir Lučāno kurjeri. Viņu nopratināšana bija ilga un rafinēta. Kontrabandisti nosauca narkotiku starptautiskās tirdzniecības vadītāja Lučāno vārdu. Itālijas kreisā prese uzsāka kampaņu, uz parlamentu plūda pieprasījumi. Sabiedrību interesēja, kā šis itāliešu-amerikāņu gangsteris varēja Itālijā netraucēti darboties. Lučāno mēģinājumi šantažēt agrāk uzpirktos politiskos darbiniekus nedeva rezultātus. No Lučāno nolēma atbrīvoties. Arī itāliešu mafija gribēja tikt no viņa vaļā un sagrābt narkotiku tirdzniecību savās rokās.

Kā parasti no rīta, izdzēris divas tases stipras kafijas, pulksten astoņos Lučāno devās uz Neapoles galveno lidostu Kapoditičīno. Te viņam bija norunāta tikšanās ar cilvēku, kas vedīs atmaskojošus dokumentus par viņa spāņu aģentiem. Lučāno automobilim sekoja melns fiatsno0 ar karabinieriem. Gaidot lidmašīnu, Lučāno bārā pasūtīja vēl divas tases kafijas. Viņš bija paradis dienā izdzert veselu duci. Zālē atradās divi karabinieru virsnieki. Lučāno tos pazina, Tie viņam sekoja it visur, kopš Spānijā arestēja trīs viņa cilvēkus. Lučāno uzsāka sarunu ar virsniekiem, piedāvāja viņiem kafiju. Viņš sacīja, ka ieradies sagaidīt Holivudas producentu, kurš gatavojas uzņemt filmu par viņa dzīvi. Pēkšņi Lučāno pakrita ar putām uz lūpām. Pēc divām minūtēm viņš bija jau miris. Policijas ārsts konstatēja nāvi. Tās cēlonis šaubas neradīja: saindēšanās ar ciankāliju. Kas novāca Lučāno — mafija vai policija? Bet varbūt viņu

novāca pēc itāliešu politiķu norādījuma, kuri baidījās no atmaskošanas?

Lučāno bēres notika Ņujorkā un bija Joti greznas. Astoņi balti zirgi vilka katafalku ar zeltā un sudrabā darinātu šķirstu. Tam sekoja 60 automobiļi ar vainagiem un neskaitāmiem ziedu pušķiem; 12 tūkstoši pavadītāju, bēru procesijā piedalījās laikrakstu korespondenti un fotogrāfi. Bēres izmaksāja 72 miljonus liru. Brīnīties nevajag: glabāja taču miljardieri!

Pēc Lučāno nāves narkotiku tirdzniecība pārgāja cilas mafijas «ģimenes» rokās.

Itālijas valdība nu jau desmitiem gadu bez panākumiem spēkojas ar Sicīlijas mafiju. Kad tās noziedzīgā darbība daudziem itāliešu sabiedrības pārstāvjiem kļuva pavisam neciešama, varas iestādes Sicīlijā iecēla jaunu policijas prefektu. Sajā amatā stājās Alberts Daila Kjēza, enerģisks un izdomas bagāts ģenerālis. Viņš sāka aktīvi gatavot operāciju «antimafija». Sākumā jaunais prefekts ievāca ziņas par to, kuri no vietējiem darboņiem pēdējo gadu laikā strauji palielinājuši savus ienākumus. Kļuva zināmi galvu reibinoši skaitļi. Dažu darboņu ienākumi auguši par 500—600%.

Arī mafija nesnauda. 1982. gada 3. septembrī desmitos vakarā ģenerālis, viņa sieva Emanuēla un miesassargs Domeniko Ruso tika apšauti ar automātiem Palermo galvenajā laukumā. Uz Dailas Kjēza bērēm ieradās Itālijas augstākās varas pārstāvji — prezidents Pertīni, premjerministrs Spadolīni, ārlietu ministrs Kolombo un desmit citu ministru. Jāpiezīmē gan, ka viņi drīz vien aizbrauca, jo Palermo iedzīvotāji, sašutuši par varas iestāžu bezspēcību, viņus izsvilpa un apmētāja ar sapuvušiem tomātiem.

Spadolīni valdība bija spiesta veikt vēl aktīvāku darbību pret Sicīlijas mafiju, izmantojot savstarpējo sāncensību starp atsevišķām «ģimenēm». Sī cīņa vilkās ilgi.

Noskaidrojās, ka pēdējos gados nesamērīgi bagāti kļuvuši sicīlieši Bontāne, Gambīno, Spatola. Viņi nodarbojās ne vien ar narkotiku kontrabandu, bet arī ar reketu. Iekams kāds nebija nomaksājis meslus mafioziem Sicīlijā, tas darbu dabūt nevarēja.

Ar šiem mafijas barvežiem tad arī cīņu uzsāka uz Sicīliju nosūtītais tiesnesis Džovanni Falkone. Vispirms viņš nodrošinājās ar apsardzi. Pie Palermo tiesas pils

ieejas vienmēr stāvēja 10 automašīnas, un neviens nevarēja zināt, ar kuru no tām tiesnesis brauks mājup Četru automobiļu ekskorta pavadībā, kur atradās detektīvi.

Drīz vien Romā Fjumičīno lidostā tika aizturēts kāds beļģis Alberts Džila ar 8 kg heroīna. Tā cena bija 1,2 miljoni Francijas franku par kilogramu. Noskaidrojās, ka Džila divas trīs reizes mēnesī vedis heroīnu no Palermo uz Ņujorku. Atceļā viņš parasti iegriezās Šveicē, samainīja dolārus pret lirām un tad nogādāja naudu Palermo. Piecu mēnešu laikā Džila bija sekmīgi aiztransportējis 169 kg heroīna un saņēmis par to vairākus miljardus dolāru. Beļģis strādāja mafijas vadībā, kas viņu ceļā apsargāja.

Līdz Alberta Džilas arestam itāliešu, franču un amerikāņu policija uzskatīja Sicīliju tikai par narkotiku pārvadāšanas tranzītpunktu. Enerģiskā nopratināšanā atklājās, ka Sicīlijā mafijai ir vismaz piecas heroīna izgatavošanas laboratorijas. Pamatojoties uz Džilas liecībām, policija sagatavoja pēkšņu iebrukumu divās Palermo piepilsētas villās. Izdevās arestēt ievērojamus mafijas darboņus — Gerlando Alberto un Mateo Bukolo. Taču vislielākā policijas veiksme bija ķīmiķa Kloda Buskes arests, kuru medīja jau daudzus gadus, taču kontrabandists vienmēr veikli izslīdēja. Tieši Buske izveidoja šīs dziļi konspirētās laboratorijas, kas bija apgādātas ar visjaunāko tehniku.

Tā tika atklāta narkotiku tranportēšanas sistēma no Tuvajiem Austrumiem caur Sicīliju un Marseļu uz Ņujorku un lielu naudas summu pārvadāšana atceļā no Ņujorkas caur Sveici uz Palermo.

Taču veltīgi domāt, ka Sicīlijas mafija tika galīgi sagrauta. Kaut arī 1982. gada 29. septembrī Itālijā stājās spēkā bargs likums cīņai ar mafiju, tiesnesim Falkonem šajā sakarā nav īpašu ilūziju. Uzradušās jaunas «ģimenes», kuru vadībā nostājušies Bačarcllo Grēki un Vejnēnko. Spriežot pēc tā, ka tās zaudēja ne mazāk un ne vairāk kā attiecīgi 24 un 49 heroīna, ko policijai izdevās pārtvert attiecīgi Ņujorkā un Milānā, šīs «ģimenes» veic liela apmēra narkotiku kontrabandas operācijas.

1984. gadā uz Šveices'un Itālijas robežas netālu no Lugāno atgadījās interesants notikums. Vairāki Sicīlijas zemnieki mēģināja iekļūt Šveicē, lai nogādātu uz VFR savu kravu — lielu partiju mandarīnu un apelsīnu, kas

izaudzēti Grieķijā. Itāliju viņi jau bija veiksmīgi šķērsojuši. Taču Šveices muitnieki vēl nebija aizmirsuši, kā drīz pēc kara beigām kontrabandisti pārsūtīja narkotikas apelsīnos. Lučāno Laimīgā plaši pazīstamā lieta par narkotikām pildītu apelsīnu pārvešanu joprojām bija labā atmiņā.

Un tiešām, pārbaudē atklājās, ka citrusaugļos ir narkotikas. Neveiksmīgos kontrabandistus sāka stingri pratināt. Nonīkuši vairākas dienas vieninieku kamerās, kontrabandisti pastāstīja daudz interesanta. Viņu liecības izgaismoja citas — daudz plašākas itāliešu kontrabandistu operācijas. Kļuva zināms, ka 1980. gada vasarā Cīrihē notikusi vairāku bosu tikšanās, kas kontrolē starptautisko tirdzniecību ar narkotikām. Viņi arī bija vienojušies par heroīna pārvešanu augļos. (Pagrīdes biznesa bosi tiekas visai reti.) Viņi vienojās par interešu sfēru sadalīšanu dažādās valstīs — Itālijā, Francijā, VFR un Anglijā. Katrs boss ieguva noteiktu rajonu kontrabadai un narkotiku tirdzniecības orgonizēšanai uz vietas. Līdztekus kļuva zināms, ka nolemts operācijās gūtos lielos ienākurtltfs noguldīt Savienoto Valstu bankās. Acīmredzot notvertā heroīna partija nebija pirmā, tāpēc ka kurjers jau bija nosūtīts uz Ņujorku, kur viņam vajadzēja hoguldīt banku kontos pa vienam miljonam dolāru.

No sicīliešiein iegūto informāciju Šveices varas iestā• des darīja zināmu ieinteresētajām valstīm. Tūdaļ iekrita vesela virkne kontrabandistu dažādās valstīs. Tā, piemēram, Spānijā izdevās notvert pazīstamo Palermo mafijas vadoni Gaetāno Badalamenti.

Aresti Lugāno tomēr pagrīdes tirdzniecību neietekmēja. Pat lielu heroīna partiju zaudējumus kontrabandisti uzskata par dabisku parādību. Tos viņi kompensē, pārdodot citas narkotiku partijas par paaugstinātām cenām.

J984. gadā Marseļas tiesas namu bija ielenkušas lielas policijas vienības. Katru, kurš mēģināja iekļūt tiesu pilī, rūpīgi pārmeklēja. Seit norisa prāva, kurā tiesāja kādu Gaetāno Dzampo. Uz apsūdzēto sola sēdēja arī viņa sieva Kristīna, grāmatvedis Dietēls un vēl 40 cilvēki.

Dzampo bija tipisks gangsteris, kurš daudzus gadus tika kontrolējis noziedznieku impēriju Āfrikas dienvidos. Sis mazais, vārgais cilvēciņš, kuram bieži uznāca ģīboņi, bija ne vien ievērojams franču mafijas vadītājs, bet ari pagrīdes spēļu un izpriecu namu saimnieks Nicā, Kannās un Marseļā. Viņam piederošajās villās kalnos

Francijas dienvidos pārstrādāja tīrvielās no Austrumiem atvesto heroīnu. Viņa rokās atradās plašs narkotiku tirdzniecības tīkls. Ar viņa rokām bija organizētā un izdarīts ne mazums asiņainu noziegumu.

Sevis un savu padoto aizstāvībai Dzampo bija nolīdzis 90 advokātus, kuri mēģināja panākt apsūdzības uzturēšanu vienīgi par finansu mahinācijām.

Tiesā k[uva zināmi daudzu politisku darbinieku uzvārdi, kuri izrādījās saistīti ar MarseJas mafiju.

Dzampo arestēja laikā, kad franču policija ieguva savā rīcībā jaunus tehniskus līdzekļus, ar kuriem iespējams atklāt heroīna izgatavošanas pagrīdes laboratorijas. Speciāls helikopters, kurā uzstādīti elektroniskie aparāti, jau no vairāku kilometru attāluma pēc narkotiku smārda noteica slepeno laboratoriju atrašanās vietu. Jaunie tehniskie līdzekļi ievērojami veicināja policijas panākumus cīņā ar narkotiku kontrabandu. Tā, piemēram, 1983. gadā tika konfiscēts 220 kg kokaīna, tas ir, trīs reizes vairāk nekā iepriekšējā gadā, kā arī 168 kg heroīna. Salīdzinot ar iepriekšējo gadu, par 20% palielinājās arestēto heroīna uzpircēju un tirgotāju skaits.

Tomēr — ak vai! Tā ir tikai neliela daļa no narkotiku daudzuma, kas tiek ievestas un pārstrādātas Francijā. Turklāt narkomānu skaits valstī nebūt nesamazinās, bet gan nemitīgi pieaug.

«Zelta trīsstūris»

Āzijā vietu, kur satiekas triju valstu — Birmas, Laosas un Taizemes — robežas, dēvē par «zelta trīsstūri». Tas tāpēc, ka šeit savu ceļu uzsāk milzu apmēru pagrīdes tirdzniecība.

Sen zināms, ka Austrumu zemēs kopš neatminamiem laikiem smēķē opiju. Par fo liecina līdz mūsdienām saglabājušies rakstu darbi. Kur tad Austrumzemēs aug opija magones, par kurām klusē valsts statistikas dokumenti?

Aerofotouzņēmumi rāda, ka Āzijas dienvidos ir divi reģioni, kur lielā daudzumā audzē magones. Tie atrodas Dienvidaustrumāzijas grūti pieejamo kalnu rajonos, kurus pārsvarā apdzīvo tpizomiešu ciltis un tā saucamās Sanu valsts iedzīvotāji Birmā, kas izolēti no ārpasaules. Kamēr vien cilvēki te dzīvo, viņi audzē magones un rīsu. Gadu no gada decembrī un janvārī veselas ģimenes ap

strādā magones, lai no tām iegūtu masu, kas atgādina gumiju. Sie nelielie lauciņi, kas paslēpti starp mežiem un kalnu grēdām, gadā spēj ražot ap tūkstoš tonu jēlvielas, kuras pietiek, lai apskurbinātu miljoniem narkomānu. Mjao, jao un lu ciltīm opija pārdošana, tāpat kā turku zemniekiem, par kuriem jau stāstījām, ir vienīgais ienākumu avots.

Ilgus gadus opiju par smiekla naudu uzpirka liela mēroga kontrabandists Lo. Viņam piederēja arī opija pārstrādāšanas rūpnīca. Viņa kalpībā bija pieci tūkstoši cilvēku, kas apsargāja automašīnas ar opiju un bija gatavi atvairīt policijas vai citu kontrabandistu uzbrukumus.

1973.  gada vasarā Birmas policijai izdevās uziet un izpostīt Lo rūpnīcu. Izdevās arestēt arī daļu viņa algotņu, tomēr vairums aizbēga. Pats Lo paslēpās Taizemes džungļos un tikai pēc ilgas meklēšanas viņu notvēra. Lai ari bija gūta liela uzvara, tomēr pilnīgi apturēt narkotiku kontrabandu neizdevās. Līdz pat šim laikam Birmas kalnos un džungļos slēpjas sakauto gomindana bandu atliekas, kas turpina nodarboties ar opija kontrabandu, tiesa, mazākos apmēros. Pārāk lielus ienākumus dod šī kontrabanda, lai no tās varētu atteikties.

Sanu ciltīm dažreiz izdodas organizēt karavānas, kuras opiju nogādā Taizemes pierobežas ciematos un saņem par to no 3 līdz 20 dolāriem par kilogramu. Viņi ir tik nabadzīgi, ka tāda nauda viņiem šķiet vesela bagātība.

1971.   gadā no Birmas caur Bangkoku uz Eiropas un ASV pagrīdes tirgiem tika nogādātas apmēram 75 tonnas opija. Lai aiztransportētu tādu daudzumu, kontrabandas organizatori nekautrējās izmantot jebkurus līdzekļus. Viņi izmantoja pat to, ka ASV agresijas laikā Vjetnamā kritušo karavīru līķiem izņēma iekšējos orgānus un to vietā ielika narkotikas plastikāta maisiņos. Tādā veidā narkotikas ar lidmašīnām tika nosūtītas uz ASV, kur kontrabandisti veikli izņēma savu kravu.

1972.  gada decembrī amerikāņu armijas karaspēka daļas šoferis atlidoja no Bangkokas, pavadīdams Pentagona aizokeāna avantūrā divu kritušo kareivju līķus. Policija zināja, ka nelaiķi ir piepildīti ar narkotikām. Taču kontrabandistus par to kāds paguva brīdināt. Paketes, kurās bija 25 kg heroīna, viņi pasteidzās pievākt kādā no starpposmu lidlaukiem. Tomēr kontrabandistiem

nācās atsacīties no šādas ciniskas narkotiku pārsūtīšanas metodes.

Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados Birmā opija uzpirkšanu un kontrabandas tirdzniecību savas rokas sagrāba kāds Mo Heins, Sanu valsts, kuru neviens nekad nebija atzinis, viltus valdnieks. Viltvārdis ar_ algotu rīkļurāvēju palīdzību atņēma zemniekiem savākto opiju. Džungļos rūpīgi paslēptas un algotņu modri apsargātas strādāja Mo Heina laboratorijas. Algotņi visā pilnībā rūpējās arī par narkotiku nogādi līdz tuvākajiem tirdzniecības punktiem.

Jāpiezimē, ka šajā Birmas rajona katru gadu tiek saražots vairāk nekā G00 tonnu opija. Vairak nekā trešā daļa no šā daudzuma nonāk ASV tirgū.

Cīņā ar Mo Heina bandām līdz ar policiju nepārtraukti tiek iesaistīta Birmas armija. Taču šīsciņas iznākums ir gaužām pieticīgs. Valsts teritoriju klāj necaurejami džungļi. Kad Birmas karaspēks sāk pārāk vajāt Mo Heina vienības, tās nozūd mežos un pāriet Taizemes teritorijā. Seit, 50 kilometrus no robežas, atrodas Mo I leina štābs.

Birmas valdība cīnās ne vien pret narkotiku kontrabandu, bet arī pret opija magoņu audzēšanu. Vietās, kur zemnieki sēj magones, varas iestādes visādi sekmē tādu kultūru kā kafijas, tējas un tabakas audzēšanu. Birmas valdība atver speciālas slimnīcas narkomānu ārstēšanai, pastāvīgi veic lielu izskaidrojošu medicīnas propagandu viņu vidū.

Turpretī Taizemes varas iestādes parasti netraucē narkotiku tirgoņu bandu darbību un tikai laiku pa laikam iesaistās sadursmēs ar tiem. Tā, piemēram, 1983. gada jūlijā «Zelta trīsstūrī» valdības karaspēks veica lielu tvarstīšanas operāciju, kuras gaitā konfiscēja vairak nekā 100 kg narkotiku, to skaitā 10 kg tīra heroīna, kā arī vairāk nekā 500 litrus opija šķīduma. Tika atklātas trīs narkotiku pārstrādāšanas laboratorijas un liels daudzums mīnu, lomžetēju un granātmetēju. Tika iegūts tik daudz automātu, ka ar tiem varēja apbruņot vismaz pulku kareivju.

Operācijas laikā kļuva zināmi interesanti apstākļi: pirmkārt, visi iegūtie ieroči izrādījās amerikāņu ražojums. Tādas pašas izcelsmes bija arī pudeles ar ķimikālijām, kas nepieciešamas heroīna ražošanai.

Otrkārt, tika atklāta liela ASV Centrālās izlūkošanas

pārvaldes darbinieku grupa, kas uzturēja noziedzīgus sakarus ar opija bandītiem, lai ar to palīdzību izraisītu karu pret Dienvidaustrumāzijas valstīm, kuras izvēlējušās sociālistiskās orientācijas ce|u. Si CIP darbinieku grupa faktiski palīdzēja «opija karaļiem» noslēgt savstarpēju vienošanos par ietekmes sfērām, par saņemto ieroču sadali un daudziem citiem jautājumiem.

Dienvidāzijas un Dienvidaustrumāzijas kontrabandisti

Daļu opija, ko iegūst Dienvidāzijā, patērē daudzajās smēķētavās, kuras joprojām darbojas Taizemes, Malaizijas, Birmas pilsētās un ciematos un Honkongā. Ilgu laiku šā reģiona zemēs opija smēķēšana netika liegta. Pārējo opija daļu, galvenokārt Taizemē, pārstrādā morfijā. Morfiju ražo presētās briketēs.

Kāds kontrabandists reiz iedomājās briketes zīmogot ar zīmogu «Kvalitāte 999». Sādu zīmogu parasti uzspiež rafinētā zelta stieņiem, ar to apzīmējot preces augsto kvalitāti. Drīz vien viņam radās sekotāji un uz brikešu blokiem parādījās tādas zīmes kā «OR», «AAA», «A» un pat nosaukumi «Pūķis», «Divi tīģeri» utt. Citas narkotikas arī tiek šķirotas: «Pūķis un pērle», «Divgalvainais pūķis un pērle», «Zelta samts», «Stiprais lauva» un citi.

Nereti piedāvā morfiju, iesaiņotu zeltītā vai citas spilgtas krāsas plastikātā, uz kura, uzspiesta zīme «OK», kas nozīmē — derīgs smēķēšanai. Tādu ārēji nevainīgu apzīmējumu savai precei izdomājuši cigarešu fabrikanti.

Par pasaulē vislielākajiem opija tirdzniecības centriem Dienvidaustrumāzijā kļuvušas trīs jūras ostas: Bangkoka, Singapūra un Honkongā.

Taizemes galvaspilsētā Bangkokā ir ļoti daudz narkomānu, daudz vairāk nekā jebkur citur Āzijā. Kāda šis pilsētas hospitāļa galvenais ārsts atzina, ka 1963. gadā viņa ārstniecības iestādē uzskaitē bijuši 400 tūkstoši narkomānu. Narkomānus ar heroīnu apgādā vietējā mafijā. Narkotiskās vielas ar lidmašīnām nogādā Siāmas 11c? — netālu no Bangkokas, kur lidotāji paketes izsviež ūdenī. Morfiju labi iepako, iepriekš pie paketēm piestiprinot glābšanas riņķus, lai tās būtu vieglāk izzvejot. Visapkārt šaudās tūkstošiem džonku un sampānu ar ananasiem, banāniem, bambusa svaigajām atvasēm un visdažādākajiem dārzeņiem. Nekāda policija un muita nevar riodro-

šināt kontroli pār laivu, kurā ved narkotikas. Mēģini nu sameklēt to šajā armādā!

Organizāciju vada kāds Cu Džau. Viņu neviens nav redzējis un nekad nav arestējis. Bet viņš, kā runā, no policijas neslēpjas un bieži izbrauc uz Singapūru un Borneo salu.

Mafijas pārstāvji dzīvo Bangkokā, Honkongā, Singapūrā. Viņi ir sava «amata» lietpratēji. To «pieredze» pāriet no paaudzes uz paaudzi. Viņu vidū ir augsti kvalificēti ķīmiķi, kas nodarbojas ar heroīna izgatavošanu.

No Bangkokas narkotikas nogādā Malaizijā un tālāk Singapūrā. Tur tās iekrauj kuģos, kas dodas reisos gar Āzijas krastiem. .Tādā veidā Taizemes narkotikas nonāk Honkongā.

Jūras ceJojumam narkotikas tiek speciāli sagatavotas. Tās iesaiņo vairākkārtīgā polietilēna plēvē un ievieto parastās metāla kannās. Katrā kannā ir 25 kg heroīna. Par kuģa ierašanos ar narkotiku kravu kontrabandisti savus līdzdalībniekus iepriekš brīdina ar nosacītu kodu pa telefonu vai telegrāfu. Kuģim uz borta ir sava pazīšanas zīme. Kad kuģis tuvojas krastam, kannas, kurām ir piestiprināta aukla un pludiņš, kā mīnas nolaiž ūdenī. Norunātā vietā tās izzvejo zvejnieki. Zvejnieku džonku Honkongā ir daudzi tūkstoši. Ostas apkaimē zvejnieku laiviņas kā mazas zivtiņas peld milzīgos baros.

Pēc policijas ziņām, Honkongā ir vairāk nekā 100 tūkstoši narkomānu. Izmocītām sejām, klejojošu skatienu viņi staigā pa pilsētu vai nereti guļ tieši uz trotuāriem, piespiedušies namu sienām. Taču tas ir smags transs: '/4 daļa Honkongas narkomānu smēķē opiju, 3 /4 iešļircina heroīna šķīdumu; 1 kg opija Honkongā maksā tūkstoš dolāru, 1 kg morfija — 3 tūkstoši, bet 1 kg balta, attīrīta heroīna — 9 tūkstoši dolāru.

Nav iespējams izbeigt vai apturēt narkotiku kontrabandu šajā starptautiskas nozīmes ostas pilsētā, kur koncentrējušies vairāk nekā 4 miljoni iedzīvotāju. Tfi, piemēram, 1972. gadā katru mēnesi Honkongas ostā piestāja 4525 kuģi.

Protams, muitas sardzei ir to aizdomīgo kuģu saraksti, kuri pierakstīti Bangkokā, Singapūrā un Taizemē. Taču tas nenozīmē, ka laivai būtu grūti piebraukt pie šāda kuģa pakaļgala ar tādu aprēķinu, ka kāds no komandas locekļiem pametīs virvi, kuras galā piesiets sainis ar narkotikām. Ostu administrācijas cīņā ar narko

tiku kontrabandu cenšas iesaistīt kuģu komandējošo sastāvu. Tiek izdotas speciālas brošūras flotes virsniekiem, kurās Izskaidrots, kā narkotikas nokļūst uz kuģa un kā jāapgaismo kuģis, lai ikvienas džonkas vai sampāna tuvošanos naktī varētu viegli pamanīt. Taču šādu pasākumu rezultāti ir visai niecīgi.

Honkonga ir arī galvenais narkotiku pārkraušanas punkts ceļā uz Filipīnām un Japānu.

Heroīna patēriņš Japānā nemitīgi palielinās. Vairumtirdzniecības cena tam ir samērā stabila un tāda pati kā Amerikas Savienotajās Valstīs: 27 tūkstoši dolāru par 1 kg. Mazumtirdzniecībā tā cena pieaug no 83 līdz 280 tūkstošiem dolāru par vienu kilogramu. Sī milzīgā cenas starpība bija cēlonis tam, kāpēc to nogādā no Taizemes un Honkongas uz Tokiju un Osaku. No šejienes heroīns nokļūst ASV. Agrāk heroīnu samērā nelielā daudzumā Japānā ieveda galvenokārt amerikāņu kareivji un citas personas, kas piedalījās ASV karā Vjetnamā. Tolaik Sai» gona bija galvenā nosūtīšanas vieta.

1971. gada decembrī Ņujorkas ostā aizturēja kādu Filipīnu diplomātu, kurš līdzi veda čemodānu ar Āzijas heroīnu. Pēc dažiem mēnešiem Ņujorkā pie Bruklinas tilta tika pārtverta vēl viena partija heroīna. Tas bija baltais heroīns no Dienvidaustrumāzijas. Tā mazumtirdzniecības cena bija 10 miljoni dolāru par 1 kg. No tā varēja secināt, ka Francijas mafiju heroīna piegādē sākuši izspiest Āzijas kontrabandisti.

ASV un Taizemes policija veica kopēju mēģinājumu aizšķērsot ceļu opijam uz Taizemes un Birmas robežām. Taču līdz opija piegādātāju saknēm nokļūt neizdevās.

« dzeltenā» mafija

Visjaunākā starp noziedzīgajām organizācijām ir «dzeltenā» mafija. Viena no tās «ģimenēm» sev noskatījusi ASV Rietumus — Kalifornijas štatu, it īpaši Losandželosu.

1975. gadā Vjetnamas Demokrātiskās Republikas karaspēks padzina no valsts dienviddaļas Saigonas marionešu armiju. No turienes aizgāja arī pēdējās amerikāņu karaspēka daļas. Kopā ar viņiem uz Savienotajām Valstīm devās visi tie, kas bija piedalījušies noziegumos pret vjetnamiešu tautu — soda ekspedīciju dalībnieki, nodevēji, spekulanti, narkotiku tirgotāji un citas odiozas per*

sonas. Pavisam ASV dažādos štatos saradās ap 400 tūkstoši tādu bēgļu. Puse no tiem savācās Kaliformjā Citi apmetās Teksasā, Meksikas līča krastos un sāka nodarboties ar krevešu zveju. Tas nepatika viņu Teksasas konkurentiem, un sākās bruņotas sadursmes. Zvejnieku flotiļu kuģi bieži vien atgriezās ostās ar ievainotiem zvejniekiem.

Sīs imigrācijas vidē tad arī izveidojās vienības, kas veido «dzelteno» mafiju, kura nodarbojas ar reketu, narkotiku kontrabandu un citiem nosodāmiem darbiem. Tās locekļiem ir bagātīga cīņas pieredze, kas iegūta savā dzimtenē cīņā pret demokrātiskajiem spēkiem. Tā rīkojas cietsirdīgi un enerģiski, pārspējot pat savus amerikāņu kolēģus.

1982. gada 30. augustā franču žurnāls «Le Point» publicēja rakstu, kurā atmaskota «dzeltenā» mafija un tās vadonis — maršals Ngujens Kao Ki. Pēc profesijas lidotājs, Ngujens Kao Ki komandēja visus Dienvidvjetnamas gaisa kara spēkus. 1975. gadā neveiksmīgais ģenerālis kopā ar saviem amerikāņu saimniekiem bēga no Saigonas. Pie tam viņam izdevās izvest uz Kalifornij u 600 miljonus dolāru zelta stieņos.

Jaunajā dzīvesvietā Losandželosā ģenerālis izkārtnes dēļ atvēra nelielu veikaliņu tirdzniecībai ar alkoholiskajiem dzērieniem. Taču faktiski viņam izdevās, izlietojot Vjetnamas tautai nozagto un no Saigonas izvesto zeltu, noorganizēt pagrīdes tirdzniecību ar narkotikām. Tā neveiksmīgais lidotājs un karavadonis kļuva par «dzeltenās» mafijas «krusttēvu». «Cīnītājs pret komunismu» Dienvidvjetnamā pārvērtās par parastu bandītu Amerikas Rietumos.

Septiņdesmitajos gados Francijā darbojās gangsteru organizācija, kas ieveda no Bangkokas tur izgatavoto tā saucamo rozā heroīnu, kuram jauca klāt kofeīnu. Sis heroīna paveids sekmīgi konkurēja ar balto heroīnu, kuru ražoja Marseļā. Rozā heroīna parādīšanās strauji nosita cenas: Parīzē par gramu heroīna prasīja tikai 600 franku.

Policija bandu meklēja veselus piecus gadus. 1982. gada augustā Parīzē, Latīņu kvartālā, policijas brigāde, kuru vadīja komisārs Momerēns, nāca uz pēdām vietai, kur pulcējās heroīna tirgotāji, galvenokārt imigranti. Tic bija tikai mažumtlrgotāji. Kratīšanas laikā atrada 0,5 kg heroīna. Tūlīt pēc tam atklāja narkotiku lieltirgotāju centru, konfiscējot 14 kg heroīna čemodānā

ar dubultdibenu un 8 kg heroīna, sadalītu atsevišķās lielās partijās.

Heroīnu bija atvedis 46 gadus vecs taizemietis, kuru notvēra hotelī pie Parīzes Ziemeļu stacijas. Kā noskaidrojās, savu kravu viņš lidostā bija nodevis diviem gangsteriem, kuri norādīja viņam hoteļa adresi un iedeva biļeti uz lidmašīnu atceļam.

Parīzes piepilsētā Senklū policija atklāja kādu dzīvokli, kurā kontrabandisti tīrajam heroīnam jauca klāt kofeīnu un pēc tam to pārdeva franču narkotiku tirgotājiem. Seit izdevās arestēt ari mafijas vadītāju Kao Vongu. Līdz ar narkotiku tirdzniecību šis gangsteris guva ienākumus arī no pagrīdes spēļu nama emigrantu vajadzībām. Izdevās konfiscēt arī tūkstošiem visdažādākās vērtības spēļu mārku, kuras azarta spēlēs aizstāj naudu.

Kao Vongs vadīja visai sazarotu organizāciju. Viena brigāde viņam piegādāja narkotikas, cita pārdeva, trešā brigāde darbojās neatkarīgi no pārējām, apgādāja organizāciju ar kofeīnu, kuru pirka pie kāda farmaceita Parīzes XX apgabalā. Jāpiebilst, šis farmaceits nopratināšanā paskaidroja, ka viņš pārdevis desmitiem kilogramu kofeīna it kā aiz tīri «patriotiskiem» apsvērumiem, cerēdams, ka izlietotais kofeīns cels… Parīzes viesstrādnieku darba ražīgumu.

Atklājot pagrīdes kontrabandas organizāciju, policijai Izdevās atrast arī tā bandas locekļa telefona numuru, pie kura glabājās par pārdotajām narkotikām ieņemtā nauda. Bez tam vairāku arestēto kontrabandistu jostās tika atrasti 500 tūkstoši franku. Katram no viņiem bija līdzi pamatīgs albums ar fotogrāfijām — «Parīzes suvenīrs», kur arī bija paslēptas lielas naudaszīmes.

Uz ASV caur Meksiku

Amerikas Savienotajām Valstīm, kas ir galvenās heroīna patērētājas, ir vairāk nekā 2 tūkstoši jūdžu gara kopēja robeža ar Meksiku — no Meksikas līča līdz Klusajam okeānam. Tā stiepjas lielākoties pa tuksnešainiem rajoniem un Iezīmēta vienīgi ar dzeloņstiepļu žogu. Kontrabandisti nereti viņiem vien zināmās vietās pār to pārsviež paketes ar heroīnu. Privātās lidmašīnas robežu pārlido brīvi un pSc vajadzības nolaižas jebkurā vietā klusā rajonā. Nelielas jahtas izbrauc okeānā uz Zveju vai tāpat

vien atved apūtā uz ūdeņiem savus īpašniekus no Amerikas Savienotajām Valstīm. Kas gan var izsekot, vai jahta nedodas uz dienvidiem, uz Meksikas ostām?

Valsts galvaspilsētā Mehiko heroins nonāk kontrabandas ceļā no Eiropas ar regulāro reisu lidmašīnām. Tālāk narkotiku ceļš ved uz ASV.

Ari pašā Meksikā izgatavo narkotikas. Meksikāņi opiju ražo jau kopš otrā pasaules kara laikiem.

Kāds izveicīgs Sanfrancisko iedzīvotājs nolēma, ka opija magones var sekmīgi audzēt arī Meksikā. Viņš devās uz Sinaloa provinci, kas atrodas grūti pieejamā vietā pie Kalifornijas līča krastiem. Seit, Sinaloa, Durangas un Civavas ielejās, izņemot arbūzus un labību, neko citu neaudzēja, jo te ir akmeņainas augsnes. Ielejās dzīvojošie zemnieki piekrita audzēt magones, par kurām viņiem solīja maksāt dolārus. Maksa tika solīta neliela, taču zemnieku trūcīgajam budžetam visai ievērojama.

Meksikas opijs kvalitātes ziņā nevar sacensties ar Āzijā ražoto. Tas ir dzeltens un satur tikai no 60 līdz 70% narkotikas. Taču tas ir arī daudz lētāks — 12— 13 tūkstoši dolāru par 1 kg.

Meksikas valdība mēģināja aizliegt magoņu audzēšanu. Taču nesekmīgi. Uz karavīriem, kas ieradās realizēt valdības aizliegumu, zemnieki atklāja uguni no automātiem, kurus viņiem piegādāja kontrabandisti no ASV.

Heroīna ražošana Meksikā strauji palielinājās. Kalnos labi maskētās slēptuvēs fermu tuvumā tika iekārtotas pagrīdes laboratorijas, kurās opija jēlvielu pārvērta par heroīnu.

Uz ASV kontrabandisti visbiežāk sūta heroīnu caur Elpaso, Laredo un Braunsvilu. Kalifornijā, kas robežo ar Meksiku, ir 50 tūkstoši narkomānu. Viņi visi lieto narkotikas, kas nāk no Meksikas, ‘/4 daļa Čikāgā pārdotā heroīna arī nāk no Meksikas.

Amerikas Savienotajās Valstīs ātri izplatījās ziņa par lēto meksikāņu heroīnu. Uz Meksiku sāka traukties «tūristu» straume. Svētku dienās un brīvdienās caur Sanisidro robežpunktu vien Meksikā iebrauc desmitiem tūkstošu automašīnu ar vairāk nekā 200 tūkstošiem amerikāņu. Rūpīgi pārbaudīt katru automašīnu, to īpašniekus un bagāžu atceļā uz ASV amerikāņu robežsargiem nav pa spēkam.

Turklāt, ja heroīnu ved pats meksikāņu kontrabandists, tad viņu pavada vairāki «pistolero» — ar pamatīgiem

koltiem bruņojušies zibeņze||i, kuri pilda sargu funkcijas, robežu nelegāli pārejot. Nereti viņi uzsāk apšaudīšanos ar muitniekiem un robežsargiem un vienmēr uzvar. Labāk ar viņiem neielaisties.

Parastais pasūtījums ir 3—5 grami. Pēc stundas vai divām pircējs ierodas bārā vai kafejnīcā. Viņš jau zina, ka šajā kafejnīcā, vīriešu tualetē aiz skalojamās kastes, virtam jau nolikta paciņa, kurā ir viņa pasūtījums. Visai operācijai vajag ne vairāk par divām trim minūtēm. Indes paciņa parasti maksā 100 dolārus.

Marihuānas tirdzniecība

No Meksikas uz ASV ceļo ne tikai heroīns. 1973. gada februārī Losandželosas jūras ostā uz kravas kuģa «Don Miguel» kontrabandistiem konfiscēja 7660 kg marihuānas. Kā varēja secināt no dokumentiem, kuģis no Meksikas bija ieradies ar kafijas kravu.

Pēc izskata tas ir pavisam nekaitīgs augs. Tā zinātniskais nosaukums botānikā ir cannabis sativa. Augumā tas sasniedz 1,8—2,9 metrus. Lapas šauras, durstīgas; ziedi sīciņi, neizskatīgi. Tomēr šis augs kjuvis plaši pazīstams. Miljoniem mūsu planētas iedzīvotāju to lieto kā piedevu ēdieniem, smēķē izkaltētas lapas, dzer tā uzlējumu.

Ēģiptieši šo augu nosauca par hašišu. Marokā to dēvē par kifu, Dienvidāfrikā par dagu, bet Meksikā par marihuānu. Ang|iem un amerikāņiem šis augs ir indiešu kaņepe. Ir vēl arī žargonvārdi, kā «zālīte», «zirnītis». Mediķi savukārt to sauc par noziedzības un elles zāli.

Austrumu zemēs hašiša pīpēšana izplatīta kopš senseniem laikiem. To piekopa jau senajā Asīrijā VII gadsimtā pirms mūsu ēras. V gs. pirms mūsu ēras Herodots stāstīja, ka dažas šā auga sēkliņas, uzbērtas uz nokarsētiem akmeņiem, iztvaiko smaržu, kuru ar labpatiku ieelpo cilvēki. Indijā cannabis sativa lieto medicīnā jau vairāk nekā 2 tūkstošus gadu.

Musulmaņu zemēs Korāns aizliedz lietot alkoholu. Dažkārt musulmaņi to aizvieto ar hašiša smēķēšanu. Daudzi no viņiem narkotiku skurbumā gūst mierinājumu.

Hašiša smēķēšana kapitālistiskajās valstīs guva lielu izplatību samērā nesen. Bet Anglijā septiņdesmito gadu vidū, pēc nepilnīgām ziņām, hašišu smēķēja ap 4 miljoni cilvēku. Londonā, Kopenhāgenā, Frankfurtē pie Maiņas un daudzās ASV pilsētās nereti var ieraudzīt, ka jauniešl deju laukumos, diskotēkās un klubos smēķē kaut kādas īpašas cigaretes ar saldenu smaržu.

Starptautiskais narkotiku birojs Vīnē apgalvo, ka desmitiem miljonu mūsu planētas iedzīvotāju pastāvīgi lieto hašišu. Narkomānu vidū, kuri lieto marihuānu, bieži vien sastopami imigranti, cilvēki, kas, meklējot darbu un iztiku, pametuši savu dzimteni un ieradušies citās valstīs, kā arī hipiji un studenti.

Heroīna kontrabandistus parasti dēvē par «nāves tirgoņiem». Turpretī marihuānas kontrabandistus kapitālistiskajās valstīs nereti sauc par «prieka pārdevējiem». Hašiša smēķēšana patiešām negrauj cilvēka veselību tik radikāli kā, piemēram, heroīns, tomēr arī tā nodara kaitējumu organismam un krasi samazina darbaspējas. Univesitāšu profesori, starp citu, izsaka domas, ka studentiem, kuri lieto marihuānu, pazeminās sekmju līmenis, ka viņi bieži vien nav spējīgi nolikt eksāmenus, pabeigt izglītību, ka viņiem notrulinās atmiņa, vājinās attapība.

Savukārt sociologi tādās valstīs kā, piemēram, ASV, spiesti konstatēt, ka marihuānas lietošana palielina noziedzību.

Cilvēks, izsmēķējis cigareti ar hašišu, kļūst bīstams pie automašīnas stūres, jo zaudē paškontroli. Marihuānas lietošana rada visatļautības sajūtu. Vai gan jāpierāda, cik tas ir bīstami, kad tāds cilvēks vada automašīnu ar ātrumu 60 km stundā pa lielpilsētas ielām? Jau šā iemesla dēļ vien vairumā Rietumeiropas valstu marihuānas lietošana kategoriski aizliegta.

Aizliegums savienojumā ar pieprasījumu vērš marihuānu par izdevīgu kontrabandas objektu.

1925. gadā Zenēvas* konference līdz ar citām bīstamām narkotiskajām vielām aizliedza ražot, pārdot un pārvadāt arī marihuānu. Daudzas valstis ir ratificējušas šo lēmumu. 1961. gada konvencija to papildināja ar noteikumu, ka marihuānas lietošana atļauta vienīgi medicīnā. Tomēr marihuānas kontrabanda kopš tā laika ne vien nav mazinājusies, bet gluži otrādi — pieaugusi. Ja vēl pirmš dažiem gadiem Amerikas Savienotajās Valstīs gadā ieveda ap 50 kg marihuānas, tad tagad šīs narkotikas kontrabanda • sasniedz daudzas tonnas. 1965. gadā ASV ieveda 5000 kg, bet 1972. gadā jau 190 tūkstošus kilogramu marihuānas. To izmanto 400 miljonu narkotisko cigarešu pagatavošanai, un katra no tām

maksā vienu dolāru. Ja ņem vērā, ka muitniekiem izdodas konfiscēt tikai no 1 lidz 10% kontrabandas, tad jāsecina, ka par 1982. gadā pārdoto marihuānu kontrabandisti ieņēma 4 miljardus dolāru.

Meksikā marihuānu var nopirkt par 10 dolāriem kilogramā. Taču uz Meksikas un ASV robežas kilograms maksā jau 30 dolārus. No viena kilograma marihuānas var pagatavot 2,5 tūkstošus cigarešu, kas, pārdodot mazumtirdzniecībā, maksā 2,5 tūkstošus dolāru. Citiem vārdiem sakot, ienākums no viena kilograma marihuānas realizācijas ir 2470 dolāri. Ja atskaita izdevumus par cigarešu čaulītēm un samaksu par to piepildīšanu, kā arī citas izmaksas, tad ienākums par katru ievestu kontrabandas marihuānas kilogramu ir 2000—2200 dolāru jeb ap 7000%. Apmēram tādi paši ienākumi no narkotiku kontrabandas ir Rietumeiropā. Tādu pasakainu peļņu kapitāla zemēs, izņemot narkotiku kontrabandu, nedod neviens cits bizness.

Taču ienākumi no heroīna kontrabandas ir ievērojami lielāki, jo šīs narkotikas svars un apjoms ir daudz mazāks nekā marihuānai.

Gangsteris, kontrabandists — vai nu tas ir korsikānis, vai amerikāņu mafijas pārstāvis — pērk heroīnu Francijas pagrīdes laboratorijās, maksājot 7,5 tūkstošus par kilogramu, un, pārdodot vairumā, ieņem par to

22,5   tūkstošus dolāru par kilogramu. Iepērkot Meksikā marihuānu, kuras cena ir 30 dolāri par kilogramu, tad, realizējot to ASV, maksimālā peļņa būs 250 dolāri par kilogramu. Sāds kontrabandists ar mazumtirdzniecību nenodarbojas: tas nav viņa darbs, jo nav tā vērts. Viņam ir izdevīgāk nodarboties ar heroīna kontrabandu. Marihuānu atstāj tiem, kas gatavi samierināties ar mazākiem ienākumiem.

Marihuānas kontrabanda atrodas organizācijas rokās, kura izmanto nelegālo emigrantu grupas no Āzijas valstīm uz ASV un citām kapitālistiskajām valstīm. Bez tam ir ne mazums vienpatņu, kas ved kontrabandas marihuānu paši uz savu roku. Kāds meksikānis, kuru aizturēja Sanisidro pilsētiņā uz Meksikas un ASV I<alifornijas štata robežas ar 190 kg marihuānas, atzinās, ka iepircis to par 10 dolāriem kilogramā un gribējis Sanfrancisko izdevīgi pārdot.

Marihuānas kontrabandā galvenās grūtības sagādā transportēšana. Parasti to presē blokos pa vienam kilo

gramam un saiņo polietilēna maisiņos. Saprotams, ka tāduS saiņus zem krekla nenoslēpsi. Turklāt marihuāna izplata stipru specifisku smārdu.

Neraugoties uz to, marihuānas lietošana joprojām ir ļoti izplatīta. Āfrikā to var izaudzēt jebkurā dārzā vai attālā savrupā ielejā. Dienvidāfrikas Republikā daga aug Ziemeļtransvālā, austrumos — Natālas provincē, rezervātā, ko sauc par Transkeju. Afrikāņi, izsmēķējuši dagas cigareti, vieglāk samierinās ar saviem grūtajiem dzīves apstākļiem. Tāpēc nereti, ejot uz darbu, viņi ņem līdzi cigaretes vai šķipsnu dagas.

Marihuānu audzē ari Marokā; Tuvajos Austrumos — Libānā; Āzijā — Pakistānas ziemeļos, kalnu rajonos un Himalaju piekājē.

Savā laikā Libānas valdība veica virkni pasākumu, lai atturētu zemniekus no šīs kaitīgās kultūras audzēšanas. Valsti marihuānas sējumi aizņēma 12 tūkstošus akru auglīgas zemes, tajā pašā laikā saulgriezes audzēja tikai 250 akru platībā. 1966. gadā valdība paaugstināja saulgriežu sēklu Iepirkuma cenas. Zināmus rezultātus tas deva: jau pēc diviem gadiem saulgriežu sējumu platības palielinājās līdz 8 tūkstošiem akru. Taču to audzēšana prasa krietni lielākas pūles nekā marihuānas audzēšana.

1969.   gadā Libānā ieradās ANO delegācija, lai paskatītos, kā noris saulgriežu audzēšana, un bija pārsteigta: zemnieki, nezinādami delegācijas ierašanās nolūku, cienāja tās locekļus ar hašišu.

Hašiša pīpēšana izplatīta ne tikai nabadzīgo ļaužu vidū. Ari Persijas līča emirātu pasakaini bagātie cilvēki, kas peldas naftas dolāru miljardos turpina to smēķēt. 1968. gada janvārī, kad notika karš starp Ēģipti un Izraēlu, kontrabandisti peldus devās pāri Suecas kanālam, lai nogādātu otrā krastā plastikāta maisus ar augstākā labuma marihuānu — «Sahāra № 1». Ēģiptiešu patruļa aizturēja piecus kontrabandistus tajā brīdi, kad tie kā ūdensvīri kāpa krastā ar 185 kg narkotiku kravu, ko novērtēja par 221 tūkstoti dolāru. Drīz pēc tam kāds zvejnieks izvilka no ūdens vēl 18 plastikāta maisus ar fiarkotikām. Ja šo daudzumu pārdotu mazumtirdzniecībā, tas kontrabandistiem dotu 1 miljonu dolāru. Paši kontrabandisti, pametuši savu kravu, pazuda bez pēdām.

1968. gada septembrī Londonas lidostā lika aizturēts

kāds Libānas students 2oržs Nasrī Abūdahars. Viņa čemodārtS atrada hašiša paketes par 4 tūkstošiem dolāru. Jaunekli? bija iecerējis par ieņemto napdu no sirds izllkšmotiefe Soho, taču uz trīs gadiem nokļuva aiz restēm.

Divdesmitčetrgadīgo londonieti Deivldu Džonsu grieķu muitas ierēdņi aizturēja mēģinājumā pārvest 46 kg hašiša pār Grieķijas un Turcijas robežu. Viņš atzinās, ka kāda persona (uzvārdu viņš nezinot) Beirūtā galda šo kravu un apsolījusi samaksāt par piegādi divus tūkstošus dolāru. Cits angļu jaunietis Ričards Grifts no Hallas mēģināja pārdot 11 kg hašiša Rodas salas bārā, ko bija iegādājies Beirūtā. Viņu notiesāja uz 12 mēnešiem cietumā.

Marokā hašišu — rifu audzē kalnos vairāk nekā 1000 akru platībā. Tā kontrabanda notiek caur Tanžeru, kas ir pasaules mēroga visdažādākās kontrabandas centrs. Seit zeltu pārkausē stieņos, jo tādā veidā to vieglāk transportēt pāri robežai. Vesela ātrgaitas kuteru flote pa visu Vidusjūru izvadā viskiju un cigaretes. Rifa saiņi ceļo uz vecpilsētu (Kasbahu) gan helikopteros, gan uz ēzelišu mugurām. Marokāņi ir pirmie kontrabandistu klienti, taču viņu pieprasījums aprobežojas ar dažām pīpēm. Skandināvi, itālieši, franči un angļi parasti pērk pārdesmit gramu marihuānas. Turpretī studenti, kas bieži ceļo ar mugursomām plecos, ņem līdzi vairākus kilogramus marihuānas un cenšas nokļūt Gibraltārā un tālāk uz Alhesirasu. Rifu bieži vien slēpj ādas spilvenos, kurus lielā daudzumā pārdod tūristiem, glābšanas riņķos un citos priekšmetos, kas nepieciešami ceļotājiem. Kāds marokānis pārdeva tūristiem medus raušus, kas bija pildīti ar hašišu.

Ar hašiša kontrabandu nodarbojās arī kāds Ričards Korbets no Anglijas. Viņš narkotikas iepirka kalnu rajonos Tanžeras apkaimē un iekrāva savā automašīnā un ar prāmi pārcēlās uz Alhesirasu. Tālāk kontrabandists šķērsoja visu Spāniju un caur Sansevastjanu vai Portbū nokļuva Francijā. Vairāki tādi pārbraucieni šim kontrabandistam izdevās. Viņš bija iemanījies robežkontrolpunktus šķērsot sastrēgumstundās, kad tūristu lielā pieplūduma dēļ muitniekiem nav laika visus rūpīgi pārbaudīt. Ar savu «preci» kontrabandists ieradās Parīzē, Frankfurtē pie Maiņas, Kopenhāgenā un citas pilsētās. It visur viņš uzmeklēja klubus, kuros dār-

deja džezs. Te viņš nevainīgi apjautājās, kur var saslapt hašiša papirosu tirgotājus, bet pēc tam pats piedāvāja lielu partiju narkotiku. Marokā iepirkto hašišu par 48 dolāriem kilogramā šeit viņš realizēja jau par 'I tūkstošiem dolāru. Kontrabanda viņam nodrošināja milzu ienākumus, bet arī trīs gadus ieslodzījuma cietumā, Kurus viņš pavadīja komfortablos apstākļos, izdodot cieImnā lielas summas. Tomēr veiksmīgu kontrabandistu vicnpatņu ir samērā maz. Taču tādi ir un cīņa ar viņiem nerimstas.

Policija apkaro hašiša kontrabandu ar visdažādākajiem paņēmieniem. Visbiežāk «iekritušajam» kontrabandistam piedāvā alternatīvu: vai nu tiesa un 4—5 gadi cietumā, vai izstāstīt visu, kas var sekmēt kontrabandistu tikla atklāšanu un tās vadītāja atrašanu. Francijas varas iestādes atklāti brīdina: ieslodzījuma laiku vajadzēs pavadīt Kaledonijā vai Gviānā, no kurienes tikai retais atgriežas dzīvs. Ja kontrabandists uzrāda savus līdzdalībniekus, tad parasti visa sazarotā organizācija ar pagrīdes laboratoriju tīklu izbeidz pastāvēt. Kontrabandists par to vai nu tiek palaists brīvībā, vai arī saņem nelielu sodu — 1—2 gadi cietumā.

Dažkārt policijai izdodas kontrabandistu vidē iefiltrēt savu aģentu. Zināmā laika periodā viņš cenšas izdibināt visu tīklu. Tiesa, par nodevību aizdomās turēto parasti nogalina — pat pēc daudziem gadiem. Nodevēju meklē burtiski pa visu zemeslodi un atrod arī.

Pēdējā desmitgadē hašiša kontrabanda īpaši palielinājusies Anglijā. Parasti izžāvēto marihuānu ieveda Liverpūlē preču kuģu jūrnieki, kas ieradās no Nigērijas. Ostas apkaimē klubos narkotikām bija labs noiets. Narkotiku tirgoņi to uzpirka un nogādāja tālāk uz Londonu.

Anglijā ilgu laiku hašišu ieveda no Birmas. Rangūnā viena mārciņa hašiša maksā 5 dolāri. Anglijā šo pašu daudzumu pārdod par 100 dolāriem. Kontrabandu savās rokās tur sešas labi organizētas gangsteru grupas. Viņi izmanto divu tirdzniecības firmu kuģus, kas apkalpo Rangūnas—Anglijas līniju. Vairums šo kuģu parasti piestāj Tilberijā, Glāzgovā vai Liverpūlē. Narkotikas, sasaiņotas mazās paciņās, var samērā viegli noslēpt lielos kuģos. Angļu policija to labi zina, taču negrib noņemties ar tik sadrumstalotu kontrabandu, ko parasti praktizē emigranti no Āzijas, kuri lielāko tiesu strādā uz kuģiem par matrožiem un mašīnu nodaļās. Ieradušies Til-

bcrijā, kontrabandisti vispirms noskaidro, kurā ostā visaktīvāk darbojas muitnieki. Tur matroži ar hašišu krastā nekāpj. Pēdīgi šā paveida narkotiku tirdzniecība tika likvidēta.

Marihuānas nogādāšana Anglijā pa šo ceļu izbeidzās pēc tam, kad angļu policija 1968. gadā konfiscēja narkotiku partiju par 400 mārciņām un Rangūnā tika aizturēti daudzi kontrabandisti.

Pāri Lamanšam uz Angliju ik gadu ar prāmjiem ceļo tūkstošiem vieglo automašīnu. Muitas kontrole te ir daudz stingrāka nekā kontinentā. Tomēr Intensīvajos vasaras mēnešos muitnieki nespēj rūpīgi pārbaudīt katru automašīnu. Tajās ved marihuānu. Londonas laikraksts «The Herald Tribune» kādā numurā ievietoja rakstu, kurā pastāstīja par kuriozu gadījumu. Divi mersedesi tika transportēti no Lahoras uz Angliju. Tajos sēdēja četri pakistānieši, kurus kontrabandisti bija apsolījuši pārvest pāri robežai, pieprasot no katra 1200 dolāru. Pie reizes paņēma līdzi arī narkotikas. Rezerves riteņi, nostiprināti virs automašīnu jumtiem, bija pildīti ar 12 kg marihuānas. Iecere sekmīgi īstenojās līdz Bulgārijas un Dienvidslāvijas robežai. Šeit muitnieks ievēroja, ka rezerves riteņi neatbilst automašīnu markai. Gadās, ka arī kontrabandisti nošauj greizi!

Muitnieki izseko personas, kas jau agrāk sauktas pie atbildības par narkotiku kontrabandu. Tā, piemēram, inspektors Čārlzs Bērns ilgu laiku Karači un Londonā sekoja pakistānim Haudži, kuru bija ievērojis Birmingemā viņa tautiešu sabiedrībā. Rezultātā inspektoram izdevās konfiscēt 75 kg marihuānas, kas bija paslēpta konservu kārbās zem plānas marinētu gurķu kārtiņas. Vienā kastē atradās arī kāda adrese. Adresāts bija ievērojams indiešu zinātnieks Sings Singhs, kurš strādāja kādā lāzeru tehnikas pētniecības institūtā Londonā. Pēc Singha aresta viņa žaketes kabatā atrada rēķinu par sūtījumu, kam bija jāpienāk Liverpūlē no Austrumiem. Muitnieki kravu saņēma un tajā atrada dažas konservu kārbas, kurās bija nevis rožlapiņu ievārījums, kā bija norādīts dokumentos, bet gan marihuāna. Deviņās lielizmēra kārbās bija Iepildīts 115 kg narkotikas par 150 tūkstošiem sterliņu mārciņu. Advokāts tiesā paziņoja, ka Singhs nav vainīgs, jo, lūk, marihuāna esot parasta zāle, ko tiesājamā dzimtenē cilvēki zelē līdzīgi tam kā Anglijā dzer alu. Tiesnesis šādam viedoklim nepiekrita. «Vajag stingri ievērot tās valsts likumus, kurā atrodies,» viņš sacīja, llaudži un Singham katram piesprieda piecus gadus ieslodzījuma cietumā.

Taču atgriezīsimies pie kontrabandas ar meksikāņu marihuānu Amerikas Savienotajās Valstīs. Gandrīz visu to (80%) ieved ASV — Kalifornijas, Arizonas, Ņūmcksikas un Teksasas štatos. Katrs, kurš šķērso Meksikas un ASV robežu, parasti ņem līdzi briketi marihuānas «sev un saviem draugiem». Meksikāņu un amerikāņu muitnieki jau samierinājušies ar šo «sīkumu». Kontrabandisti savās automašīnās ved no 100 līdz 500 hašiša brikešu. Tās sabāztas zem grīdas, aiz lukturiem, benzīna tvertnēs. Kāds meksikānis, kas jau ilgu laiku nodarbojas ar narkotiku kontrabandu, vienā paņēmienā parasti pārveda 150 kg marihuānas. Sezonā viņam izdevās nogādāt pāri robežai ap 3,5 tonnas. Tāda daudzuma transportēšana nevarēja notikt bez robežapsardzes ziņas. Tā iegūst no kontrabandistiem visai prāvas summas.

Kontrabandisti no marihuānas pārvadāšanas un pārdošanas gūst lielu pe|ņu, tāpēc var atļauties lielas summas muitnieku piekukuļošanai un Kalifornijas policijas augstāko ierēdņu apdāvināšanai.

Parasti kontrabandu organizē vairāki jau pieredzi uzkrājuši meksikāņi, kas par katru reisu saņem līdz 2000 dolāru. Pat ja puse nonāk policijas rokās, tik un tā šis bizness dod milzīgu peļņu. Ja amerikāņu muitnieks aicina piebraukt automašīnu tuvāk apskatei, meksikānis no tās izlec un bēg, ko kājas nes, pār neitrāla zonu atpakaļ uz Meksiku. Parasti uz šiem bēgļiem nešauj, vienīgi, ja nu pabiedēšanas dēļ izlaiž ložu kārtu, taču tā, lai bēgli tās neskartu.

Amerikāņu kontrabandists, nevēlēdamies riskēt, brauc uz Meksiku, uzpērk marihuānu, nolīgst kādu meksikāni ar automašīnu un krauj pirkumu tajā. Pēc tam viņš atgriežas Amerikas Savienotajās Valstīs un pa Kalifornijas štata 94. vai 98. ceļu brauc gar robežu. Meksikānis arī brauc gar robežu, tikai pa Meksikas teritoriju. Kādā nomaļā vietā abi braucēji piestāj un pakas ar marihuānu pārsviež no Meksikas teritorijas uz ASV. Pastāvīgu robežsardzes patruļu šeit parasti nav.

Taču līdz ar laikmetuarī tehnika virzās uz priekšu. Bagātie kontrabandisti sākuši izmantot aviāciju. Marihuānas kontrabanda pa gaisu notiek no Meksikas uz Teksasas štatu. Pa šo ceļu 1979.—1981. gadā tika nogādāts

liels daudzums marihuānas, ko tālāk pārsūtīja uz Čikāgu un Ņujorku. Ar nelielām privātām lidmašīnām, kuras var nolaisties uz asfaltēta ceļa vai izžuvuša ezera dibena, kontrabandisti lido uz austrumiem no Sjerramadres, kur iepērk marihuānu par 10 dolāriem briketē. Oficiāli lidotājam Ikviens izlidojums jāreģistrē bortžurnālā un par robežas pārlidošanu jāpaziņo muitas iestādēm. Taču viņi šos noteikumus neievēro un reisus izdara naktīs ar neapgaismotām lidmašīnām.

Kopš 1968. gada ASV muitas dienestam arī ir savas lidmašīnas. Taču kontrabandistiem kalpo augsti kvalificēti lidotāji, kas nebīstas no pārgalvīgām virāžām un pļaujošiem lidojumiem. Tādus grūti izsekot un vajāt. Turklāt lidmašīnu numuri ir viltoti. Atrodi nu tāda lidaparāta saimnieku!

Kā jau atzīmējām, pagrīdes bizness izmanto arī jūras ceļus narkotiku kontrabandai uz Kalifornijas un Teksasas štatiem. Katru nedēļas nogali no Longbīčas, Sandjego un Sulavjeto Klusā okeāna klaidā izbrauc vesela armāda burinieku un jahtu. Kas to zina, kurp tie dodas? Daļa no tiem noteikti iegriežas Meksikas ostā Ensenadā, kas ir tikai sešu jūdžu attālumā no robežas. Protams, atgriežoties Kalifornijā, šie kuģīši tiek pakļauti muitas apskatei. Taču kā to praktiski izdarīt, ja gar visu krasta līniju, kas stiepjas 200 jūdžu garumā, ir simtiem, pat tūkstošiem nelielu piestātņu?

Mēdz būt arī komiski atgadījumi. Kādā oktobra vakarā Melitu jomā, kas atrodas uz ziemeļiem no Losandželosas, divi policisti vēroja zivju zveju. Viņiem vajadzēja raudzīties, lai zvejnieki neķertu omārus, jo bija lieguma laiks. Kad policisti apskatīja tīklus, omāru vietā viņi atrada 500 kg marihuānas. Pamanījusi policistu rīcību, kāda jahta steigā izvilka enkuru un lielā ātrumā nozuda okeānā. Pēc dažām stundām nakts krēslā neapgaismota tā mēģināja nepamanīta piestāt Longbīčas licī. Taču nesekmīgi. Izmeklēšanā jahtas īpašnieks Džeimss Denehors atzinās, ka marihuānas kravu uzņēmis Meksikā. Ceturtais jahtas komandas loceklis izrādījās cietumnieks no Sandjego cietuma, kurš bija notiesāts par mēģinājumu pārvest 100 kg marihuānas savā automašīnā. Saņēmis atvaļinājumu par «labu uzvedību», ko paredz ASV likumi, viņš nolēma to izmantot… jaunai kontrabandas akcijai jūrā …

Kādas gan pūles dažkārt jāpieliek policijai un muitniekicrn, lai atklātu no Meksikas nākošās marihuānas kontrabandas tiklu, liecina sekojošs piemērs.

Kalipso (Kalifornijas štats) muitnieki saņēma sava Informatora ziņojumu par to, ka pāri robežai dodas fords ar lielu partiju marihuānas, kuru vedis uz Ņūdžersiju. Tika nolemts izsekot, kur automašīnu izkraus. Uzdevums nebija no vieglajiem, jo automašīnai vajadzēja sekot vairāk nekā 5200 kilometru. Tātad maratons cauri visai valstij. Norādītajā laikā fords tiešām piebrauca robežai. To apskatīja un «neko neatrada». Mašīna aizbrauca pa 3. ceļu. Tai pa pēdām sekoja divi auto ar policistiem. Kādā no Elsentro viesnīcām kontrabandisti pārnakšņoja un atkal turpināja savu reisu. Pārbraukuši Sanbernardino kalnu pārejai, viņi devās uz Kalifornijas dienvidiem un tālāk uz Čikāgu. Fords brauca ar 140 km lielu ātrumu stundā un pieturēja vienīgi, lai uzpildītu degvielu. Policisti neatpalika: kā tipiskā amerikāņu grāvējā 96 stundas turpinājās šī pakaļdzīšanās.

Nobraukuši 5 tūkstošus kilometru, pirms Ņūdžersijas kontrabandisti piezvanīja no taksofona, acīmredzot lai precizētu kravas nodošanas sīkumus. Pēc stundas viņi piebrauca pie lepnas villas. Seit dzīvoja Andžels Roberts Milons, kurš jau sen tika turēts aizdomās par marihuānas kontrabandu Ņujorkā. Kad visi kontrabandisti bija arestēti, automašīnā atrada 500 kg marihuānas viena kilograma briketēs, kuras bija meistariski ievietotas speciālā slēptuvē, kas savukārt bija piemetināta zem automašīnas šasijas.

Ilgus gadus Savienotajās Valstīs marihuānu Ieveda vienīgi no Meksikas. No Āzijas un Tuvajiem Austrumiem to neveda. Taču, kad šīs narkotikas patēriņš pieauga lidz daudzām tonnām gadā, to sāka ievest no Āzijas. 1972. gadā muitnieki un Narkotiku apkarošanas biroja darbinieki konfiscēja gandrīz 5 tonnas hašiša par 50 miljoniem dolāru, kas bija ievests no Āzijas zemēm. Sākotnēji hašišam bija tāds pats ce|š kā heroīnam: to veda caur Franciju un citām Rietumeiropas valstīm, bet pēc tam pāri Atlantijas okeānam.

1972.  gadā Sanfrancisko automašīnā atrada hašišu par 4 miljoniem dolāru, kas ar preču kuģi bija atvests no Antvcrpenes.

1973.  gada jūnijā Indijas policija sadarbībā ar Kanādas jātnieku policiju atklāja kontrabandistu organizāciju, kas ar kravas lidmašīnu no Kalkutas piegādāja hašišu

Kanādai un ASV. Kontrabandistus notvēra vienlaicīgi trijās ASV pilsētās un Kalkutā. Pie viņiem atrada hašišu par 3 miljoniem dolāru.

Aizvien vērsdamies plašumā, marihuānas patēriņš devaļ pasakainus ienākumus. Tam pievērsa uzmanību daži sevišķi uzņēmīgi darboņi. Varbūt ir izdevīgāk audzēt marihuānu pašās Savienotajās Valstīs, organizēt, tā sakot, iekšējo kontrabandu? Sī ideja radās Džessa vectētiņam, kura ferma plešas Jadlinas upes krastos Ziemeļkarolīnas štatā. Viņš sāka slepeni audzēt marihuānu un pārdot uzpircējiem, prasot 250 dolārus par unci. Bizness veicās sekmīgi tik ilgi, līdz kādu dienu fermā ieradās divi bruņoti policisti.

Marihuānas audzēšana izplatījās daudzos štatos nepieredzētā ātrumā. Vislielākās platības bija Kalifornijas, Oregonas, Arkanzasas, Oklahomas, Kentuki, Vaiomingas štatos un Havaju salās. Septiņdesmitajos gados ienākumi no tām sasniedza 350—500 miljonus dolāru. «Vietējo» marihuānu ASV pilsētu un pilsētiņu ielās gadā pārdod par 10 miljardiem dolāru. Uzradušies darboņi, kas marihuānu audzē pat slēgtās telpās kvarca lampu gaismā.

Amerikas Savienoto Valstu policija saņēmusi jaunu uzdevumu: meklēt slepenās marihuānas audzētavas savā zemē. Ar binok|iein bruņojušies policisti, helikopteros no neliela augstuma pārlūko mežu biezokņus nolūkā atrast pagrīdes marihuānas plantācijas. Pēc žurnāla «Ne\vs\veek» liecības, Kalifornijas štatā Santabarbaras varas iestādes nesen uzgājušas un konfiscējušas tonnu augstas kvalitātes marihuānas 8 jūdzes netālu no ASV prezidenta Ronalda Reigana rančo! Lai nepievērstu šim faktam preses uzmanību, policija šo marihuānu iznīcināja un neizdarīja nekādus arestus.

Asiņainas kaujas Kārību jūrā

ASV speciālie dienesti cīņā ar narkomāniju Kolumbiju uzskata par vienu no galvenajām narkotiku piegādātājām: no šīs zemes Savienotajās Valstīs katru gadu ieved ap 5 tūkstošiem tonnu marihuānas un 5 tūkstošus tonnu kokaina, kopumā par 50 miljardiem dolāru. Kolumbijā marihuānu audzē Gvahiras provincē Santamartas masīvā. Gvahiras pussalu, kas platības ziņā līdzinās Sicīlijai, apdzīvo galvenokārt indiāņu ciltis. Marihuānas plantācijas

kl.ij kalnu nogāzes. Marihuānas tirgoņi, kas iesaukti par «marimberosiem», gūst milzīgu peļņu. Paši viņi dzīvo Santamartā, Barrankiljā vai citās pilsētās eksotisko tropu nugu ieskautās villās.

Kolumbijas galvaspilsētā Bogotā viens kilograms kokaina maksā 3,5 tūkstošus dolāru; safasētu nelielās devās ar cukura un miltu piejaukumu, to pārdod Ņujorkas ielās par 700 tūkstošiem dolārul Tādas žilbinošas dividendes dod Kolumbijas narkotiku tirdzniecība ASV pilsētu ielās.

Kolumbijas valdība cīnās pret marihuānas audzēšanas platību paplašināšanos un tās izvešanu. Ģenerālis Abirka, Kolumbijas karaspēka 2. brigādes komandieris, reiz pat palielījās, ka viņa kareivji gada laikā notriekuši 125 lidmašīnas, aizturējuši 80 kuģus un arestējuši 2 tūkstošus kontrabandistu. Bet ko nozīmē šīs policijas sekmes, ja pēc tā paša ģenerāļa atzinuma izdodas konfiscēt ne vairāk par 10% no visas izvedamās marihuānas? Un kā gan iespējams efektīvi cīnīties ar kontrabandu, ja varas orgānu uzpirkšanai kontrabandas organizācijas ik gadu tērē ap 100 miljonu dolāru! Pat pie nelielās Kali pilsētiņas tiesneša kratīšanas laikā atrada 150 kg kokaīna. Bet tā ir vesela bagātība. Tiesnesis — gangsteris, miljonārs!

Kontrabanda no Kolumbijas uz Floridu notiek ar lidmašīnām. Kontrabandisti uzņem kravu nelielos slepenos lidlaukos līdzās plantācijām un naktīs ar izdzēstām signālugunīm lido uz Floridu. Arī šeit viņiem ir slepeni lidlauki, kuros kravas sagaida citi kontrabandisti, pārkrauj marihuānu automašīnās un pazūd.

Kontrabandistu rīcībā ir vesela avioflote, kas sastāv no «Piper» un DSZ lidmašīnām. Parasti tās apkalpo amerikāņu lidotāji, no kuriem daudzi piedalijušies netīrajā karā Vjetnamā. Katrs pārlidojums saistīts ar lielu risku, jo kolumbiešu un amerikāņu muitas policija šauj bez brīdinājuma un diezgan precīzi. Taču arī likme ir augsta: par katru reisu lidotājs saņem ne mazāk kā 20 tūkstošus dolāru.

Tomēr Kolumbijas marihuānas lielākā daļa uz ASV tiek nogādāta pa jūras ceļu. Arubas salā, pie Kolumbijas krastiem un jomās neskaitāmajās piestātnēs stāv simtiem nelielu jahtu. Tās domātas zivju zvejai. Taču to bruņojumā nav nedz tīklu, nedz celtņu, nedz citas zvejai nepieciešamās tehnikas. Ar zivju zveju šo jahtu komandas jau sen vairs nenodarbojas. Toties to mastos ir teleskopiskās antenas, radari un cita sarežģīta aparatūra, kas ļauj uztu

rēt sakarus un orientēties nakti. Lielākā daļa jahtu pierakstītas Kīvestas ostā Florida: «Miss Brendo», «Henry Morgan», starp citu, pagātnē slavens angļu korsārs. Sīs un citas jahtas pārvadā marihuānu. Bet kā tad policijas apskates, dienesta suņi, kas speciāli trenēti saost marihuānu? Kontrabandisti arī ar tiem tiek galā. Kuģa klāju ierīvē ar kamparu, izber kafijas pupiņas, un suņi zaudē orientēšanos.

Koluīnbiešu jūrnieki parasti nopelna no 60 līdz 100 dolāru mēnesī. Ja ķeras pie marihuānas kontrabandas, savus ienākumus var palielināt līdz 10—25 tūkstošiem dolāru divos mēnešos. Vilinājums ir liels.

Ja policija arestē šos jūrniekus, kontrabandistu organizācija apmaksā advokātu pakalpojumus, kas nolīgti viņu aizstāvībai, kā arī ņem pilnīgā apgādībā arestēto ģimenes. Pēc gada vai pusotra jūrniekiem izdodas cietumu atstāt.

Jahtas nekursē no Kolurnbijas tieši uz Floridu. Bahamu salās, netālu no Floridas, kontrabandisti iekārtojuši ne mazums slepenu pārkraušanas bāzu, kur uzkrāj atvesto marihuānu.

Starp salām ir daudz maršrutu, pa kuriem šurpu turp slīd jahtas. Tās ir grūti notvert. Taču jahtas medī ne tikai policija. Kārību jūras pirāti ar ātrgaitas kuteri abordē jahtas ar marihuānas kravu. Un tad notiek īstas cīņas, kas cietsirdībā neatšķiras no tām, kas notika XVI— XVII gadsimtā. Komandu apšauj, marihuānu pievāc, jahtas ar jūrnieku līķiem nolaiž dibenā vai vienkārši pamet viļņu un jūras straumju varā. Tā desmitiem jahtu pazūd bez pēdām.

Daudzus Meksikas līča piekrastes un Kārību jūras baseina valstu iedzīvotājus pārņēmusi panika. Privāto izpriecu jahtu apkalpes dodas jūrā, bruņotas ar pistolēm, vieglo artilēriju un pat ložmetējiem. Apdrošināšanas sabiedrības pārstājušas izsniegt polises jahtām, ja to apkalpes sastāv no Kārību jūras salu iedzimtajiem.

Āfriku Iesaista narkotiku kontrabandā

Marihuāna labi aug arī Āfrikas laukos. To drīz vien saprata kontrabandisti, un sējumu platības šeit sāka paplašināties. Ja vēl pirms nedaudziem gadiem Nigērijā un Senegalā, piemēram, marihuānu audzēja tikai nelielos

daudzumos, tad tagad tās sējumi aizņem daudzus simtus hektāru, izspiežot tradicionālās kultūras. Kontrabandisti ir šādu pārkārtojumu galvenie iniciatori.

Tāpat kā citur, ari šeit kontrabandisti — narkotisko jēlvielu uzpircēji — izmanto vietējo iedzīvotāju nabadzību, analfabētismu, sociālo un politisko atpalicību, iesaistot viņus bīstama produkta ražošanā un nelikumīgā tirdzniecībā ar to.

Senegalas zemnieki izkaltētās marihuānas lapas pārdod vairumuzpircējiem, kuri tās nogādā lielpilsētās, bet no turienes ved pāri robežai — uz Franciju.

Ar katru gadu narkotiku kontrabanda kļūst aizvien izsmalcinātāka. 1981.—1982. gadā afrikāņu kontrabandisti narkotikas centās pārvadāt lielākoties dubultdibena čemodānos. Marseļā jau 1980. gada 12. martā muitnieki atrada 11 kg marihuānas, kas šādā veidā bija atvesta no Togo. Čemodāna virsējā nodalījumā bija iesaiņoti afrikāņu amatniecības priekšmeti. Pēc nedēļas lidziga satura bagāža pienāca no Beninas. Arī šajā čemodānā atrada 12 kg marihuānas, kas bija noslēpta līdzīgā veidā. Lidostā Parīzē marihuānu atrada divos krēslos, kas paši par sevi bija īsti mākslas izstrādājumi. Krēsli bija veidoti no kokā grieztiem Āfrikas dzīvniekiem, bet to dobumi — piepildīti ar narkotikām.

Afrikāņu kontrabandisti nereti stājas lietišķos sakaros ar aviācijas sabiedrību kalpotājiem.

1980.   gada 24. martā narkotiku apkarošanas dienests saņēma sava slepenā aģenta ziņojumu par to, ka no Abidžanas (Ziloņkaula Krasts) uz Franciju tiks nosūtīta liela partija marihuānas: trīs čemodāni, kopsvarā — 184 kg. Ar firmas «Air France» kalpotāja palīdzību diviem šis zemes iedzīvotājiem bija izdevies izkļūt cauri kontrolei. Kontrabandisti bija iecerējuši par savu «preci» ieņemt vismaz 600 tūkstošus franču franku.

Narkotiku transportēšanai no Āfrikas kontrabandisti bieži vien izmanto tos pašus paņēmienus, ko viņu «amatabrāļi» Jaunajā pasaulē, tas ir, izmanto afrikāņus, kuri brauc uz Franciju, piemēram, meklēt darbu. Viņu liecības policijai bija vienkāršas: «Mani palūdza nodot šos čemodānus tautietim, kurš dzīvo Francijā. Es nezinu, kas atrodas čemodānos. Cilvēku, kuram vajadzēja mani sagaidīt Francijā un saņemt šo bagāžu, es arī nepazīstu.» Pie tādas sistēmas policijai nav viegli atrast pārvešanas organizatorus, tas ir, īstos kontrabandistus.

Narkotiku kontrabanda no Āfrikas vēl ne tuvu nav tik apjomīga kā narkotiku izvešana no Āzijas. Francijas varas iesādes uzskata, ka pagaidām marihuānu no Āfrikas izved galvenokārt kontrabandisti vienpatņi. Taču tie izceļas ar īpašu izdomu. Tā, piemēram, žurnāls «Le Point» ziņoja, ka no Āfrikas uz Franciju atvesti pērtiķi, kuri izrādījušies īpaši agresīvi. Viņi uzbrukuši katram, kas mēģinājis ielūkoties krātiņā. Bet krātiņos zem grīdas muitnieki atraduši lielu daudzumu narkotikas. No Āfrikas izvest narkotikas kontrabandisti mēģinājuši pat krātiņā ar lauvu mātīti, ko iegādājies kāds Francijas zooloģiskais dārzs.

Vēl viens iedzīvošanās avots

Dienvidamerikas rietumos kultivē kādu augu, ko sauc par koku. Nelielās platībās to audzē arī Āzijā. Kokas plantācijas galvenokārt koncentrētas augstajos Andu kalnos Peru pie Kusko pilsētas, kā arī Bolīvijā pie Lapasas un Kočavambas. Vietējie indiāņu zemnieki jau kopš neatminamiem laikiem zelē kokas lapas. Tās viņiem ir savdabīgs alkohola aizstājējs. Kokas lapu sulai ir patīkama garša, tā rada siltuma sajūtu un remdina ēstgribu. Taču kokas sula ir spēcīgas iedarbības narkotika, pie kuras cilvēks pierod. Tās sistemātiska lietošana grauj veselību fiziski un psihiski.

Peru ir ap 800 tūkstoši narkomānu, kas pastāvīgi zelē kokas lapas, dienā izlietojot līdz 30 gramu. Visi Latīņamerikas zemju valdību pasākumi aizliegt kokas audzēšanu līdz šim nav devuši nekādus rezultātus. Ieviest jaunas lauksaimniecības kultūras šajos attālajos un grūti pieejamajos rajonos patiešām nav viegli.

Agrāk no kokas lapām ražoja kokaīnu vienīgi medicīnas vajadzībām. Daudz vēlāk tās sāka lietot kokakolas pagatavošanai, kurai nav izteiktu narkotisku pazīmju.

Kokas lapu legālu tirdzniecību savā pastāvīgā uzraudzībā tur ANO Starptautiskā narkotiku kontroles komisija.

Pieprasījums pēc kokas lapām medicīnas vajadzībām sastāda maksimāli ap 500 tonnu gadā. Peru un Bolīvija, kas ir galvenās kokas audzētājas Dienvidamerikā, pēc oficiāliem datiem, gadā ievāc ap 13 tūkstošus tonnu lapu. Taču Starptautiskā narkotiku kontroles komisija, kuras

ziņas ir tuvākas īstenībai, dod citu skaitli — 35 tūkstoši lonnu. Ziņas ir atšķirīgas tāpēc, ka minēto zemju valdības neuzskaita tās milzīgās platības, kurās koka aug savvaļā. Tomēr medicīnas vajadzībām tiek izlietots tikai viens procents kokas lapu ražas. Viss pārējais nonāk «melnajā tirgū», kur no tās gatavo spēcīgu narkotisko vielu — kokaīnu.

Kokaīns ir dārga narkotika, ko var atļauties vienīgi |oti bagāti cilvēki — kapitālistiskā elite. Tā vairumtirdzniecības cena Ņujorkā — 30 tūkstoši dolāru par 1 kg, bet mazumtirdzniecībā tas pārsniedz 500 tūkstošus dolāru par kilogramu.

Atšķirībā no beroīna kokaīnu uzņem ieelpojot. No tabakdozes ņem šķipsniņu kokaīna un dziļi ieelpo. Tas šķiet izsmalcinātāk nekā ar šļirci ievadīt heroīnu. Kapitālistiskās elites aprindās kokainu mīlīgi dēvē par «Koku», «Cārliju», «Sniedziņu» vai vienkārši «Es». Taču kokaīna lietošana ir vēl bīstamāka cilvēka veselībai, jo iedarbojas vispirms uz aizdegunes gļotādu, to sagraujot. Tomēr kokaīns galvenokārt iedarbojas uz smadzenēm. Sākumā tas noņem nogurumu, bet vēlāk izraisa halucinācijas. Kokaīna pastāvīga lietošana noved pie bezmiega, mazina garaspējas, ārda psihi. Daudzi kokaīnomāni slimo ar vajāšanas māniju un pastāvīgi nēsā līdzi ieroci.

Oficiālā statistika neuzskaita cilvēkus, kuri ārstējas no narkomānijas. Pēc nepilnīgām ziņām, ko sniedz ANO statistika, Amerikas Savienotajās Valstīs ir ap 400 tūkstoši narkomānu, kas lieto kokaīnu.

Laikraksts «The New Yourk Times» sniedza šādu informāciju. 1981. gadā, neilgi pirms Jaungada, kāda Delija Moralisa, kas bija apmetusies Ņujorkas hotelī, saņēma telegrāfisku ziņu par savas māsas saslimšanu. Pie hoteļa izejas Deliju aizturēja. Numurā, apskatot viņas čemodānus, atrada kokaīnu. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka Delijas «māsa» nebūt nav smagi slima, bet gan ieradusies Ņujorkā Dž. Kenedija lidostā no Cīles galvaspilsētas Santjago un policija viņu aizturējusi. Bagāžā atrada 20 paketes (katra 0,5 kg) kokaīna. Ņujorkas «melnajā tirgū» par to maksāja miljonus dolāru. Tā bija vislielākā kokaīna partija, ko policijai izdevās konfiscēt. Delijas «māsa» izrādījās Zuanita Bredbija, kura līdz narkotiku kontrabandai nodarbojās ar zādzībām Ņujorkas lielajos veikalos. Viņu tad arī savervēja Delija Mornlisa par narkotiku pārvadātāju uz ASV. Trauksmaino telegrammu sū

tīja vēl kāda trešā persona — kāda Margo, ko policija pazina kā Liliānu Santanu, Puertoriko kontrabandistu vadītāja Rolfa Santanas sievu, kura jau sen nodarbojās ar kokaīna kontrabandu.

Vajadzēja daudz laika, lai atklātu šo kontrabandistu tīklu. Izdevās noskaidrot, ka ar kokaīna kontrabandu uz ASV jau sen nodarbojas slepenas organizācijas. Kļuva zināmi arī slepenās kontrabandas apmēri, kurus līdz tam uzskatīja par nenozīmīgiem. 1972. gadā ASV muitnieki konfiscēja 450 kg kokaīna par 225 miljoniem dolāru. Heroīnam pievienojās jauna, ne mazāk briesmīga narkotika.

Bolīvijā visa kokaīna kontrabanda koncentrēta liela kontrabandista «kokaīna karaļa» Suaresa rokās. Par viņa varenību liecina sekojošs fakts. Suaresa dēls, tāds pats kriminālnoziedznieks kā viņa tēvs, uz ilgāku laiku nokļuva ASV cietumā. Par dēla atbrīvošanu Suaress apsolīja ASV valdībai samaksāt visu Bolīvijas ārējo parādu — ne vairāk un ne mazāk kā 4 miljardus dolāru. Kad Bolīvijā pie varas nāca demokrātiska valdība, Suaress paslēpās džungļos, Dienvidamerikas selvas bezgalīgajos dumbrājos Beni departamentā.

1984. gada 30. aprīļa vakarā, kā ziņoja Kolumbijas prese, Bogotā tika nogalināts Kolumbijas tieslietu ministrs Lars Bonilja. Terorists, no automāta izšāvis uz ministra automašīnu, pats mēģināja aizbēgt. Policija, dzenoties pakaļ, ar automātu bruņoto teroristu nogalināja, bet motocikla vadītāju Bironu Velaskesu ievainoja un arestēja. Nopratināšanā viņš atzinās, ka ministra noslepkavošana tika izdarīta kokaīna mafijas uzdevumā, kura samaksājusi teroristiem 2 miljonus Kolumbijas peso, jo ministrs bija stājies ceļā visvarenākajam kokaīna kontranbandas sindikātam.

Kolumbijas ministra noslepkavošana izraisīja vispārēju sašutumu. Valsts prezidents sankcionēja cīņu ar sindikātu. Tika veikta vesela virkne pasākumu: izdots likums, pēc kura personas, kas iejauktas narkotiku tirdzniecībā, tiek nodotas tiesāšanai kara tribunālam. Arestēja 950 pagrīdes sindikāta locekļus, to skaitā 10 lielus tā barvežu:».

Par narkotiku kontrabandas organizāciju varenību liecina šādi fakti: Kolumbijā, Kaketas departamentā, Amazones selvas džungļos pie Jari upes varas iestādes atklāja un pēc tam iznīcināja vienu no pasaulē lielākajiem narkotiku nelegālās pārstrādes centriem. Tas sastāvēja no septiņām ar visjaunāko tehniku apgādātām laboratorijām kokaina pastas, marihuānas un citu narkotisko izejvielu pārstrādei narkotikās. Turpat tika atklāts un konfiscēts vairāk nekā simts nelielu lidmašinu, ar kurām narkotikas nogādāja uz ASV un Rietumeiropas valstīm. Turklāt Koluīnbijas varas iestādes paziņoja vēl ASV valdībai 124 lidmašīnu reģistrācijas numurus, kas kalpoja kontrabandas sindikātam ASV karoga aizsegā.

Daudzas Latīņamerikas valstis ir narkotiku piegādātājas citām zemēm. Pēc amerikāņu laikrakstu ziņām, narkomānu skaits ASV 1981. gada sasniedza 22 miljonus. Tomēr ASV administrācija, iestādamās par to, lai tiktu iznīcinātas kokas, marihuānas un opija magoņu plantācijas Bolīvijā, Kolumbijā un citās valstīs, un veikdama, šķiet, enerģiskus pasākumus cīņai ar kontrabandas sindikātiem, nu jau ilgus gadus nevar tikt galā ar strauji augošo narkomāniju savā zemē. Tā vien liekas, ka amerikāņu sabiedrības daļas iegrimšana narkotiskajos sapņos, kas izpaužas kā protesta forma pret kapitālistiskās pasaules cietsirdību, valdošajām aprindām ir pieņemamāka nekā pretkara demonstrācijas, antiimperiālistiskie protesti un streiki.

Biznesmenis kontrabandists

Kontrabandisti, kuru rokās apgrozās simtiem miljonu dolāru, ir parasta parādība. Taču, lai ar kontrabandu nodarbotos ievērojams ASV biznesmenis, tāds, kas savās rokās tur veselu rūpniecības nozari, — tā bija 1982. gada sensācija.

Rietumu prese publicēja materiālus par 57 gadus vecā Džona de Loreina (viņš arī Lenormāns) darbību, kas ilgu laiku bija pašu cilvēks mantīgo varas aprindās. Viņš bija viens no «General Motors» direktoriem ar gada ienākumu— 500 tūkstoši dolāru. Trešo reizi precējies. Par sievu izvēlējies skaistuli manekeni, kuras attēli pirms kāzām nenozuda no populāro žurnālu «Cosmopolitan» un «Bazaar» vākiem. Loreina dzīvoklis Ņujorkas 5. avēnijā maksāja miljons dolāru. Tur viesojās augstāko aprindu pārstāvji. Par pieņemšanām pie Loreiniem daudzkārt rakstīja amerikāņu laikraksti. Bez dzīvokļa Menhetenā Loreinam piederēja lieli īpašumi Kalifornijā un rančo Ņūdžersijā. Ir zināms, ka Loreins par 28 miljoniem dolāru iegādājās «General Motors» akcijas.

Pirms dažiem gadiem Loreins pameta «General Motors» direktora posteni un nodibināja pats savu automobiļu būves sabiedrību «De Lorain Motor Company». Viņš pārliecināja Lielbritānijas valdību palīdzēt viņam uzbūvēt rūpnīcu Ziemeļīrijā. Konservatīvo valdība deva savu piekrišanu un ieguldīja šajā pasākumā 135 miljonus dolāru. Loreins izvirzīja uzdevumu — ražot visaugstākās klases, superkomfortablus un visātrākos automobiļus. No vieglām tērauda plāksnēm tika izstrādāts sporta mašīnas modelis, kas maksāja 25 tūkstošus dolāru. Rūpnīca, ko Loreins uzcēla Īrijā, Belfāstas tuvumā, bija spējīga saražot 25 tūkstošus šāda modeļa automobiļu gadā.

Tikai šā sporta modeļa automašīnas izlaidei vien vajadzēja viņam ik gadus dot vairākus miljonus dolāru lielu peļņu.

Šķita, ka viss sācies veiksmīgi, taču, ak vai… Loreins svaidījās starp Londonu un Ņujorku, meklēdams naudu. Viņam bija nepieciešami apgrozības līdzekļi, kamēr sabiedrība nostāsies uz kājām un ražošana, kā arī automašīnu pārdošana tiks noorganizēta iecerētajos apjomos. Loreins apmeklēja visus savus paziņas, mēģināja izmantot pat sievas sakarus, taču visas pūles bija veltas.

Loreina paziņu vidū bija Viljams Morgans Hetriks, 50 gadu vecs, nelielas privātlidmašīnu remontfabrikas īpašnieks. Ar izremontētajām lidmašīnām Hetriks un viņa palīgs Stīvs Aringtons bieži vien devās gan lietišķos, gan izmēģinājuma lidojumos uz Maiami Floridā un tālāk pār Kārību jūru uz Meksikas līci, tas ir, uz rajonu, kas pazīstams kā kokaīna kontrabandas nosūtīšanas vieta.

Sie lidojumi jau sen saistīja policijas uzmanību, taču novērojumi nedeva nekādus rezultātus. Lieta aizgāja tik tālu, ka telpās, kur strādāja Hetriks un Aringtons, slepeni tika uzstādīti magnetofoni, visas sarunas ierakstīja lentē. Ugu laiku arī tas nedeva nekādus rezultātus. Policija jau gatavojās pārtraukt izsekošanu.

Bet tad Hetrikam sākās rosīgas sarunas un tikšanās ar Loreinu. Viņu sarunas notika pastaigu laikā uz ielas un parkos. So jauno lietišķo savstarpējo attiecību raksturs policijai palika mīkla. Iespējams, ka tā tas arī paliktu, ja nepalīdzētu gadījums …

Taču atgriezīsimies nedaudz pagātnē. 1980. gadā Kalifornijā policija konfiscēja 183 mārciņas kokaīna, kas bija ievests no Kolumbijas. 1981. gadā Losandžolosā tika konfiscētas 356 mārciņas kokaīna. Losandželosas prokurora

pa līgs Roberts Brozio laikrakstu korespondentiem jokodams sacīja: «Ja jūs vēlaties kļūt miljonāri, tad visvieglāk to panākt, tirgojoties ar narkotikām.»

Patiešām, viens Losandželosā nogādātais kilograms kokaīna maksā 60 tūkstošus dolāru. Pagrīdes tirgotāji to pārdod pulveru veidā nelielās devās par 30 dolāriem gabalā. 1 kg kokaīna kontrabandistiem dod 500 tūkstošus dolāru lielu ienākumu. Pieprasījums pēc narkotikām nemazinās, jo narkomānu kokaīnistu skaits ASV nemitīgi palielinās.

Ņujorkas policijas pārvalde saņēma ziņojumu, ka divi džentlmeņi kādā Losandželosas kafejnīcā apsprieduši lielas naudas summas nogādes paņēmienus pāri robežai.

Sakarā ar šo signālu uzsāktā novērošana noveda pie Iletrika. Noskaidrojās, ka viņš ar sievas starpniecību dažādās Kalifornijas bankās noguldījis simtiem tūkstošu dolāru. Kļuva arī zināms, ka viņš iegādājies vairākas jahtas, kurās kopā ar Aringtonu dodas izbraukumos pa Meksikas līci no Floridas līdz Kaimanu salām — zināmajai vietai, kur tiek piegādāts kokaīns no Dienvidamerikas. FIB uzsūtīja Metrikām vienu no saviem aģentiem Džonu Valestro, kuru tas pazina kā kokaīna tirgotāju.

Valestro gandrīz vai apstulba: Hetriks un Loreins gatavo milzu apmēru kontrabandas operāciju. Iesākumam Loreins piedāvāja 1,8 miljonus dolāru, Valestro — 3 miljonus dolāru. Tika nolemts par šo summu iepirkt tādu daudzumu kokaīna, kura realizācija Kalifornijas «melnajā tirgū» par pastāvošajām cenām dotu 50 miljonus dolāru lielu peļņu. Iegūtos līdzekļus viņi gatavojās ieguldīt firmā «De Lorain Motor Company». Valestro saņemtu 50% akciju.

FIB sāka viņus rūpīgi izsekot: slepeni tika pierakstītas ne tikai sarunas, bet izdarīti arī videoieraksti, kas nodrošināja darījumā iejaukto personu identificēšanu un — kas ir sevišķi svarīgi — lielu naudas summu nodošanu no vienām rokām otrās. Kasetes fiksēja ne tikai to, kā Loreins nodod Hetrikam čemodānu ar dolāriem, bet arī to, kā Hetriks pārskaitīja saņemto summu.

Sīku un precīzu pierādījumu savākšana par Loreina līdzdalību kontrabandā bija nepieciešama tādēļ, ka pēdējais ieņēma augstu stāvokli biznesa sfērā, kur lietišķas tikšanās, sarunas un naiidas nodošana ir parasta lieta.

1982. gada 11. jūlijā Kalifornijā, Ņūportbīčā, hotelī «Marriet» tika reģistrēta Loreina saruna ar kādu kokaīna

tirgotāju. Tā paša gada 4. septembri Vašingtonā hotelī «Infant Laza» Loreins deva galīgo piekrišanu nodot kon-! trabandistiem 1,8 miljonus dolāru un piedalīties ne tikai1 kokaīna importā no Dienvidamerikas, bet arī heroīna iepirkšanā no Taizemes.

Hetriks saņēma naudu un devās uz Dienvidameriku. 1982. gada septembra nogalē viņš ziņoja, ka atgriežas ar «Pan American» 442. reisa lidmašīnu. Losandželosā viņš devās uz hoteli «Sheraton», kur apmetās 501. numurā. Drīz vien tur ieradās arī Aringtons. Policija, kas ieradās numurā, atrada lielu daudzumu kokaīna. Hetriku un Aringtonu arestēja.

Nākamajā dienā no Ņujorkas Losandželosā ieradās Loreins, kurš nekā nezināja par notikušo. Viņu uzaicinaja uz to pašu numuru viesnīcā «Sheraton». Lieliskā noskaņojumā viņš aplūkoja kokaīna paketes. Tās svēra tieši 100 kilogramus un «melnajā tirgū» maksāja 50—60 miljonus dolāru. Taču Loreina prieki bija pavisam īsi: viņu arestēja.

Sis gadījums Amerikas Savienotajās Valstīs sacēla lielu kņadu. Tam plašus rakstus veltīja žurnāli «Time», «Newsweek» un citi. Biznesmeņa kontrabandista fotogrāfijas ņirbēja daudzu laikrakstu un žurnālu lappusēs.

Vai tiks sodīts viens no gadsimta lielākajiem kontrabandistiem? Diez vai. 1982. gada oktobrī, nosēdējis desmit diennaktis Losandželosas cietumā, viņš tika atbrīvots pret drošības naudu līdz prāvas beigām.

Kalifornijas štata prokurora vietnieks Volžs noteica pasakainu galvojuma naudu — 10 miljonus dolāru. Loreins Iemaksāja 250 tūkstošus dolāru skaidrā naudā, parakstīja ķīlas zīmes savam īpašumam Kalifornijā, kas tika novērtēts par 5 miljoniem dolāru, par citu īpašumu Ņūdžersijā 3,5 miljoni dolāru vērtībā un, beidzot, par savu lepno dzīvokli Ņujorkā.

Sīkiem gariņiem gāja grūtāk. Kontrabandas operācijas līdzdalībnieki Hetriks un Aringtons tika turēti Ailendas termiņcietumā Losandželosas tuvumā. Viņi nespēja iemaksāt prasīto drošības naudu.

FIB oficiāli paziņoja, ka Loreina lietā bija iesaistīti aģenti un konkrēti — Dž. Valestro, kurš piedalījās visā kontrabandas operācijā un atmaskoja Loreinu kā galveno kontrabandistu, kā arī izstrādāja operācijas plānu un to finansēja.

r

Kontrabandas afēras fināla akts bija Loreina izveidotas automobiļu būves sabiedrības bankrots Īrijā. Vajadzēja apmierināt gandrīz 700 kreditoru pretenzijas. Sabiedrības īpašuma un produkcijas izpārdošana palīdzēja to izdarīt. Bet 2000 slēgtās rūpnīcas strādnieku papildinaja bezdarbnieku armiju, kas jau tā Anglijā ir vairāk nekā 3 miljoni.

Loreina nolīgtie advokāti tiesas prāvā prata pierādīt, ka viņu aizstāvamais kļuvis par provokācijas upuri. 1984. gada jūlija vidū Losandželosas žūrija Loreinu attaisnoja, pamatojot to, ka operācijā, kuras rezultātā biznesmenis arestēts, ņēmis dalību FIB aģents ar iepriekš izplānotu mērķi.

ASV vēsturē tas bija pirmais gadījums, kad ievērojams legālā biznesa pārstāvis nodarbojies ar kontrabandu. Kaut gan pareizāk sacīt — pirmais gadījums, kas tik plaši kļuva zināms atklātībā.

Zinātniski tehniskā revolūcija un kontrabanda

Zinātniski tehniskā revolūcija kapitālistiskajā pasaulē devusi savu ieguldījumu dabisko, kā ari mākslīgo narkotisko vielu pagrīdes ražošanā. Ķīmiķi radījuši aizstājējus narkotikām — opijam, marihuānai un kokaīnam. Mākslīgos narkotiskos līdzekļus sintezē laboratorijās un izmanto medicīnā. Taču tos lieto ne tikai medicīnā. Visdažādākā ķīmiskā sastāva pilulas rada tādu pašu vai gandrīz tādu pašu efektu kā narkotikas: heroīns, kokaīns un marihuāna. Sešdesmitajos gados Amerikas Savienotajās Valstīs uzradās stipras iedarbības narkotiskā viela LSD, ko bija radījis profesors T. Līrs.

Atšķirībā no «melnā tirgus», kur heroīna pārdevējam ir pastāvīga, ne sevišķi plaša klientūra, pilulu tirgus ir daudz vērienīgāks. Parasti ar narkotiku pārdošanu noņemas vieni un tie paši cilvēki. Pilulu, tāpat kā marihuānas un heroīna pārdevējs var būt spēļu nama bārmenis Čikāgā, jauneklis, kas apmeklē Soho diskotēku Londonā, vai arī students, kurš dīki klaiņo pa Nikolaja laukumu Kopenhāgenā.

Anglijā LSD pilulas cena ir 10—30 jaunie pensi, Kopenhāgenā — 2—3 kronas, ASV — ne vairāk par 10 centiem.

Niecīgā cena it kā nenodrošina kontrabandistiem lielus

ienākumus, tos pārdodot. Taču farmaceitiskās firmas ražo simtiem tūkstošu pilulu. Kontrabandists Kopenhāgenā vai Šveicē, piemēram, var nopirkt 100 tūkstošus narkotisko pilulu savā viesnīcā par 2600 dolāriem un pārdot tās zviedru spekulantam par 6500 dolāriem vai ari pats iztirgot pilsētā mazumtirdzniecībā par 25 tūkstošiem dolāru.

Ienākumi no LSD tirdzniecības ir tikpat galvu reibinoši kā no citu narkotiku pārdošanas. Sī narkotika ir tik spēcīga, ka no viena grama var pagatavot pieci tūkstoši maksimālo devu.

LSD cenas «melnajā tirgū» svārstās no diviem tūkstošiem dolāru par vienu gramu vairumtirdzniecībā līdz 12 500 dolāru par vienu gramu mazumtirdzniecībā. Saprotams, ka ķīmiķi kontrabandisti, kas gatavo šo narkotisko vielu laboratorijās, apgroza milzīgas summas.

Medicīna oficiāli ieteic lietot LSD pilulas kā zāles vairāku slimību ārstēšanai. Tās var iegādāties aptiekās, liesa, uzrādot ārsta recepti, kas apstiprināta ar personisko zīmogu.

Svarīgs LSD ieguves avots kontrabandistiem ir lielās firmas, kas ražo pilulas medicīnas vajadzībām. Tur notiek zādzības. Firmas uzskata, ka 3% viņu produkcijas tiek nozagta.

Eiropā pilulu kontrabanda galvenokārt koncentrēta Dānijā un Zviedrijā. Pēdējā ir 10 tūkstoši narkomānu. Lielākā daja no viņiem lieto heroīnu vai dažādas pilulas. Dānijā ir vairāk nekā 4 tūkstoši narkomānu.

Narkotiku tirdzniecības centrs Skandināvijā ir Kopenhāgena: 90% narkotisko vielu Zviedrijā nonāk caur šo pilsētu. Muitas kontrole starp Dāniju un Zviedriju ir visai nosacīta. Dāņi, piemēram, var bez pases un speciālas vīzas braukt uz Zviedriju. Kontrabandists bez jebkādām formalitātēm var izmantot dzelzceļa prāmi Alalmē un ar automašīnu ierasties Dānijā, lai saņemtu lielu narkotisko vielu partiju.

Vakaros Kopenhāgenas centra laukumos vai sānielās klīst garmataini jaunekļi džinsos un teniskurpēs. Viņi sēž uz soliņiem, izklaidīgi trinkšķina ģitāras. Tieši šeit no rokas rokā tiek nodotas pilulas vai marihuānas paciņas. Te zviedru kontrabandisti nodibina vajadzīgos sakarus.

Un tas viss notiek tieši pretī namam, kurā savas sēdes rīko ANO Narkotiku komisijas un Dānijas valdības oficiālie pārstāvji cīņai pret šo |aunumu…

Saprotams, liela apmēra darījumus uz ielas neslēdz. Tā, piemēram, 1968. gada maijā Kopenhāgenas policija arestēja astoņpadsmit kontrabandistus. Policijai izdevās pārtvert lielu partiju pilulu un pamatigu ķīmisko izejvielu rezervi to izgatavošanai. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka bandu ar ķīmiskajām vielām apgādāja kāda Šveices farmaceitiskā firma, kas atrodas netālu no Lugāno.

Kopenhāgenā arestēja arī kādu liela mēroga kontrabandistu, kas pilulas bija sagādājis Neapolē. Sākotnēji ar pilulu kontrabandu nodarbojās galvenokārt kapitālistisko valstu jaunieši. Taču drīz vien ienākumi no šādas tirdzniecības k|uva tik lieli, ka šis bizness piesaistīja profesionālo kontrabandistu uzmanību.

Cīņa pret narkomāniju netraucē tai vērsties plašumā

Ļaunums, ko nodara narkotika, ir kolosāls. Narkomānija praktiski nav ārstējama. Vispirms narkomāns zaudē darbaspējas. Pēc tam iestājas nāve. Taču tā ir tikai problēmas viena puse. Lai iegūtu narkotikas, nepieciešami līdzekļi, turklāt bieži vien ļoti, loti lieli. Lai iegūtu jaunu indes devu, narkomāns ir gatavs izdarīt jebkuru noziegumu, ja vien tas nodrošina līdzekļus narkotiku iegādei.

Narkomānu armija kapitālistiskajā pasaulē nemitīgi aug. Taču oficiālie skaitļi parasti tiek samazināti. Tā, piemēram, ASV uzskaitīti 492 tūkstoši narkomānu, kas smēķē hašišu, bet, pēc amerikāņu preses ziņām, marihuānas smēķētāju skaits valstī sasniedz 30 miljonus.

Narkomāni ielavījušies pat ASV kongresā. Kā liecina lielākie amerikāņu laikraksti Kapitolijā, narkotiskās vielas lieto vismaz seši kongresmeņi, to skaitā Berijs Goldvoters — bijušais kandidāts ASV prezidenta amatam. Viņš ne reizi vien piedāvājis saviem līdzstrādniekiem kongresa aparātā uzsmēķēt marihuānu.

FIB aģenti arestēja trīs kongresa aparāta darbiniekus, kuri atzinās, ka izplatījuši kokaīnu likumdevēju aprindās. 1982. gada 6. jūlijā FIB sarakstos figurēja divpadsmit kongresmeņi un viens senators, kuriem narkotiku piegādātāji nesuši kokaīnu tieši uz kabinetiem kongresā.

Arī ASV sportisti ir saindēti ar narkomāniju. Tieslietu ministrija bija spiesta atzīt, ka Heismana kausa īpašnieks, labākais Nacionālā hokeja līgas hokejists Džordžs Rodžerss kļuvis par narkomānu. No komandas pēkšņi no

zuda Tomass Hendersons, 26 gadus vecais «Dailas Cowboys» komandas vadošais spēlētājs. Viszinīgie reportieri ātri vien noskaidroja, ka sportists pārmērīgi lieto narkotikas. Policija arestēja Dorgu Nurdoku, «New York Rangers» komandas uzbrucēju. Pie hokejista atrada kokainu.

Līdzīgu gadījumu ir joti daudz. Indonēzijas laikraksts «Berita Buana» publicēja datus par narkomānijas izplatību dažās šā reģiona zemēs. Taizemē reģistrēti 500 tūkstoši narkomānu, Malaizijā — 400 tūkstoši, Filipīnās — 15 tūkstoši, Indonēzijā — 10 tūkstoši, Singapūrā — 15 tūkstoši. ANO Narkotisko līdzekļu kontroles starptautiskā padome paziņoja, ka 1982. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs narkomānu skaits sasniedzis četrus miljonus, tas ir, gada laikā pieaudzis par 17%. Francijā 1979. gadā bija 50 tūkstoši narkomānu (1970. gadā — 700 narkomānu), Pakistānā narkomānu skaits pieaudzis no 15 tūkstošiem līdz 25 tūkstošiem cilvēku.

Ļoti bīstamos apmēros narkomānija izplatās ASV karavīru vidū. 1981. gada maijā notika smaga katastrofa uz ASV lidmašīnu bāzes atomkuģa «Nimitz». Reaktīvā radiolokācijas izlūklidmašīna, nolaižoties uz lidmašīnu bāzcskuģa klāja, ietriecās citās lidmašīnās. Avārijas rezultātā 14 karavīri zaudēja dzīvības, 48 guva smagus ievainojumus, četras lidmašīnas sadega un 16 tika pamatīgi sabojātas. Materiālie zaudējumi sasniedza 210 miljonus dolāru. Katastrofas cēloņu izmeklēšana ilga vairākus gadus. Interesi izraisa katastrofas apstākļi: lidmašīnas nolaišanās brīdī uz klāja nedega vajadzīgās signalugunis, kā arī nedarbojās ugunsdrošības sistēma.

Kā apgalvoja ASV kongresa Pārstāvju palātas loceklis Džons Adabo, virsnieki un kareivji, kas tobrīd atradās uz lidmašīnu bāzeskuģa klāja, bija narkotiku ietekmē.

Aplūkotais fakts uzskatāmi liecina, kādās neaprēķināmās briesmās var nonākt karakuģis un ne tikai tas, ja uz tā dien narkomāni. Turklāt «Nimitz» taču ir atomkuģis

Protams, policija daudz dara, lai apkarotu narkotiku kontrabandu. Tās rīcībā ir tūkstošiem aģentu, slepeno ziņotāju, speciāli trenētu suņu, kas paslēptās narkotikas atrod pēc specifiskā smārda. Ja kontrabandists bēg, poli cija šauj uz viņu bez brīdinājuma. Pēc policijas ziņojumiem, pagrīdes biznesa darboņus sēdina cietumos, kur tiem jāpavada desmitiem gadu. Taču diemžēl narkomānija iet plašumā. Ja trīsdesmitajos gados daži kilogrami

narkotiku muitniekiem bija liels atradums, tad tag-ad muitnieki un policija konfiscē tās tonnām.

Amerikas Savienoto Valstu muitas resora vadītājs Viljams Rebs kādā intervijā žurnālistiem atzina, ka 1981. ļļ.idā muitai izdevies pārtvert un konfiscēt ne vairāk par ‘20—25% no valstī ievestās marihuānas. Cita narkotika — kokaīns — slepeni tika ievesta valstī līdz 20 tonnām gadā. Tikai 5% no šā daudzuma izdevās konfiscēt, liet heroīnu, ko tāpat lielos daudzumos ieved Savienotajās Valstīs, konfiscē vēl mazākos apmēros.

Tikai retos gadījumos muitniekiem izdodas pārtvert lielas narkotiku partijas. Lai ilustrētu savu padoto panākumus, Rebs minēja kādu gadījumu, kad bija izdevies konfiscēt 1780 kg narkotiku, ko kontrabandisti ar kravas lidmašīnu tika ieveduši no Kolumbijas.

Vislielāko narkotiku partiju policija konfiscēja 1975. gada 16. augustā Bahamu salās. Marihuāna bija iesaiņota 1049 maisos, atvesta no Kolumbijas un kopumā svēra 4315 kg. Tās cena nebija mazāka par 24 miljoniem dolāru. Laikraksti ziņoja arī par kādu sekmīgu policijas operāciju Marseļā, kad izdevās konfiscēt 427 kg heroīna par 106,5 miljoniem dolāru. 1972. gada 28. februārī kuģa «Lc Capri Dutant» kapteinis kontrabandists Luijs Beikons mēģināja izdarīt pašnāvību, ielecot jūrā. Pašnāvība neizdevās, un 1973. gada 5. janvārī viņam piesprieda piecpadsmit gadus ieslodzījuma cietumā.

1979.   gada 31. janvārī Taizemes galvaspilsētā Bangkokā tika konfiscēts konteiners, kurā bija 1600 kg heroīna, 2000 kg marihuānas, 1220 kg narkotisko pilulu un 3300 kg citu narkotisku vielu. Konfiscētās preces vērtība naudas izteiksmē sasniedza daudzus miljardus dolāru.

1982. gada 2. novembrī ASV administrācija nāca klajā ar jaunu Federālo programmu cīņai pret organizēto noziedzību. Dažādu valdības iestāžu ietvaros tika izveidotas 12 reģionālas darba grupas narkotiku kontrabandas apkarošanai; organizēts ap tūkstoš specializētu apakšvienību, bruņotu ar nepieciešamajiem tehniskajiem līdzekļiem cīņai pret mafiju. Policijas rīcībā tika nodotas speciālas suņu audzētavas, kurās suņus apmāca pēc smārda noteikt narkotikas. Floridas štatā, kas īpaši slavens ar narkotiku biznesu, policija, lai cīnītos pret narkotiku pagrīdes tirdzniecību, saņēma savā rīcībā gan jaunas lidmašīnas, gan helikopterus un kuģus ar sevišķi jutigu

elektronisko aparatūru. Tika izveidota speciāla komisija cīņai ar organizēto noziedzību.

Taču pa radio un televīzijā izreklamētie pasākumi vēlamos rezultātus nedeva. Valsts aparāts arī Floridā dziJi iestidzis korupcijā. Mafija, tāpat kā «sausā likuma» laikā, jo bagātīgi dalās savos ienākumos ar policiju. Kā atzīst «The New York Times», ASV policijas un tiesas aparāta uzpirkšanai mafija ik gadu tērē ne mazāk par 4,5 miljardiem dolāru.

Arī Centrālā izlūkošanas pārvalde ir cieši saistīta ar kontrabandistiem. Tā nereti izmanto mafiju savtīgu mērķu sasniegšanai un iesaista to savu netīro plānu realizēšanā. Reiz FIB arestēja dažus liela mēroga narkotiku tirgoņus, taču tos nācās tūdaļ atbrīvot, jo izrādījās, ka viņi ir CIP aģenti. Zīmīgi, ka bijušais CIP direktors Keisijs, šajā sakarā atbildot uz preses pārstāvju jautājumu, aprobežojās ar frāzi: «Vai gan vērts runāt par tādiem sīkumiem?»

Batistas laikā Kuba bija svarīgs narkotiku tranzīta centrs, no kura tās nonāca Amerikas Savienotajās Valstīs.

Kāds Lūiss Lainess Kubā tika vairākkārt notiesāts par sociālistiskā īpašuma izlaupīšanu, zādzībām un citiem kriminālnoziegumiem. Viņš emigrēja uz ASV un tūdaļ nonāca slepenā teroristu sagatavošanas centrā. Tur viņu gatavoja nelegālai sūtīšanai atpakaļ uz Kubu ar uzdevumu nogalināt Kubas revolūcijas līderus. Interesanti atzīmēt, ka Lainess saņēma ieročus un instrukcijas no CIP pilnvarotā pārstāvja Oto Vilca, kurš pazīstams kā liela mēroga narkotiku tirgonis. Tādējādi šis CIP aģents guva miljoniem lielus ienākumus no narkotiku pārdošanas, vienlaikus apmelojot Kubas Republiku, kas it kā kontrabandas ceļā no Dienvidamerikas zemēm iesūtot narkotikas Amerikas Savienotajās Valstīs. Turklāt vēl viņš gatavoja teroristus iesūtīšanai Brīvības salā.

Sis un daudzi citi fakti apstiprina ne tikai CIP tiešu līdzdalību teroristisku aktu rīkošanā pret sociālisma zemēm, bet arī tirdzniecībā ar narkotikām.

Arī citās kapitālistiskajās valstīs nav mazums augsti stāvošu personu, kas nesmādē piepelnīties ar kontrabandu. 1983. gada decembrī Itāliešu policija arestēja bijušo armijas slepenā dienesta priekšnieku ģenerāli Dž. Santovito. Viņam tika izvirzīta apsūdzība par sakariem ar narkotiku kontrabandistiem.

-

1984. gada marta nogalē angļu laikraksta «The Times» publicēja satraucošu ziņu. Kopš netīrā kara laikiem Vjetnamā daudzi amerikāņu armijas kareivji un virsnieki ;iizrāvušies ar narkotiku lietošanu. «The Times» ziņoja, ku Lielbritānijā dislocēto ASV karaspēka daļu komandieri Ik dienas spiesti atstādināt no dienesta pienākumu pildīšanas vienu vai pat vairākus kareivjus, jo tie atrodas narkotiskā reibumā. Laikrakstā bija uzsvērts, ka daži no i'em narkomāniem dežurējuši pie kodolieroču vadības pultīm.

Nav grūti iedomāties, cik katastrofālas sekas var būt šādam stāvoklim. Nevar paredzēt, kādi murgi dzims narkomāna smadzenēs, kad viņš dežurē pie kodolraķetes un bumbvedēja. Turklāt ir zināms, ka situācija amerikāņu kara bāzēs ir visai drudžaina, naktīs bieži notiek mācību trauksmes.

Šādos apstākļos pasākumi cīņai pret narkotiku tirdzniecību, kurus noteicis ASV administrācijas vadītājs, diemžēl ir mazefektīvi. Tas ir mēģinājums pārliecināt amerikāņu tautu, ka prezidents un viņa komanda patiešām cīnās ar pagrīdes biznesu. Būtībā Ronalda Reigana pasākumi ir vistīrākā reklāma, kuras mērķis — celt administrācijas prestižu ASV mietpilsoņu acīs.

Narkomānijas galvenais perēklis ir kapitālisms. Un galvenajā kapitālisma valstī brīvi mājo mafija — noziedzīga organizācija, kas pārņēmusi savā ziņā narkotiku kontrabandu un izplatīšanu. No narkotiku kontrabandas iedzīvojas pagrīdes biznesa monopoli, milzīgu peļņu gūst kriminālelementi, kuri savukārt jo cieši saistīti ar politiķiem, policiju un varasvīriem. Viss savīts vienā kamolā šajā šausmīgajā pasaulē.

ASV administrācija dažkārt mēdz pārspīlēti dižoties ar atsevišķiem panākumiem narkotiku kontrabandas apkarošanā. Taču p.ar to, cik kontrabandistu staigā brīvībā, tā nerunā.

1982. gada pavasarī laikraksti publicēja izsmeļošas reportāžas no Maiami aerodroma. Seit piezemējās kāds «Boeing-707», no kura krāva ārā kastes, spriežot pēc uzrakstiem, ar visparastākajiem džinsiem. Taču muitas ierēdņi nolēma vienu kasti atvērt. Džinsu vietā tajā atradās celofāna maisi ar kokaīnu. Tik milzīgs daudzums kokaīna (kopsummā par vienu miljardu dolāru) līdz tam nekad vēl nebija nonācis ASV muitas dienesta rokās. Tas notika 1982. gada 9. martā. Pēc nedēļas Maiami lid

ostā iebadās ASV viceprezidents Džordžs Bušs. Viņš va* dīja speciāli organizētu operatīvo grupu narkotiku tirdzniecības un organizētās noziedzības apkarošanai Dienvidfloridā. ASV muitas darbinieku panākumi lielas narkotiku partijas atklāšanā un konfiskācijā tika plaši reklamēti. Dž. Bušu fotografēja pie konfiscētajiem kokaīna maisiem. Pēc tam notika speciāla televīzijas pārraide.

Ne tikai uz valsts robežas, bet ari lielajās pilsētās policija laiku pa laikam organizē narkotiku kontrabandas apkarošanas akcijas. 1983. gada jūlijā šāda operācija notika pašā Vašingtonas centrā, 14. ielā un Floridas avēnijā automašīnas ar sarkanām signālugunīm virs jumtiem aizšķērsoja satiksmi. Patruļmašīnas, motocikli un speciāli furgoni tika nosūtīti uz ielenkto rajonu ar nolūku notvert narkotiku tirgotājus. Patruļas pārbaudīja dokumentus katram pasažierim un šoferim, ar kompjūteru palīdzību ātri noteica, vai starp aizturētajiem nav personu, ko tur aizdomās par tirdzniecību ar narkotikām. Rezultātā septiņu stundu laikā arestēja 300 aizdomīgu cilvēku, no kuriem daudzi izrādījās pilulu un citu narkotiku pārdevēji. No kāda debeszila kraislera izvilka jaunekli un līdz ar viņu — maisu ar narkotikām.

Vašingtonas policijas šefa palīgs Mārtiņš Tapskots žurnālistiem paziņoja, ka šādas akcijas vienlaikus notikušas arī citos galvaspilsētas rajonos. Rezultāts? Policija notvēra vairākus simtus narkotiku sīktirgotāju. Vai tas ir daudz? Sādu tirgoņu tikai Vašingtonā vien ir daudzi tūkstoši, turklāt, ja tiem vēl pieskaita visus, kas kaut kādā mērā saistīti ar narkotiku tirdzniecību, nogādi un pagrīdes biznesa segšanu, tad iznāk vismaz pieczīmju skaitlis.

IEROČU KONTRABANDA: PAGRĪDES BIZNESS VAI POLITIKA!?

Pēc otrā pasaules kara milzu apmēros izvērsusies starptautiska tirdzniecība ar visu veidu ieročiem.

Pirmajā vietā pasaulē ieroču ražošanā un pārdošanā atrodas ASV. Vēl pirms dažiem gadu desmitiem amerikāņu monopoli pārdeva ieročus par vienu miljardu dolāru gadā. 1981. gadā ASV pārdeva ieročus jau par

17,5  miljardiem dolāru, bet 1982. gadā — par 30 miljardiem dolāru. Amerikāņu prese ziņoja, ka septiņdesmitajos gados Amerikas Savienotās Valstis piegādājušas ieročus Šauda Arābijai par 35 miljardiem dolāru, Irānai — par 14 miljardiem dolāru, Izraēlai — par 11 miljardiem, Ēģiptei, Japānai, Taizemei par 3 miljardiem un Dienvidkorejai par 5 miljardiem dolāru. Nav nepieciešamības uzskaitīt citas valstis, jo to ir daudz. Minēsim tikai, ka 1983. gadā ASV plānoja pārdot ieročus par 30,73 miljardiem dolāru.

Amerikāņu ieroču biznesā darbojas ap 120 tūkstoši visdažādāko sabiedrību, to skaitā tādi giganti kā «McDonnell Douglas», «Grumman», «Nortrop», «Lockheed», «Boeing», «United Technologies Textron», «General Electric» un daudzi citi. Pēc amerikāņu ekonomistu aprēķiniem, vidējā pe|ņas norma no kara rūpniecībā ieguldītā kapitāla sastāda 56%, turpretī 500 firmām, kas ražo preces civilām vajadzībām, pelņas norma ir tikai 14%. Saprotams, ka nodarboties ar ieroču biznesu ir ļoti izdevīgi. Sabiedrība «McDonnell Douglas», piemēram, gūst milzīgus ienākumus no prettanku raķešu pārdošanas, bet firma «Chrysler» — no tanku un tankešu eksporta.

Tie ir oficiālie dati par tiem ieročiem, kas nonāk starptautiskajā tirgū pilnīgi atklāti, kurus akceptējušas vai sankcionējušas valdības, no vienas puses, un ASV kongress — no otras puses.

Ar ieroču ražošanu un pārdošanu nodarbojas arī Anglija, Francija, VFR un. citas imperiālistiskās valstis, tiesa gan, mazākos apmēros.

Starp «nāves tirgotājiem» ir daudz Iespaidīgu un pat Joti ievērojamu kapitālistiskās pasaules pīlāru. Vislielākais

ieroču tirgotājs 20. gadsimtā nenoliedzami bija Bazils Zaharovs. Grieķis pēc tautības, bijušais ugunsdzēsējs, viņš jau pirms pirmā pasaules kara tika pie bagātības, tirgojoties ar ieročiem. Viņš kļuva par sabiedrības «Wickers» galveno akciju turētāju. 1914.—1918. gadā Za> harovs par ieroču piegādēm Antantes valstīm saņēma 250 miljonus dolāru. Kādreizējais levantiešu tirgotājs kļuva par bagātnieku un apprecējās ar Spānijas hercogieni Markeni Vilafranku 1os Kabalerosu. Viņš jau bija kļuvis par ieroču rūpniecības karali un pārvaldīja vairāk nekā 180 sabiedrības, kuras ražoja apbruņojumu un ar savām šautenēm, pistolēm, ložmetējiem un lielgabaliem apgādāja dažādu pasaules zemju valdības. No Anglijas karaļa viņš saņēma Pirts ordeni un Anglijas pēra titulu. Francijas prezidents viņu apbalvoja ar Goda Leģiona ordeni par palīdzību ieroču sagādē 1914.—1918. gadā. Visgreznākajā Parīzes rajonā — Foša avēnijā 53 Zaharovam piederēja savrupnams, kur ziemasdārzā viņa sieva audzēja retu šķirņu tulpes: dzeltenās «Bizeras» un baltās «Biblomenas».

Sākotnēji Zaharovs darbojās pasaules tirgū atbilstoši likuma prasībām. Taču, kad pēckara periodā pieprasījums pēc ieročiem kritās, vecais grieķis savus kapitālus pakāpeniski ieguldīja naftas biznesā. Tuvo Austrumu naftas smārds viņu pievilka aizvien vairāk un vairāk. Tomēr pamest ieroču rūpnīcas pavisam viņš arī negribēja. Zaharovs uzsāka ieroču kontrabandas tirdzniecību. Sākumā nelegālās piegādes nebija lielas. Latīņamerikā uzliesmoja puči un Indoķīnā norisa karadarbība. Un bieži vien abas naidīgās puses cīnījās viena pret otru ar ieročiem, kas bija iegūti no Bazila Zaharova noliktavām. Viena puse cīnijās ar legāli nopirktiem ieročiem, bet otra — ar kontrabandas ceļā sagādātiem.

1912. gadā sākās karš bijušās Ķīnas impērijas plašumos. U Peifa, Cžana Sjueļana un citu Ķīnas militāristu armijas bruņojumu saņēma no Zaharova, kurš to kontrabandas ceļā nogādāja Ķīnas ostās. Tāpat nelegāli, apejot likumu, ieroči tika piegādāti Meksikas kontrrevolucionāriem un Kārību jūras baseina valstīm. Neviena organizācija, kas gatavoja puču vai izgāja cīņā pret tautas sacelšanos, neiztika bez Zaharova ieročiem, kurus piegādāja kontrabandisti.

Pēc Bazila Zaharova nāves viņa bagātības mantoja hercogienes Markeni Vilafrankas 1os Kabalerosas meitas.

Villām nebija tieksmes noņemties ar ieroču ražošanu un tirdzniecību. Rūpnīcas tika pārdotas. Taču pieprasījums pcc ieročiem palika.

Loida Džordža un Klemanso draugu Bazilu Zarahovu nomainīja Adnans Hašogi. Dzimis Šauda Arābijā, beidzis Kalifornijas universitāti, viņš sāka ar mazumiņu: bija kravas automašīnu tirdzniecības aģentūras īpašnieks Rijadā.

Taču viņam trūka iespējas izvērsties. Un Hašogi pārorientējās uz ieroču tirdzniecību, sākumā legālu. Taču drīz vien viņš kļuva par galveno figūru plaši sazarotajā pagrīdes «tirdzniecībā ar nāvi». No Hašogi noliktavām ieročus pirka gan cīnītāji pret diktatoriskiem režīmiem, gan teroristi. Viņš piegādāja bazukas un šautenes ar optiskajiem tēmēkļiem, sprāgstvielas un elektroniskas ierīces sprādzienu izraisīšanai no attāluma.

Desmit gadu laikā Hašogi kļuva nepieredzēti bagāts. Viņa īpašumu vērtība sasniedz četrus miljardus dolāru. Kā Hašogi organizē nelegālo ieroču pārdošanu un piegādi, nav zināms. Skaidrs ir tikai tas, ka šī sistēma darbojas nevainojami. Piegāde noteiktā termiņā ir garantēta. Kļūmju šajā ziņā nav. Iesācis ar ieročiem, Hašogi — vislielākais ieroču tirgotājs pasaulē — savus kapitālus tagad iegulda nekustamā īpašumā Anglijā, desmitos viesnīcu Austrālijā, Grieķijā, Brazīlijā. Tomēr galvenais viņa ienākumu avots paliek ieroči.

Hašogi gandrīz visu laiku atrodas pārbraucienos. Viņa personiskajā lidmašīnā ir gan grezna vanna un virtuve, gan kabinets un saloni viesu uzņemšanai, kas iztapsēti ar zīdu un samtu. Lidmašīna mēnesī veic vismaz 60 tūkstošus kilometru no valsts uz valsti, kur Hašogi kārto savus darījumus. Ņujorka—Melburna—Džakarta—Cīrih'. Sarunas, līgumi, slepenu maršrutu apspriešana ieroču piegādēm … Sīkas operācijas viņu neinteresē. Hašogi pieņem pasūtījumus tikai tad, ja tie viņam dod vairāku miljonu dolāru lielu peļņu. «Tā ir manu pakalpojumu normāla cena. Tāds ir mans tarifs,» mēdz teikt Hašogi.

Ugu laiku Adnans Hašogi strādāja kopā ar anglieti Sandru Džārvisu Deli. Viņš to bija sastapis Parīzē. Sandrai nebija nekādu bagātību, ja nu vienīgi simpātiska āriene, spīdošas Eiropas valodu zināšanas un iedzimta veiklība. Viņai trūka jebkādu ētisko, morālo un reliģisko principu. Hašogi viņu apprecēja. Sandra pārgāja islama ticībā un kļuva par Soraju Eslamī. Viņas salonos Lon

donā, Parīzē un Ņujorkā var Sastapt ievērojamus politiķus. Soraja pati nešaubīgi apgalvo, ka vismaz piecpadsmit valstu un valdību vadītāji ir gatavi izdarīt viņai pakalpojumus un pat pozēt fotoreportieriem kopā ar viņu. ]

Komersants Adnans Hašogi Sorajas salonos dibina darījumu sakarus. Nemitīgi palielinot savus ienākumus, Hašogi nekad nepiemirst savu arābisko izcelsmi. Arābu zemju apgādi ar ieročiem viņš reklamē kā savu visupirmo uzdevumu, protams, saņemot par to krietnas summas.

Pirms vairākiem gadiem Hašogi laulātais pāris formāli izšķīrās. Pēc angļu laikrakstu ziņām, par Sorajas nama, kas, starp citu, atrodas blakus Anglijas parlamenta ēkai, pastāvīgu apmeklētāju kļuva 39 gadus vecais Vinstons Cerčils, slavenā Lielbritānijas premjerministra Vinstona Cerčila — Lielbritānijas valdības galvas otrā pasaules kara gados — mazdēls. Jaunā Cerčila uzvedība šokēja pat Anglijas parlamenta locekļus, jo viņiem bija labi zināms Hašogi darbības raksturs. Parlamentā tika iesniegta interpelācija: «Vai cienījamā apakšnama locekļa uzvedība nenodara Anglijai ļaunumu?»

Premjerminstre Mārgareta Tečere ņēmās aizstāvēt sava slavenā priekšteča mazdēlu.

«Cienījamā palātas locekļa sakaros nav nekā nosodāma,» viņa paziņoja, visas palātas locekļu smiekliem skanot. «Hašogi ģimene bauda cieņu komersantu aprindās …»

Ieroču pārdošana, kā redzam, ir «cienījams darījums». Tas arī ir saprotams. Adnans Hašogi taču angļu un argentīniešu konflikta laikā, kas izcēlās Folklenda (Malviļu) salu dēļ, piegādāja Lielbritānijai dažu veidu raķetes, kuras bija ražotas Francijā un nevarēja tikt tiešā ceļā pārdotas NATO loceklei, jo franči jau agrāk tās bija pārdevuši … Argentīnai.

Lūk, kādus darījumus kārtoja Hašogi!

Soraja uzturēja lietišķus sakarus arī ar Šauda Arābiju. Viņa bija tuvs cilvēks mirušā karaļa brālim princim Talalam, kura rokās koncentrējās naftas dolāru miljardi.

Laulības šķiršanas prāvā Soraja pieprasīja no Adnana pusi no īpašuma, apgalvojot, ka tas radīts kopīgiem pūliņiem. To pašu pierāda arī viņas advokāts no Kalifornijas Mervins Mlčelsons. Kārtējais skaļais skandāls Adnanam Hašogi nāca tikai par labu: par viņu runāja it visur, viņa vārds ņirbēja pasaules laikrakstu pirmajās

lappusēs, bet reklāma Ir biznesa — ari pagrīdes biznesu — labākais palīgs.

Protams, ne jau Hašogi vienīgais šajā pasaulē nodarbojas ar kontrabandas ieroču tirdzniecību.

1982. gadā sabiedrībai kļuva zināms par ASV Centrālas izlūkošanas pārvaldes akcijām dažādos pasaules rajonos ar nolūku likvidēt Vašingtonai nevēlamus politiskos režīmus. So ASV izlūkdienesta pasākumu realizēšanai kontrabandas ceļā vajadzēja sagādāt ievērojamu daudzumu ieroču un sprāgstvielu, kuru summāro vērtību, protams, noteikt nav iespējams. Tad būtu jāledziļinās CIP slepenajos arhīvos. Taču skaidrs ir viens: tie veido simtiem miljonu dolāru gadā. Amerikas Savienoto Valstu administrācija faktiski ir vislielākā ieroču kontrabandiste pasaulē.

1984. gada maijā un jūnijā plašu karadarbību pret Indijas centrālo valdību Deli izvērsa ekstrēmistiski grupējumi Indijas pierobežas štatā Pendžabā. Viņi mēģināja sašķelt Indijas nacionālo un teritoriālo vienotību, izveidot neatkarīgu Halistanas valsti, kura savā politikā būtu orientēta uz Pakistānu un ASV. Separātistu mērķis bija vājināt Indiju. Sazvērestības priekšgalā, kā rakstīja indiešu «Patriot», stāvēja pret Indijas centrālo valdību vērsts grupējums, kuru vadīja Džons S. Bindravalli un kuru atbalstīja Pakistāna un dažas citas ārvalstis. Separātisti balstījās uz reakcionārajām sikhu kopienām pašā Pendžabā un dažos kaimiņu štatos.

1984. gada 5.—6. jūnijā Indiras Gandijas valdība bija spiesta pret separātistiem uzsākt karadarbību. Valdības karaspēks ielenca Zelta templi Akal-Takt, kurā bija nocietinājušies separātisti, un sīvā cīņā ieņēma visu celtņu kompleksu ar daudzajām pazemes būvēm. Sekmīgās operācijās rezultātā arestēja 1600 separātistu teroristu. Vairaki simti cilvēku guva ievainojumus, daudzi apšaudē krita, bet daļa aizbēga. Teroristu komandieri un garīgo vadoni Bindravalli Zelta templī atrada nogalinātu.

Sā separātistu grupējuma likvidācija sagādāja negaidītu atklājumu. Viņi visi bija teicami bruņoti. Starp trofejām, ko ieguva, atbrīvojot Zelta templi, bija 100 ložmetēju, tikpat daudz granātmetēju un automātu, šauteņu un pistoļu, kas ražoti Vācijas Federatīvajā Republikā, Lielbritānijā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Iegūtie ložmetēji un automāti bija tieši tādi paši, kādus lieto afgāņu dušmaņi, kurus sagatavo Pakistānas nometnēs.

Rietumu presē parādījās ziņas, ka šie ieroči nogādāt Indijā ar CIP līdzdalību. Kontrabandisti saņēmuši iero čus no CIP aģentiem, bet pēc tam tos nogādājuši uz Pakistānas un Indijas robežrajonu. Ieroču kontrabandi caur Pakistānu uz Indiju kalpoja ne vien par pagrīde« biznesa bosu iedzīvošanās avotu, bet arī imperiālistiskā; politikas mērķiem Āzijā. J

Kontrabandas ieroču pārdošana teroristiem sasniedz^ milzu apmērus, jo šie ieroči ir ne vien tiem, kas nocietinājušies Zelta templī, bet arī simtiem citu sikhu sepa4 rātistu grupu, kas izkaisītas pa visu Indiju. Kontrabandisti piegādāja ieročus akurāti un lielos apmēros vairāj kus gadus no vietas. j|

Ka redzam, kontrabanda kalpo politiskiem mērķiem] Indijas valdība stingri un nelokāmi iestājas par savas valsts integrāciju, piekopj nepievienošanās politiku. Tā visiem līdzekļiem apkaro ieroču kontrabandu un līdz ar to liek šķēršļus amerikāņu imperiālisma interesēm Āzijā.

Maz pazīstams Ziemeļitālijas Trento pilsētas tiesas izmeklētājs Karlo Palermo, izmeklēdams lietas par narkotiku slēptuvēm, nāca uz pēdām liela apmēra starptautiskiem ieroču tirgoņiem. Sajā biznesā izrādījās iejaukti itāliešu slepenie dienesti un ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde. Ieroču kontrabandas lietā figurēja kā daudzu Itālijas, tā arī citu zemju politisko darbinieku vārdi. Skrupulozais izmeklētājs noskaidroja, ka kontrabandas ieroči tiek piegādāti tām valstīm, kurām politisku apsvērumu dēļ tos pārdot nebija lietderīgi. Runa bija ne tikai par strēlnieku ieročiem, bet arī par kontrabandas tirdzniecību ar amerikāņu tankiem un kaujas helikopteriem. Pie tam te domāta nevis atsevišķu šā bruņojuma eksemplāru nogāde, bet daudzu desmitu un simtu šo visai dārgo un ar milzīgu graujošo spēku apgādāto ieroču piegāde.

1981. gadā reakcionārā Somālijas valdība griezās pie ASV administrācijas ar lūgumu pārdot ieročus. Kaut ari lūgums tika labvēlīgi uzklausīts, tomēr atklāti pārdot ieročus amerikāņi neriskēja. Bija jārēķinās ar nelabvēlīgo starptautisko rezonansi, ko varēja izraisīt amerikāņu ieroču piegādes šai valstij. Tāpēc ASV administrācijas vadītāji uzdeva operāciju veikt saviem slepenajiem dienestiem. Rezultātā 1982. gada vasarā Romā greznajā hotelī «Hilton» tika parakstīta vienošanās par 116

«liku, 20 helikopteru «Cobra» un 1000 raķešu pārdošanu lomālijas valdībai 400 miljonu dolāru vērtībā. Vienlaidus noskaidrojās, ka šajā operācijā ir ieinteresēta Itālis valdība. Ar darījumu bija saistīta finansu sabiedli.i, kuru vada Ferdinands Maha. Savukārt Maha, ka rakstīja «Paese Sera», atvēl lielus līdzekļus Itālijas soClulistiskās partijas vajadzībām.

Izmeklētājam izdevās atklāt, ka dokumentos, kam ir h.ikars ar ieroču nelikumīgajām piegādēm, pieminēts arī Mda Itālijas parlamenta deputāta vārds. Izcēlās politisks skandāls. Tad, kā atzīmēja itāliešu prese, izmeklēšanā iejaucās Vašingtonas administrācija un veica nepieciešamos pasākumus, lai to pieklusinātu.

* «f: *

Sešdesmitajos gados CIP iejaucās Laosas lietās. Tika noorganizēta 30 tūkstošu vīru liela «slepenā «armija». < IP savervētie lidotāji apgādāja šo armiju ar ieročiem apmēram par 30 miljoniem dolāru gadā.

Septiņdesmitajos gados ASV kontrabandas ceļā par desmitiem miljonu dolāru piegādāja ieročus dažādiem sazvērniekiem Dienvidaustrumāzijā.

ASV plānoja gāzt Cedija Džagana progresīvo režīmu Gajanā. Sajā nolūkā tika organizēti dumpji, bet dumpiniekiem vajadzēja ieročus. Un atkal tos piegādāja CIP ar kontrabandistu palīdzību.

Kad Angolu pasludināja par neatkarīgu Tautas Republiku, tur nodibinājās progresīva valdība. Cīņā pret to CIP izmantoja nodevējus. ASV lidmašīnas regulāri slepeni, kontrabandas ceļā vēl tagad apgādā dumpinieku karaspēku ar visu nepieciešamo. Tas Vašingtonai katru gadu izmaksā desmitiem miljonu dolāru.

Līdzīgi ASV rīkojas Nikaragvā. CIP ne tikai organizē kontrrevolucionāru bandas un apgādā kontrrevolucionāios elementus ar ieročiem cīņā pret revolucionāro Nikaragvas valdību. Kontrabandas objekti ir automāti ar «Made in USA», šautenes un pistoles. Pa slepenām takām no Hondurasas uz Njkaragvu vietējiem konirrevolucionāriem plūst strēlnieku ieroči.

Ar ieroču pagrīdes tirdzniecību nodarbojas kontrabandistu bandas, kas tādējādi vairo savus ienākumus.

Bet ASV kontrabandu izmanto savu politisko mērķu Is tenošanai.

Ar ieroču kontrabandu nodarbojas ari atsevišķas fir mas, nereti pat privātpersonas, tiesa, daudz mazākā ap jomā. Visbiežāk ved uz tām valstīm, kurām ar starptau tiskiem līgumiem aizliegts tos piegādāt. Tā, piemēram ar ANO lēmumu uzlikts embargo ieroču piegādēm Dien vidāfrikas Republikai.

Kapitāla pasaulē ir ne mazums pagrīdes organizāciji un teroristisku grupu. Vienlaikus ar jaunattīstības vai stu izveidošanos visādas pagrīdes organizācijas savu: taustekļus izstiepušas arī šeit. Dažas no tām gadieir ilgi gatavojas bruņotai cīņai pret valdošo režīmu un tāj pēc slepeni iepērk ieročus un munīciju. Daudzie kantori,j aģentūras, atsevišķi liela vēriena biznesmeņi nereti izn pilda pasūtījumus par visai ievērojamām summām —ļ par miljoniem, pat par miljardiem dolāru. Viņi gatavo darījumus, sameklē izpildītājus, saskaņo ieroču tipusJ sistēmas, daudzumu, piegādes laiku. Taču vienlaikus iespējams izpildīt arī tā saucamos kutelīgos pasūtījumus. Runa ir par kontrabandu. Klienti par tādiem pakalpojumiem devīgi maksā. Piemēram, ievest valstī ieročus aizliegts. Tad nu jāsameklē transports, ar kuru var tos nelikumīgi ievest. Tādās operācijas nereti piedalās diplomāti un citas oficiālas personas: vēstnieki, konsuli, Rietumvalstu ministriju darbinieki, aviācijas un kuģniecības sabiedrību īpašnieki. Par šādiem pakalpojumiem viņi saņem bagātīgu atalgojumu.

Visā pasauiē plaši pazīstamā Šveices firma «Biirlc» jau 1910. gadā uzsāka ražot aviācijas motorus. 1924. gadā firma nopirka ieroču fabriku un sāka ražot dažādus šaujamrīkus. Šķita, ka firmas īpašnieki stingri; ievēro Šveices likumus un neizved savu produkciju uz valstīm, kurām dažādu politisku motīvu dēļ bija uzlikts embargo. Bet, lūk, 1968. gadā firma ar viltotiem dokumentiem eksportēja ieroču partiju uz Nigēriju, kur tajā laikā notika pilsoņu karš. Tā bija visklajākā kontrabanda. Šveices policija un tieslietu departaments paziņoja, ka firmas «Būrle» kalpotāji valdībai iesnieguši melīgas deklarācijas, uz kuru pamala no valdības saņēmuši ieroču eksporta atļaujas. Ieroču partijas tika nogādātas Nigērijā, Izraēlā, Ēģiptē un DAR. Pēc atgriešanās no Dienvidāfrikas Republikas firmas direktors D. Birle un komercdirektors G. Libedinskis tika arestēti. Iztneklē-

H.inā noskaidrojās, ka firma kontrabandas ceļā ievedusi Ieročus par 88 miljoniem Šveices franku, to skaitā par f>2,7 miljoniem franku uz DĀR.

1970.   gadā tiesa pasludināja spriedumu. Plaša mēroga ieroču kontrabandas fakti tika pierādīti, taču… Diters Birle prata «izlīst caur adatas aci», neraugoties uz to, ka kontrabandas lieta kļuva plaši zināma sabiedrībai. Tiesa viņam piesprieda samaksāt naudas sodu — 20 tūkstošus Šveices franku. Cietumā viņš pavadīja tikai desmit mēnešus. Bet firma «Būrle» plaukst: 1975. gadā tā ražoja produkciju par 702 miljoniem franku;

1976.   gadā — par 2 miljardiem 355 miljoniem franku, pie tam ieroču ražošana visas produkcijas kopapjomā palielinājās no 32 līdz 56%. Vai firma turpina arī nodarboties ar kontrabandu, pagaidām nav zināms.

Pretorija un Telaviva tirgojas ar ieročiem

Amerikāņu firma «Space Research Corporation» izstrādāja jauna raķešieroča G-45 konstrukciju. 155 mm raķete spēj veikt lielu attālumu un precīzi trāpīt tnērķī. Turklāt tās graujošais spēks ir divas reizes lielāks nekā citām analoga kalibra raķetēm. Jaunais ierocis, nokļūdams Dienvidāfrikas Republikā, varētu ievērojami palielināt tās armijas ugunsspēku. Citiem vārdiem sakot, ar šīm raķetēm varētu aizsniegt daudzas Āfrikas valstu galvaspilsētas: Jaundi — Kamerūnā, Luandu — Angolā, Kinšašu — Zairā, Harari — Zimbabvē.

DAR vadītāji vēlējās iegūt šo jauno ieroci. Taču lielākā daļa pasaules valstu uzlikusi embargo ieroču pārdošanai DAR. 1977. gadā šo embargo no jauna apstiprināja Apvienoto Nāciju Organizācija.

Seit ir vietā pieminēt punktu no ANO Drošības padomes rezolūcijas, kura obligāta visām valstīm. Rezolūcijas 2. punktā teikts:

«Drošības padome nolemj, ka visas valstis nekavējoties atsakās piegādāt Dienvidāfrikas Republikai bruņojumu un visu veidu kara materiālus, to skaitā ieroču un munīcijas, militārā transporta līdzekļu un iekārtu, pusinilitāru policijas uzkabes un rezerves daļu pārdošanu un nodošanu, kā arī tām jāizbeidz visu veidu iekārtu piegāde un apgāde un vienošanās noslēgšana par licencēm Iepriekš minētā ražošanai vai uzturēšanai lietošanas kārtībā.»

1977. gada nogalē portugāļu kolonizatori aizgāja no Angolas. Pretorijas militārie vadītāji visiem spēkiem centās paaugstināt savas armijas ugunsspēku. Tad ari DAR valdība griezās pēc palīdzības pie kontrabandistiem.

Iesākumā DAR valdības pārstāvji griezās pie ieroču tirgotāja pulkveža Dž. Frosta. Viņš vadīja kādu firmu Briselē. Frostam bija sakari ar Pentagonu un ar C1A (Central Intelligence Agency) organizāciju Vašingtonā.? Frosts uzņēma sakarus ar DAR pārstāvi, kādu Dcmūsu Zaiderbergu un ar ASV sabiedrības «Space Research Corporation» ģenerāldirektoru Džeriju Bulu. Jau 1975. gada 20. oktobrī Pentagonā notika apspriede, kurā piedalījās Valsts departamenta pārstāvji. Tā beidzās bez rezultātiem. Valsts departaments, baidīdamies no politiska skandāla, uzstājās pret jauno raķešu pārdošanu DAR. 1976. gada janvārī sabiedrības «Space Research Corporation» pārstāvis no jauna griezās Pentagonā ar lūgumu atļaut izvest šo raķešieroci… uz Izraēlu, kurai jau agrāk bija pārdoti 15 tūkstoši raķešu… eksperimentam. Neesot zināms, vai šīs raķetes ir drošas un vai ir vērts sākt tās ražot. Atļauja tika saņemta divu dienu laikā! Saskaņā ar to sabiedrība izveda no amerikāņu armijas munīcijas rūpnīcas noliktavas Skrantonā (Pensilvānijas štats) 50 tūkstošus «eksperimentālo» raķešu.

Tagad vairs nebija ko ceremonēties: amerikāņu tehniķi ar tehnisko dokumentāciju devās aviācijas sabiedrības «South African Airways» lidmašīnā tieši uz Johannesburgu. Ar to pašu 210. reisu tika nosūtīts supcrslepens pjezoelektroniskais aparāts 216-C, ar ko automātiski izskaitļo trāpījuma precizitāti.

Sarežģītāk bija ar pašu raķešu nogādi. Tomēr, nomaskējot par iekārtām, tās izdevās nogādāt pāri Kanādas robežai Ņūbransvikas ostā. 36 milzu konteineri, katrs 1000 tonnu smags, tika uzlādēti uz kuģiem «Lindingon Korol» un «Moose». Tie abi uzņēma kursu uz Sentdžonsas ostu Antigvas salā, kas ir Lielbritānijas īpašums. Seit konteinerus pārkrāva uz kuģa «Tugeland». Kāda sagadīšanās! Dienvidāfrikā ir upe Ttigela.

Kuģi, kas gatavojās uzņemt kursu uz DAR ostu Durbanu, pavadīja divi Pretorijas slepenā dienesta virsnieki. Sim faktam uzmanību pievērsa laikrakstu reportieri. Tad konteineri tika pārvietoti uz kuģa «Atlantic Rijber», kas gāja nevis uz Durbanu, bet gan uz Barselonu. Tur kon-

teinerus vēlreiz pārkrāva uz holandiešu konteinerkuģa «Brizand». Tas viss tika darīts, lai jauktu pēdas. Kravas izvešanai bija sagatavota eksportatļauja № 1869/78. Tagad tās oficiālais galapunkts bija Durbanas osta Dienvidāfrikas Republikā, kur arī kuģis pietauvojās

1977.   gadā. DAR armija saņēma jaunu, spēcīgu artilērijas iekārtu. Līdz tā paša gada beigām pa citu kontrabandas ceļu DAR saņēma vēl 300 tūkstošus 155 mm kalibra raķešu. Tās visas bija ražojusi «Space Research Corporation».

Nav zināms tikai viens: cik lielas summas par šo kontrabandu saņēma augsti godātie ASV resoru ierēdņi un muitas darbinieki?

Ir zināmas leģendas par «lidojošajiem holandiešiem» — noslēpumainiem kuģiem, kas peld Pasaules okeānos. Taču šādi rēgu kuģi reāli eksistē arī mūsdienās. Sie dažāda tilpuma kuģi ierodas Dienvidāfrikas Republikas ostās. Pirms kuģa ienākšanas ostā kapteinis nolaiž valsts piederības karogu, liek aizkrāsot kuģa nosaukumu abos tā galos. Kuģi pietauvojas nakts melnumā, kad saule nogājusi, un arī atstāj ostu tikai naktī.

Laikraksts «The Herald», ko izdod Zimbabvē, beļģu avīze «La Citē», arī žurnāls «New African» sniedz ļoti interesantus faktus paj šiem mūsdienu «lidojošajiem holandiešiem».

Neraugoties uz ANO Drošības padomes lēmumu par ieroču un kara materiālu piegāžu embargo Dienvidāfrikas Republikas rasistiskajam režīmam, daudzu Rietumeiropas valstu kuģniecības sabiedrības joprojām nodarbojas ar ieroču kontrabandu. Ieroči pienāk Dānijas ostās. Pēc tam tos uzņem sabiedrības «Trigon Shipping» un «Vesta» kuģi un vairākus mēnešus kursē uz Durbanu un Keiptaunu. Sabiedrību kuģu žurnālos šie reisi nav reģistrēti.

Ieročus iekrauj daudzos kuģos Spānijas, Portugāles, VFR un Francijas ostās, pēc tam nogādā Dānijā, kur notiek to pārkraušana pirms reisa uz Dienvidāfriku.

Ieroču piegādes apgrūtinātas ne tikai Dienvidāfrikas Republikai, bet arī dažām citām valstīm, kur pastāv fašistiski vai teroristiski režīmi. Un tur tām palīgā nāk Izraēla, kas jau samērā se*i ražo dažu veidu ieročus pēc amerikāņu licencēm. Pašlaik ieroču eksporta ziņā Izraēlu apsteidz tikai trīs kapitālistiskās valstis: ASV, Francija un Anglija. Savās rūpnīcās Izraēla ražo šautenes,

pistoles, granātas, radiolokācijas iekārtas, raķetes, komplektē pat lidmašīnas. 1970. gadā Izraēla eksportēja ieročus par 38 miljoniem dolāru, bet 1976. gadā — jau par 320 miljoniem dolāru. 80. gadu sākumā ieroču eksports sasniedza 600 miljonus dolāru.

Sos skaitļus nevar atrast oficiālos statistikas pārskatos. Ieroču eksports ir slepena lieta un statistikā šifrēts ar citiem nosaukumiem, piemēram — «metālizstrādā-1 jumi». Importētājas valstis necenšas darīt galu šai kontrabandai, gluži otrādi, tās ir ieinteresētas tajā. Slepenība nepieciešama vienīgi piegādātājam, šajā gadījumā Izraēlai. Pat Amerikas Savienotās Valstis izmanto Izraēlas palīdzību, kad tās Izlemj atklāti neatbalstīt dažādu pasugu reakcionārus, apgādājot tos ar ieročiem.

Tā, piemēram, pilsoņu kara laikā Libānā Izraēla apgādāja ar ieročiem labējo kristiešu formējumus. Ieročus vispirms nogādāja Atēnās, kur tos pārņēma kāds vācu kontrabandists, un tad transportēja uz Libānu. Jāatzīmē, ka šis kontrabandists savā laikā dienēja hitleriskā reiha SS vienībās.

īpaši gribas vērst uzmanību uz Izraēlas sakariem ar Dienvidāfrikas Republikas rasistisko režīmu. Tie nodibinājās jau 1948. gadā. Tad Izraēla pati saņēma ieročus no Pretorijas. Tagad Izraēla it kā atmaksā seno parādu. Rietumu prese ziņoja, ka Izraēlas vēstnieks DAR izteicies: «Spēcīga un stabila Dienvidāfrikas Republika kā partnere atbilst visaugstākajām Izraēlas valsts nacionālajām interesēm.» Mūsdienās DAR ik gadus saņem no Izraēlas bruņojumu apmēram pusmiljarda dolāru vērtībā. Tas sastāda ap 50% no visa Izraēlas ieroču eksporta. Izraēlas ieroči nelegāli tiek piegādāti arī Urugvajai, Cīlei, Gvatemalai un Salvadorai.

ASV «netīrā kara» laikā Vjetnamā Izraēlas varas iestādes ar kontrabandistu starpniecību iepirka atsevišķus bruņojuma veidus no Saigonas valdības.

Savukārt no Izraēlas ieroči aizceļoja pie Irānas šaha un uz dažām Āfrikas zemēm, piemēram, Ugandu, kad tur valdīja diktators Amins, Centrālāfrikas Republiku, kad tur trakoja «imperators» Bokasa. Gan «feldmaršals» Amins, gan «imperators» Bokasa bija tik odiozas figūras, ka bez kontrabandistu palīdzības viņi nevarēja ar jaunākajiem ieroču paraugiem papildināt savus arsenālus. Tādiem darboņiem kontrabandisti ir neatsverami.

Tādējādi ieroču kontrabanda no Izraēlas, tāpat kā to

Kontrabanda uz Dienvidāfrikas Republiku, nav tikai pagrīdes bizness. Tā ir politika, kas nodara kaitējumu Iautu Interesēm, kuras cīnās par neatkarību un nacion.ilo suverenitāti.

Pagrīdes noliktavas Turcijā

1980.    gada septembrī Turcijā notika valsts apvērsums. Tā rezultātā pie varas nāca militārpersonas. Taču politiskie grupējumi sāka aktīvi gatavoties cīņai prel varu sagrābušajiem karavīriem, uz atklātu puču. So mērķu sasniegšanai viņi krāja spēkus, radīja šaujam ieroču rezerves, ar kuriem bija nodomājuši apbruņot sa vus piekritējus. Sagrābuši varu, karavīri savukārt, drau dot ar bargiem sodiem, pieprasīja no iedzīvotājiem nekavējoties nodot visus ieročus. Daļa iedzīvotāju ieročus nodeva, to skaitā arī tie, kas šaujamrīkus glabāja nelikumīgi. 160 tūkstoši personisko ieroču tika nodoti brīvprātīgi. Ar šādu daudzumu varēja apbruņot veselu korpusu. Pēc tam valdība uzsāka cīņu ar saviem politiskajiem pretiniekiem. Tika atklātas daudzas ieroču noliktavas. Ieroči bija noslēpti burtiski visur, pat Ankaras Valsts teātra aktu zāles kristāla lustrās.

Laikā no 1980. gada septembra līdz 1981. gada jūlijam valstī rekvizēja 450 tūkstošus šauteņu, revolveru, automātu, ložmetēju, pat zenītlielgabalus un raķešmetēju. Vēl nevienā valstī līdz tam nebija atklāts tik liels daudzums paslēptu ieroču. Turklāt pagrīdes arsenālos bija arī pietiekami daudz munīcijas. Valsts galva ģenerālis Kenans Evrens paziņoja, ka valsts rokās nokļuvušo ieroču un munīcijas kopējā vērtība sasniedz vismaz 250 miljonus dolāru.

Turcijā ir tikai viena ieroču rūpnīca, kas atrodas Kirikalē, netālu no Ankaras. Tā apgādā ar ieročiem valsts bruņotos spēkus. Taču visa rūpnīcas vairāku gadu produkcija sastāda tikai nelielu daļu no rekvizētā pagrīdes arsenāla. Visi šie ieroči bija ievesti Turcijā kontrabandas ceļā, izņemot nelielu daudzumu, kas bija nozagts valsts arsenālos un karaspēka daļu noliktavās.

Kontrabandas ieroču tirgotāji tos varēja nogādāt pa jūru. Valsts jūras robeža stiepjas 8300 kilometru garumā un it visur gar piekrasti kursē milzum daudz zvejas kuģīšu.

Grūti pateikt, no kādām zemēm ieročus ieveda Tur cijā. Zināms vienīgi, ka lielākā daļa ieroču bija iepirkti Argentīnā: par to liecināja šīs valsts rūpnīcu marka Cits jautājums: kur bija ņemta nauda ieroču iepirkša nai? Un atkal parādās viens no galvenajiem kapitālis' tisko valstu lielāko uzkrājumu avotiem mūsdienās — narkotikas. No Āzijas un Tuvajiem Austrumiem uz Rie> tumeiropu caur Turciju stiepjas narkotiku kontrabandai ceļi. Daļa ienākumu no pagrīdes tirdzniecības palika valstī un tika izlietota kontrabandas ieroču iepirkšanai Kontrabandistiem šādi darījumi ir ārkārtīgi izdevīgi.

Kā ziņoja turku prese, Turcijas kara prokurors izvirzīja apsūdzību par korupciju bijušajam valsts muitas priekšniekam Mataradži. Muitas vadītāju tiesāja. No* skaidrojās, ka Mataradži norīkojis galvenajos muitas kontrolposteņos cilvēkus, kurus viņam ieteikuši kontrabandisti, un par to no pagrīdes biznesa dižvīriem saņē-ļ mis kā kukuli 1,5 miljonus dolāru.

Tiesas prāvā Mataradži līdzatbildētājs bija 38 gadus vecais U. Ugurlu, iespaidīgs noziedznieku pagrīdes organizācijas vadītājs. Interpola dosjē Ugurlu vārds figurēja vislielāko Turcijas mafijas pīlāru skaitā, kas nodarbojas ar narkotiku kontrabandu. Nu viņu Turcijā sauca pie atbildības arī par ieroču kontrabandu. Mataradži bija, saņēmis no Ugurlu 100 tūkstošus dolāru par to, ka Ipsi-ļ las kontroles un caurlaižu punktā uz Turcijas un Grie! ķijas robežas par priekšnieku iecēlis viņam uzticamu cil-1 vēku.

Kāds sīks kontrabandists I. Telemens tiesā liecināja, j ka Ugurlu kopā ar tēvu un trim brāļiem pēdējos septiņos gados bijusi galvenā loma narkotiku tirdzniecībā1 Turcijā. Telemens arī liecināja, ka kabotāžas kuģi no 1 Grieķijas Ieveduši ieročus. Pēc dažām dienām Telemens 1 dīvainos apstākļos gāja bojā. Viņš it kā izkrita pa logu no sava viesnīcas numura Stambulā. Kritiena cēloņi un ļ apstākļi palika nenoskaidroti. Turku mafija «strādā» tāj pat kā tās amerikāņu kolēģi. Pēdējos piecos gados Turļ cijā dažādās sadursmēs gājuši bojā ap pleci tūkstoši cilvēku. Sīs slepkavības sekmē arī valstī kontrabandas ceļā ievestais bagātīgais ieroču arsenāls.

Kontrabandas Ieročus Iegādājas VFR neonacisti

Kopš septiņdesmito gadu beigām Vācijas Federatīvajā Republikā, lielkapitāla stimulētas, sazēlušas dažādas labējās organizācijas, to skaitā ari tādas, kas aizliegtas ar likumu. No 1979. gada līdz 1980. gadam biedru skaits šajās organizācijās pieauga no 17300 līdz 19 800 cilvēkiem. Neonacistiskā partija savu biedru skaitu palielināja no 1400 līdz 1800 cilvēkiem. Vācu Tautas Savienība savās rindās apvieno vairāk nekā desmit tūkstošus biedru. Bundestāga vēlēšanās 1983. gada inartā par šo organizāciju balsoja simts tūkstoši vēlētāju. Ultralabējie izdod 27 žurnālus (1976. gadā — 16). 1981. gada 23. jūnijā arestēja neonacistu vadītāju Hofmani. Viņam izvirzīja apsūdzību par izdevēja Levina un viņa draudzenes Frīdas Peškes nogalināšanu. Neonacistu vadonis tomēr prata no šīs lietas izpīties.

Kā vēl nekad nostiprinājušies neonacistu sakari ar citvalstu fašistiem. Tā, piemēram, kādas neonacistu grupas vadītājs Manfrēds Rēders uztur visciešākos kontaktus ar šādu pašu grupējumu Amerikas Savienotajās Valstīs, ko vada Harijs Lohs. Loha grupa apgādā savus vācu kolēģus ar propagandistiskiem materiāliem. Ar Leksa fon Markes starpniecību Francijā un Vlamzes Militantēna palīdzību Beļģijā Rietumvācijas neonacisti koordinē savu darbību ar citu Eiropas zemju fašistiem. Aizvien biežāk šīs grupas un grupiņas ķeras pie atklātām bruņotām akcijām, pie terora.

1981. gada 27. oktobrī Minhenes ielās notika apšaudīšanās starp teroristiem, kas brauca vieglajā automobilī «Citroen», un Bavārijas policijas patruļu. Rezultātā — divi līķi. Policija arestēja četrus vācu jauniešus, kas atradās ar dažādiem ieročiem piekrautā mašīnā. Tie izrādījās jau pazīstami neonacistu aprindās. Kopā ar viņiem bija franču domubiedrs, kāds Paskāls Koleta. Tajā pašā nedēļā Gandē policija aizturēja četrus citus jaunus vāciešus ar viltotām pasēm un Francijas, Beļģijas, Spānijas un Īrijas adresēm. Beļģu policija viņus turēja aizdomās par līdzdalību teroristisku aktu sarīkošanā Antverpenē un Parīzē. Jaunajiem cilvēkiem atņēma ne mazums ieroču, kurus viņi'varēja iegūt vienīgi kontrabandas ceļā.

1981.  gadā VFR policija arestēja neonacistu G. Lemki, pēc profesijas mežsargu. Pēc ilgas pratināšanas viņš

viena to nespēja apspiest. Birils izstrādāja plānu, kā sagūstīt sacelšanās dalībniekus, kuri bija nocietinājušies mošejā, un pats piedalījās šajā operācijā. Bijušais tero-j ristu apkarošanas speciālās vienības priekšnieka viet’l nieks tagad pats tika pieķerts, kad viņš pārdeva speciā-j las ierīces sprādzienu izdarīšanai no attāluma kādam ieroču kontrabandistam Filipam Leonarū, kuru labi pa\ zīst policija. |

Olivjē Danē, liela ranga labējā buržuāziskā darboņa ! dēls, kā algotnis bija piedalījies cīņās pret progresīvaļ jiem režīmiem jaunattīstības zemēs. Viņš bija starp tiem, kas izdarīja uzbrukumu Kotonas ostai Beninas Re: publikā. Kaut arī iebrukums beidzās nesekmīgi, Danē par «darbu» saņēma 5980 sterliņu mārciņas. Danē bija saistīts ar Bobu Denāru, nesekmīgo reakcionāru puču vadītāju Seišeļu Salās un citās valstīs.

Šie fakti liecina, ka ieroču kontrabanda Francijā paj stāv un ka ieročus uzkrāj labējie spēki. Tikai 1982. gada jūlijā un augusta pirmajā dekādē vien Francijā tika izdarīti 112 teroristiski akti — gan ar politiskiem, gan krimināliem motīviem. Un ik reizi — vai tā bija bankas \ aplaupīšana vai uzbrukums oficiālai personai — uzbruļ kuma dalībnieki lietoja sprāgstvielas un bija bruņoti ar pistolēm un automātiem. Kur viņi ņēma šos ieročus? To iegūšanas ceļš ir viens — kontrabanda.

Ieroču kontrabanda pastāv arī Japānā. Jokohamas ostā uz konteinerkuģa «Bridevvest», kas bija ieradies no Filipīnām un brauca ar Libērijas karogu, apskates laikā policija atrada lielu ieroču partiju. Astoņus komandas locekļus arestēja. Viņi uzturēja sakarus ar vietējiem gangsteriem.

Indijā, Džammu un Kašmiras štatā, Punčas pilsētas apkaimē atklāja kontrabandistu bandu, kas no Pakistānas piegādāja ieročus dažādiem reakcionāriem, pret valdību vērstām aprindām, kā arī reliģiskiem grupējumiem.

1982.   gada vasarā itāliešu teroristi nolaupīja NATO karaspēka dienvidu grupējuma pavēlnieka vietnieku Eiropā — amerikāņu ģenerāli Dozjē un pieprasīja par viņu lielu izpirkšanas summu. Policija atrada Dozjē Padujā. Pēkšņi ieņemot dzīvokli, tika atklāts vesels arsenāls visdažādāko ieroču — ārzemju firmu ražojumu.

Džulio Iglesjass ir pasaulslavens dziedonis ar valdzinošu balsi. Viņa tēvu, ievērojamu medicīnas profesoru,

nolaupīja Madridē. Laupītāji pieprasīja izpirkšanas maksu — 2 miljonus dolāru. Policija noskaidroja, ka l'iistekni slēpj kādā nelielā spāņu ciematā. Māju ieņemot, profesoru Iglesjasu izdevās atbrīvot. Tajā atrada lielu daudzumu dažādu ieroču, kas ražoti daudzās Eiropas zemēs. Arsenāls, protams, piederēja teroristiem.

Zenēva ir samērā klusa Eiropas pilsēta. Tiesa, tajā gan notiek «cīņas», bet tikai diplomātiskas — starptautiskās konferencēs un starptautisko organizāciju sanāksmēs. Taču arī šeit policija 1981. gada novembrī nāca uz pēdām ievērojamiem gangsteriem, kas bija apmetušies Fribūras ielā 14, piektā stāva dzīvoklī. Rīta agrumā 30 karavīri un policisti ieņēma dzīvokli triecienā. Sprakšķēja šauteņu un asaru gāzes granātu sprādzieni. Abi gangsteri dabūja galu, nepaguvuši izmantot ieročus. Viens no viņiem, Karlo Gruā, policijai bija labi pazīstams. Viņu daudzkārt arestēja, taču viņam vienmēr izdevās veiksmīgi izvairīties no Zenēvas cietumiem. Dzīvoklī atrada Amerikā ražotu 9 mm kalibra automātisko šauteni ar deviņu patronu aptveri. Tāds ierocis Zenēvā vēl nebija redzēts. Turpat bija arī citu sistēmu šautenes, itāļu rūpnīcās ražoti saliekamie un automātiskie ieroči, kā arī ložmetēji, revolveri un kaste elektrisko detonatoru.

Acīmredzot tika gatavota kāda liela akcija. To izdevās novērst. Bet kādā veidā ārzemju ieroči bija nokļuvuši Zenēvā? Protams, kontrabandas ceļā. Atļaujas to ievešanai Šveicē neviens nebija prasījis un nevienam tādas arī netika dotas.

1983.   gada martā Venēcijā itāliešu policija uzgāja lielu ieroču noliktavu, kas piederēja teroristiskajai organizācijai «Sarkanās brigādes». Slepenajā arsenālā atrada ložmetējus, automātus, karabīnes, revolverus, prettanku un rokasgranātas, kā arī lielu daudzumu dažādu sprāgstvielu. Lielākā daļa ieroču bija ražota ārzemēs. Itālijā tie varēja nonākt vienīgi kontrabandas ceļā.

Tajā pašā mēnesī Turīnā policija konfiscēja divas kastes ar desmit automātiem, beztrokšņa pistolēm un rokasgranātām. Sī krava bija atsūtīta no Neapoles, kur savukārt piegādāta ar kuģi no Ņujorkas. Izdevās noskaidrot, ka kravu sūtījusi amerikāiļu mafija. Neapolē muitas darbinieki kontrabandu nebija atklājuši: vai nu pavirši apskatīja kuģi, vai arī ar nolūku «neievēroja».

Ar ieroču kontrabandu parasti nodarbojas firmas, kas

šos Ieročus ražo. Nereti politiskos nolūkos to dara valdības iestādes, speciālie dienesti un izlūkorgāni. Mafija ar ieroču kontrabandu nodarbojas ļoti reti. Tā dod priekšroku narkotiskām vielām, jo tās ir vieglāk transportējamas pāri robežām un dod bagātīgāku peļņu. Ieroču kontrabandisti ir cieši saistīti ar firmām, kas ražo bruņojumu. Presē pat tiek minētas vietas, kur firmu pārstāvji tiekas ar klientiem, kuru pakalpojumi tiem nepieciešami. Avīzes raksta arī par firmu sakariem ar visvisādu — galvenokārt jūras un gaisa transporta — organizāciju pārstāvjiem.

Ieroču kontrabandas tirdzniecības centrs Eiropā ir Brisele. Kāds Briseles naktsklubs pazīstams ar iesauku «Lielgabalu birža». Beļģi neliek šķēršļus ieroču eksporta sertifikātu saņemšanai, tāpēc darījumi tiek slēgti ātri. Beļģija ir ērta vieta dažādu ieroču noliktavām. Tieši šeit apšaubāmas personas no Āfrikas un citām valstīm, ieročus meklēdamas, tiekas ar eiropiešiem — Ieroču kontra[ bandistiem.

—    Man vajadzēja nogādāt uz Šauda Arābiju 60 tūkstošus šauteņu, — stāstīja kāds Londonas kontrabandists, kurš bieži mēdza ciemoties Briselē, — taču radās sarežģījumi. Tad es šo kravu vispirms nosūtīju uz Beļģiju, bet tur kravu pāradresēja uz Šauda Arābiju.

Ieroču kontrabandisti ir sevišķi cilvēki. Parasts kontrabandists, kas ved heroīnu vai dārgakmeņus, cenšas apmānīt muitas ierēdņus un policiju, bet ieroču kontrabandists bieži vien rīkojas kā slepens valdības aģents, jo šis kontrabandas veids gandrīz vienmēr saistīts ar politiku. Kāds Rietumeiropas žurnāls rakstīja: «Ieroču kontrabanda, kas notiek bez valdības ziņas, kura nosaka politiskos mērķus, praktiski līdzinās nullei.» Un tālāk: «Kādiem gan nolūkiem kalpo lielgabali, ja ne politiskās situācijas izmainīšanai jebkurā kontinentā ikvienā rajonā?»

Parasti kontrabandisti nodarbojas ar vieglo ieroču — šauteņu, ložmetēju, mortīru, bazuku — un to patronu piegādi.

Pēc otrā pasaules kara Eiropa bija pārsātināta ar ieročiem. Tāpēc kontrabandisti piedāvāja šauteņu partijas un citu vieglo bruņojumu lielā daudzumā. Arī mūsdienās kontrabandisti necieš no «preces» trūkuma, jo NATO nepārtraukti modernizē bruņojumu. Tiesa, viņu rīcībā nonāk nedaudz novecojušas sistēmas.

Ieroču pārvešanai kontrabandas ceļā svarīgi ir apgādāties ar nepieciešamajiem dokumentiem, it īpaši sertifikātu, ko izdod valsts, kura ieročus nosūta. Sertifikātā tiek norādīta nogādes vieta, kā arī apstiprināts, ka ieroči netiks pārdoti citai valstij.

Sertifikāts savā ziņā ir ieroču pase, bez kura ASV un Rietumeiropas valstu valdības iestādes atsakās izsniegt licenci ieroču eksportam. Tā, piemēram, ja sertifikātā norādīts, ka uz valsti A tiek nosūtīts 10 tūkstoši «Mauzera» sistēmas šauteņu, 50 bazukas un 75 ložmetēji (762. kalibrs), tad šiem ieročiem noteikti ari jānonāk valstī A. Ja minētie ieroči patiesībā tiek sūtīti uz valsti B, tad rodas sarežģījumi. Tādā gadījumā šīs valsts, faktiskās ieroču saņēmējas, vēstnieks, ja tam ir draugi ieroču pasūtītājas valsts kara resorā, cenšas saņemt attiecīgos dokumentus, bet tas parasti ļoti dārgi maksā.

Protams, valdība, kas dod sertifikātu par ieroču partiju, formāli zināmā mērā ir nodrošinājusies. Tā var paziņot, ka devusi piekrišanu ieroču piegādei uz valsti A un nav vainīga, ja ieroči nokļuvuši valstī B, tas ir, sūtījums ticis pāradresēts.

Visbiežāk kontrabandas ieroču partijas pavaddokumentos uzrādīta civila krava, piemēram, lauksaimniecības mašīnu detaļas vai ledusskapju rezerves daļas.

Kad visi nepieciešamie dokumenti ieroču kontrabandai sagatavoti, rodas problēma, kā tos transportēt. Dimantus, zeltu, pulksteņus vai narkotikas var aizvest viens cilvēks, kaut vai noslēpjot zem krekla. Cita lieta ir ieroči, kuru partija visbiežāk sver daudzas tonnas.

Tā, piemēram, viena šautene sver 4,5 kg, 500 šautenes — 2250 kg, kas ir vienas DC-3 tipa lidmašīnas krava. Miljons patronu sver 30 tonnas un tām vajadzīgas divas «Constellation» tipa lidmašīnas. Viens lidmašīnas speciālreiss no Eiropas uz Āfriku vai Tuvajiem Austrumiem izmaksā 12—14 tūkstošus dolāru. Piloti šādiem lidojumiem vienmēr atrodas.

—    Esmu precējies, un man ir pieci bērni, — pastāstīja kāds pilots, kurš veda ieročus uz Biafru, — man vajadzīga nauda pirmajai iemaksai par mājas pirkumu.

Kontrabandas ieroču reisi saistīti ar lielu risku. Parasti šim nolūkam nolīgst privātas lidmašīnas. Daudzas no tām ir vecas, ar nolietotiem motoriem. 1968. gada augustā kāds amerikāņu pilots, veikdams reisu ar ieroču kravu uz Biafru, ar savu personisko «Constellation»

iedrāzās kokos pavisam netālu no nosēšanās laukuma, kas bija iekārtots džungļos. Citam izdevās izbēgt no nāves, izdarot vairākas piespiedu nolaišanās.

Kāds pilots kontrabandists pastāstīja, ka viņš ar četrmotoru lidmašīnu pacēlies Roterdamā un uzņēmis kursu uz Birmingemu Anglijā, kā tas bijis norādīts maršruta dokumentos. Taču, kad viņš tuvojies Birmingemai, tad pa radio saņēmis pavēli, ka viņa aviācijas sabiedrība viņam pavēl lidot uz Maljorkas salu. Pilots pavēli izpil dīja un piezemējās Palmas pilsētas aerodromā Maljorkā Uzpildīja degvielu un, saņēmis no sabiedrības jaunu rī kojumu, turpināja reisu uz Hasimesaudu Alžīrijā. No jauna uzņēmis degvielu, pilots atkal saņēma pavēli lidot tālāk pāri Sahāras tuksnesim uz Cadas Republikas galvaspilsētu. Taču mērķi nesasniedza, jo pārstāja darboties motori. Lidmašīna nogāzās. Pilots un krava brīnu maiņā kārtā nebija cietuši.

Bieži vien kontrabandas ieročus pārvadā kuģos. Parasti šim nolūkam nolīgst vecus kuģus, kuri brauc ar Libērijas, Panamas vai Singapūras karogu. To ātrums nav lielāks par 11 —12 mezgliem stundā. Lai piestātnē ātri varētu atbrīvoties no kravas, kuģi apgādāti ar celtņiem. Visbiežāk tie piestāj tālu no krasta vai rajonos ar grūti pieejamiem krastiem: purvainos apvidos un džungļos.

Kā liecina «U. S. News and World Report», reiss, kas ilgst vienu gadu, maksā 1140 dolārus diennaktī. Kontrabandas ieroču pārvešana maksā daudzkārt dārgāk.

Kā jau sacīts, ar ieroču kontrabandas tirdzniecību nodarbojas daudzas privātas korporācijas. Pēc presē iekļu vušām ziņām, caur viņu rokām iziet 90% šādu operāciju. Korporācijas «International Arms Corporation» jeb, kā to bieži dēvē, «Interarms» apgrozījums jau pirmajos gados sasniedza no miljonus franču franku. Turpmākajos gados šīs firmas darbība tika stingri slēpta no sabiedrības acīm, taču kļuva zināms, ka tās teicami iekārtotās noliktavas atrodas Anglijā un Grieķijā. Romā darbojas korporācija «Merex», Toronto — «Levi Industries Corporation», Londonā — «Coggsvell and Harrison», Briselē — «Fire Arnis International».

Pēc neoficiālām ziņām, tikai Beļģijā vien ir ne mazāk par 150 korporāciju un aģentūru, kas nodarbojas ar ieroču tirdzniecību. Liela daļa no tām darbojas nelegāli un piegādā ieročus kontrabandas ceļā.

Lai slēptu šīs nelikumīgās operācijas, kas sabiedrībām dod vislielākos ienākumus, nepieciešama izkārtne — oficiālā tirdzniecība, tas ir — atklāta ieroču iepirkšana valstī, kas tos ražo. Sajā gadījumā kontrabandists ir vienkāršs komisionārs, solīds vidutājs, kurš sameklē pārdevēju un pircēju. Šādas operācijas tam dod lielus ienākumus.

Amerikāņu Ieroči Irānā

Pēdējos gados ieroču kontrabanda no Amerikas Savienotajām Valstīm tiktāl pieaugusi, ka pēc apjoma un nozīmes to var pielīdzināt vienīgi narkotiku kontrabandai.

1978.  gadā Irānā notika revolūcija, kas gāza šaha režīmu. Laikā no 1970. gada līdz 1979. gadam šahs par milzīgajiem ienākumiem, ko deva naftas eksports, iepirka pirmklasīgu amerikāņu kara tehniku: tankus, lidmašīnas, ātršaušanas un visādus citādus ieročus, ar kuriem apbruņoja armiju. Pēc dažām ziņām, šaha iegādātais bruņojums izmaksāja ap 20 miljardus dolāru. Pietiek norādīt, ka tika iepirkti tanki M-60, smagsvara lidmašīnas C-130, visjaunākās konstrukcijas iznicinātāji F-14, dažādas elektroniskas iekārtas armijas vajadzībām, kādas nekur citur kā vienīgi Amerikas Savienotajās Valstīs neražoja.

Pēc šaha krišanas ASV attiecības ar Irānu krasi pasliktinājās. Prezidents Kārters pieteica Irānai boikotu. Šķita, ka vairs pat runas nevarēja būt par amerikāņu ieroču piegādēm Irānas armijai. Irāna nonāca bezizejas stāvoklī. Vai nu bija no jauna jāapbruņo visa armija, vai jāatrod ce|i, kā saņemt no Amerikas Savienotajām Valstīm kara materiālus un, galvenais, rezerves daļas tankiem un lidmašīnām. Taču bizness paliek bizness. Jau drīz vien presē parādījās ziņas, ka amerikāņu firmas, kuras ražo ieročus un rezerves daļas tiem, milzīgos mērogos atsākušas ieroču piegādes Irānai kontrabandas ceļā.

Kontrabandu veica pieredzējuši lietpratēji. Pašlaik daļa no viņiem atmaskoti.

Irānas revolūcijas laikāno Irānas aizbēgušais lieltirgotājs Balanians Hašemi stājās sakaros ar Irānas armijas augstākajām aprindām. Hašemi aģentus pieņēma Irānas premjerministrs Bazargans. Un, lūk, drīz vien

amerikāņu bruņojums un tā rezerves daļas atkal ceļoja uz Irānu. Pie tam sākumā tos sūtīja uz Dienvidkoreju un Izraēlu, bet no turienes uz Irānu. Arēji šī operācija izskatījās pilnīgi likumīga.

Pats Hašemi sākumā apmetās Stamfordā (ASV Konektikutas štats), kur atvēra, kā to liecināja izkārtne, persiešu paklāju tirdzniecības kantori. Taču velti bija meklēt šajā greznajā kantorī pat desmit persiešu paklājus. Tas bija tipisks amerikāņu darījumu kantoris, apgādāts ar īsviļņu radiouztvērējiem, teleksiem un citiem sakaru līdzekļiem, un tā personāls nebūt nenodarbojas ar paklāju tirdzniecību.

1981.  gadā Hašemi pārcēlās uz Londonu. Anglijā viņš izvērsa vēl plašāku darbību. To sekmēja Irānas nogurdinošais karš ar Irāku, kas aprija milzum daudz kara tehnikas. Hašemi pa visdažādākajiem ceļiem turpināja apgādāt irāņu armiju ar bruņojumu. Tanku motorus un rezerves daļas iznīcinātājiem viņš no ASV nosūtīja uz Kanādu. Tur tos sagaidīja Hašemi aģenti, pieredzējuši kontrabandisti, un pa jūras ceļu nogādāja Irānas ostās Persijas līcī. Hašemi nodibināja sakarus ar ASV firmu «Bell Helicopter Textron», kura ražo helikopterus. Iepirktos lidaparātus sūtīja uz Kanādu, Izraēlu, Dienvidkoreju, bet pēc tam tālāk uz Irānu.

Hašemi jau vairs nav spējīgs apkalpot visas amerikāņu sabiedrības un monopolus, kas apgādā Irānu. Pēc daudzām ziņām, kontrabandā kopā ar Hašemi piedalās lielas sabiedrības, kas ražo visdažādākā sortimenta kara tehniku un rezerves daļas tai.

Brazīlietis Karloss de Melo — RRS sabiedrības prezidents. Sī sabiedrība tieši saistīta ar lielajiem amerikāņu militārajiem koncerniem. RRS sabiedrība saņem militārās kravas, bet uz konteineriem un kastēm, kā arī kravas dokumentos izdara ierakstus, ka tās ir civilkravas. Tā, piemēram, tanku motori tiek saukti par traktoru motoriem utt.

Ar B. Hašemi saistīta sabiedrība «Rančo International». Savas kravas, galvenokārt detaļas un rezerves daļas, sabiedrība sūta tieši uz Irānu, muitas dokumentos norādot, ka krava paredzēta lauksaimniecības vajadzībām.

Ir pamats domāt, ka par ieroču kontrabandu uz Irānu lieliski zināms Valsts departamentam, muitas iestādēm un Baltā nama aparātam. Tomēr tās ar to samierinās.

Jo runa taču ir par to, lai nodrošinātu lielo amerikāņu sabiedrību produkcijas noietu. Ieroču un citu militāro kravu kontrabanda no ASV uz Irānu sākās Kartera administrācijas laikā un turpinājās prezidenta Reigana administrācijas laikā. Pēc oficiālu personu izteikumiem, tā «uztur līdzsvaru un atbilst Savienoto Valstu politikas mērķiem Tuvajos Austrumos». Kā atzīst amerikāņu prese, nostiprinās ASV sakari ar Irānas militārajām aprindām, slepeni tiek veidotas attiecības ar Irānas valdošajām aprindām.

Tiek uzpūstas Irānas un Irākas kara liesmas, kara, kas ir izdevīgs vienīgi imperiālistiskajiem politiķiem, kuru politika no sākuma līdz galam ir liekulīga. Uzstājoties ar acīm redzami divkosīgiem paziņojumiem, ka «karš ir liels grēks un nožēlojama resursu izšķiešana», Vašingtonas administrācija 1985. gadā ieplānoja militārām vajadzībām pasakainu summu — 313,4 miljardus dolāru. Amerikas Savienoto Valstu politikas agresivitāti apstiprina notikumi, kas seko cits citam: nelielās neatkarīgās Grenadas sagrābšana, Libānas pilsētu apšaudīšana, nepieteiktais karš pret Nikaragvu, kas noris plašos apmēros. Tie visi ir Vašingtonas agresīvās darbības realizācijas mūsdienu fakti.

*      * *

Ieroču kontrabanda pēdējās desmitgadēs gūst aizvien plašāku vērienu sakarā ar Vašingtonas agresīvo, teroristisko kursu, kas vērsts uz to, lai visiem spēkiem un lidzekjiem uzspiestu citām valstīm reakcionārus politiskus režīmus.

Ieroču kontrabanda tiek virzīta uz tām zemēm, kur briest sociālas pārmaiņas, lai apbruņotu reakcionāras grupas. Ieroču sortiments kļūst aizvien daudzveidīgāks — sākot ar šautenēm un beidzot ar tankiem, helikopteriem un smago artilēriju. Ieroču kontrabanda pārvērtusies par lielu ienākumu avotu, kas tuvojas narkotiku tirdzniecības ienākumu apjomiem.

Starptautiskās organizācijas, un vispirms ANO, noteic embargo ieroču piegādēm uz valstīm, kuras piekopj aparteīda politiku vai karo savā starpā. Kontrabandisti apiet šos aizliegumus. Ar viņiem labprāt ielaižas darījumos reakcionārie režīmi. Parasti ieroču kontrabandisti

savstarpēji ir cieši saistīti un nereti jau iepriekš sadala tirdzniecības zonas savā starpā.

Rietumu valstu lielākajā daļā Ieroču nēsāšana un tirdzniecība ar tiem ir aizliegta. Neraugoties uz to, kontrabandisti tur atrod plašu klientūru, kura dažādu apsvērumu dēļ iegādājas pistoles, aukstos ieročus, bet dažkārt arī granātas un dažādas spridzināšanas ierīces.

Ieroču kontrabanda cieši saistīta ar politiku. ASV lielā daudzumā kontrabandas ceļā ieveda ieročus Cīlē, gatavojot Aljendes valdības gāšanu. Jau ilgi pirms atklātās intervences šajā zemē viņi ar kontrabandas palīdzību apbruņoja arī Bišopa režīma pretiniekus Grenadā.

Kontrabandas ieroči nonāca Birmā, kur džungļos līdz pat šim laikam uzturas pret valdību vērsti bandītiski formējumi.

Platā straumē ieroči plūst uz Pakistānu, bet pēc tam ar kontrabandistu palīdzību nonāk dažādās Indijas provincēs un tiek nodoti separātistu grupējumiem.

Kontrabandistu pakalpojumus plaši izmanto CIP, kas izstrādā un realizē reakcionāro formējumu atbalstīšanas operācijas dažādās zemēs. Arī Hondurasā un Gvatemalā tiek uzturēti reakcionāri formējumi, kuri iesaistījušies nepieteiktajā karā pret Nikaragvas Tautas Republiku.

Ar kontrabandas ieročiem tiek apgādātas daudzas teroristiskas grupas Rietumeiropas zemēs. To darbība vērsta uz «stāvokļa destabilizāciju» vienā vai otrā valstī, lai nepieļautu progresīvas sociālas pārmaiņas, atbalstītu labējos, reakcionāros spēkus.

Par tādu grupu darbību Itālijā un to sakariem ar kontrabandistiem daudz kas kļuva zināms pēc masonu ložas «P-2» atmaskošanas un tās vadītāja Ličo Dželli aresta, kurš arī nesmādēja kontrabandas ieroču tirdzniecību.

Tādējādi ieroču kontrabanda jau sen vairs nav tikai kontrabandistu un ieroču ražošanas firmu iedzīvošanās avots vien. Sie ieroči nonāk visu pasugu un kalibru reakcionāru rokās.

«MELNAIS ZELTS» UN POLITIKA

Ikviena kontrabanda vienmēr lielākā vai mazākā mērā skar atsevišķu valstu, partiju un grupu politiskās intereses. Taču ir viens preces veids, kuras kontrabanda ir tieši saistīta ar politiku, vispirms ar starptautisko politiku.

Pēc tam kad 1973. gadā arābu valstis politisku apsvērumu dēļ sāka ierobežot naftas eksportu, tās cena starptautiskajā tirgū pieauga. Nafta kļuva par svarīgu kontrabandas objektu. Līdz 1973. gada oktobrim viens barels naftas (159 1) maksāja aptuveni četrus dolārus. Pēc 1973. gada oktobra arābu valstis pacēla cenu vidēji līdz 14 dolāriem par vienu barelu.

Naftas krājumi uz mūsu planētas izvietoti ļoti nevienmērīgi. Kapitālistiskajā pasaulē naftas atradnes koncentrētas galvenokārt Persijas līča rajonā (Šauda Arābija, Irāna, Kuveita, Omāna, Irāka), Alžīrijā, Lībijā, Nigērijā un Ziemeļjūras baseinā un dažās Latīņamerikas zemēs — Venecuēlā u. c.

Āfrikas dienvidos atrodas liela kapitālistiska valsts — Dienvidāfrikas Republika. Sai zemei savu naftas atradņu nav, un tāpēc gandrīz viss nepieciešamais daudzums tiek ievests.

Dienvidāfrikā valda rasistisks režīms. Jautājums par rasu diskrimināciju DAR ne reizi vien apspriests ANO Ģenerālajā asamblejā un Drošības padomē. Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas XVII sesija 1962. gada novembrī pieņēma rezolūciju, kura aicina visas valstis—ANO locekles — lietot pret DAR ekonomiskas un diplomātiskas sankcijas, līdz tā atcels rasistiskos likumus. 1963. gada decembrī ANO Drošības padome pieņēma rezolūciju, kas uzliek valstīm — ANO loceklēm — par pienākumu pārtraukt naftas un naftas produktu eksportu uz Dienvidāfrikas. Republiku. Embargo attiecās arī uz ieroču un munīcijas eksportu.

Neraugoties uz šiem lēmumiem, DAR nepārtraukti turpina saņemt tai nepieciešamo naftas daudzumu. Rodas jautājums, kur Dienvidāfrikas Republika ņem

šķidro kurināmo, kas tai nepieciešams vispirms jau tādēļ, lai varētu uzturēt kaujas gatavībā armijas kaujas tehniku — 600 lidmašīnas, 200 helikopterus, 500 tan kus, 1000 bruņutransportierus, kā ari desmitiem kuģu, zemūdeņu un autotransportu.

Visvienkāršākie aprēķini rāda, ka šīs militārās armādas nodrošināšanai ar degvielu un lielā autoparka darbināšanai Dienvidāfrikas Republikai jāsaņem ap 20 miljoni tonnu naftas gadā. Jāpiezīmē, ka DAR izbūvēti naftas vadi naftas sūknēšanai no ostām uz valsts iekšieni, bet Sasolburgā — lielas naftas pārstrādes rūpnīcas. Kādā ceļā DAR var saņemt un nu jau divdesmit gadus arī saņem tai nepieciešamo naftas daudzumu? Albilde ir tikai viena: kontrabandas ceļā.

Pietiek pārstāstīt presē publicēto ziņu par kādu supertankkuģi, kas veda naftu uz DAR, un kļūs skaidrs, ka pastāv komplicēta un sazarota naftas kontrabandas sistēma.

Līdz 1979. gadam Dienvidāfrikas Republikai naftu piegādāja Irāna. Saha režīms nepievienojās ANO noteiktajam embargo. Taču, kad Irānā notika revolūcija un «melnais zelts» pārstāja plūst no Irānas ostām uz DAR, pār Dienvidāfrikas Republikas naftas piegādes avotiem pārklājās slepenības plīvurs.

Kāds Antons Reidels, Šveicē oficiāli reģistrētas, bet patiesībā fiktīvas firmas «Beats Trading Company» īpašnieks, ar sava aģenta Freda Sudāna starpniecību iegādājās tankkuģi un par 48 miljoniem dolāru to apdrošināja Loida sabiedrībā. Freds Sudāns par kuģi samaksāja tikai 24 miljonus dolāru. Tātad apdrošinājums divkārt pārsniedz tankkuģa faktisko vērtību. Vienlaikus tankkuģim mainīja nosaukumu. Agrāk tankkuģis saucās «Sea Sovereign», bet tagad tā nosaukums bija «Salem». Tankkuģim nokomplektēja jaunu apkalpi. Komandas priekšgalā stājās kāds Georgulis, kam, starp citu, pat nebija kapteiņa diploma.

1979.  gada oktobrī Kuveitas ostā Menaelahmadi, Persijas jūras līcī, «Salem» uzņēma 196 232 tonnas naftas, kuru formāli iegādājās neliela itāliešu firma «Pont Oil Trading», kas uzdeva transportfirmai «Shipomeks» realizēt tās pārvešanu. Kad tankkuģis jau peldēja Indijas okeāna ūdeņos, firma pārdeva šo naftu par 56 miljoniem dolāru sabiedrībai «Shell». 1979. gada 29. decembrī tankkuģis «Salem» noenkurojās lielās Dienvidāfrikas Republikas Durbanas ostas reidā. Pa zemūdens vadu naftu parsūknēja uz krastu. Par to, starp citu, nekādas atzīmes kuģa žurnālā netika izdarītas. Pēc tam kad nafta no kuģa bija izsūknēta un kuģa nosaukums rūpīgi nosegts ar brezenta pārvalku, tas devās tālāk. Apbraucis l.abās Cerības ragu, pagājis garām Nigērijas, Gabonas un Ziloņkaula Krasta Republikas krastiem un citām Āfrikas valstīm, kuģis nokļuva Senegalas traverzā.

1980. gada 17. janvārī angļu tankkuģis «Britisli Trident» uztvēra SOS signālus no kuģa. Pēc 26 minūtēm, kad tas bija ieradies avārijas vietā, tankkuģis «Salem» nogrima. Komandu nogādāja Dakarā. Senegalas valdība veica steidzamus pasākumus pret draudošo nepieredzēti plašo krasta piesārņošanu. 196 tūkstoši tonnu naftas nav nekāda joka lieta — tāda bija nogrimušā kuģa kravnesība —, un šī nafta nonāca jūrā. Kādas kļūs pludmales? Un tūristi?

Senegalieši ar šausmām domāja, ka tiks piesārņotas viņu pludmales un apsīks tūristu straume, bet tie dod ienākumus valstij. Taču dienas gāja, bet okeāna virspusē naftas traipi neparādījās. Izskatījās, ka tankkuģī nekādas naftas nav bijis.

Dīvaini uzvedās tankkuģa apkalpe. Tā nezin kāpēc neizvirzīja nekādas pretenzijas kuģa īpašniekiem. Matroži ar satiksmes lidmašīnām devās mājup, kapteini Senegalas varas iestādes tomēr arestēja.

Gājs laiks. Līdz 1983. gada 15. aprīlim neviens nebija iesniedzis Loida sabiedrībai prasību par kuģa apdrošināšanas summas piedzīšanu. Operācija, lai kā to centās slēpt, kļuva acīm redzama: 56 miljonus dolāru, ko «Shell» samaksāja firmai «Pont Oil Trading», tā pali ar krietnu uzviju saņēma no Dienvidāfrikas koncerna «Sasol». Bet «Sasol» saņēma naftu.

Skandalozā lieta izraisīja interpelāciju Dienvidāfrikas Republikas parlamentā. Tomēr tirdzniecības ministrs aprobežojās ar īsu paziņojumu: «Ja kāds domā par šo lietu publicēt kādus materiālus, lai vispirms ielūkojas likumā par naftu.» Sā likuma ceturtais pants aizliedz publicēt ziņas par naftas iepirkumiem Dienvidāfrikas Republikai, par tās transportēšanu un glabāšanu un paredz tā pārkāpējam ieslodzījumu cietumā līdz septiņiem gadiem un 7000 randu lielu naudas sodu.

Kapteinis Georgulis klusēja. Viņam izdevās izvairīties no tiesas. Tagad viņš dzīvo Atēnās, un Izbraukt ārpus Grieķijas viņam pagaidām ir liegts.

Atgadījums ar tankkuģi «Salem» uzskatāmi parāda, kā darbojas naftas kontrabandas sistēma uz DAR. 1

1982. gadā DAR plānoja ievest kontrabandas ceļā ap 15   miljonus tonnu naftas — šāds daudzums apmierina apmēram trīs ceturtdaļas tās vajadzību. Sīs kontrabandas apmēri ir 5—6 miljardi dolāru. Atlikušo vienu ceturto daļu nepieciešamā šķidrā kurināmā DAR iegūst, pārstrādājot akmeņogles, kuru krājumi valstī ir pietiekami lieli.

Ar naftas kontrabandu nodarbojas arī daudzi naftas produktu «sīktirgotāji». To skaitā ir firmas «Mark Rich», «Fibro», «Trans-World Oil». Pēdējos gados ar kontrabandas naftas piegādēm uz DAR nodarbojas arī naftas rūpniecības lielmonopoli — korporācijas «Mobile», «Britisch Petroleum», «Shell», «Total». Rezultātā valstis naftas ieguvējas pat nezina, kurp nonāk to iegūtā un pārdotā nafta.

Sabiedrības, kas nodarbojas ar kontrabandu, rūpīgi slēpj savas piegādes, jo valstīm, kurās tās atrodas, saskaņā ar ANO lēmumiem ir jārealizē naftas piegādes embargo DAR. Tāpēc daži tankkuģi, pēc tam kad naftu nogādājuši Durbanā vai kādā citā DAR ostā, noslēpumaini pazūd, bet šo tankkuģu īpašnieki negriežas apdrošināšanas sabiedrībās ar prasībām pēc atlīdzības. Nozudušā tankkuģa komanda, saņēmusi labu atalgojumu, izklīst pa pasaules ostām, lai nolīgtu darbā uz citiem kuģiem.

Sabiedrība «Fibro» fraktē tankkuģus naftas transportēšanai uz DAR no Latīņamerikas. Tā, piemēram, tankkuģis «Aging Captain» uzņēma 156 tūkstošus tonnu naftas Kirasao salā un veda to uz Dienvidāfrikas Republiku, bet ceļā sadūrās ar citu supertankkuģl un nogrima. Tikai tad kļuva zināms, kurp firma transportē naftu.

Firma «Trans-World Oil» nofraktēja norvēģu tankkuģi «Havdrott», kura tilpums bija 240 tūkstoši tonnu. Tas veica regulārus reisus no Šauda Arābijas uz Dienvidāfrikas Republiku. Kuģa īpašnieki katru reizi paziņoja, ka tankkuģis dodas uz Singapūru vai Eiropu. Taču patiesībā tas piestāja Keiptaunas ostā, izsūknēja naftu un devās atpakaļ uz Persijas līča rajonu, tiesa gan, šoreiz uz citu ostu. Kuģa žurnāls bija pilns ar viltotiem ierakstiem par maršrutiem.

Kad «Havdrott» reisiem pievērsa uzmanību, noskaidrojās, ka sabiedrībai «Trans-World Oil» ir vēl trīs tankkuģi, kuri pilnīgi nodarbināti ar naftas piegādēm DAR.

Naftas produktu kontrabandisti sēž savos kantoros, tērpti labi pašūtos uzvalkos un baltos kreklos, un nevienam pat prātā nevar ienākt, ka viņi ne ar ko neatšķiras, piemēram, no tiem kontrabandistiem, kas pa slepenām takām Pirenejos nogādā kontrabandas preces no Francijas Spānijā. Tikai darbības mērogi naftas kontrabandistiem ir citi. Naftas kontrabanda gadā sasniedz daudzus miljardus dolāru.

Kontrabandists Džons Douss, kurš tālajās Bermudu salās reģistrējis savu holandiešu sabiedrību «TransWorld Oil», gūst ļoti lielus ienākumus. Nesen viņš savai ģimenei nopircis savrupmāju Johannesburgā par 500 tūkstošiem sterliņu mārciņām.

1965. gada maijā baltie iedzīvotāji pasludināja Dienvidrodēzijas neatkarību. Tā paša gada 8. novembrī ANO nosodīja rasu diskriminācijas politiku Dienvidrodēzijā un aicināja visas valstis neatzīt tās valdību. 16. decembrī ANO Drošības padome pieņēma rezolūciju, kura uzlika par pienākumu valstīm — ANO loceklēm izbeigt tirdzniecību ar Rodēziju. Tika noteikts embargo arī naftas un naftas produktu piegādēm. Tomēr Rodēzija, tāpat kā Dienvidāfrikas Republika, necieta no šķidrā kurināmā trūkuma. Naftu tā saņēma kontrabandas cejā no Persijas jūras līča zemēm. Sarežģījumus radīja vienīgi tas, ka Dienvidrodēzijai nav izejas uz jūru, tāpēc naftu piegādāja DAR ostas, bet tālāk pa dzelzceļu transportēja uz Dienvidrodēziju.

Astoņdesmito gadu sākumā Dienvidrodēzijā pie varas nāca melno iedzīvotāju vairākuma valdība. Rodēzija kļuva par neatkarīgu valsti Zimbabvi. Embargo atcēla. Naftas kontrabanda šai zemei tika pārtraukta. Tagad naftu saņem draudzīgās Mozambikas Tautas Republikas ostās, no kurienes to pa atjaunoto naftas vadu pārsūknē uz Zimbabvi.

1980.   gadā visu Itāliju satrauca laikrakstu ziņas par naftas produktu kontrabandu valstī. Varas iestādes arestēja un nogādāja cietumā daudzu ordeņu kavalieri, piecdesmitgadīgo Itālijas finansu policijas ģenerāli Rafaēlu Džudiči. Citu šā paša korpusa ģenerāli Donato la Preti žandarmi, ieradušies ar arestēšanas orderi, nesastapa mājās. Itālijas naftas biznesmenis Bruno Muzēli tajā

laikā atradās savā Šveices īpašumā Lugāno apkaimē, tāpēc arī izbēga no aresta. Liela mēroga kukuļņemšanā šajā lietā tika atmaskoti padomnieki Sereno Serato un Liliāna Fantazia. Žurnālists Mino Pekarēli, kurš publicēja atmaskojošos materiālus, no nezināmām personām saņēma divas lodes pakausī.

Žandarmērija izdeva septiņdesmit orderus itāliešu biznesmeņu un autocisternu šoferu arestēšanai. Kas tad bija noticis? Izrādījās, ka pastāv organizācija, kura mazuta vietā uz Itāliju transportē attīrītu benzīnu. Muitas nodeva par vienu litru benzīna ir 50 liras, bet par litru mazuta, ko lieto namu apsildei, — 0,5 liras. Ievedot benzīnu mazuta vietā, kontrabandisti bija iemanījušies nopelnīt 30 tūkstošus franku par katru autocisternu. Kopumā četru gadu laikā (no 1974. līdz 1978. g.) viņi ieguva 2,2 miljardus dolāru. Liela daļa šīs summas tika izlietota muitas policijas, to skaitā ari tās ģenerāļu, uzpirkšanai.

Sīs operācijas iniciators un organizators bija naftas biznesmenis Bruno Muzēli. Operācija kļuva iespējama tikai tāpēc, ka tajā iesaistījās liels skaits ierēdņu un augsti stāvošu žandarmērijas priekšnieku. Laikraksts «Panorama» šajā sakarā rakstīja: «Kontrabanda Itālijā nav skandāls: tā ir mūsu valsts politiskās sistēmas normālas funkcionēšanas izpausme.» Bruno Muzēli, kurš aizbēga uz Sveici, bija tuvās attiecībās ar daudziem augstiem iekšlietu ministrijas un rūpniecības ministrijas ierēdņiem. Summa, kas bija izdota kukuļiem, daudzkārt pārsniedza to summu, ko izlietoja firma «Lockheed» uzpirkšanai un kas radīja lielu troksni visā pasaulē.

Londonas «The Times» ziņoja, ka Itālijas finansu policijas darbinieki, ģenerāļus ieskaitot, tā vietā, lai aizsargātu valsts intereses, ar dažādu mahināciju palīdzību savās kabatās iebāzusi milzu summas.

1984. gada jūnijā Milānas pilsētas tiesa pēc ilgas prāvas paziņoja spriedumu 35 bijušajiem finansu policijas nodokļu iestāžu kalpotājiem, kuru pienākums bija kontrolēt muitas nodevu pareizu iekasēšanu par valstī ievedamajiem naftas produktiem. Viņiem visiem kopā piesprieda 61 gadu ieslodzījuma cietumā, tas ir, caurmērā divus gadus katram, un viņi bija spiesti samaksāt lielu naudas sodu.

Kopš Ziemeļjūrā Norvēģijas sektorā izvērsta naftas ieguve, Norvēģija iekļuvusi to valstu skaitā, kas apgādā

nr naftu Dienvidāfrikas Republiku. Nafta, ko iegūst sabiedrība «Ecofisk» Ziemeļjūrā, kvalitātes ziņā pilnīgi apmierina DAR.

1984. gada 7. aprīli no Tīsaidas ostas Anglijā izbrauca tankkuģis «Sinclair», kas bija uzpildīts ar «Ecofisk» atradņu naftu. Pēc divām dienām tankkuģis piestāja Spānijas ostā Bilbao. Kapteinis paziņoja, ka kuģis dosies uz Itālijas krastiem. Taču, izbraucis jūrā, tankkuģis nozuda un tikai 27. maijā, tas ir, gandrīz pēc diviem mēnešiem, «Sinclair» uzradās pie Šauda Arābijas krastiem, kur piestāja, lai uzņemtu kravu.

Kā vēlāk kļuva zināms, «Sinclair» ar Ziemeļjūras naftu bijis iegriezies Dienvidāfrikas Republikas ostā Durbanā, kur to izsūknējis laikā no 8. līdz 10. maijam.

Bez «Sinclair» slepenu naftas pārvadāšanu veic ari kuģi «Cast Falmar», «Space Bridge», «Almelo», «Cbili», «Cin Tak» un citi. Ar šiem tankkuģiem sabiedrība «Shell», piegādājot naftu no Norvēģijas Dienvidāfrikas Republikai, nopelnījusi vairāk nekā 200 miljonus dolāru. Visā pārvadājuma laikā tikai tankkuģis «Jan Stow» ar norvēģu naftu bija spiests nogriezties no Dienvidāfrika = Republikas krastiem, kaut gan līdz tiem atlika tikai kādas 20 jūdzes. Naftas saimnieki bija spiesti mainīt kuģa maršrutu, jo presē parādījās ziņas par norvēģu tankkuģu nelikumīgajiem reisiem uz Dienvidāfrikas Republiku.

DAR, izmantojot pagrīdes biznesa veikalnieku pakalpojumus, dod iespēju labi nopelnīt par naftas piegādēm gan prāvām, gan arī sīkākām firmām.

Naftas un naftas produktu kontrabanda ar daudzsološiem ienākumiem piesaista vieglas peļņas tīkotājus. Tāpēc tā strauji paplašinās, ievelkot savos tīklos aizvien jaunas valstis. Pēdējā laikā tika atmaskota naftas un naftas produktu kontrabanda no Nigērijas — vienas no lielākajām naftas ieguvējām Āfrikā. Nigērija, kā zināms, robežo ar vairākām Āfrikas kontinenta zemēm, kuras naftu neiegūst, — ar Nigēru, Cadu, Beninu. Tai ir gara robeža ar Kamerūnu, kura nesen uzsākusi naftas ieguvi nelielos daudzumos.

1984. gada jūnijā un jūlijā Nigērijas valsts drošības orgāni arestēja 230 dažādu profesiju cilvēkus, kuri nodarbojās ar naftas un naftas produktu kontrabandu. Tika konstatēts, ka viņi valstij nodarījuši lielus zaudējumus un ikmēneša kontrabandas apjoms ir 30 miljoni

dolāru. Ziedu laikus kontrabanda piedzīvoja Sehu 5a gari valdīšanas gados, kuru gāza 1984. gada sākumā

Jaunā valsts militārā administrācija izvērsa enerģisku ciņu pret kontrabandu. Ieviesta naftas ieguvēju un pārstrādājošo firmu darbības kontrole, pastiprināta robežapsardze. Visi aizturētie kontrabandisti nodoti tiesai. To vidū ir ari benzīncisternu automašīnu šoferi. Taču tie ir tikai ierindas izpildītāji lielās noziedzīgās organizācijās, kuras Nigērijā pagaidām vēl nav atklātas. Par naftas eksportu un naftas tirdzniecības kontrabandu jaunais, valstī pieņemtais likums paredz nāves sodu. Degvielas noplūdei ir radītas barjeras.

*

Pēdējās desmitgadēs nafta kļuvusi par tik nozīmīgu produktu rūpniecībai, transportam, bruņotajiem spēkiem un komunālajai saimniecībai, bez kuras mūsdienu industrija nevar attīstīties. Bet r^ifta ir ļoti dārga, un par to katru gadu tiek izdots simtiem miljardu dolāru. Sl izejviela aprij lielu daļu to valstu budžeta, kurām naftas nav vai arī nepieciešams savus krājumus papildināt.

Nafta piesaistījusi kontrabandistu uzmanību: no tās viņi gūst desmitiem miljardu dolāru. Naftas un naftas produktu kontrabanda kļuvusi par svarīgu ienākumu avotu imperiālisma vispasaules kontrabandā.

Par kontrabandas naftu un naftas produktiem maksā vismaz divas reizes mazāk nekā valdības noteiktā nodeva. Starpība nokļūst kontrabandistu un viņu līdzgaitnieku kabatās. Ienākumi no naftas kontrabandas sasnieguši trešo vietu pasaulē — pēc narkotiku un ieroču kontrabandas ienākumiem, bet atsevišķos gadījumos pat tos pārsniedz. Kapitālistiskajā pasaulē kontrabanda kļuvusi par pastāvīgu ienākumu avotu ne tikai tiem, kas ar to nodarbojas, bet arī muitniekiem, karavīriem un policistiem. Naftas kontrabandai, tāpat kā daudziem citiem kontrabandas veidiem, ir tiešs sakars ar politiku. Ari šeit kontrabanda izrādījās saistīta ar visreakcionārāko rasistisko režīmu atbalstīšanu, kuri vēl palikuši uz mūsu planētas.

«DZELTENAIS SĀTANS» KONTRABANDISTU KALPĪBĀ

Prāvus Ienākumus kontrabandistiem dod nelegālā tirdzniecība ar zeltu.

Kapitālistiskajā pasaulē zeltu iegūst galvenokārt Dienvidāfrikas Republikā — 800 līdz 1000 tonnu gadā. Bez tam nelielji daudzumā to atrod citās Āfrikas zemēs un Amerikas Savienotajās Valstīs. Āzijas zemēs — Indijā, Japānā, Dienvidkorejā, Filipīnās — zelta atradņu nav.

Zelts ieņem svarīgu vietu starptautiskās valūtas sfērā. Līdz 1971. gadam pastāvēja oficiāla zelta cena — 35 dolāri par unci (31,5 grami). Taču šī cena izrādījās nepastāvīga. Septiņdesmitajos gados, sevišķi ekonomiskās krīzes periodā, zelta cena sāka strauji augt. 1982. gada pavasarī viena unce zelta maksāja jau 800 dolārus. Pašlaik zelta cena svārstās no 400 līdz 500 dolāriem par unci.

Tādi ir oficiālie skaitļi. Taču tajās valstīs, kur sava zelta maz vai vispār nav, pastāv «melnais tirgus», kurā zeltu pārdod par ievērojami augstāku cenu nekā oficiālā. Zelts kļuvis par svarīgu kontrabandas objektu.

Daudzas valstis, cenšoties vairot savus valūtas krājumus, kategoriski aizliegušas zelta eksportu. Tā izvešanai jāsaņem speciāla atļauja. Lai šādu atļauju saņemtu, ir jābūt ļoti svarīgai motivācijai tā izvešanai nelielā daudzumā. Ja tūrists dodas uz ārzemēm, viņam atļauj ņemt līdzi stabilu valūtu, tas ir, tādu, kurai ir zelta segums. Modesdāmām, kas brauc uz ārzemēm, speciālā deklarācijā jāuzskaita dārglietas, ko tās ved līdzi, un jāuzrāda muitas ierēdņiem. Pārdot tās viņas nedrīkst, jo atceļā uz savu zemi muitas kontrole prasa uzrādīt visas zelta rotaslietas, kas uzskaitītas deklarācijā.

Zeltu, ko iegūst Dienvidāfrikā un citās zemēs, nogādā Londonā un Cīrihē. To pārkausē zelta stieņos, kuru svars ir 400 unces. Tiem ir sērija's numurs, ko dod 14 valstu firmas, kurām ir stabila reputācija zelta kausēšanā. Katram stienim ir noteikta prove, kas norāda piemaisījumu daudzumu. Skaitlis 99,99 norāda, ka šajā zeltā piemaisījumu ir vismazāk.

Londonā un Cīrihē lielie stieņi var tikt pārkausēti ma* zākos, kuru svars ir viens kilograms.

Reiz Parīzē, Lionas stacijā, pie Zenēvas ekspreša muitnieki ievēroja 14 pasažierus, kuri tikko jaudāja kājas cilāt. Viņus aizturēja un atklāja, ka šie cilvēki apavu zolēs noslēpuši 143 kg zelta.

Orlī lidostā, Parīzes tuvumā, muitnieks pievērsa uzmanību kādai pajaunai dāmai, kuras āriene liecināja par lielisku veselibu. Taču dāma pārvietojās ar lielām grūtībām. Dāmu pārmeklēja un viņas korsetē atrada deviņus zelta stieņus.

Kāds kontrabandists, gribēdams izvest no Francijas zelta stieņus, noslēpa tos dzelzceļa vagona tualetes skalojamā kastē. Vienlaikus viņš dažus stieņus noglabāja pirmās klases kupejā, nopircis visu vietu biļetes. Kupeja palika neaizņemta līdz pat robežstacijai Langrai. Robežstacijā, pārliecinājies, ka muitnieki jau pārlūkojuši bagāžu, kontrabandists ieradās vagonā. Zelts bez traucējumiem nokļuva Šveicē.

1975. gada 5. jūnijā Francijas robežsargi saņēma sava aģenta ziņojumu par to, ka automašīna «Peugeot304», kas no Šveices tuvojas robežai, netālu no robežpunkta Belegardes uzņems zelta kravu. Automašīnu aizturēja un tajā atrada 200 kg noslēpta zelta.

Zeltu pārved arī lidmašīnās. Privātlidmašīnas naktī šķērso robežu un neapdzīvotā vietā kravu nomet ar izpletni. Kontrabandista līdzdalībnieki pārkrauj zeltu automašīnā un nozūd nakts tumsā.

Ilgu laiku zelta kontrabandas pārvadājumus veica tā saucamie «kurjeri». Tie bija vienpatņi, piemēram, taksometru šoferi no Minhenes, studenti no Stokholmas, dejotāji no Kārdifas, kas uz laiku palikuši bez darba, pat katoļu garīdznieki no Milānas. «Kurjeru» vidū bija daudz sieviešu, kuru apģērbā vieglāk noslēpt zelta plāksnītes. «Kurjeri» virs apakšveļas uzvilka speciālu vesti, kurā bija kabatas zeltam. Solīdas komplekcijas un ar labu veselību apveltīts «kurjers» varēja pārnēsāt līdz

16 kilogramu zelta.

Reiz trīs «kurjeri» ar lidmašīnu no Francijas uz Sveici pamanījās sekmīgi nogādāt 1890 zelta monētas, tā saucamās «Napoleon d’or», kuras tie akurāti noslēpa desmit čemodānos. Laikraksta «Le Matiņ de Paris» žurnālists atkārtoja šo operāciju. Ar privātu helikopteru viņš veica reisu no Francijas pilsētiņas Anesī uz Zenēvu un

atpakaļ. Ari viņam tas izdevās bez jebkādiem traucējumiem.

Par to, cik izplatīts bija «kurjeru» izmantošanas paņēmiens, liecina šāds fakts: reiz ar sabiedrības «Pan American» lidmašīnu vienlaikus devās ceļā sešpadsmit «kurjeri», kas zem krekiiem pārveda kopumā gandrīz pustonnu zelta.

Tas bija laiks, kad aviācijas līnijās vēl nebija izplatījies terorisms. Teroristi nelaupīja lidmašīnas un lidostās nebija speciālu dienestu, kas pārbauda, vai pasažieri neved līdzi bumbas un pistoles, bet rentgena stari signalizē par ikvienu metāla priekšmetu apģērbā. «Zelta laiki» kontrabandistiem «kurjeriem» beidzās septiņdesmito gadu sākumā. Nācās ķerties pie citiem zelta pārvešanas paņēmieniem, pretējā gadījumā «kurjeram» nāktos veikt sarežģītu ceļojumu pa otršķirīgiem maršrutiem, pa kuriem lido nelielas lidmašīnas un kur pārbaudes dienests nav tā pilnveidots kā lielajās lidostās, piemēram, Orlī vai Sarla de Golla — Parīzē, kā Hītrovas — Londonā vai Dž. Kenedija — Ņujorkā. «Kurjeru» kļuvis mazāk, un viņi vairs nav galvenie kontrabandisti.

Tagad ar zelta kontrabandu nodarbojas lieli pagrīdes sindikāti, kas to ir plaši izvērsuši. Zelts no Anglijas vai Šveices netiek tūlīt vests uz galapunktu, bet veic garu apkārtceļu. To ved, piemēram, uz Beļģiju, no turienes — uz Tuvajiem Austrumiem un tikai tad turp, kurp paredzēts to nogādāt.

Noziedzīgiem sindikātiem ir lieli apgrozības līdzekļi, lai nodrošinātos pret neveiksmēm, kas dažkārt sniedzas miljonos dolāru. Gadās, ka policija atrod un konfiscē zeltu, sindikāts neveiksmīgo «kurjeru» nesoda, gluži otrādi, tas pat maksā viņa ģimenei pabalstu tik ilgi, kamēr vien viņš atrodas ieslodzījumā. Kapitālistisko valstu likumi par zelta kontrabandu paredz ievērojami mazākus sodus nekā par narkotiku kontrabandu.

Policijai labi pazīstams Zana Donzē vārds. Viņš strādāja uz līnijām, kas savieno Indiju ar dažādām Rietumeiropas pilsētām. Donzē uzturēja draudzīgas attiecības ar daudzām stjuartēm, pasniedza tām dārgas dāvanas, un tas viņam ievērojami atviegloja zelta transportēšanu. Viņš iekrita un sešus mēnešus nosēdēja cietumā. Pēc tam viņš sāka kontrabandai Izmantot nelielas tūristu lidmašīnas, no kurām ar izpletņiem izmeta zeltu ziemeļos no Bombejas.

Donzē dzīvoja plaši. Viņš turēja dz!vok|us Londonā, Parīzes piepilsētā un Grieķijā, vairākas automašīnas un veselu floti tā saucamo amatierlidmašīnu, kuras bāzējās dažādās pilsētās.

Donzē prasmīgi slēpās no policijas. Tā, piemēram, iz: lidojot no Londonas, viņš uzrādīja vienu pasi, bet, no-ļ laidies Briselē, jau pasi ar citu vārdu, tādējādi jaukdams pēdas. ;

Cits zelta kontrabandas veids ir lidostu muitniek» uz-. pirkšana, kuri par lielu atlidzību laiž kontrabandistu pāri robežai. Taču muitnieku ir daudz un ne vienmēr kontrabandistam ir garantija, ka viņam izdosies nokļūt tieši pie tā muitnieka, ar kuru jau nodibināti noziedzīgie sakari.

Galvenās maģistrāles, pa kurām iet zelts, ir ceļš no Londonas uz Cirihi caur Libānu vai Turciju Indijas, Honkongas vai Japānas virzienā.

Kāds kontrabandists bija iemanījies pārsūtīt zeltu uz Honkongu ar kuģi, iesaiņojot to kokvilnas ķīpās. Sim nolūkam viņš lika konstruēt speciālu kokvilnas presēšanas mašīnu.

Dažās pilsētās kontrabandisti tā rūpējas par lidmašīnu apkalpēm, ka speciāli tām atver restorānbārus. Glāzītes cilājot, vieglāk nodibināt sakarus.

Zelta kontrabandas starpposms un kontrabandistu atbalsta punkts ir Dubaija emirāts Tuvajos Austrumos. Zeltu turp ved legāli tieši no Londonas stieņos, kas atgādina šokolādes tāfeles. Šeit to brīvi maina pret banknotēm, piemēram, «First National City Bank» un citās Dubaijas bankās.

Dubaijas ostā ir vesela flotile šoneru, kas būvēti galvenokārt Pakistānā un kas kursē gar Indijas okeāna krastiem. Tie ir vecas konstrukcijas kuģīši, taču apgādāti ar samērā spēcīgiem motoriem, kas tiem ļauj aizbēgt no indiešu muitas kuteriem.

Parasti šie šoneri uzņem miltu maisus, kastes ar krāsām u. tml., kā arī pasažierus — musulmaņus, kas atgriežas no svētceļojuma uz Meku. Ļaudis sēd uz klāja, saspiedušies puslokā, dzer no viena trauka kafiju, piedāvājot to cits citam. Nekas neliecina par šonera īpašo uzdevumu. Kastes ar zeltu šurp atved pēdējā brīdī un uznes uz kuģa reizē ar kādu simtu glābšanas vestu.

Par «zelta kuģu» iziešanu jūrā tiek nosūtīta ziņa uz Bombeju vienai no desmit gangsteru grupām, kas spe

cializējušās zclla transportēšanā no piekrastes uz valsts lielajām pilsētām. Tās informē Bombejas apkārtnes Viraras, Didaras vai Bandras ostu zvejniekus. Tris jūdžu attālumā no krasta kontrabandisti sagaida no Dubaijas nākušos šonerus. Kuģi apmaiņas ar norunātajiem signāliem, pēc tam ātri pārkrauj preci. No piekrastes zeltu ved automašīnas uz Borribcju vai kādu citu pilsētu, kur lielāko da|u pārdod juvelieriem. Zvejnieki par desmit dienu ilgu ce|ojumu saņem tūkstoš dolāru katrs. Tā ir prāva summa.

Kontrabandisti Indijai zeltu piegādā, izmantojot arī citus paņēmienus. Tā, piemēram, kāds kontrabandists bija izmanījies pierunāt Indijas Atomenerģētikas institūta ostas darbiniekus atļaut izkraut zeltu viņu teritorijā. Sī iestāde izvietojusies tieši okeāna krastā. Sargs katru reizi saņēma 1500 dolārus par to, ka aizver acis uz to, kas notiek viņa apsargātajā teritorijā. Policistiem pat prātā nenāca meklēt konirabandistus šīs organizācijas teritorijā.

Ja zelta cenas ir pietiekami augstas, tas tūdaļ tiek pārdots. Ja cenas ir zemas, kontrabandisti nogaida, kad tās celsies. Runa, protams, ir tikai par «melnā tirgus» cenām. Tā, piemēram, 2,5 tonnas zelta oficiāli maksā

10  miljonus dolāru, taču pēc «melnā tirgus» cenām — vairāk nekā 20 miljonus dolāru. Reiz Indijas policijai izdevās pārtvert tādu zelta daudzumu, kas veidoja 2% no visa zelta, kurš Indijā nokļūst kontrabandas ceļā.

Kontrabandisti nereti pielieto dažādus trikus. Reiz no Rietumeiropas ar kuģi atveda lielu partiju jaunu automašīnu. Mašīnas pārkrāva uz dzelzceļa platformām un nosūtīja adresātam. Pārbrauciena laikā uz platformām uzlavījās kontrabandisti un visām automašīnām nomainīja durvju rokturus. Noņemtajos rokturos jau rūpnīcā bija iekausēts zelts.

Pēdējos gados par lielu kontrabandas zelta pārsūtīšanas vietu kļuvusi Singapūra. Singapūra ietilpst Britu nāciju sadraudzībā, tāpēc tā nedrīkst pārdot zeltu, taču tranzītam šķēršļi neliek likti.

Kādā no nesen aizvadītajiem gadiem caur Singapūru tika izvestas 150 tonnas zefla. Sis daudzums sadalījās divās plūsmās: viena uz Japānu, otra — uz Indonēziju. Tāpat kā daudzās kapitālistiskajās valstīs, Singapūrā kontrabandistus medī gangsteri. Arī šajā reizē

gangsteri noslepkavoja trīs «kurjerus» un nolaupīja kat-ļ ram pa 25 kg zelta.

Zelta kontrabandā kopš sendienām piedalās Honkonga.l Par tranzīta galveno vietu kalpo Honkongas lidosta., Zeltu atved ar lidmašīnām un apsardzes uzraudzībā pār-. krauj bruņumašīnās, kas to savukārt nogādā piekrastes noliktavās. No turienes to reizi nedēļā ar gliseriem pārved uz portugāļu koloniju Makao (Aomina), kas atrodas līdzās. Katru gadu tur piegādā līdz 50 tonnām zelta. No Makao zelts aizplūst uz dažādām zemēm. Tāpat kā citu kontrabandas preču pārvadāšanai, arī zelta transportēšanai tiek izmantotas neskaitāmas džonkas, kas piekrautas ar garnelēm, bambusu un rīsiem.

Zelta tirdzniecību starp Honkongu, Makao un citām vietām veic konsorcijs, kas apvieno visai godātus biznesmeņus, kuriem pieder visdažādāko uzņēmumu akcijas, taču tie nesmādē arī operācijas ar kontrabandas zeltu. Konsorciju vadīja doktors Pedro Zozē Lobo, pēc izskata respektabls komersants. Viņam piederēja krāšņa villa Makao, sava raidstacija, viņš bija klasiskās mūzikas cienītājs. Taču mūzika ir mūzika, bet bizness ir bizness. Lobo noslēdza vienošanos ar Makao portugāļu administrāciju, kas deva viņam īpašas tiesības tirdzniecībā ar zeltu. Konsorcijs garantēja 1,5 miljonu dolāru ienākumu gadā un bez tam vēl maksāja desmitiem tūkstošu dolāru «palīdzības» veidā vietējai direkcijai.

Kopš sešdesmitajiem gadiem zelta kontrabanda sāka uzplaukt Japānā. Sindikāts, kas bija iekārtojies Beirūtā, 1964.—1966. gadā katru nedēļu sūtīja uz Tokiju zeltu viena miljona dolāru vērtībā. Kontrabandisti to veda gan ar lidmašīnām, gan ar kuģiem. Tā, piemēram, no Zenēvas kontrabandas zeltu vispirms nogādāja Kanādas ostā Vankūverā, kur to paslēpa eļļas kannās, bet pēc tam lidmašīnās transportēja uz Jokohamu.

Japāņu muitas dienestam 1978. gadā izdevās konfiscēt 3339 kg zelta, kas sastādīja ap 10% no visas gada kontrabandas. Pēc vispieticīgākiem aprēķiniem, tā vērtība sasniedza 500 miljonus dolāru.

Pēc negusa gāšanas 1974. gada 9. septembrī Etiopijā Revolucionārā komiteja paziņoja, ka valsts dienvidos zelta atradnēs pēdējos desmit pirmsrevolūcijas gados tika iegūts līdz 1000 kg zelta gadā. To nereģistrēja, bet gan izveda uz ārzemēm, kur tas iegūla imperatora Hai-

les Selasijas privātkontos. Domājams, ka lielākā daļa šā dārgmetālā noguldīta Šveices bankās. 1974. gada septembrī šveiciešu ekonomists Zīglers tur nokļuvušos aktīvus novērtēja par sešiem miljardiem dolāru.

Kontrabanda ir netīrs, nelikumīgs bizness. Taču vēsturē zināms gadījums, kad kontrabandisti grūtā brīdī izdarīja savai valstij neatsveramu pakalpojumu. Runa ir par Francijas kontrabandistiem. Viņi zināja, ka Francijas valsts bankā glabājas 1900 tonnas zelta, kā arī to, ka dārgmetāls glabājas betona pagrabos Parīzē.

Kad 1940. gada vasarā hitleriskie karapūļi iebruka Francijā, kontrabandisti saprata, kādās briesmās nonāks valsts zelta krājumi. Pagrīdes sindikāta vadītāji ieradās pie «Banque de France» direktora un piedāvāja savus pakalpojumus zelta krājumu glābšanai, bet par to prasīja atbrīvot no cietumiem savus līdzdalībniekus. Vispārējas panikas gaisotnē kontrabandisti organizēja zelta krājumu izvešanu. Vienu partiju ar vilcienu aizveda uz dienvidiem, citu — uz ziemeļrietumiem, uz Brestu. Seit to pārkrāva uz kreiseriem «Emile Berton» un «Joanne d’Arc». Tālu jūrā norunātā vietā abus kuģus sagaidīja lidmašīnu bāzes kuģis «Bйarn», kura apsardzībā zeltu nosūtīja uz Kanādu. 1940. gada 1. jūnijā eskadra kanādiešu hidroplānu pavadībā ienāca Kanādas ostā Halifaksā. No turienes stieņus nogādāja Ņujorkas federālās bankas pagrabos.

Taču kavējās zelta izvešana no Brestas. Pilsētu un ostu vācu lidmašīnas nesaudzīgi bombardēja. Nekādu pretgaisa aizsardzības līdzekļu Brestā nebija. Zenītartilērija bija evakuēta. Taču kontrabandas organizācijas vadītāji parādīja ārkārtīgu operativitāti. Viņi Porzikas fortā mobilizēja 150 cilvēkus, 700 admiralitātes jūrniekus un panāca, ka tiek atvērti visi cietumi. No ieslodzījuma atbrīvotie palīdzēja pārnest stieņus un par to ieguva brīvību. To vidū bija daudz notiesāto kontrabandistu.

Brestā nebija lielas celtspējas automašīnu. Ar grūtībām sadabūja 13 angļu kravas automobiļus un, nepārtraucot darbu ne dienu, ne nakti un neraugoties uz nemitīgo bombardēšanu, zeltu krāva kuģos. 1940. gada 18. jūnijā pulksten 18, tas ir, dažas stundas pirms vācu tanku ienākšanas pilsētā, pēdējos zelta stieņus iekrāva kuģu «Alger», «Oron», «Alma Moor», «AI Cantara» kravas tilpnēs. Ostā uzsprāga mazuta noliktavas. Pilsēta dega. Un, kaut arī «piektā kolonna» bija brīdinājusi

fašistu virspavēlniecību par to, ka Brestā ievests zelts, vācieši to pilsētā neatrada.

Līdzīga aina 23. jūnijā bija vērojama Bordo, kurp at> veda zelta pirmo partiju. Pēdējās kastes ar stieņiem iekrāva nelielā kuģītī «Gēnēviēve», kas to nogādāja uz kreisera «Prima Ougonet». Zeltu pārkrāva atklātā jūrā, neraugoties uz vētras satrakotajām bangām, un kreiseris to bez starpgadījumiem nogādāja Kasablankā.

Taču tamlīdzīga kontrabandistu rīcība ir reta parādība.

Iedzīvoties no zelta kontrabandas dažkārt nekaunas arī dažas reliģiskas organizācijas. Tā, piemēram, vairākus mēnešus pēc kārtas katru nedēļu ASV Izraēļu asociācijai pienāca desmitiem kastu dažādas kravas. Spriežot pēc etiķetēm, tur bija sāls, pipari, konservi un citi pārtikas produkti. Kādā kastē bija vitaminizēts sviests. Muitnieku uzmanību pievērsa kastes neparastais svars. To atvēra — un sviestā atrada 2,5 kg zelta. Muitas ierēdņi nekavējoties devās uz asociāciju. Simpātiska sekretāre policistus ieveda rabīna Burthina kabinetā. Uzklausījis policistus, godājamais rabīns bija izbrīnījies. Viņš paziņoja, ka sūtījums paredzēts kādam Relberam, kurš slimo ar kuņģa čūlu un ārstējas ar vitaminizētu sviestu…

Uz Francijas un Beļģijas robežas tika aizturēti brāļi Buteri. Katrā viņu moderno kurpju zolē atrada 5 kg zelta. Brāļi jau divus gadus reizi nedēļā ceļoja no vienas valsts uz otru …

Francijas un Šveices prese daudz rakstīja par kādu zelta kontrabandistu Frēdrihu Ebeli. Francijā viņš ieradās divdesmit gadu vecumā, sekmīgi apguva franču valodu un pēc augstskolas beigšanas ieguva inženiera ķīmiķa diplomu. 1946. gadā Ebele sāka nodarboties ar zelta kontrabandu. Viņš kaimiņos esošajā Šveicē uzpirka zelta monētas un pārdeva tās Francijā. Lai zeltu pārvestu pāri robežai, viņš noorganizēja divas aviācijas sabiedrības: «Airspan Travel» Londonā un «Manser» Zenēvā. Viņa piloti nolaidās visattālākajos Francijas aerodromos un tur zeltu pārkrāva automašīnās.

Oficiāli abas Ebeles aviosabiedrību lidmašīnas pārvadāja tūristus, ko tās laiku pa laikam patiešām arī darīja. Ja lidmašīnas piezemēšanās brīdī ieradās muitas pārstāvji, pilots paziņoja, ka lidmašīnai jāremontē mo-

lors. Tādās reizēs pilots pats ātri «salaboja bojājumu» un steidzīgi aizlidoja vajadzīgajā virzienā.

Dažu gadu laikā Ebele iekrāja 500 miljonus dolāru, iegādājās sešas automašīnas, nopirka māju Parīzē, 16. apgabalā, otru Hempstedā, viskrāšņākajā Londonas rajonā, trešo — Šveicē, Zenēvas piepilsētā Nionā, ceturto — Itālijā, Milānā. Ebele joprojām būtu turpinājis savu darbību, ja franču juridiskās policijas finansu brigādes priekšnieks komisārs Peress reiz nebūtu arestējis kādu Morisu Lavironu, kurš izrādījās Ebelem konkurējošas noziedznieku organizācijas gangsteris. Lavirons norādīja uz Ebeli kā viņam pazīstamu kontrabandistu. Taču nopietnu pierādījumu pret Ebeli nebija. Viņu iesēdināja cietumā un noturēja četrus mēnešus vienīgi uz aizdomu pamata. Taču ieslodzījumā pavadītais laiks ietekmēja Ebeles psihi. Kad kādu dienu viņam uz māju Samonā piezvanīja policijas komisārs un izteica vēlēšanos tikties, Ebeli pārņēma šausmas un viņš nolēma bēgt uz Sveici. Paņēmis slēpes, bēglis devās ceļā pa maz pazīstamu apvidu pāri Baltās ielejas ledājiem. Pēc tam par Ebeli vairāk nekas netika dzirdēts. Tā gāja bojā viens no lielākajiem zelta kontrabandistiem.

Ar zelta kontrabandu nenodarbojas vislielākās noziedznieku organizācijas. Mafija gūst milzu peļņu no narkotiku kontrabandas. Tomēr arī zelta kontrabandu savās rokās tur noziedzīgie sindikāti, gan mazāka apmēra; taču arī to apgrozījumu līdzekļi gadā bieži vien sasniedz vienu miljardu dolāru!

Pēdējos gados kapitālistisko pasauli pārņēmis sudraba drudzis. Pirms dažiem gadiem par vienu unci šā metāla maksāja tikai piecus dolārus. Te negaidīti sudrabs piesaistīja visas pasaules finansistu, spekulantu un kontrabandistu uzmanību.

Izrādās, ka, pēc ģeoloģiskās izlūkošanas ziņām, pasaules sudraba atradņu krājumi, tāpat kā daudzi citi neatjaunojami dabas resursi, izsīkst. Amerikāņu miljonārs Bankers Hants ar savu jaunāko brāli Herbertu Hantu (pazīstamā naftas karaļu Hantu dzimta) nolēma izveidot sudraba monopolu, lai paceltu tam cenu. Domādami uzpirkt visas pasaules sudrabu, viņi cerēja to pārvērst par zelta konkurentu, otro metālu, kuram varētu būt tāda pati nozīme kā zeltam.

Bankeram Hantam piederēja naftas atradnes Lībijā, kas nesa pasakainu peļņu līdz tam laikam, kamēr Kadafi

valdība naftas ieguvi nacionalizēja. Zaudējis šo ienākumu avotu, Hants uzsāka sudraba uzpirkšanu pasaules tirgū. Sajā nolūkā viņs stājās sakaros ar sudraba tirgotājiem Dubaija emirātā Persijas jūras līča piekrastē. Sie veikalnieki noorganizēja sudraba kontrabandu no Indijas, kur tas ir lielos daudzumos. Ar kontrabandistu starpniecību Hants saņēma sudrabu arī no citām zemēm. Sajā pasākumā viņam izdevās iesaistīt pat tādu titulētu vīru kā Šauda Arābijas princi Abdelu ibn Abdelu Azizu, kurš komandēja valsts nacionālo gvardi, bet pēc karaļa Haleda nāves k|uva par otro personu Šauda Arābijā.

Drīz vien Hanta rokās jau bija koncentrēts 77% privātīpašumā esošo pasaules sudraba rezervju, kas līdzinājās 280 miljoniem unču.

1980.   gada janvārī ap sudrabu uzviļņoja īpaša ažiotāža. Piecu dolāru vietā biržās par vienu unci sudraba maksāja 52 dolārus un pat vairāk. Hanti guva pasakainu peļņu, taču arī tas viņiem šķita maz. Drīz vien viņi apgrozīja miljardiem dolāru. Hanti turpina sudraba operāciju, kaut arī tā cena ir nedaudz kritusies.1

Lielu biržas operāciju pamatā arī bieži vien ir vesela virkne kontrabandas mahināciju.

1 Par mēģinājumu uzskrūvēt sudraba cenas pasaules tirgū, izvēršot ārkārtīgi plašu spekulatīvu afēru, Ņujorkas tiesa 1988. gada vidū nospriedusi, ka Teksasas biznesmeņiem brā|iem Hantiem jāsarnaksā vairāk nekā 130 miljoni dolāru liela kompensācija. (Tulk. red.)

Slepena dzertuve («speakeas\») viena no daudzajām, ko «sausa likuma» laika Cikaga organizēja Alkapone.

Muitas apskate).

Laosa policijas aizturētie narkotiku kontrabandisti: kanādietis un franču jaunietis.

Kontrabandisti ar heroīna kravu nelegāli šķērso Taizemes robežu.

Viens no «dzeltenas» mafijas vadītajiem bijušais Dienvidvjetnamas viceprezidents, aviācijas maršals Nguen Kao Ki sava veikalā.

Slepenā marihuānas audzētava, ko uzgājusi policija Kalifornijā.

Suns Treps, kas līdz tris metru atstatumam spēj saost narkotikas, ar savu saimnieku Mai-I ami lidostas telpās.

Ieroču noliktava, kas iegūta, arestējot «nāves tirgotāju».

Kontrabandisti lielas naudas summas nereti pārved automašīnās, slēpjot tas bateriju kārbās. Uzņēmums izdarīts 1981. gada 14. maija uz Francijas un Šveices robežas. Kontrabandu atklāja Anemas pilsētas iranču policijas brigāde.

Dārglietu un naudas glabatava Šveices bankā. Jebkurš noguldītājs, arī kontrabandists, var šeit glabāt savu naudu, briljantus, svarīgus dokumentus. Viņa personiskais seifs atverams ar divām atslēgām, no kuram viena atrodas pie seifa īpašnieka, otra pie bankas direktora. (Uzņēmums no franču žurnāla «Le Point».).

Nelegālo imigrantu pārvietošanas shēma no Meksikas uz ASV. (Uzņēmums no amerikāņu nedētas izdevuma «U. S. News and World Report».)

Ziemeļamerikas jātnieku policija aizturējusi piecus meksikāņu jauniešus mēģinājumā pariet robežu. Viņu pavadonis kontrabandists paguva aizbēgt.

Kontrabandistu nolaupītie Srilankas berili. Vēlāk ar fiktīviem dokumentiem viņus pārveda uz Sveici.

Dž. Kenedija lidosta Ņujorka. Aiz vitrīnas stikliem leoparda ada. krokodila mazu|a izbāzenis un citi priekšmeti, kuru izvešana vai ievešana ASV ir kontrabanda.

Itāliešu kontrabandistu organizācijas «Nuova Camora» vadītājs R. Kutolo cietumā.

DIMANTU KONTRABANDA

Kopš senseniem laikiem dimanti tiek augstu vērtēti savu īpašību dēļ. Cilvēku uzmanību vispirms saistīja to apbrīnojamais krāšņums, it īpaši lielo dārgakmeņu, no kuriem vispazīstamākie ir «Orlovs» (300 karātu*), «Sahs», «Lielmogols», «Kohinors» (līdz 800 karātu), «Cerība», «Reģents» (400 karātu) un, protams, vislielākais dimants — «Kullinans» (3106 karātu). Ikvienam no tiem ir sava vēsture, pārpilna noziegumu un intrigu.

Kādas tikai rotaslietas — krelles, diadēmas, aproces, auskarus un to piekariņus, gredzenus — no tiem neizgatavol Nav tādu dārgakmeņu, kas skaistumā būtu līdzīgi dimantam.

Unikālo dimantu cena, kuru lielums sniedzas simtos karātu, maksā pasakainas summas — miljoniem dolāru. Sādu rotaslietu īpašnieces kapitālistiskajās zemēs riskē parādīties pieņemšanās vienīgi detektīvu pavadībā. Ja nu aplaupīs!

Visvērtīgākie ir bezkrāsainie dimanti. Taču ir arī spilgti sarkani, oranži, zili un zaļi dārgakmeņi. Slīpēšanai derīgi tikai lielie dimanti, pilnīgi caurspīdīgi. Ar tādiem rotāja Anglijas un Francijas karaļu, krievu caru un daudzu austruinu valdnieku scepterus un citus atribūtus. Dimanti, pareizāk sakot, no tiem pagatavotie briljanti, kalpo par teicamu kapitāla ieguldījuma objektu, jo to cenas tikpat kā nemainās.

Briljantu rotaslietas demonstrē to īpašnieku bagātību. Londonā un Vašingtonā, Parīzē un Briselē daudzas dāmas, izrotājušās ar briljantiem, demonstrē savu stāvokli sabiedrībā. Sešdesmitajos un septiņdesimtajos gados Ņujorkas viesnīcā «Woldorf-Astoria» katru gadu notika tā saucamās «miljonāru balles». To dimantu rotaslietu vērtība, ar kādām šeit ieradās dāmas, pārsniedza 10 miljonus dolāru. Vairākus gadus pēc kārtas šajās ballēs ieradās Milānas operas «La Scala» lepnums un slava — Marija Kallasa. Viņas tērpu rotāja briljanti, kuru vērtība pārsniedza vairākus miljonus dolāru. Kad Parīzē

1 Karāts līdzinās 0,2 g.

notika kinofilmas «Spītnieces savaldīšana» pirmizrād tajā ieradās galvenās lomas tēlotāja, slavenā kinozvaig zne Elizabete Teilore. Viņas frizūru rotāja briljanti, ka maksāja vairāk nekā miljonu dolāru. Cita kinozvaigzn Džina Lolobridžida Kannu festivālā iznāca skatītāju priekšā, rotājusies ar briljantu kaklarotu un auskariem 1,2 miljonu dolāru vērtībā. ASV kinoaktieris Deiviss jaunākais valkāja ]oti dārgas acenes ar dimantu rotājumiem.

No visiem iegūstamajiem dimantiem tikai apmērarri 30% derigi slīpēšanai, tas ir, juvelierizstrādājumiem. Pārējie, kuru svars 2—3 karāti un mazāks, izmantojami tehniskiem nolūkiem. Dimanti ir viscietākais materiāls. Ar tiem var urbt, griezt un slīpēt. Zinātne atklāj aizvien jaunas dimantu lietošanas sfēras. Pieprasījums pēc dimantiem visu laiku pārsniedz piedāvājumu.

Atklāti pārvedot dimantus pār robežu, valsts iekasē lielu nodevu. 7,5—10% no to cenas, kā arī dažādus citus ļ maksājumus, kas sasniedz 25% no to vērtības. Tā arī dimanti kapitālistiskajā pasaulē kļūst par kontrabandas ļ objektu.

Indijā un Honkongā dimantus sāka iegūt jau seni pirms mūsu ēras. 1725. gadā bagātas dimantu atradnes! tika atklātas Brazīlijā. Līdz pat XIX gs. beigām Brazī-j lija bija galvenā dimantu eksportētāja pasaules tirgū. ! Seit tika atrasts 261,88 karātus lielais dimants «Dienvidu zvaigzne». Arī tagad Brazīlijā ik gadus iegūst 400 tūkstošus karātu dimantu.

1867. gadā Dienvidāfrikā Oranžas upes krastā Erasms Džeikobss atrada 20 karātu lielu dimantu. Taču j šis atradums vēl nepievērsa īpašu uzmanību. 1869.1 gadā ganiņš Bobijs turpat atrada četras reizes lielāku ļ dimantu. Fermeris Vans Nekerks par to atdeva zēnam ’ visu, kas viņam bija, — 500 aitas, 10 vēršus, zirgu, bet dimantu tūlīt pat pārdeva uzpircējiem Keiptaunā par

11 300 sterliņu mārciņām.

1974.  gadā Ženēvā šo dimantu par 552 tūkstošiem doj lāru pārdeva izsolē. Tad jau tas bija iemantojis izteikI smīgu nosaukumu — «Dienvidāfrikas zvaigzne», Dārgakmeņa svars 83,5 karāti.

Pēc šā unikālā atraduma uz Oranžas un Vālas upju ] baseinu devās desmitiem tūkstošu censoņu. Viņu vidū 1 bija arī anglis Sesils Rods. Sākumā kopā ar Bārnsu 1 Barnāto, bet pēc tam viņš viens pats uzpirka dimantu ]

laukus un izveidoja akciju sabiedrību «De Beers Consolidated Minēs Ltd». Sabiedrība ieguva savā īpašumā galveno dimantu atradni — Kimberliju. Tās rokās patlaban koncentrēti 85—90% no visas kapitālistiskās pasaules dimantu ieguves. Līdz 1957. gadam to pārvaldīja dimantu karalis Harijs Openheimers. Ik gadu sabiedrība pārdod dimantus par 2,5 miljardiem dolāru un gūst 800 miljonus dolāru tīras peļņas.

Kimberlijas dimantu raktuve pārvērsta par milzu rūpniecības uzņēmumu. Rūdu rok lielā dziļumā un transportē virszemē, kur to sijā ar vismūsdienīgākās tehnikas palīdzību. Raktuvēs strādā galvenokārt vietējie afrikāņu iedzīvotāji. Uzraugi un tehniskais personāls ir eiropieši. Sabiedrība ar strādniekiem slēdz līgumu uz noteiktu laiku (parasti uz pusgadu). Darbs raktuvēs ir nogurdinošs, tas ilgst 12—13 stundas diennaktī. Darba likumdošanas faktiski nav. Strādnieki dzīvo barakās pa 4—6 cilvēki vienā telpā. Tie ir smirdoši krātiņi bez vēdināšanas sistēmas, ko vāji apgaismo blāva elektriskā spuldzīte. Taču galvenā problēma ir ūdens, kura nekad nepietiek. Dušas šajās barakās nav, un, lai nomazgātos, strādniekiem jāceļas 4—5 no rīta.

Uzturs ir viszemākās kvalitātes, bet cilu nopirkt nevar, jo iziet ārpus kopmītņu zonas aizliegts. Strādnieku vidū ir augsta saslimstība un liela mirstība. Medicīnisko palīdzību strādnieki gandrīz nesaņem un arī baidās pēc tās griezties, jo tā dārgi maksā un par to atskaita no algas. Kad darba līgums beidzas, strādniekus rūpīgi pārbauda ar speciāliem rentgena aparātiem.

Eiropieši dzīvo ārpus aizliegtās zonas, un viņu dzīves apstākļi ir labāki, taču arī viņi tiek pastāvīgi kontrolēti.

Un tomēr drošības dienests tikai 1981. gadā vien aizturēja 72 cilvēkus, kas centās nozagt dimantus par 3,5 miljoniem dolāru. Bet cik dimantu zagļu netika aizturēti? Un cik maksā tie dārgakmeņi, ko viņiem izdevās Iznest? To neviens nekad neuzzinās, kaut gan dažas ziņas par to presē parādās.

1962.   gadā Dienvidāfrikas Republikas galvaspilsētas Johannesburgas «melnajā tirgū» pārdeva raktuvēs nozagtu 700 karātu smagu dimantu. Kāds tirgotājs to nopirka paf 84 tūkstošiem dolāru, un Antverpenē viņam Izdevās to pārdot par 480 tūkstošiem dolāru. Tīrā peļņa — 316 tūkstoši dolāru.

Raktuvēs nozagto dimantu vidū ir ari lieli, augst vērtīgi dimanti. «Neatkarības zvaigzne» 75,52 karātus smags dimants tika pārdots par pieciem miljoniem do*ļ lāru. Kas to nopirka? Tas, kurš bija nolēmis savu kapitālu ieguldīt drošā lietā. Dimantiem inflācija nedraud.|

Dienvidāfrikas dimantu impērijas nodibinātājs Sesils Rods loloja godkārīgu sapni — izveidot Dienvidāfrikā valsti, kuru pievienotu Lielbritānijas impērijai. Sim no-ļ lūkam vajadzēja naudu. Naudu deva dimantu atradnes.! Ar naudas palīdzību izdevās ne vien nodibināt Dienvid-ļ āfrikas Savienību, bet arī pavirzīties uz ziemeļiem un * nodibināt Lielbritānijas koloniju Dienvidrodēziju, kas’ tagad ir neatkarīgā Zimbabves republika.

Taču mūs interesē kas cits. Kā darbojas pagrīdes biz-ļ ness dimantu valstībā? Jo šim biznesam ir plašs vēriens. I Dimantu raktuvēs šeit katrās simts tonnās rūdas atrod ļ 32 karātu dimantu. Turklāt katru gadu tikai vienā pašā ļ izstrādnē «Premjers» atrod 20—30 dimantus grieķu rieksta lielumā, kuru cena sasniedz 20 tūkstošus dolāru par vienu karātu.

Pagrīdes bizness sākas ar dimantu zādzību. Parasti strādnieki vienojas ar eiropiešiem un atrasto dimantu noslēpj norunātā vietā. Eiropietis to paņem un iznes no raktuves, jo viņu katru dienu nepārmeklē. — Šodien pārI meklēja, rīt kontroles nebūs.

Kaut arī sabiedrībām ir speciāli dienesti, kuri sīki 1 pārbauda katru, kas stājas darbā, tomēr daudzi eiroI pieši ierodas strādāt, jau saistījušies ar kontrabandistiem, 1 Ak vai, kārdinājums kļūt bagātam ir pārāk liels, jo seļ višķi, ja diendienā caur rokām jāizlaiž vērtības par sim-1 tiem tūkstošu, pat miljoniem sterliņu mārciņul Ar vietē1 jiem strādniekiem eiropieši norēķinās vēlāk, kad beidzas | darba līgums un viņi gatavojas atgriezties savās dzim1 tajās vietās. Parasti strādniekus viņu baltie līdzdalībnieki 1 nežēlīgi apkrāpj, samaksājot par viņu nozagtajiem di1 mantiem tikai niecīgu daļu no to faktiskās vērtības.

Pēc tam dimanti nonāk kontrabandistu rokās. No šā ] brīža sākas kontrabandas vissarežģītākais ceļš. Dimanti ] ir jāizved no valsts, pretējā gadījumā tos var konfiscēt. I Dimantus drīkst glabāt vienīgi oficiāli reģistrēti slīpēi tāji, kuri tos uzskaita speciālos žurnālos.

Dažiem kontrabandistiem ar dimantiem kabatās izdo] das izvairīties no policijas. Taču tie ir atsevišķi vienI patņi, kas gadījuma dēļ «melnajā tirgū» nopirkuši lielu

dimantu. Tiesa, tādu veiksmīgu pagrīdes biznesa vien* patņu nav mazums. Tomēr kontrabandistu lielākā daja izmanto visdažādākos trikus.

Dienvidāfrikas žandarmērijas pulkvedis pa savu rakstāmgaldu ripināja pāris desmitu dimantu, it kā spēlētos ar sauju riekstu.

«Sis dimants,» viņš sacīja, turot pirkstos 10 karātu lielu dārgaktnenīti, «maksā 10000 dolāru, bet šis — 6092 dolārus.» Policists ielika mutē ķirša kauliņa lieluma dārgakmeni un, turpinādams smēķēt, noslēpa to zem mēles. «Kā redzat,» viņš teica, «jūs nevarat zināt, ka manā mutē ir seši tūkstoši dolāru.»

Pulkvedis turpināja: «Sie dimanti, velns parāvis, ir tik mazi, ka tos var noslēpt jebkurā vietā. Es varētu paslēpt veselu bagātību jūsu kaklasaites mezglā.»

Patiešām, kontrabandistiem dimanti ir visizdevīgākā prece. Tos var noslēpt zoba caurumā, pildspalvā, cigaretē, svārku šuvē. Ausis, mute, deguns, pat vēders nepieciešamības gadījumā kalpo par lielisku slēptuvi. Dimantus noslēpj kurpju papēžos, metālisku priekšmetu dobumos, ko pēc tam aizlodē un pieslīpē.

Kāds VFR aviosabiedrības «Lufthansa» inženieris izveda dimantus par 59 tūkstošiem dolāru vienu collu resnā un četras collas garā metāliskā cilindrā, ko uzdeva par lidmašīnas deta|u.

Un tā nu dimanti nokjuvuši Antverpenē — pasaules dimantu tirdzniecības centrā.

Dimantu tirgotāju pasaule ir ļoti savdabīga. Parasti tai ir stipras radnieciskas saites. Sī profesija pāriet no tēva uz dēlu, un viņi izveido savdabīgus klubus: Antverpenes klubs ir galvenais. Londonā, Amsterdamā, Parīzē, Vīnē, Ņujorkā arī ir lieli klubi.

Ja dimantu tirgotājam Honkongā pajautāsiet, vai viņam ir sakari ar Antverpeni, viņš atbildēs: «Tur mans brālis vada dimantu eksportfirmu.»

«Labi, bet ar Ņujorku?»

«Arī tur strādā viens mans brālis, bet brālēns strādā Telavivā.»

Vairāki klubi kopumā veido starptautisku dimantu tirgotāju asociāciju ar saviem nerakstītiem statūtiem. Slēgta dimantu tirgotāju kluba biedrs no Londonas vai Antverpenes (Amsterdamas, Parīzes, Vīnes, Milānas, Telavivas, Johannesburgas vai Ņujorkas) saka tā: «Ja es rīt ieradīšos kādā no pilsētām, kur ir dimantu klubs,

man tikai vajadzēs uzrādīt sava kluba biedra karti, un es tikšu labi uzņemts.» Visiem citiem klubu durvis slēgtas. Sargs caur durvju aci nopētīs katru apmeklētāju, uri, ja radīsies aizdomas, durvis netiks atvērtas.

«Mēs viens otram pilnīgi uzticamies,» liecina kāds tirgotājs no Ņujorkas, «es savam kolēģim uzticu dimantus par simttūkstoš dolāriem.» Ja kāds no dimantu kluba biedriem mēģina apkrāpt otru, tas tūlīt kļūst zināms un krāpnieks nekavējoši tiek padzīts no dimantu klubiem visā pasaulē.

Galvenais arguments, ko min par labu šai tirdzniecības organizācijai, ir tāds, ka tā ar saviem milzīgajiem finansu resursiem garantē cenu stabilitāti pasaules tirgū. Ja pieprasījums pēc dimantiem samazinās, organizācija turpina kontrabandistiem maksāt tikpat, cik agrāk, un dimantus glabā seifos. Kad pieprasījums atkal pieaug, organizācija pārdod seifos ieliktos dimantus, lai izvairītos no lielām cenu svārstībām. Rietumeiropā dimantu kontrabandisti reti kad nonāk policijas rokās. Jebkura izmeklēšana saduras ar klusēšanu, tieši tādu pašu, kāda valda mafijā.

«Es nezināju, ko nozīmē klusēšana, iekams nebiju nonācis Antverpenē,» paziņoja kāds augsts policijas ierēdnis, kuram uzticēja izmeklēšanu par dimantu slepenu pāvadāšanu. «Viņi atsakās pat atzīties, ka vispār zina, kas tas ir dimants!»

_ Dimantu klubu biedriem pieder monopols uz pagrīdes tirdzniecību. Par kontrabandas dimantiem viņi maksā labi, taču arī paši iedzīvojas krietnās summās. Klubu biedru ienākumi nav zināmi, bet, pēc visa spriežot, peļņa dažkārt sasniedz 1000%.

Uz Antverpeni dimanti plūst no visas pasaules — no Āfrikas, Brazīlijas, Honkongas, Malaizijas. Antverpenē strada speciālā kontrabandistu grupa, kas dimantus nogādā uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Interesantākais ir tas, ka viņi uzņemas arī piegādes apdrošināšanas funkcijas. Tas notiek tā.

Kāds komersants no Ņujorkas Ierodas Antverpenē un no sava kolēģa Pelikanstrītā nopērk briljantus par simts tūkstošiem dolāru. Turpat līdzās bārā viņš stājas sakaros ar kontrabandistu sindikātu. Aģents komersantu aizved pie eksperta, kurš nosaka briljantu vērtību. Sindikāts par dimantu nogādi Ņujorkā pieprasa 7% no eksperta noteiktās cenas. Gadījumā, ja kurjeru arestētu un

briljanti tiktu konfiscēti, sindikāts komersantam samaksātu pilnu to vērtību. Spriežot pēo tā, jāsecina, ka pagrīdes sindikāts ir liela organizācija ar milzu līdzekļiem, kas ļauj riskēt ar lielām summām.

Darījums noslēgts, un dimantu pircējs dodas atpakaj uz Ņujorku. Pēc dažām dienām noteiktā laikā viņš ierodas Brodvejā un kādā kafejnīcā saņein dimantus.

Dārgakmeņi plūst pāri Atlantijai pa tūkstošiem visdažādāko ceļu. Kāds aviofirmas «Sabena» lidmašīnas komandieris dimantus noslēpa savu kurpju papēžos, cits plīša sunītim pakausī izurba caurumu, kurā ievietoja briljantus, un caurumu aizlīmēja ar plastikātu. Vairāk nekā pussimts šādu rotaļlietu bez traucējumiem tika nogādātas Ņujorkā. Tajās bija paslēpti briljanti kopsummā par 1,6 miljoniem dolāru. Ilgi tika vestas šādas rotaļlietas, līdz beidzot muitnieki pievērsa uzmanību tam, ka plīša sunītis ir pārāk smags. Kontrole ar rentgenaparāta palīdzību atklāja noslēptos briljantus.

Kontrabandisti izmanto arī pasažieru kuģus. Tā, piemēram, vienu un to pašu kajīti kontrabandists noīrē ceļojumam uz Ņujorku un atpakaļ. Reisa laikā viņš noslēpj briljantus aiz kajītes sienu tapsējuma. Ņujorkā šis pasažieris bez traucējumiem iziet muitas kontroli. Kad pēc divām diennaktīm kuģis gatavojas atceļam uz Eiropu, kajītē ierodas cits kontrabandists. Draugs, kas atnācis viņu pavadīt, novēl laimīgu ceļojumu, iebāž kabatā agrāk noslēptos dimantus un, sagaidījis rīkojumu: «Visiem pavadītājiem atstāt kuģi,» — dodas krastā un vēlīgi pamāj ar kabatas lakatiņu otram kontrabandistam, kurš bez liekas bagāžas aizbrauc uz Eiropu.

Kapitālistiskajā pasaulē ar dārglietu kontrabandu nereti nodarbojas arī valdošo šķiru pārstāvji. Kāda filipīniešu miljardiere Manilā kavēja sev laiku, atvēsinoties baseina malā. Sūkdama oranžkrāsas kokteili, viņa stāstīja saviem draugiem, kā uz Amerikas Savienotajām Valstīm vedusi briljantu.

«Kad es braucu no ASV, uzliku divas aproces ar mākslīgajiem briljantiem. No Ņujorkas aizbraucot, es izpildīju deklarāciju, kurā uzrādīju visus aprocēs iestrādātos «dārgakmeņus». Tādā veidā es saņēmu sertifikātu, kas deva man tiesības, atgriežoties ASV, ievest briljantus.

Manilā pazīstams juvelieris ātri apmainīja aprocēs mākslīgos briljantus pret īstiem augstas klases dārgakmeņiem. Atgriezusies ASV, es uzrādīju muitai savas aproces un sertifikātu, kas apliecināja, ka šīs dārglietas biju paņēmusi līdzi. Asprātīgi, vienkārši un droši.»

Briljantu krājumi atsevišķu personu īpašumā pievērš gangsteru grupu uzmanību. Dažas no tām specializējušās uz aplaupīšanām sarīkojumos, citas «pārmeklē» personiskos seifus un bankas. Sā iemesla dēļ miljonāri un miljonāres ballēs ierodas privātdetektīvu pavadībā, kas nenolaiž acis no viņiem. Nereti tādās reizēs drošības dienesta aģentu un privātdetektīvu sarodas vairāk nekā oficiāli uzlūgto viesu.

Zenēvā notika lielu dārgakmeņu izsole. To uzraudzīja vairāk nekā 250 detektīvu, kas atradās gan zālē, gan visapkārt ēkai, gan arī uz apkārtējo namu jumtiem.

Dimantu glabāšanai tiek gatavoti speciāli ugunsdroši seifi ar sevišķi šifrētiem slēdžiem un dažādām uzraudzīšanas ierīcēm, tiek izmantoti rentgena stari un elektronaparāti. Organizācijas, kas uzņēmušās dimantu apsargāšanu, izmanto speciāli apmācītus dienesta suņus un pat… indīgos tarantulus, ko ievieto seifos kopā ar dārglietām.

Neraugoties uz visu, zādzības turpinās. Tā, piemēram, kinozvaigznei Sofijai Lorēnai Zenēvas hotelī nozaga rotaslietas ar briljantiem vairāk nekā divu miljonu dolāru vērtībā.

Starptautiskā dimantu sindikāta vadītājs Harijs Openheimers bija aprēķinājis, ka kontrabandisti ik gadus no Āfrikas sindikāta uzņēmumiem izved tikpat daudz dimantu, cik šis sindikāts iegūst un pārdod pats. 1953. gadā sindikāts ieguva 20 miljonus sterliņu mārciņu lielu peļņu. Pēc speciālistu aprēķiniem, par tādu pašu summu kontrabandisti pārdeva dimantus «melnajā tirgū».

1954. gadā sindikāts izveidoja Starptautisku dimantu drošības organizāciju, un strādāt tajā tika uzaicināti pieredzējuši speciālisti no Lielbritānijas pretizlūkošanas dienesta. Organizācija saņēma no sindikāta 10 miljonus sterliņu mārciņu. Kaut gan tā guva ievērības cienīgus panākumus, taču pilnīgi Iznīdēt kontrabandu nespēja, neraugoties uz to, ka organizācijai bija savi darbinieki visos pasaules dimantu tirdzniecības centros. Organizācijas aģenti izzināja dimantu uzpircēju un pārdevēju vārdus, kopā ar dažādu valstu muitas dienestiem vēroja dimantu pārvešanu Londonā, Ņujorkā, Parīzē, Bonnā, Briselē un Amsterdamā. Viņi maksāja ievērojamas sum

mas lidostu kalpotājiem, stjuartēm, viesnīcu šveicariem, apteksnēm un istabenēm. Taču viss veltīgi. Dimantu kontrabandistiem joprojām ir liela nozīme starptautiskajā dārgakmeņu tirdzniecībā. Jāpiebilst, ka pašlaik dimantu kontrabanda pasaules tirgū ievērojami pārsniedz zelta kontrabandu. Dimanti ir dārgāki par zeltu, tie ir mazāki un tos ir vieglāk noslēpt.

Drīz pēc Harija Openheimera nāves 1957. gadā Starptautiskā dimantu drošības organizācija izbeidza savu darbību. Kopš tā laika firma «De Beers» aprobežojas vienīgi ar dimantu izstrādņu un tirdzniecības tīkla apsargāšanu, kā arī veic izlūkošanu. Tādā veidā kaut nedaudz izdodas samazināt dimantu zādzības un kontrabandu.

Bez Dienvidāfrikas dimantus iegūst ari citās Āfrikas kontinenta zemēs. Dimantu lauki Namībijā stiepjas simtiem kilometru uz ziemeļrietumiem no Labās Cerības raga. Tic pazīstami ar romantisko nosaukumu «Dimantu tuksnesis». Sajā šaurajā smilšu kāpu joslā, kuras platums ir no 3,2 līdz 20 kilometriem, nav nekādas augu valsts. Tā sākas pie jūras un izbeidzas Ričvalda kalnu pakājē. Smiltājs glabā vislabākos dimantus pasaulē. Tie ik gadus dod simtiem miljonu dolāru ienākumu.

Dimanti ir izkaisīti tuksnesī simtiem kvadrātkilometru lielā platībā.

Dimantu atradnes Dienvidrietumāfrikas piekrastē atklāja 1908. gadā, kad šī teritorija vēl bija Vācijas kolonija. 1915. gadā to ieņēma Dienvidāfrikas Savienības karaspēks.

Harijs Openheimers — milzīgā angļu un amerikāņu uzņēmuma nodibinātājs — 1920. gadā saņēma Dienvidāfrikas Savienības piekrišanu kalnrūpniecības uzņēmumu apvienošanai ar vācu kalnrūpniecības uzņēmumu atliekām un izveidoja «Consolidated Diamond Minēs of South Africa Ltd» sabiedrību, kas pastāv Namībijā līdz pat šim laikam.

Namibijas galvenais kalnrūpniecības centrs ir Oranžniundas pilsētiņa. Tās trīs tūkstoši iedzīvotāju nodarbināti galvenokārt dimantu ieguvē. Pilsētā ir skola, bibliotēka, kinoteātris un veikali. Afrikāņi dzīvo barakās, eiropieši savrupmājās. Izbraukšana no Oranžmundas ir stingri reglamentēta. Veļas mazgājamās mašīnas, automašīnas, ledusskapjus un šujmašīnas var izvest tikai piecpadsmit dienas pēc attiecīga iesnieguma. Sajā laikā

tos sīki pārbauda. Grāmatas, apģērbu, pulksteņus un fotoaparātus pārbauda ar rentgena stariem. Tūristiem, kas ierodas automašīnās, tās jāatstāj pie robežas. Viņi uz laiku saņem citas, kuras izmanto braucienam pa valsti.

Sie piesardzības pasākumi krietni vien apgrūtina kontrabandistu darbību. Tāpēc dimantu izvešana kontrabandas ceļā no Oranžmundas nav liela.

Par kontrabandu Namībijā klīst visādi nostāsti. Tā, piemēram, kāds afrikānis nosūtījis savai sievai ģitāru, lai viņa to nodotu labošanā. Sieva vīra uzdevumu izpildījusi un atdevusi ģitāru atpakaļ. Robežas kontrolpunktā ģitāras iekšpusē atrasti ar līmlenti piestiprināti pieci lieli dārgakmeņi. Sieva nebija sapratusi, ar kādu nolūku vīrs ģitāru sūtījis.

Kādu eiropieti apskatīja detektīvi, kad viņš no raktuvēm devās pavadīt nedēļas nogali. Nākamajā reizē viņš robežpunktā sacēla pamatīgu skandālu.

— Kāpēc jūs katru reizi mani apskatāt? Jūs taču jau pagājušajā nedēļā to izdarījāt! — viņš kliedzis. Taču detektīvi ievēroja, ka viņš tajā pašā laikā centies no galda apakšas atraut košļājamo gumiju, kurā ieslēpts dimants, ko viņš tur bija noslēpis iepriekšējās pārbaudes laikā.

Cits eiropietis, nozagdams raktuvēs lielu daudzumu dimantu, uzkonstruēja raķeti, kurai vajadzēja pārlidot pāri robežai. Taču raķete palaišanas brīdī uzsprāgusi, bet aģenti ilgi un nesekmīgi meklējuši tajā noslēptos dimantus.

Daudzi kontrabandisti policijai ir zināmi, taču, lai tos arestētu, nav pietiekamu pierādījumu.

Reiz Oranžmundā aizturēja divus afrikāņus. Ar rentgenaparāta palīdzību pārklāja šuvēs atrada noslēptus 250 dārgakmeņus 60 tūkstošu dolāru vērtībā. Cits afrikānis mēģināja izvest dimantus konservu kārbā, kurā bija ievietojis 142 dārgakmeņus 14 500 dolāru vērtībā. Arī to tūlīt atklāja ar rentgena stariem.

1968.  gada pavasarī policija aizturēja deviņus afrikāņus no avambi cilts, kuri mēģināja kontrabandas ceļā izvest četrus tūkstošus dimantu 8500 karātu kopsvarā, vienu miljonu dolāru vērtībā. Sis milzīgais daudzums lika domāt, ka Dienvidāfrikā pastāv vesela kontrabandistu organizācija.

Zairā koncentrēts 34% pasaules dimantu Ieguves. Taču Zairas dimantiem ir tikai tehniska nozīme. Sīs ze

mes atradnēs tikpat kā nav juvelierdārgakmeņu. Līdz 1960. gadam Luluaburgas, Bakvangas un Cikapas dimantu atradnes bija koloniālvaras iestāžu stingrā kontrolē. Kontrabandu atviegloja tas, ka atradnes bija izkaisītas purvu un mežu rajonos, kas cilvēkiem maz pieejami.

Praktiski katrs, kas bruņojies ar lāpstu, spaini un paklāju, var nodoties dimantu biznesam.

Dimantu kontrabanda turpinājās ari pēc tam, kad Zaira bija kļuvusi par neatkarīgu valsti. Agrākās dimantu ieguves sabiedrības «Baluvang» teritorijā darbojās ap 50 pagrīdes grupu, kas ik gadus starptautiskajam tirgum piegādāja 12 miljonus karātu tehnisko dimantu. 1965. gadā no Zairas izvesto kontrabandas dimantu vērtība sasniedza 22 miljonus dolāru. Zairas dimanti visbiežāk nonāca kaimiņvalstīs Burundi un Ruandā, kur plauka dimantu «melnais tirgus». Uz turieni bariem vien brauca Libānas un arābu komersanti, lai pirktu Zairas dimantus. Antverpenes dimantu sindikāts pat nodibināja speciālu aģentūru, kas iekārtojās Brazavilā. Aģentūru no Kinšasas, Zairas galvaspilsētas, šķīra vienīgi Kongo upe.

Zairas Republikas prezidents Mobutu mēģināja apkarot dimantu kontrabandu. Viņš izvietoja Bakvangā un Cikapā karaspēka vienības, noteica kara stāvokli un pavēlēja kareivjiem šaut uz jebkuru dimantu zagli. Ārzemniekiem uzturēšanās šajos rajonos bija aizliegta. Mobutu cerēja, ka šie pasākumi atbaidīs ārzemju uzpircējus. Taču notika pretējais: prezidenta sūtītie kareivji svieda krūmos šautenes un automātus un, apbruņojušies ar kapļiem un lāpstām, dezertēja džungļos. Tad prezidents Mobutu piešķīra ārkārtējas tiesības angļu firmai «Britmond» dimantu pirkšanā un izvešanā. Organizācija izdevīgi realizēja Zairas dimantus Londonā, un Zairas valdība sāka saņemt valūtu. Kontrabanda nedaudz mazinājās. Tomēr arī pašlaik puse no Zairā iegūstamajiem dimantiem aizplūst no valsts kontrabandas ceļā. Viens no kontrabandas cēloņiem ir tas, ka nodoklis par dimantu eksportu kaimiņzemēs veido tikai '/3 no Zairā noteiktā nodokļa.

Kopš 1930. gada dimantus iegūst arī Sjerraleones Republikā. Sajā nelielajā valstiņā ar valganu tropisku klimatu un 2,5 miljoniem iedzīvotāju iegūst tikai 4%’ no pasaules dimantu ieguves gadā, taču Sjerraleone

ieņem ceturto vietu pasaulē juvelierdimantu ieguvē. Tos šeit atrod purvos nereti tikai trīsdesmit centimetru dzijumā.

207 kvadrātjūdžu teritorija kā koncesija nodota firmas «Sierra Leone Selection Trust» pārziņā. Saskaņā ar likumu visus atrastos dārgakmeņus uzpērk valdības dimantu kantoris. Taču kalnraču lielākā daļa dod priekšroku pagrīdes uzpircējiem, kas maksā vairāk. Dimantu meklētāji pat nevairās no policijas un tā nav spējīga ar viņiem cīnīties.

Dimantus no Sjerraleoncs kontrabandisti iznes, šķērsojot robežu kājām, vai arī izved laivās un lidmašīnas. Daudzi pasažieri, kas no Frītaunas lido uz Rietumeiropu vai ASV, ari ved līdzi maisiņu ar dārgakmeņiem.

Piecdesmito gadu nogalē dimantu kontrabanda no Sjerraleones sasniedza 25 miljonus dolāru gadā.

Kontrabandas centrs izvietojies netālu no Sjerraleones — Libērijas galvaspilsētā Monrovijā. Šeit kopš piecdesmito gadu vidus iemitinājušies dimantu pagrīdes uzpircēji. Sākumā tie bija amerikāņu komersanti, taču drīz vien viņus izstūma uzpircēji no Antverpenes. Viņi dzīvo viesnīcā «Dupor Palace».

Sjerraleones kaimiņzemes klusuciešot ļauj darboties kontrabandistu pagrīdei, jo no tās gūst papildu ienākumus, un sniedz tai dažādus pakalpojumus. Caur Libērijas teritoriju ik gadu izved Sjerraleones dārgakmeņus vismaz par pieciem miljoniem dolāru. Nodoklis par dimantu eksportu šeit noteikts tikai 2,5%, tas ir, divas reizes mazāks nekā to eksports no Sjerraleones. Citiem vārdiem sakot, tas, ko Sjerraleonē uzskata par kontrabandu, likumīgi tiek pārvests pār Libērijas robežu.

Dimanti no Sjerraleones kalnu ciematiem Bo, Beinemas un Keinemas pa slepenām takām tiek pārvesti uz Libēriju. Tos pārceļ ar prāmi pār Boa upi uz Gvineju, bet pēc tam ar automašīnām ved uz Libēriju. Ir vēl viens ceļš — caur nelielu ciematiņu, kas izvietojies kādas desmit jūdzes no jūras, uz Sjerraleones Libērijas robežu. Kontrabandisti te nolīgst cilvēkus, kas tos pārceļ pār upi. Tālāk viņi dodas ar jebkuru automašīnu, kas brauc uz Monroviju. Nereti kontrabandists nolīgst taksometru un lūdz to pagaidīt, kamēr tas Monrovijā pārdos dimantus, bet pēc tam ar to pašu mašīnu atgriežas robežpunktā.

Kāds dimantu tirgotājs izteicās:

«Notvert afrikāni dimantu kontrabandistu? Es varētu nostādīt gar robežu veselu kareivju pulku, bet, ticiet man, neviens no viņiem «nepamanītu» kaut vienu kontrabandistu.»

Dimantu kontrabandai izmanto arī Gvinejas zvejniekus, kas kuģo Gvinejas līcī. Kāds amerikānis, kurš dzīvo Lomē (Togo Republika), vada veselu floti, kas regulāri kursē gar Ganas un Gvinejas krastiem. No Lomes dimantus ar lidmašīnām izved sievietes «kurjeres». Tā rīkojas tāpēc, ka Lomes lidostā muitnieku vidū nav nevienas sievietes, tāpēc kontrabandistes nevar pakļaut speciālai apskatei.

Arī citās Āfrikas kontinenta valstīs iegūst dimantus. Tanzānijā, Centrālāfrikas Republikā, Svazilendā, Botsvānā, Ganā. Un it visur burtiski kā lapsenes apkārt riņķo kontrabandisti. No jaunattīstības zemēm aizplūst lielas summas. Noris nepieredzēta šo zemju izlaupīšana, jo vēl nav pietiekami pieredzējušas valsts muitas aparāta sistēmas.

Lieli dimantu krājumi ir Angolai. Dimantu Ieguves centrs ir Ziemeļluandas province. Jau pirms revolūcijas te darbojās viena no Openheimera impērijas dimantu ieguves sabiedrībām. Tautas vara pakļāva savai kontrolei sabiedrību «Diamant». Tās vadītājiem jāmaksā valdībai 67% no ienākumiem. Dimantu eksports no Angolas dod nozīmīgākos ienākumus pēc naftas eksporta, ko iegūst Kabindas provincē.

Pēc revolūcijas sabiedrības īpašnieki uzpirka zagtos dimantus no personām, kas bija nozagušas dārgakmeņus, strādājot sabiedrībā, kā arī no censoņiem, kas nodarbojas ar dimantu nelikumīgu ieguvi. Angolas dimantu kontrabanda guva plašu izplatību. 1983. gadā Angolas galvaspilsētā Luandā sākās tiesas prāva. Uz apsūdzēto sola bija ne vairāk un ne mazāk kā 124 apsūdzētie kontrabandā un dimantu zādzībā.

Noziedzīgā banda dimantus vispirms nogādāja valsts galvaspilsētā Luandā, bet tur, kā zināms, piezemējas daudzu pasaules aviosabiedrību lidmašīnas. No turienes arī sākas dimantu kontrabandas ceļš. Tos lika čemodānos ar dubultdibenu un somās, kuras Rietumeiropā un ASV nogādāja piloti, mehāniķi un stjuartes, kas šīs lidmašīnas apkalpoja. Kontrabandisti iedzīvojās milzu summās.

Tiesa noskaidroja, ka 1981. gadā tikai uz Portugāles galvaspilsētu Lisabonu vien ir nelegāli izvesti dargakineņi par simts miljoniem dolāru.

Tiesa atmaskoja kontrabandistu grupu, ko 1981.— 1982. gadā vadīja brāļi Souzi. Sī grupa katru menesi pārdeva Portugāles dimantu klubam dārgakmeņus par vienu miljonu dolāru. Par tādu pašu summu cita kontrabandistu organizācija, ko vadīja Armandu da Silva, ik mēnesi dimantus piegādāja Rietumeiropas tirgum.

Kontrabandas ceļš veda galvenokārt uz Portugāli. Tas arī saprotams. Angola ilgus gadus bija Portugāles kolonija. Daudzi portugāļi, kas agrāk šeit nodarbojās ar dārgakmeņu biznesu, pēc revolūcijas aizbēga, bet savus sakarus saglabāja. Vēlāk viņi atgriezās Angolā slepeni vai arī maskējoties kā speciālisti, kas jaunajai neatkarīgajai republikai bija ļoti vajadzīgi.

Dimantu prāva Luandā nepavisam nav parasta krimināllieta. Patiesībā ir atmaskota plānota imperiālisma operācija, kuras nolūks bija destabilizēt neatkarīgās Angolas ekonomiku. Daudzi kontrabandisti patiešām tika apsūdzēti pretvalstiskā darbībā. Tiesājamais Fragato apsūdzēts spiegošanā ASV labā. ASV konsulāta darbinieks Luandā Rauls Diass līdz tautas varas nodibināšanai uzdeva Fragato vākt ziņas par Angolas aizsardzības spējām.

Noziedznieki kontrabandisti, graudami Angolas dimantu rūpniecību, ne vien palielināja ārzemju sabiedrību ienākumus, bet, izmantodami Angolas ekonomiskās grūtības, radīja milzīgus ekonomiskus zaudējumus jaunajai republikai. Tā dimantu kontrabanda nokļūst saistībā ar politiku.

AUGSTĀ MĀKSLA UN ZEMISKAIS BIZNESS

Pēdējās desmitgadēs plaši izplatījies vēl viens kontrabandas virziens. Tie ir mākslas darbi: kā veco, tā mūsdienu meistaru gleznas, gravīras un skices, juvelierizstrādājumi, skulptūras, arheoloģisko izrakumu priekšmeti, nereti tūkstošiem gadu veci utt.

Pēc Starptautiskās kriminālpolicijas organizācijas — Interpola ziņām, beidzamajos desmit gados ik gadu pasaulē nozog vidēji 40 tūkstošus mākslas darbu. Laikā no 1957. līdz 1967. gadam Rietumeiropā nozaga sešus tūkstošus mākslas priekšmetu, taču atrast izdevās tikai 2%.

1960. un 1961. gadā Dienvidfrancijā Senpolas pilsētā no restorāna «Zelta gulbis» izzaga vairākas Pikaso, Bušē un Miro gleznas; Sentropezas pilsētā — 57 impresionistu darbus; Eksanprovansā no Vandola izstāžu paviljona — astoņas Sezāna gleznas. Visas šis zādzības izdarīja Marseļas mafija. Zagtos priekšmetus tā tūdaļ nogādāja pāri robežai. Tiesa gan, ne visas gleznas pazuda bez vēsts. Daļu mākslas darbu policijai izdevās atrast.

1981.   gadā no Buenosairesas nacionālā mākslas muzeja aiznesa O. Renuāra audeklu «Gabriels un Koko»; no zviedru mākslas muzeja Stokholmā izzaga J. Brēgela gleznu «Ainava aiz upes»; no Francijas pilsētas Nimas muzeja — Lorenča di Kredi darbu «Jaunavas Grenadā».

Interpols sastāda nozagto mākslas darbu sarakstu un Izsūta savām filiālēm. Starptautiskās kriminālpolicijas aģenti piedalās visās ievērojamākajās gleznu un skulptūru izsolēs un pārdošanās, ikreiz salīdzina sarakstus un, ja atrod ko zagtu, nekavējoties konfiscē, lai pēc tam atdotu īpašniekam. Tomēr, neraugoties uz šādiem stingriem starptautiska rakstura pasākumiem, daudzas nozagtās mākslas vērtības neizdodas atrast.

Grūti tagad nosaukt kādu Rietumeiropas pilsētu, kuras mākslas darbu muzeji laiku pa laikam netiktu aplaupīti, bet nozagtās vērtības nekļūtu par kontrabandistu ieguvumu. Pat ar mūsdienu tehniskajiem līdzekļiem kļuvis

neiespējami nodrošināt gleznu apsargāšanu nelielu pilsētu muzejos. Zagļi un gangsteri to izmanto. Mākslas darbu kontrabanda Rietumos ir labi noregulēts bizness. Muitnieki vairāk nodarbināti ar narkotiku un ieroču meklēšanu, tāpēc gleznas bieži vien pārved pāri robežai, piestiprinātas pie visparastākā čemodāna vāka.

Kontrabandas ceļā iegūtie mākslas darbi nokļūst tikai ļoti bagātu cilvēku rokās, kuri cenšas ieguldīt naudu tādās vērtībās kā gleznas, statujas utt. Tie ir miljonāri, kam ir personiskas, bieži vien unikālas kolekcijas, kuras nereti noslēptas tautas acīm. Tautas īpašumu kontrabanda pārvērš par kapitālu, iedzīvošanās avotu, bet, ja arī par estētisku baudījumu, tad tikai par atsevišķu personu, laupot plašām masām iespējas lietot kultūras mantojumu. Taču gadās, ka gangsteri kontrabandistu uzdevumā zog gleznas un citus mākslas priekšmetus no privātām kolekcijām vienā Rietumu valstī un pārved tās uz citu valsti, lai tur pārdotu.

Dažas no muzejiem izzagtās gleznas piedzīvo dramatisku likteni. 1669. gadā Rembrants van Reins radīja gleznu «Rabīns». Sī nelielā 20x22 cm glezna, kuras vērtība ir vairāki miljoni dolāru, divsimt gadu laikā daudzkārt pārceļojusi no vienas kolekcijas uz citu, līdz beidzot 1923. gadā nonāca Francijā, Bajonas pilsētas Leona Bona muzejā. Kaut ari šeit eksponēti tādu ievērojamu vecmeistaru kā Delakruā, Goijas, Rubensa un Rembranta darbi, muzejs tika slikti apsargāts. Muzeja zālēs izvietotos tūkstoš eksponātus uzraudzīja tikai viens darbinieks. 1971. gadā gleznu nozaga. Zaglis izrādījās mākslinieks Lebeks, kurš muzejā darināja gleznu kopijas. Nozagto audeklu viņš nosūtīja savam draugam uz Amsterdamu.

Taču vienpatnim kontrabandistam pārdot gleznu nav nemaz tik vienkārši. Nācās uz laiku audeklu ierakt zemē.

Kad Lebeku Frankfurtē pio Maiņas arestēja, gleznas pie viņa nebija. Tā bija noslēpta starp divām finiera loksnēm viņa drauga čemodānā un aizvesta uz Kanādu.

Par gleznu ieinteresējās gangsteri, kas tirgojās ar kokaīnu. Viņi rīkojās enerģiski. Lai uzzinātu, kur paslēpts «Rabīns», viņi spīdzināja cilvēku, kurš slēptuvi zināja.

Pagāja vairāk nekā pieci gadi. Gangsteri beidzot atrada «pircēju». Par tādu uzdevās Ņujorkas Federālā izmeklēšanas biroja aģents. Viņš gleznu novērtēja tikai

par 22 tūkstošiem dolāru. Gangsteriem jau bija apnicis noņemties ar šīs gleznas pārdošanu, tāpēc viņi piekrita piedāvātajai summai. Lai neradītu jaunus sarežģījumus, prasīto samaksāja. 1979. gada oktobrī tālu un grūtu ceļu izcietusī glezna atgriezās muzejā, nu jau labi aprīkotā ar vismodernāko signalizācijas sistēmu.

Franču žurnāls «Le Nouvel Observateur» ziņoja, ka Francijas muitnieki pēdējos gados konfiscējuši tādu daudzumu vērtīgu gleznu, no kurām vien varētu iekārtot veselu muzeju, turklāt šajā ekspozīcijā goda vietu ieņemtu Goijas mākslas darbi.

Ne tikai gleznas, bet arī dažādi lielu meistaru darināti uzmetumi un skices ir kontrabandistiem izdevīga prece. Kāda Holandes mākslinieka skices Londonā maksāja tūkstoš dolāru, bet Bāzelē tās pārdeva par 10 330 Šveices frankiem, tas ir, par ievērojami lielāku summu nekā Londonā.

Laupītāji parasti jau iepriekš vienojas ar kontrabandistiem. Tā, piemēram, Lielbritānijas flāmu un holandiešu meistaru darbi tika novērtēti par 4,8 miljoniem dolāru, bet pēc tam zagļi tos nogādāja kontrabandistiem. Citu meistaru darbus laupītāji neaiztika. Kontrabandisti un laupītāji bija saņēmuši konkrētu pasūtījumu no saviem klientiem.

Mākslas darbu cenas dažādās valstīs ir atšķirīgas, turklāt tās ir svārstīgas.

Tā, piemēram, laikā no 1951. līdz 1967. gadam daudzu mākslas darbu cenas Lielbritānijā pieauga septiņkārt, bet Amerikas Savienotajās Valstīs četras reizes. Tajā pašā laikā vecmeistaru darbi no sudraba kļuva dārgāki septiņas reizes, impresionistu mākslas darbi — desmitkārt, ķīniešu porcelāna izstrādājumi — piecpadsmitkārt, vecmeistaru gravīras — astoņpadsmitkārt dārgākas.

No firmas «Sotheby’s» izdotās rokasgrāmatas redzams, ka Brēgela gravīrām cenas pieaugušas par 2004%, Rembranta gleznām — par 2300%, Kanaleto — par 2000%. Tādējādi daudzu mākslas darbu pārdošana, kas nogādāti citās zemēs kontrabandas ceļā, dod kontrabandistiem un tiem, kas stāv aiz viņiem, kolosālas dividendes. Tās aug tikpat strauji kā naftas sabiedrību akciju vērtība Londonas biržā enerģētikas krīzes gados. Mākslas darbu cenu pieaugšana biržā ir līdzvērtīga plaukstošu sabiedrību akcijām.

Mākslas darbu kontrabanda nebūt neaprobežojas ar gleznām un gravīrām. Kontrabandistu uzmanību jau sen piesaistījuši arheoloģiskie izrakumi.

Rietumeiropā ar arheoloģiskajiem atradumiem īpaši bagātas ir Itālija un Grieķija. Nezināmu senatnes meis taru dārgi rotāļumi no apbedījumu vietām jau sen kļuvuši par kapu aplaupītāju speciālu grupu ieguvumu. Lielākā daļa šo vērtību no Itālijas aizceļo uz Sveici.

1963.   gada augustā laupītāji ar elektrisko zāģu pali* dzību sadalīja gabalos akmens freskas, kuras atrada Tarkvinijas apkaimē. Pēc tam kontrabandisti tās izveda no Itālijas uz Sveici. Daļu no šīm freskām par astoņiem tūkstošiem dolāru iegādājās kāds Šveices komersants.

Itālijas muitnieki uz Itālijas un Šveices robežas vairāk vērības veltī cigaretēm, kas kontrabandas ceļā tiek ievestas, nekā arheoloģiskajām vērtībām, kas aizplūst no valsts. Mūsdienās Šīs bagātības samērā brīvi pārvadā vilcienos, paslēpjot dārzeņu un augļu kastēs vai vienkārši cementa maisos.

No Turcijas arheoloģisko atradumu izvešana aizliegta, taču tas nenozīmē, ka tūrists šajā zemē nevar nopirkt statueti, kurai liela vēsturiska vērtība. Viņš var arī nosūtīt pastu uz Eiropu. Fiksēti gadījumi, kad no Stambulas nosūtītas statuetes, kuru lielums sasniedz vienu metru un vairāk.

Arī Irāna ir bagāta ar arheoloģijas pieminekļiem. Persepoles pilsētas rajonā, kur 330 gadus pirms mūsu ēras Maķedonijas Aleksandrs ar savu karaspēku sagrāba valdnieka Dārija bagātības, praktiski katra arheoloģiskā ekspedīcija atrod vērtīgus mākslas darbus.

Irānas valdība šaha režīma laikā arheoloģiskos atradumus aizliedza izvest. Tomēr, ņemot vērā tā laika visu valsts birokrātiskā aparāta pērkamību, iegūt speciālu atļauju arheoloģisko vērtību izvešanai nebija nemaz tik grūti.

Kompučijas tauta ilgus gadus neatlaidīgi cīnījās pret kolonizatoriem, kas nežēlīgi izlaupīja khmeru karaļu tempļu bagātības: Angkortomu un Angkorvatu. Arī polpotiešu bandas postīja senās khmeru civilizācijas vērtības. Kontrabandisti pārveda dārgumus pār Taizemes robežu un pārdeva Bangkokā. Par naudu, ko ieguva no kontrabandas, viņi pirka ieročus un munīciju. Mākslas darbi no Bangkokas pa jūras ceļu nonāca Londonā un Amerikas Savienotajās Valstīs.

Nobela prēmijas laureāts literatūrā Migels Anhels Asturļass savā laikā izvirzīja prasību, lai starptautiskā organizācija UNESCO nekavējoties iejauktos un palīdzētu pārtraukt Latīņamerikas seno civilizāciju maiju un acteku bagātību izlaupīšanu.

Arī Indija ar tās senās civilizācijas pieminekļiem ir zeme, kur zeļ kontrabanda. Parlamenta deputāts V. Gopals paziņoja, ka viņš kādā Amerikas Savienoto Valstu muzejā savām acīm skatījis nenovērtējamo senā indiešu tēlnieka darināto dieva Sivas Notaradži statuju, ko 1978. gadā izzaga no indiešu tempļa. Sī skulptūra ar viltotiem dokumentiem tika izvesta no Indijas uz Londonu, bet pēc tam par 600 tūkstošiem dolāru pārdota ASV Teksasas štata muzejam. Teksasas muzejā vien eksponētas vairāk nekā divi simti dievu statuetes, kas nozagtas Indijas muzejos.

Pirms neilga laika mira amerikāņu naftas karalis Pols Getijs, kura bagātība tika vērtēta ap 1,5 miljardiem dolāru. Varas iestādes Romā atvēra divus konteinerus, apdrošinātus par vienu miljonu dolāru, ko sūtīja pār okeānu. Konteineros atradās izjaukta strūklaka, kas darināta pirms diviem tūkstošiem gadu, ar lielu mākslas un vēsturisko vērtību. Kontrabandas īpašnieks bija Pola Getija dēls Džons un viņa mazdēli.

Peru ostā Kaljao muitnieki atrada amerikāņu tūrista Dereka bagāžā senās kultūras priekšmetus — bronzas nažus «tumi», kā arī čini kultūras laika keramikas izstrādājumus. Varas iestādes arestēja vēl divus kontrabandistus, kas mēģināja izvest no valsts vairāk nekā 600 priekšmetu, kas atrasti arheoloģiskos izrakumos vai nozagti muzejos un baznīcās. 1981. gadā vien šīs zemes muzejos un tempļos notika vairāk nekā desmit lielas zādzības. Nesen aplaupija visā pasaulē pazīstamo Limas arheoloģijas muzeju: tika nozagti eksponāti — Peru valsts nacionālās kultūras lepnums. Pēc Peru preses ziņām, kontrabandistu pēdas veda uz Amerikas Savienotajām Valstīm.

Divus gadus notika ilgas un grūtas sarunas starp Angliju un Ēģipti. Beidzot 1984. gadā Lielbritānijas muzejs piekrita atdot Ēģiptei daļu no ievērojamās sfinksas statujas zoda. So 59 cm lielo monolītu pirms 166 gadiem angļu kontrabandisti slepus izveda no Kairas. Ēģiptes varas iestādes jau sen pieprasīja, lai tiktu atdots šīs ievērojamās skulptūras fragments. Skulptūra darināta pirms 4500 gadiem un tagad atrodas netālu no

Kairas — Heopsa piramīdas pakājē. Apmaiņā pret to Ēģipte atjāva Lielbritānijas muzeja vadītājiem turpināt arheoloģiskos izrakumus visā valsts teritorijā.

Jāsaka, ka vērtības, ko kontrabandisti izveduši, glabājas ne tikai Lielbritānijas muzejā. Itālijas galvaspilsētā Romā atrodas trīspadsmit senās Ēģiptes obelisku, bet pašā Ēģiptē — tikai četri. ASV, Bostonas daiļo mākslu muzejā, izstādīta Gizas piramīdu radītāja statuja. Rietuīnberlīnes muzejā glabājas valdnieces Nofretetes galvas skulpturāls atveids. Visus šos dārgumus, kuru vērtība nav nosakāma, savā laikā izveda galvenokārt franču, itāliešu un angļu kontrabandisti.

Ēģiptes senatnes pieminekļi jau sen ir kļuvuši par kontrabandas objektiem. Reiz policija izdarīja kratīšanu kādā galvaspilsētas Kairas kvartālā. Tā meklēja narkotikas, bet uzgāja veselu nozagto arheoloģisko vērtību nolitavu. Kontrabandisti gatavojās tās nosūtīt uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Dzīvokļa īpašnieks paguva aizbēgt uz Sveici.

Skaidri redzams, ka laupītāji un kontrabandisti darbojas roku rokā: sākumā aplaupīšana, pēc tam kontrabanda. Raksturīgi arī tas, ka kontrabandas ceļi galvenokārt ved uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Daudzi amerikāņu lielā biznesa pārstāvji atklāti stimulē mākslas priekšmetu kontrabandu. Viņi ir šo dārglietu pirmie uzpircēji un neskopojas par tām maksāt pasakainas summas.

1981.   gadā 2. Temans Amerikas Savienotajās Valstīs, izdeva interesantu grāmatu «Superbagātnieki», kurā minēti šādi fakti: Ņujorkā par 800 tūkstošiem dolāru nopirkta pērļu kaklarota, kura it kā kādreiz piederējusi krievu ķeizarienei. Kaklarota bija apgādāta ar visiem nepieciešamajiem sertifikātiem, kas apstiprināja tās oriģinalitāti. Kāda amerikāņu miljonāre to uzdāvināja savai meitai.

Lielu bagātību īpašniece Mardžorija Posta, kas dzīvo ASV, arī nesen apdāvināja savu meitu. Viņa tai pasniedza Marijas Antuanetes, Francijas karaļa Ludviķa XVI sievas, briljanta auskarus. 1793. gadā karalienei piesprieda nāves sodu, bet, pirms to aizveda uz ešafotu, viņa paguva unikājos bumbierveida briljantu auskarus iešūt savu svārku vīlēs. Sajā tērpā viņu giljotinēja. Kādā veidā pēc diviem gadu simteņiem šie briljantu auskari nonāca Mardžorijas Postas rokās?

Kā zināms, Napoleons laulību ceremonijas laikā uzdāvināja savai jaunajai sievai Marijai Luīzei briljantu kaklarotu. Arī šī dārglieta nonāca Mardžorijas Postas īpašumā — un ne citādi kā kontrabandas ceļā. Ir pamats domāt, ka šie briljanti vispirms nokļuva Anglijā, pēc tam Kanādā un beidzot — Amerikas Savienotajās Valstīs. Kontrabandistiem izdevās novērst franču, angļu, kanādiešu un amerikāņu muitas ierēdņu uzmanību. Bet varbūt briljanti tika vesti pa slepenām takām, apejot muitas apskates punktus? Kas to zina …

Katru gadu Londonā un Zenēvā «Christiиs» un «Sotheby’s» firmas izsolēs pārdod dārglietas, kam ir vēsturiska vērtība. Tā, piemēram, Zenēvā izsolē par pasakainu summu, miljoniem Šveices franku, tika pārdota diadēma, kuru Krievijas imperators Aleksandrs II bija dāvinājis savai meitai kāzu dienā, kad viņa laulājās ar angļu princi.

Mākslas priekšmetu daudzums izsolēs nepārtraukti palielinās. Par pieciem miljoniem franku izsolē pārdeva Prūsijas karaļa Fridriha II tabakdozi, kas bija rotāta ar briljantiem un citiem dārgakmeņiem. Tā izgatavota Berlīnē laikā no 1760. gada līdz 1765. gadam. Pēc karaļa nāves 1786. gadā tabakdoze bez pēdām pazuda. Starp citu, Fridrihs II bija liels tabakdožu kolekcionārs. Viņa kolekcijā tādu pavisam bija 300. Lielākā daļa no tām ir pazudusi.

1901. gadā Pikaso uzgleznoja pašportretu kreklā ar krāšņu kaklasaiti. So audeklu slepeni izveda no Francijas un pārdeva «Sotheby’s» izsolē Ņujorkā 1981. gada 21. maijā par 30 miljoniem franču franku.

Var droši apgalvot: ja nebūtu kontrabandas, tad ne tikai krietna daļa Amerikas Savienoto Valstu privātās kolekcijas, bet arī valsts muzeji zaudētu savu kolekciju visvērtīgākos eksponātus. Kāds mākslas eksperts no Romas izteicies: «Kontrabandisti ar savu nelegālo pagrīdes tirdzniecību sniedz milzīgus pakalpojumus amerikāņu muzeju lielākajai daļai.»

SARKANĀ GRĀMATA UN KONTRABANDA

Hītrova Ir milzu ļidosta Ļondonā. Gaidot lidojumu, mēs pastaigājāmies pā ēkas plašajām zālēm, aplūkojām veikalu mirdzošās vitrīnas. Tajās ņirbēja dažādu mārku vīnu, viskiju un konjaku etiķetes. ĻJn te acu priekšā pēkšņi pavīdēja leopardu, melno j)anteru, svītraino zebru, sTciņo un reti sastopamo šinšillu un iezaļgano krokodilu Sdas, lielo bruņurupuču ķrūņas un balti zaigojošie ziloņu ilkņi. PārĢēma sajūta, lt kā mēs būtu nonākuši pazīstarnā Londonas ?oOloģiskā dārza nodaļā. Taču — ak vāl! Eksponēto priekšmetu ievešana un izvešana ir stingri aizliegta, vēstī muitas paziņojums. Tātad katra šā priekšmeta transportēšanai vajadzīga speciāla atļauja. To slēpšana tiek uzskatīta par kontrabandu. Speciāls muitas paskaidrojums Vēstī, kāds naudassods un cik gadu cietumā draud kontrabandistam.

Atsevišķā vitrīna varēja aplūkot ķnnum skaistu orhideju, kas acīmredzot tjka uzglabāta spirtā vai citā kādā šķīdumā. Arī tās transportēšana pāri robežai aizliegta. Retu ziedaugu izvešanai nepieciešama speciāla atļauja, kuru saņemt ir ļoti grūti, gandrīz neiespējami.

Taču ekspozīcija ar to nebeidzas. Atsevišķā vitrīnā redzami izbāzti putni. To vidū ir sīksīciņie kolibri un dabas bagātīgi rotātie Dienvidamerikas džungļu iemītnieki — papagaiļi. Izbāzeņi izgatavoti tik meistarīgi, ka, šķiet, Iztraucēsi — un putniņi aizlidos.

Jau pagātnē aizgājis laiks, kad savvaļas dzīvnieki un retie putni pārpilnībā brīvi apdzīvoja mūsu planētu. Pakāpeniski to skaits sarūk, daudzas sugas vispār izzudušas. Kas par lietu?

Iemeslu ir daudz. Pirmām kārtām savvaļas dzīvniekiem uzradies bīstams ienaidnieks — cilvēks ar ātršaujamiem ieročiem. Eiropieši iztukšoja Āzijas un Āfrikas stepes un džungļus, Ameriku un Austrāliju. Kolonisti un mednieki iznīcināja miljoniem bizoņu, kotiku, jūraslauvu. 19. un 20. gadsimta laikā pilnīgi iznīcinātas gandrīz no lielo savvaļas dzīvnieku šugas un 139 putnu sugas un pasugas.

Pagājušā gadsimta sākumā Amerikas Savienotajās Valstis mitinājās divi līdz divarpus miljoni meža baložu. .Tagad tie pilnīgi iznīcināti. Cilvēki tos lietoja uzturā, mājdzīvnieku ēdināšanai un augsnes mēslošanai. Pēdējais klejojošais balodis gāja bojā 1914. gada septembrī Cincinatā. Iznīka Prževaļska zirgs, Stellera jūrasgovs, savvaļas zirgs tarpāns, bezspārnu garlakas un daudzi citi dzīvnieki un putni.

Cilvēki nodara dabai ļaunumu arī citādā veidā — apstrādājot augsni, izcērtot mežus, ar ķīmiskās rūpniecības atkritumiem piesārņojot upes. Planētas daba kļūst aizvien nabadzīgāka. Un tad tika radīta Sarkanā grāmata. Tajā ierakstītas 211 dzīvnieku un 312 putnu sugas, kuru īpatņu skaits uz mūsu planētas nav lielāks par diviem tūkstošiem, ko vajag saudzēt un sargāt. Medīt tos ir aizliegts.

Dabas aizsardzības nolūkā daudzās valstīs jau izveidoti un vēl tiek radīti rezervāti visai lielā teritorijā. Rezervāti dod patvērumu dzīvniekiem, kuriem draud bojāeja. Tiek pieņemti likumi par dabas aizsardzību, par dzīvnieku, putnu, augu un medību trofeju eksporta aizliegšanu.

1973. gadā Vašingtonā astoņdesmit valstu pārstāvji izstrādāja Konvenciju par savvaļas floras un faunas reto sugu pārstāvju starptautisko tirdzniecību. Konvencija paredz, ka pārvest no vienas valsts uz otru savvaļas dzīvniekus vai medījumus drīkst tikai ar valdības iestāžu speciālu atļauju.

Tomēr retās faunas pārstāvji kļūst par kontrabandas objektiem. Un kontrabandas galapunkts atkal ir ASV, VFR, Anglija—valstis, kur dzīvo visnaudīgākie pircēji.

Dzīvnieku un putnu aizsardzības likumi izrādās bezspēcīgi. Malumedniekiem un kontrabandistiem joprojām palīdz korupcija, ar ko saindēti ierēdņi un speciālie valdības aģenti, kuriem jāapkaro malumedniecība un kontranbanda, jārūpējas par saudzējamo savvaļas dzīvnieku, putnu un augu aizsargāšanu. Korupcija plaukst arī muitas iestādēs un policijā.

Bet mūsdienu malumednieki, bruņojušies ar automātiskajiem ieročiem, teleobjektīviem, spēcīgiem prožektoriem dzīvnieku apžilbināšaņai naktīs, apvidus automašīnām, kuteriem ar spēcīgiem motoriem un helikopteriem, dodas medībās, kas nereti pārvēršas sīvās cīņās ar rezervātu sardzi. 1979. gadā Taizemē šādas sadursmes

laikā tika nogalināti divi un ievainoti pieci sardzes darbinieki. Pēdējos gados Kenijā nežēlīgās cīņās ar malumedniekiem nogalināti divdesmit uzraugi un divi inspektori. Rezervātu sardze, īpaši jaunattīstības zemēs, nespēj stāties pretī malumedniekiem un kontrabandistiem.

Lielus apmērus ieguvusi «baltā zelta» — ziloņkaula kontrabanda. Kapitālistiskajā pasaulē pieprasījums pēc ziloņkaula vienmēr ir liels. Līdzīgi zeltam un briljantiem ziloņkauls kļuvis par kapitāla ieguldījuma objektu. Ziloņkaula tirdzniecība pasaulē nav iespējama bez tā kontrabandas no Afrikaskontinenta.

Ziloņu ilkņu ceļš no Āfrikas jaunattīstības valstīm sākas ar noziegumu — dzīvnieku nogalināšanu, ko izdara malumednieki bez licencēm. Viņi šim nolūkam parasti izmanto ne jau medību bises, bet gan kaujas ieročus, piemēram, ložmetējus. Ziloņu ilkņus kontrabandas ceļā nosūta uz Eiropu, ASV, pēc tam tos pārsūta uz Tālajiem Austrumiem, uz Tokiju, kā arī uz Honkongu un Singapūru. Seit pieredzējuši meistari no ziloņkaula gatavo rokassprādzes, kaula rotas, izgriež daždažādas figūras. Ziloņkauls noder auksto ieroču rokturu un makstu izgatavošanai, no tā taisa biljarda bumbas utt. šo izstrādājumu lielākā daļa nonāk kapitālistisko valstu tirgos jau kā likumīga prece.

Ievērojamais angļu zinātnieks Duglass Ilamiltons, kurš savu dzīvi veltījis ziloņu izpētei, apgalvo, ka apmēram 90% visu ziloņkaula ilkņu pasaules tirgū nonāk kontrabandas ceļā. Malumednieki un kontrabandisti strādā roku rokā. Ne valsts organizāciju pūles (bet daudzu Āfrikas valstu valdības veic bargus pasākumus pret malumedniekiem un ziloņkaula kontrabandistiem: Kenijā, piemēram, apsardzes darbiniekiem dotas tiesības šaut uz malumedniekiem bez brīdinājuma), ne pasaules zoologu uzstāšanās televīzijā un radio, ne raksti presē būtisku palīdzību Āfrikas gigantiem nav devuši. Slaktiņš turpinās.

Ziloņu medības Āfrikā rīko ne tikai malumednieki un kontrabandisti. Tās kļuvušas par amerikāņu un eiropiešu tūristu iemīļotu izklaidēšanos. Rezultātā no desmit tūkstošiem ziloņu, kuri mitinājās Merčisona ūdenskritumu parkā Ugandā, 1983. gadā bija palikuši tikai divdesmit. Ap 90% no Ugandas ziloņiem tika iznīcināti laikā no 1975. gada līdz 1978. gadam. Tanzanijā 1982. gadā tika nošauti astoņi simti ziloņu.

Nežēlīgi iznīcina ziloņus Zairā. Mežos, kas atrodas austruinos no Kisangani, septiņdesmito gadu vidū ar pesticīdiem saindēja desmitiem ziloņu dzirdītavu.

No 1970. gada līdz 1980. gadam Kenijā iznīcināta puse no visiem ziloņiem. Sīs valsts muitas dienests 1973. gadā reģistrēja 143 tonnas ziloņkaula eksporta uz Honkongu. Honkongas muita tajā pašā gadā reģistrēja, ka no Kenijas ievestas 223 tonnas ziloņkaula. Acīmredzot 80 tonnas no Kenijas izveda kontrabandas ceļā. Reiz tika aizturēta ziloņkaula partija, kura svēra 4068 kilogramus, bet izvešanas atļaujas dokumentos bija ierakstīti tikai 250 kilogrami. Tādi paši fiktīvi dokumenti maskēja 3382 kilogramu ziloņkaula izvešanu no Zairas.

Pēc aptuveniem datiem, pašlaik pasaulē ir ap miljons trīssimt tūkstošu ziloņu. 1976. gadā pasaules tirgū nonāca ap tūkstoš tonnu ziloņkaula. Turpmākajos gados ziloņkaula piegāde tirgum nedaudz samazinājās — ap 700 tonnu gadā. Tas nozīmē, ka katru gadu tiek nogalināti apmēram 55 tūkstoši ziloņu.

Cetrālāfrikas Republikā, kad pie varas nāca Bokasa, tika nodibināta ziloņkaula sagādes un eksporta sabiedrība «Corona». Tikai pusgada laikā vien šajā zemē no 500 tūkstošiem nelegāli iznīcināja divpadsmit tūkstošus ziloņu.

Ziloņu medības Angolā sistemātiski rīko bandīta Savimbi vienības. Ziloņkauls viņiem kalpo par personiskās bagātības vairošanas avotu.

Un atkal kontrabandisti krāpj muitniekus. Tā, piemēram, starptautiskajās lidostās, nododot kravas, kastes apzīmē ar uzrakstiem «daiļamata skulptūras», bet patiesībā tajās ir ziloņkauls. No Nairobi lidostas vairākus gadus kastes ar ziloņkaulu kontrabandisti sūtīja kā starptautisku organizāciju ierēdņu personiskās mantas. Valstī tādu ir ne mazums un daudzu šo organizāciju darbinieku bagāžai ir diplomātiskās neaizskaramības statuss, tātad muitas apskatei tā netiek pakļauta.

Malumednieku un kontrabandistu noziedzīgās sadarbības rezultātā pakāpeniski tiek iznīcināta Āfrikas vērtīgā fauna. Kas no šīs kontrabandas iedzīvojas? Vispirms monopoli, kas finansē un apgādā malumedniekus un organizē kontrabandas «tiltus» no Āfrikas uz ASV un Rietumeiropu.

Ziloņu traģiskais liktenis piemeklējis arī tīģerus, leopardus, jaguārus un daudzus citus dzīvniekus.

Sinšilla ir mazs pelēks dzīvnieciņš ar ļoti skaistu, biezu un izturīgu kažoku. Sinšillas ādiņa ir dārgāka par ūdeles un pat par sabuļa ādu. Sieviešu kažokam jāizlieto līdz trīs simti šā zvēriņa ādiņu. Sinšillas apdzīvo Dienvidameriku, galvenokārt Andu kalnu nogāzes mežus. Bija gadi, kad no Peru, Bolīvijas un Cīles izveda ap 400 tūkstošus šinšillas ādiņu gadā. Tas bija mūsu gadsimta sākumā. Tagad šinšillu ādiņas izvest likums aizliedz. Sinšilla kļuvusi par kontrabandas objektu.

Rietumu modes noteicēja firma «Chrlstian Dior» var piedāvāt lūšādas sieviešu manto, kas maksā simttūkstoš dolāru. Taču lūši malumedniekiem reti dodas rokās, tāpēc firma nespēj apmierināt pat Holivudas zvaigžņu pieprasījumu.

Taizemē mīt sikspārņi «kiti». Tie sastopami tikai vienā rajonā, valsts rietumu daļā. To svars ir divi grami. Taču ASV un Anglijas bagātie kolekcionāri par katru šo vismazāko zīdītāju eksemplāru gatavi maksāt pasakainu summu.

No Āfrikas zemēm izved leopardu kažokādas. Tās ir ļoti dārgas, un pieprasījums pēc augstas kvalitātes ādām vienmēr ir liels. Ievērojami lētākas ir zebru un žirafu ādas. Taču tas nenozīmē, ka šos dzīvniekus malumednieki šauj retāk. ASV statistika liecina, ka valstī ik gadu ieved ne mazāk par 12 miljoniem savvaļas dzīvnieku ādu. Bez tam vēl tiek ievesti ap 120 miljoni dažādu ādas izstrādājumu. Atļauju ievešanai izsniedz daudzkārt mazak. Acīmredzot pārējais ir kontrabanda.

Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība saskaitījusi, ka katru gadu visā pasaulē tiek iznīcināti pieci miljoni krokodilu, izķerti ap miljons reto sugu papagaiļu.

Tādās lielās Āfrikas upēs kā Nīla un citās krokodili jau sen iznīcināti. Un tas arī ir saprotams, jo Londonā krokodilādas kabatasportfelis maksā 500—600 dolāru, bet dāmu somiņa Zenēvā vai Nicā maksā vēl dārgāk — divus līdz trīs tūkstošus dolāru. Tiesa gan, cena ir liela, toties tas ir pirkums visam mūžam, jo šāda somiņa nekad nenolietojas. Tāpēc krokodilus medī Brazīlijas džungļos, Kujabas upes krastos. Ar spēcīgiem prožektoriem naktīs malumednieki apstulbina dzīvniekus. Krokodili pamirst kā nohipnotizēti un tad saņem no lielkalibra šautenes trāpīgu lodi starp acīm.

Dienvidamerikas krastos aktīvi tiek medīti zaļie jūras bruņurupuči, kurus aizsargā likums. Malumednieki klusītēm pielavās bruņurupuču baram un ātri apsviež tos uz muguras. Dzīvnieki kļūst bezpalīdzīgi, jo pagriezties uz ķepām nespēj. Kamēr bruņurupuči nepamana briesmas un neienirst okeāna dzelmē, kāds desmits jau sagūstīts. Notvertajiem sasien ķepas un tad velk krastā, bet tur ar cirvjiem saskalda bruņas. Bruņurupuču gaļu kā delikatesi piegādā dārgiem restorāniem, kur gatavo bruņurupuču zupu. Bruņu lauskas, ap 325 tonnas gadā, nonāk darbnīcās, kur gatavo ķemmes un citus priekšmetus.

Tikpat traģisks ir_ degunradžu liktenis. To palicis pavisam nedaudz — Āfrikā, Sumatrā, Javā un Indijā. Āfrikas degunradzim ir divi ragi, Āzijas degunradzim — viens. Sā dzīvnieka ragu dažās zemēs atzīst par dziednieciski!: no tā gatavo pretindi. Ķīniešu medicīna ļoti iesaka degunradža raga pulveri lietot kā līdzekli daudzu slimību ārstēšanai, īpaši zarnu saindēšanās gadījumos utt. Bez tam ragu izmanto dažādiem izstrādājumiem. Laikā no 1972. gada līdz 1978. gadam tā cena pieauga septiņkārt. Tāpēc degunradži kļuvuši par malumedniecības objektiem. 1958. gadā Nepālā malumednieku banda iznīcināja piecus simtus degunradžu. Kenijā

1969.   gadā bija 15 tūkstoši degunradžu, bet 1979. gadā vairs tikai 1500. Pārējie tika noslaktēti.

Par kontrabandas priekšmetiem kalpo arī dažādi reptiļi. Tā, piemēram, augsti vērtē kovboja zābakus, apstrādātus ar ķirzakādu. Ņujorkā, 5. avēnijas veikalā tie maksā 235 dolārus. Veikals tos reklamē savās vitrīnās, apgalvojot, ka tādus zābakus valkā pats ASV prezidents Ronalds Reigans, kad dodas izbraucienos uz savu rančo.

ASV Tieslietu ministrija, piemēram, ziņoja, ka ķirzakas Fidži salāš, kur tās intensīvi medī, maksā 20 dolārus gabalā, bet ASV tās pārdod par 550 dolāriem. Ikgadējs ķirzaku ievedums Amerikas Savienotajās Valstīs tiek lēsts no 50 līdz 100 miljoniem dolāru.

Dzīvnieku sugu skaits, kas kapitālistiskajā pasaulē kļūst par kontrabandas objektiem, nepārtraukti palielinās. Var teikt, ka, līdzko kāda savvaļas suga nonāk reto dzīvnieku sarakstā, tā tūdaļ sāk pievērst eksotikas mīļotāju un kontrabandistu uzmanību un to medības pārvēršas par ienesīgu biznesu.

Par kontrabandas objektu kļuvis Austrālijas olīvzaļais pitons. Sī čūska amerikāņu tirgū maksā tūkstoš dolāru, bet Austrālijā — labi ja dažus dolārus. Tāpēc olīvza|os pitonus tagad medi un kontrabandas ce|ā izved uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Losandželosas vai Čikāgas miljonārs lepodamies demonstrē saviem viesiem unikālo dzīvnieku, kas organiskā stikla krātiņā, spēcīgu lampu apsildīts, mākslīgi radītā tropiskā mikroklimatā ložņā pa sakaltušu koku zariem un aprij trusīti vai sivēntiņu.

Pēdējos gados Indijas muitnieki konfiscējuši 150 tūkstošus čūsku ādiņu, kuras kontrabandisti mēģināja izvest no valsts.

Kolumbijā, Barrankilas pilsētas lidostā, policija pievērsa uzmanību lielai koka kastu partijai, kas bija adresēta kādai lielai Panamas komercfirmai. Kastes atvēra un… no tām līda ārā indīgās un žņaudzējčūskas, lēkāja leguānas dzimtas ķirzakas. Tā tika atklāta ar likumu stingri aizsargājamo rāpuļu kontrabanda. Valstī, kur tos medīja, viņu vērtība bija niecīga. Rāpuļus, protams, sūtīja ne jau uz Panamu, bet gan uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Panama bija izraudzīta vienīgi kā pārkraušanas punkts.

Plaši pazīstamais tropu faunas pētnieks Kristiāns Zubers publicēja grāmatu par pērtiķiem. Tajā, starp citu, viņš sniedz dažas ziņas par dzīvniekiem, kurus viena gada laikā piegādāja Amerikas Savienotajām Valstīm un Kanādai. Daudzās laboratorijās pērtiķus izmanto par izmēģinājuma dzīvniekiem. Ar tiem izdara dažādus eksperimentus, pētot jaunus medikamentus, utt. Tikai

1975.     un 1976. gadā vien ASV oficiāli iepirka 218 tūkstošus pērtiķu. Taču lielu daudzumu ieveda ari kontrabandas ceļā, lai izvairītos no muitas nodevas un nodokļiem, kas ir samērā augsti.

1982.        gadā radās nopietna konfliktsituācija starp Bangladešas Tautas Republiku un Amerikas Savienotajām Valstīm sakarā ar to, ka firma «Mol Enterprise» pretēji pastāvošajam aizliegumam izveda no Bangladešas 1200 makaka pērtiķu. Dzīvniekus it kā izveda humāniem — medicīniskiem nolūkiem. Taču žurnālisti noskaidroja, ka pērtiķi nonākuši ASV kara resora laboratorijās, lai uz tiem izmēģinātu neitronu ieroču darbību. Lūk, cik humāni mērķi! Tiec nu skaidrībā, vai nabaga primātus upurē uz kara dieva Marsa altāra vai zinātnes labā!

Reiz Ņujorkā, Dž. Kenedija lidostā, no ratiņiem nokrita un salūza kāda tranzītkravas kaste. Kastē bija ādi

ņas. Sūtītāji no Brazīlijas oficiālas atļaujas nebija saņēmuši. Kopumā kastēs bija 5975 svītroto meža kaķu, 2984 ocelotu, 2723 ūdru, 419 jaguāru, 78 pumu ādas. Sī solīdā tranzītkontrabanda bija adresēta kādam lielam ādu apstrādātājam Kanādā.

Ādu pārdevējus nodeva ASV tiesai. Taču kontrabandisti viegli tika cauri — samaksāja tikai 500 tūkstošus dolāru lielu naudas sodu. Taču izmeklēšanas gaitā noskaidrojās, ka neilgi pirms šā gadījuma caur ASV teritoriju pārsūtītas vēl lielākas kontrabandas kravas: 32 ādu apstrādes firmas saņēmušas preci par daudziem miljoniem dolāru. To neapgāžami pierādīja ar dokumentiem spāņu, portugāļu, vācu un franču valodās, kurus izņēma kratīšana no sabiedrības «Veseleyfort». Kontrabandas ceļā bija pārvestas 4681 svītroto meža kaķu, 30 068 ocelotu, 15470 ūdru, 5644 leopardu, 1939 jaguāru, 1867 gepardu un 468 pumu ādas.

Milzīgā kontrabandas ādu plūsma uz Kanādu izskaidrojama ar to, ka šīs zemes lietpratēji nodarbojas ar ādu apstrādāšanu un pēc tam tās reeksportē uz ASV, Angliju, VFR, Franciju, Skandināvijas pussalas valstīm utt. Ādiņu imports Kanādā atjauts. Taču ādu izvešana no Brazīlijas, tāpat kā to transportēšana caur Amerikas Savienotajām Valstīm, notiek nelegāli, kontrabandas ceļā.

Gan Rietumeiropā, gan Amerikas Savienotajās Valstīs kontrabandas ceļā ieved retus putnus. Par Austrālijas garastaino zeltīto papagaiļu pāri maksā divpadsmit tūkstošus dolāru. Brūnie garastainie papagaiļi maksā no astoņiem līdz desmit tūkstošiem dolāru. Lielas papagaiļu partijas Amerikas Savienotajās Valstīs nelegāli ieved no Meksikas.

Pasakainu cenu piedāvā par nelielu putniņu no Havaju salām — akialo. Sis mazais putniņš ar garo knābi gandrīz vairs nav sastopams, taču malumednieki un kontrabandisti nepārstāj to meklēt.

Ir noskaidrots, ka katru gadu izved, piemēram: no Venecuēlas — 1,5 miljonus balto gārņu ādiņu, kuras izlieto dāmu cepurēm;

no Kārību jūras salām tikai uz Londonu vien — 400 tūkstošus kolibri putniņu vai to ādiņu;

no Polinēzijas salām — 50 tūkstošus Paradīzes putniņu;

no Filipīnām (Lusonas salas) — 200 tūkstošus albatrosu.

So putnu lielum lielo daļu izved kontrabandisti.

So sarakstu var turpināt. Jo retāks dzīvnieks, jo dārgāk par to maksā. Tas arī ir galvenais kontrabandistu stimuls.

Pirms 70—80 gadiem Indijā bija ap 40 tūkstoši Bengālijas tīģeru. Tagad šo skaistuļu palicis vairs tikai divi tūkstoši. Peru Andos kādreiz mita ap pieci miljoni vikūņu, tagad to palicis ne vairāk par 15 tūkstošiem. Par vienu kvadrātjardu šā dzīvnieka ādas maksā 700 dolāru.

Savā laikā firmas «Lewis and Clark» ekspedīcijas izveda no Meksikas milzum daudz kondoru. Tagad valstī to palicis vairs tikai kādi 40—50. Par katru kondoru vai šā milzu putna izbāzeni kontrabandisti saņem kolosālu summu.

Kanādā, Svētā Labrenča līcī, neraugoties uz visstingrāko aizliegumu, malumednieki nosit tikko dzimušos baltos ronīšus, kuri vēl neprot peldēt un ir pilnīgi bezpalīdzīgi. To ādiņas izmanto dāmu galvassegu pagatavošanai. Malumednieki steigā ar vālēm apdullina roņu mazuļus un vēl dzīvus nodīrā. Ādiņas kontrabandisti sūta uz Savienotajām Valstīm.

Ne mazums dzīvnieku, kas paredzēti bagātnieku privālkolekcijām, iet bojā transportēšanas laikā pār! robežai.

Tiecoties Iegūt visvērtīgākos dzīvnieku eksemplārus, par kuriem kontrabandisti maksā lielu naudu, malumednieki nereti lieto visbarbariskākos paņēmienus. Tā, piemēram, transportēt pāri robežai pieaugušu orangutanu praktiski nav iespējams. Tie ir ļoti stipri un arī smagi. Malumednieki ķer orangutanu mazuļus. Bēgdama no vajātājiem, orangutana mātīte, satvērusi mazuli rokās vai uzsēdinājusi mugurā, slēpjas visaugstākajos kokos. Malumednieki māti nošauj, bet mazuli kontrabandisti izved uz ASV vai Rietumeiropu. Daudz mazuļu bez mātes gādības iet bojā. Taču šis apstāklis tikai palielina katra izdzīvojušā cenu.

1981.     gada martā žurnāls «National Geographic» publicēja sarunas pierakstu ar kādu biznesmeni no Singapūras, kurš ilgi bija nodarbojies ar reto putnu eksportu no Austrālijas. Lūk, kā viņš raksturoja kontrabandistu operācijas: «Zvejnieku šoneris devās no Bali salas Indonēzijā, kur tas bija reģistrēts, uz Austrālijas krastiem.

Seit tajā iekrāva garastainos papagaiļus un zeltsekstainos rozā kakadū. Divi tūkstoši putnu uzņēma ātrgaitas šoneris, kas apgādāts ar diviem spēcīgiem motoriem. Pēc tam kontrabandisti atgriezās Indonēzijā, kur vārda tiešā nozīmē no vietējiem ierēdņiem nopirka dokumentus, kas apliecināja, ka putni iegādāti Indonēzijā. Tad putnus pārveda uz Singapūru, kur kontrabandisti tos pārdeva vairumuzpircējiem. Rietumeiropā vai Amerikas Savienotajās Valstīs papagaiļu pāris maksā 8—10 tūkstošus un pat 12 tūkstošus dolāru. Tāda operācija deva miljons dolāru ienākuma. Protams, gadījās arī, ka kontrabandistus vajāja robežsargi. Tad būri ar putniem lidoja pāri bortam … Katram no tiem bija piesiets liels akmens vai dzelzceļa sliedes gabals.

Miljons dolāru ātri vien ielidoja okeāna dzelmē. Jāpiezīmē, ka par reto savvaļas dzīvnieku un to ādu kontrabandu Amerikas Savienotajos Valstīs sods nav liels.

1979.     gadā Filadelfijā tiesāja tirgotāju H. Moltu. Viņš no Jaungvinejas (Papua) un Fidži salām bija kontrabandas ceļā ievedis reptiļus. Viņu tiesāja un piesprieda 14mēnešus ieslodzījuma cietumā un trīs gadus aizliedza nodarboties ar reptiļu importtirdzniecību. Sādu sodu nevar uzskatīt par bargu, turklāt H.Moltsto sekmīgi pārsūdzēja.

Tātad kontrabandisti kopā ar malumedniekiem ne tikai nodara nelabojamu ļaunumu jaunattīstības valstu dabas bagātībām, bet arī grauj šo zemju ekonomiku, laupot ienākumus par likumīgu eksportu.

Kopš seniem laikiem par kontrabandas objektu kalpojuši dažādi augi.

Daudzus gadus ASV dienvidos brāzmo tā saucamais kaktusu karš. Uz mūsu planētas ir ne mazums cilvēku, kuri audzē retas kaktusu Šķirnes. Ērkšķainie skaistuļi, kas nereti sasniedz 2—3 metru augstumu, rotā pagalmus, dārzus un bagātnieku dzīvokļus. ASV dienvidos, īpaši Arizonas štatā, 116 tūkstoši kvadrātkilometru platībā aug 112 šķirņu kaktusi, kurus aizsargā likums. Taču ko līdz amerikāņu likumi, ja eksotisko augu cienītāji par kaktusiem maksā lielu naudu!

Arizonas tuksneša kaktusu izvešanai katru gadu izsniedz ap trīs tūkstoši atjauju. Par tām iekase vairāk nekā divus miljonus dolāru. Bet cik daudz kaktusu izved kontrabandisti? Arizonas policija aprēķinājusi, ka daudzreiz vairāk. Lielāko daļu šo kaktusu kontrabandas

ceļā aizved uz ārzemēm, īpaši uz Vidusjūras piekrasti un Monako. Tur bagātnieki nežēlo naudu savu villu izdaiļošanai.

Kaktusu laupītāji izmanto labu tehnisko bruņojumu) automašīnā ir spēcīgs celtnis. Ar tādu dažu minūšu laikā var izcelt no augsnes vislielāko ceru ar krāšņu galotni. Laupītāji kaktusus pārdod par vairākiem simtiem dolāru. Savukārt kontrabandisti par tiem Francijā, Itālijā vai Monako saņem daudzus tūkstošus. Rezultāts ir tāds, ka lielai daļai kaktusu šķirņu draud iznīkšana. ASV administrācija tam neveltī uzmanību. Milzīgo Arizonas štata teritoriju, kur aug reto šķirņu kaktusi, apsargā tikai seši policijas inspektori. Dabas bagātības tiek izlaupītas kontrabandistu alkatības apmierināšanai.

VALŪTA TIECAS PĀRI ROBEŽĀM

Daudzās valstīs pastāv ierobežojumi skaidras naudas izvešanai pāri robežai.

Francijā ilgu laiku pastāvēja likums, saskaņā ar kuru nodeva tiesai valūtas īpašniekus, ja tos pieķēra vairāk nekā viena miljona franku naudas izvešanā. Ja izvedamā summa izrādījās mazāka par miljonu franku, tad par to draudēja tikai naudas sods un attiecīgās summas konfiskācija. Taču kapitālisti ātri izmanījās apiet šo likumu. Sākās naudas izvešana uz ārzemēm kontrabandas ceļā.

Pazīstamais Parīzes policijas prefekts Kaps savos memuāros pastāsta, kā divdesmitajos gados franču arhibīskaps licis mācītājiem nelegāli izvest uz Sveici lielas naudas summas. Garīdznieka sutāna, šķita, pasargā no muitas apskates. Taču premjerminstrs R. Puankarē, kā zināms, cilvēks ar stingru raksturu, uzzinājis par to, izsaucis arhibīskapu un, draudēdams tam ar smagu kriminālsodu, pavēlējis nekavējoties atdot izvesto naudu. Pārbiedētais svētais tēvs pavēli tūdaļ izpildījis. Tad ari R. Puankarē pieļāvis mazu pretimnākšanu. Sī kontrabandas operācija, premjerministrs tieši tā to nosaucis, palikusi presei nezināma.

Tikko kādā kapitālistiskajā valstī briest sociāli politiskas pārmaiņas, buržuāzija sāk neleg*āli izvest naudu. Tā, piemēram, Francijā ne reizi vien radās situācijas, kas draudēja paaugstināt nodokļus lieliem īpašumiem, un tas nereti noveda pie lielu summu izvešanas kontrabandas ceļā. 1936. gadā, piemēram, kad pie varas Francijā nāca Tautas frontes valdība un radās lielo īpašumu nacionālizācijas draudi, franču kapitālisti ar kontrabandistu starpniecību sāka izvest naudu uz ārzemēm.

1981.  gada maijā, kad Francijā pie varas nāca kreiso spēku valdība ar F. Miterānu priekšgalā, buržuāziju atkal pārņēma panika. Sākās nelegāla valūtas izvešana uz citām valstīm. Francijas muitas darbinieku arodbiedrības vadība aģentūrai «Associated Press» paziņoja, ka

1981.  gadā laikā no 10. maija līdz 10. novembrim, tas ir, pusgada laikā, no Francijas uz Sveici un Amerikas Sa-

vienotajām Valstīm kontrabandas cejā bija izvests ap 40 miljardu franku. 1981. gadā Franškontē departamentā kādā naktī muitas caurlaides punktā aizturēja itāli, kura automašīnas rezerves benzīnkannā atrada 2,8 miljonus franku.

1981.     gada aprīlī Parīzē muitnieki aizturēja divus frančus, Beļģijas iedzīvotājus, kuri veda uz Sveici 2,3 miljonus franku. Bez tam vēl muitnieki aizturēja kādu mersedesu, kurā brauca Ābrams Levs, Antverpenes dimantu kantora kalpotājs, Jakobs Hakons un Estere Leze, pazīstama Antverpenes dimantu tirgotāja meita. Automobiļa apskates laikā muitnieki atrada franču banknotes —* kopsummā par 2 miljoniem franku.

Sajā pašā laikā muitas postenis Evranžā, pie Mozeles, konfiscēja 460 tūkstošus franku, 500 franku naudaszīmēs Zana Svarca — LuksembUrgas sabiedrības «Esterang» kalpotāja mašīnā. Kā ziņoja prese, automašīnā kopā ar Svarcu braucis Kamils Hamens, Luksemburgas goda konsuls Mecā.

1981.     gada I. maijā Evranžā kādas automašīnas durvīs uzgāja 1,5 miljonus franku, ko mēģināja izvest uz ārzemēm.

Ko gan neizdomā kontrabandisti! Pāri Spānijas un Francijas robežai viņi pārdzina govju ganāmpulku. Taču, pirms lopiņus raidīt šajā vienkāršajā ceļojumā, kontrabandisti lika katrai govij norīt ar banknotēm pildītus plastikāta rullīšus.

1981,     gadā Parīzē nāca klajā ekonomista A. Bošāna darbs «Vispasaules fiskālā rokasgrāmata», kurā apgalvots, ka dažos pēdējos gados francūži izveduši uz ārzemēm 400 miljardus franku, kas pieder 400 tūkstošiem Francijas pilsoņu. Šveices ekonomfsts Zans Zīglers savukārt Šo kontrabandu vērtē ap 500 miljardu franku, bet kontrabandistu skaitu — ap 700 tūkstošiem.

Necentīsimies noteikt precīzu skaitli. Svarīgs fr pats fakts, ka notiek valūtas masveida kontrabanda. Tā joprojām turpinās. Kontrabandu sekmējoši apstākļi ir stingras kontroles trūkums uz Francijas un Šveices robežas, 650 vietās to šķērso ceļi un tikai 135 vietas tiek pastāvīgi apsargātas. Vairāku tūkstošu kilometru garumā robežu vispār neapsargā, jo tā stiepjas cauri mežiem un pļavām. Turklāt jāpieskaita 440 lidlauki, no kuriem vairums netiek uzraudzīti, jo pieder privātpersonām.

No Francijas ik gadu izbrauc 25 miljoni tūristu. Vai

rāki simti tūkstošu strādnieku un kalpotāju skaitās tā saucamajā divkāršā pakļautībā: dzīvo vienā valsti, bet strādā otras valsts uzņēmumos un iestādēs. Pārvietošanās pāri robežai notiek nepārtraukti. Kontrabandisti, protams, šo apstākli izmanto.

Francijas un Šveices prese uzsver, ka visvairāk valūtas aizplūdina no valsts kontrabandisti «baltajās apkaklītēs» finansu mahināciju rezultātā. Milzu summas nelegāli nonāk ārzemēs ar sarežģītu finansu operāciju palīdzību. To izdara lielie finansisti ar visdažādākām slepenām manipulācijām.

Viena no lielākajām Francijas bankām Parīzē ir «Paribas»1 . 1980. gadā tās vadītāji ieteica pazīstamā franču aviokonstruktora un aviācijas rūpnieka dēlam 2anam Latekuēram pārvest savus līdzekļus uz Kanādu. Latekuērs no tēva mantoja Belvī pili Tulūzas tuvumā. Sās pils salonā zem parketa kopš 1943. gada glabājās paslēpta milzu bagātība — zelta monētas piecu un desmit dolāru vērtībā. Sā parauga monētas, tā saucamā «indiāņa galva», jau sen bija izņemtas no apgrozības, tāpēc jo lielāka bija to vēsturiskā vērtība. Biržā tās kotējās daudz augstāk par norādīto nominālu. Latekuērs bankas priekšlikumam piekrita, un 1979. gada jūlijā viņa bagātības ar lidmašīnu pārveda uz Parīzi, bet pēc tam kontrabandas ceļā pāri okeānam «Royal Bank of Canada» seifos. Naudu noguldīja Panamas sabiedrības vārdā, kura savukārt par līdzdalību nelegālajā operācijā saņēma atlīdlbu 300 tūkstošu franku apmērā.

Kontrabandas darījumu tomēr neizdevās noslēpt. Vispirms Francijas muitas ģenerāldirekcija lika Latekuēram samaksāt 36 miljonus franku soda naudas un zeltu atgādāt Francijā, bet pēc tam izdeva orderi viņa arestam.

Viens no kapitāla izvešanas nelegālajiem paņēmieniem, kuru izmanto lielās sabiedrības un bankas, ir importpreču iepirkuma vairumcenu pārmērīga paaugstināšana vai eksportpreču vairumcenu stipra samazināšana. Par Francijā importējamām precēm firmas maksā ievērojami augstākas cenas, bet eksportprecēm cenas samazina. Ja ņem vērā, ka Francijas eksporta un importa operācijas gadā sastāda vairāk nekā 1 triljonu 500 miljardus franku, tad var iedomāties, kādas milzīgas naudas summas aizplūst uz ārzemēm. Saprotams, tādas operācijas

1 Oficiālais nosaukums — «Banque de Paris et des PaysBas S. A.».

var izdarīt tikai tad, ja visaugstakajas banku sfērās ir droši sakari.

Cits paņēmiens ir milzīgas atlīdzības noteikšana par dažādiem pakalpojumiem, kas tāpat ļauj aizplūdināt uz ārzemēm lielas summas.

Rietumeiropas un Amerikas Savienoto Valstu augstākās banku un finansu aprindas diezgan cieši savītas ar radnieciskām saitēm. Vietā ir atgādināt, ka, piemēram, Rotšildu bankas namam ir savas nodaļas Ņujorkā, Vīnē, Parīzē, Frankfurtē pie Maiņas un Londonā. Visas šīs nodaļas vada Rotšildu dzimtas pārstāvji. Viņi tad arī organizē un īsteno lielu apmēru valūtas kontrabandu. Kapitālu apmaiņa notiek šīs ģimenes ietvaros, kuras locekļi cits citam pilnīgi uzticas. Jebkādas atmaskojuma iespējas ir izslēgtas.

Pundurvalsliņa Lihtenšteina izvietojusies starp Sveici un Austriju. Uz kartes to tik tikko var saskatīt. Taču valstiņa ievērojama ar to, ka tajā koncentrējušās visdažādākās fiktīvās firmas un sabiedrības, kuras neko neražo, bet ir lielu kapitālu īpašnieces. Sie kapitāli uz Lilitenšteinu plūst no ārzemēm, maskēti ar fiktīvām operācijām, kuras it kā kārto firmu un sabiedrību īpašnieki.

Katrai tādai sabiedrībai ir lieliskas telpas, ar marmoru apdarināta sēžu zāle. Sabiedrības sekretāre parasti ir eleganta dāma, kura pārvalda trīs četras valodas, stenografē un teicami pārzina likumdošanu — vismaz galveno Rietumeiropas valstu likumus, kā arī tos, kas regulē firmu un sabiedrību darbību Lihtenšteinā.

Komersants, kurš nodomājis atvērt savu kantori Lihtenšteinā, sākotnēji pārskaita uz šo valstiņu nelielu summu naudas, piemēram, 30 tūktošus franku. Kad kantoris oficiāli sācis darboties, tas slēdz visdažādākos darījumus un veic finansu operācijas, kuras pakāpeniski ļauj izsūknēt no Francijas vai Itālijas summu vairāku miljonu franku apmērā. No Itālijas, piemēram, ik gadu ar šādiem paņēmieniem uz Lihtenšteinu aizplūst vairāki miljardi liru. Astoņdesmitajos gados līdzīgas mahinācijas tika atklātas arī citās valstīs.

Valūtas kontrabandas gadījumu, ko 1981.—1982. gadā atklājuši muitnieki, ir bezgala daudz. Taču raksturīgs ir tas, ka kontrabandas operāciju lielākā daļa saistīta ar Sveici.

Tas izskaidrojams ar to, ka Šveicē nepastāv valūtas ievešanas vai izvešanas ierobežojumi. Jebkuru naudas

summu no Šveices var izvest pilnīgi likumīgi, tāpat arī ievest un noguldīt kādā no bankām šifrētā kontā, neuzrādot noguldītāja uzvārdu. Var atvērt kontu ar numuru. Tādā veidā nauda, kas nonāk Šveices bankās, neatklāj tās īpašnieku. Ja arī kļūst zināma summa, kas noguldīta vienā vai otrā kontā, tās īpašnieks nevar tikt saukts pie atbildības, jo nav zināms.

Jāpiezīmē, kad sākās kapitāla noplūde no Francijas, Šveices paraugam sekoja arī Luksemburga, Andora un Austrija, kur bankās ieviesa numurētus kontus. Arī Japānas bankas atvēra anonīmus kontus. Japāņu baņķieri izsmalcinātībā pārspēja pat Sveici. Baņķieris, kas atver kontu savā bankā, nezina klienta uzvārdu. Pietiek nosaukt savu vārdu, kas daudzos gadījumos nav īsts. Viņš piekļūst savam kontam bankā, uzrādot pirksta nospiedumu, kas fiksēts uz metāla plāksnītes. To salīdzina ar nospieduma otru eksemplāru, kas glabājas bankā.

Pašlaik Šveices bankās savu naudu glabā 250 tūkstoši francūžu, turklāt lielākā daļa šifrētos kontos. Tā ir netieša liecība par kapitālu nelegālu noplūdi. Francijas valdība visdažādākajiem paņēmieniem mēģina uzzināt anonīmo kontu īpašniekus. 1982. gadā Bāzelē arestēja divus franču muitniekus. Viņiem izvirzīja apsūdzību par ekonomisku spiegošanu. Abi muitas vīri bija stājušies sakaros ar saviem Šveices kolēģiem nolūkā ievākt ziņas par valūtas kontrabandu no Francijas. Sī lieta Rietumeiropā sacēla lielu traci. Pēc Šveices likumiem franču muitniekiem Sulcam un Ruī draudēja bargs sods. Sarunas par viņu atbrīvošanu ieilga, valdības apmainījās diplomātiskām notām. Beidzot tomēr Šveices varas iestādes francūžus atbrīvoja.

Kapitālu pieplūdi Šveicē šīs zemes baņķieri skaidro sekojoši: «Ja kapitāli plūst pāri robežai un meklē patvērumu Šveices bankās, tas nozīmē, ka Francijas valdība zaudējusi to uzticību, kādai jābūt pilsoņiem pret savas zemes ekonomiskoun valūtas politiku. Saprotams, kapitāla noguldījumi Šveicē ir pretrunā ar savas valsts pilsoņa pienākumu. Taču šis pilsoņa pienākuma pārkāpums ir reakcija uz avantūrismu politikā.» Ar šādu motivējumu Šveices baņķieri attaisno «pārbēgušo» summu pieņemšanu.

Kapitāli aizplūst ne tika! no Francijas. Valūtas kontrabanda plaukst ari no Spānijas uz Sveici. Kāds spāņu bankas «Kola» kalpotājs bija apņēmies pārvest no Spāni*

jas uz Sveici caur Franciju 22 miljonus franku. Taču Francijas policija kontrabandistu aizturēja brīdī, kad tas pārkravāja čemodānus ar naudaszīmēm no vienas automašīnas otrā. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka šī nebūt nebija pirmā kontrabandista operācija. Jau agrāk viņš bija paspējis izpalīdzēt vairākiem klientiem un kopsummā uz Sveici nogādājis 400 miljonus spāņu pesetu.

1978. gadā kļuva acīm redzams, ka Irānā briest sociāla revolūcija un tuvojas šaha Pehlevī režīma gals. 44 šaha augstmaņi nelegāli izveda no valsts kopsummā četrus miljonus Šveices franku. Lielākā daļa šīs summas iegūla Šveicē.

Dominikanas Republikas diktatoram Truhiljo Amerikas Savienoto Valstu kongress ik gadu piešķīra 25 miljonus dolāru kā «palīdzību attīstībai». Lielākā daļa šīs summas kontrabandas ceļā nonāca Šveicē un nogūla Truhiljo personiskajā kontā.

Arī Kubas diktators Batista, ko kubiešu tauta ar kaunu padzina, savus avuārus kontrabandas ceļā pārveda uz Sveici. Dažādās Šveices bankās savi konti ar solīdām summām bija Somosas ģimenei no Nikaragvas, bijušajam Argentīnas prezidentam Peronam, bijušajam Ēģiptes karalim Farukam, Centrālāfrikas Republikas «imperatoram» Bokasam.

Kā izriet no Bernes deklarācijas, līdz 1976. gada beigām no jaunattīstības valstīm Šveices bankās noguldīti

24   miljardi Šveices franku. Vairāk nekā pusi no šīs summas nelegāli izveda galvenokārt šo valstu diktatori, kuri baidījās no tautas revolūcijas.

1982.     gada jūnijā Londonā zem Temzas tilta metālkonstrukcijām atrada cilpā karājamies Roberto Kalvi, Itālijā lielākās privātās finansu sabiedrības «Banca Ambrosiano» bijušo prezidentu. No viņa dārgā melnā uzvalka kabatas izņēma 200 tūkstošus dolāru. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka Kalvi, neievērojot itāliešu Valūtas likumus, izvedis uz Sveici 264 miljonus dolāru, turklāt iegūtus no nezināmiem avotiem. Kalvi finansēja slepenās masonu ložas «P-2» darbību, kura gatavoja Itālijā labējo apvērsumu. Ložu «P-2» vadīja Ličo Dželli1 , un tajā

1 1982. gada septembrī Zenēvā Ličo Dželli arestēja lajā brīdī, kad kādā bankā tas gribēja saņemt lielu naudas summu no konta, kuru uz viņa vārda bija atvēris Kalvi. Šveices varas iestādes nolēma Dželli izdot Itālijas valdībai, taču viņš prata no cietuma izbēgt. Pēc kāda laika viņš uzradās Dienvidamerikā.

Ietilpa virkne labējo darbinieku. Tās locekļu sarakstā figurēja arī Kalvi vārds. Tiesas prāvā, kas notika Milānā, Kalvi saņēma četrus gadus ieslodzījuma cietumā par valūtas kontrabandu. Taču viņš noskuva ūsas, lai viņu nepazītu, sadabūja viltotu pasi un izlidoja uz Venēciju, no turienes pārvietojās uz Triesti, bet pēc tam uz Austriju. No šejienes Kalvi mierīgi izlidoja uz Londonu. Kalvi cerēja, ka ložas «P-2» līdzdalībnieki palīdzēs viņam izķepuroties no sarežģītās situācijas. Taču masonu ložas «brāļi» nepalīdzēja. Kalvi pārāk daudz zināja, bet viņa atmaskojumi varēja nelabojami kaitēt daudzu Itālijas politisko darbinieku reputācijai, to skaitā arī Vatikāna darbiniekiem, kuri piedalījās viņa finansu mahinācijās.

Angļu varas iestādes konstatēja, ka Kalvi izdarījis pašnāvību.

Visai raksturīga ir arī Mikēles Sindoni lieta. Sis ierindas advokāts piecdesmitajos gados nonāca mafijas vadoņa Lučāno redzeslokā, kurš tajā laikā organizēja liela apmēra narkotisko vielu kontrabandu. Lučāno palīdzēja Sindoni iekārtoties finansu biznesa sfērā, kur viņš drīz vien uzsāka biržas un valūtas mahinācijas. Ar Sindoni palīdzību naudu, kas tika iegūta no narkotiku pagrīdes tirdzniecības, izdevās ieplūdināt legālajā biznesā. Sindoni plauka līdz 1976. gadam, bet tad pazuda bez pēdām un līdz ar viņu arī 500 miljoni dolāru, kurus tam bija uzticējusi amerikāņu mafija.

Lietas Izmeklēšanas gaitā noskaidrojās, ka mafija cieši saistīta ar slepeno masonu ložu «P-2», kura ar NATO un CIP ziņu gatavoja Itālijā reakcionāru apvērsumu. Izmeklēšanā parādīts, ka ložā «P-2» sastāvēja daži Itālijas valdības ministri, augstākie finansu ierēdņi, kam bija uzticēts apkarot narkotiku un valūtas kontrabandu. Tā buržuāziskās valsts politiķi izrādījās jo cieši saistīti ar noziedzīgām organizācijām.

1981.     gadā visā Francijā plaši noskanēja bankas «Paribas» un tās direktora Pjēra Musā lieta. Bankā pastāvēja tā saucamo «personisko lietu» slepena sekcija, kura no likuma viedokļa nodarbojās ar ļoti apšaubāmām operācijām. Bankai bija liels skaits ļoti bagātu klientu. Muitas iestādes konstatēja, ka banka organizējusi valūtas kontrabandu lielos apmērbs. No šiem darījumiem ap simts klientu (prese apgalvoja, ka to skaits ir daudz lielāks — vismaz 450) saņēma solīdas dividendes. P. Musā

izdevās arī pilnīgi «legāli» atbrīvot «Paribas» Šveices filiāli no franču galvenās firmas kontroles, kas pēc dažiem mēnešiem tika nacionalizēta. «Paribas» ģenerāldirektoram P. Musā izvirzīja apsūdzību par valūtas operāciju kontroles pārkāpumiem. Taču cik šāda rakstura noziedznieku paliek nesodīti? Un cik daudz iespaidīgu kapitālistisko valstu darbinieku izmanto šo cilvēku pakalpojumus?

Valūta — franki, dolāri, liras, markas un zelta monētas — ir kontrabandas objekts. Sī kontrabanda ik gadu sniedzas daudzos desmitos miljardu dolāru. Pēdējos desmit gados valūtas kontrabanda aizvien biežāk ir saistīta ar politiku, kalpo par līdzekli lielkapitāla ietekmei uz valsts politisko kursu.

DARBASPĒKA KONTRABANDA

Tādās attīstītās Rietumeiropas valstīs kā Anglija, VFR, Francija dzīves līmenis ir ievērojami augstaks nekā, piemēram, Grieķijā, Itālijā vai Portugālē. Un, saprotams, augstāks nekā Āfrikas vai Āzijas zemēs.

Pēc pirmā pasaules kara Eiropa asi izjuta darbaspēka trūkumu. Daudz vīriešu gāja bojā kaujās pie Verdenas, pie Sommas un Marnas. Kopš ta laika sevišķi pastiprinājās strādnieku migrācija no nabadzīgākajām zemeni uz vairāk attīstītām valstīm. Anglijas, Francijas un Vacijas valdības šo migrāciju stimulēja. Bez tās daudzi uzņēmumi nebūtu nodrošināti ar darbaspēku. Likumi, kas reglamentēja ārzemju strādnieku iebraukšanu, bija liberāli, dokumentu noformēšanas procedūras vienkāršas un prasīja maz laika.

Pēc otrā pasaules kara, īpaši sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados, ārzemju strādnieku darbaspēka izmantošana attīstītajās Rietumeiropas valstīs guva nepieredzētus apmērus. Cēlonis tam ir kapitālistisko zemju nevienmērīgā ekonomiskā un sociālā attīstība, monopolu tieksme iegūt jo lielāku peļņu no sociālās atpalicības un bezdarba.

1970. gadā ārzemju strādnieku kopskaits septiņās Rietumeiropas kapitālistiskajās valstīs (VFR, Francijā, Šveicē, Beļģijā, Nīderlandē, Luksemburgā un Zviedrijā) sastādīja 8,7 miljonus cilvēku, bet 1975. gadā sasniedza jau 11 miljonus. Atevišķās valstīs šis daudzums sadalījās sekojoši: Francija — 38,2%, VFR — 37,3% Šveice — 9,2%, Nīderlande — 3,2%, Luksemburgā — 0,8% un Zviedrija — 3,7%Sājos gados vairākkārt pieauga ārzemju strādnieku imigrācija arī uz Angliju, Austriju un Skandināvijas valstīm. Septiņdesmito gadu vidū imigrantu skaits sasniedza 14—15 miljonus cilvēku salīdzinājumā ar 3,2 miljoniem sešdesmito gadu sākumā. Ārzemju strādnieku darbaspēku, visplašāk izmanto Francijā, VFR un Šveicē. Tā, piemēram, septiņdesmito gadu nogalē Šveicē ārzemnieki sastādīja 20—25% no visa algotā darbaspēka, VFR — 9—10%, Francijā — 9%'. Seš

desmitajos un septiņdesmitajos gados ievērojami palielinājās imigrantu pieplūdums no Ziemeļāfrikas zemēm.

Jāpiezīmē, ka Āfrikas, to skaitā arī Ziemeļāfrikas, valstu valdības īpaši neliedz saviem pilsoņiem emigrēt uz Eiropas zemēm. Tas arī saprotams. Daļu saņemtās algas emigranti sūta uz dzimteni savām ģimenēm. Sādā veidā gūst zināmu risinājumu nodarbinātības problēma jaunattīstības zemēs, pierimst sociālie konflikti.

Bezdarba pieaugums attīstītajās kapitālistiskajās valstīs, it īpaši 1974.—1975. gadā ekonomiskās krīzes laikā, izraisīja pārmaiņas likumdošanā, kas ierobežoja ārzemju darbaspēka izmantošanu. Pēc Starptautiskās darba organizācijas un citu oficiālu iestāžu datiem, laikā no 1973. gada līdz 1978. gadam Rietumeiropu bija spiesti atstāt 1,5 līdz 2 miljoni cilvēku. Tomēr ārzemju strādnieku skaits Rietumeiropā joprojām ir liels. Par to nav jābrīnās. Ārzemju strādnieku imigrantu ekspluatācija dod lielus ienākumus buržuāzijai. Viņu alga ir daudz mazāka nekā Rietumeiropas strādniekam. Viņa sociālā nodrošināšana praktiski nepastāv. Arodbiedrību, kas aizstāvētu viņu tiesības, arī nav. Streiku cīņā strādnieki imigranti nepiedalās. No viņiem nedraud sociāli vai politiski uzliesmojumi ar tādu spēku kā no augsti organizētās Rietumeiropas strādnieku šķiras. Pēc Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas aprēķiniem, tikai Eiropas ekonomiskās asociācijas zemes vien katru gadu uz ārzemju lētā darbaspēka ekspluatācijas rēķina ieekonomē 21 miljardu sterliņu mārciņu, tas ir, ap trīs tūkstoši sterliņu mārciņu no katra nodarbinātā ārzemnieka.

Līdzās sociāli ekonomiskiem cēloņiem algotā ārzemju darbaspēka imigrācijai attīstītajās kapitālistiskajās valstīs pastāv arī otrs šīs parādības aspekts, par kuru savā laikā atklāti izteicās tagad jau aizsaulē aizgājušais Francijas prezidents Zoržs Pompidū: «Imigrācija ir atspriedzes līdzeklis darbaspēka tirgū un Jauj pretoties zināmam sociālam spiedienam.» Grūti sacīt, kurš no šiem faktoriem buržuāzijai ir svarīgāks, laikā, kad strauji pieaug darbaļaužu sociālā neapmierinātība.

*

Amerikas Savienotajās Valstīs, tāpat kā Rietumeiropas attīstītajās kapitālistiskajās zemēs, liela daļa ārzemju strādnieku ierodas nelegāli. Saņemt iebraukšanas atļauju

nav nemaz tik vienkārši — vajadzīgs darba līgums, kura parasti šiem cilvēkiem nav. Atliek vienīgā izeja — nelegāla iece|ošana.

Pastāv vairāki nelegālas iecejošanas varianti. Afrikāņi no Nigēras, Mali, Mauritānijas un Senegalas nokļūst līdz Kasablankai vai Agadirai un tad +pāri jūrai uz Spāniju. Jūru parasti šie ļaudis šķērso vai nu ar prāmjiem, kuri pārvadā tūristus ar automašīnām no Āfrikas uz Eiropu, vai arī zvejnieku laivās. Spānijā <’lņi pa dažādiem ceļiem nokļūst Valenšijā, Bilbao, Pamplonā vai citās valsts ziemeju pilsētās. Šeit afrikāņi salasās grupās un gaida kontrabandistu, lai nodotu savu likteni viņa rokās. Salā un vējā, bet dažkārt arī srtiegā kontrabandists viņus ved pa Pireneju kalnu pārejām. Daudzi saaukstējat ttft ceļā iet bojā. Gadās, ka grupa nokļūst franču robežsargu rokās, kas afrikāņus raida atpakaļ. Kontrabandists parasti savus aizbilstamos pamet un aizbēg, līdzko pamana Žandarmus robežsargus. Lielākā daļa neveiksminieku atkārtoti mēģina nokļūt Francijā, kamēr vien ir spēks un nauda.

Strādnieki imigranti, kas pulcējas Tunisā vai Alžīrā, parasti dodas uz Itāliju. Sicīlijas zvejnieki pāf nelielu maksu šķērso Vidusjūru. Itālijā nelegālisti bez dokumentiem un naudas tjecas nokļūt līdz valsts ziemeļu robežai. Tur darbojas daudz kontrabandistu — šoferu. Var šķērsot robežu taksometrā. Taču tas maksā dārgi — no 150 līdz 200 dolāriem. Lētāki ir kravas automašīnas šofera pakalpojumi. Par 50 vai 100 dolāriem viņi paslēpj afrikāni kravā zem brezenta, ar ko pārklāj autovilcienu; konteineros, pat tukšās cisternās. Laikraksti sniedz traģiskus aprakstus par to, kā nelegālisti iet bojā gaisa trūkuma dēļ vai ari no pārmērīga karstuma. Nelaimīgos pusdzīvos afrikāņus kontrabandisti nereti izmēt no mašīnas un atstāj ceļmalā.

Vēl viens nelegālistu ceļš no Āfrikas uz Rietumeiropu sākas Senegalā, Dakāras ostā, un ved uz Marseļu. Ar godīgiem vai negodīgiem līdzekļiem afrikāņi cenšas iekārtoties uz preču kuģiem. Marseļā viņiem vai nu izdodas nepamanītiem aizslīdēt garām policijas kontrolei, vai arī viņi sasniedz krastu peldus, virs galvas nostiprinot saini ar savu apģērbu un līdzpaņemto pieticīgo mantību.

Bieži vien tālāko ce|u nākas mērot kājām. Tas nav vienkārši, it īpaši šķērsot robežu: no Itālijas uz Franciju, no Francijas uz VFR.

Beidzot mērķis šķiet sasniegts, taču imigrantu nedienas nebūt nebeidzas. Strādnieki valsti atrodas nelegāli, valodu nezina. So apstākli atkal izmanto kontrabandisti, tagad jau tie, kas saistīti ar uzņēmējiem. Viņi palīdz imigrantam noslēgt ar kādu uzņēmumu ilglaicīgu darba līgumu, kā vēlāk izrādās, uz strādniekam |oti neizdevīgiem noteikumiem. Par pakalpojumu kontrabandisti saņem prāvu samaksu gan no imigranta, gan no uzņēmēja.

Franču žurnāls «La Point» publicēja interesantas ziņas par pagrīdes ražotnēm Parīzē. 1979. gadā policija uzgājusi un slēgusi 365 pagrīdes ražotnes, galvenokārt šuvēju darbnīcas, kurās strādāja nelegālie imigranti, lielākoties grieķi un dienvidslāvi. Kādā darbnīcā šuva žaketes. Vairumtirdzniecībā tās maksāja 216 frankus gabalā. Pagrīdes uzņēmējam viena žakete izmaksāja no 8 līdz 30 frankiem. Milzīgā peļņa, ko viņš saņēma, bija iespējama, pateicoties nelegālo strādnieku imigrantu nežēlīgajai ekspluatācijai. Viņi saņēma no 500 līdz 1500 frankiem mēnesī.

Tā kā viņiem nebija atļaujas dzīvošanai vai parastās apliecības, kas dod tiesības uz darbu, viņi strādāja 15 stundas diennaktī. Darba apstākļi bija šausmīgi: 3x4 m2 lielā telpā strādāja seši cilvēki. Sī pati telpa kalpoja gan par virtuvi, gan guļamistabu.

Kontrabandas darbaspēka ieplūšana lielos apmēros notiek ari rietumu puslodē, precīzāk — Amerikas Savienotajās Valstīs. Cēlonis tam ir nabadzība un bezdarbs, kas valda apkārtējās zemēs, kuras aplaupa varenais ziemeļu kaimiņš — amerikāņu imperiālisms. Meklējot peļņas iespējas, uz ASV dodas imigrantu nelegālistu straumes no Meksikas, Puerloriko, Gvatemalas, Salvadoras un Hondurasas. Dažos gados Klusā okeāna piekrastes pilsētas — Losandželosu un Sanfrancisko — burtiski pārplūdina imigranti no Āzijas. Ražas novākšanu amerikāņu fermās valsts Rietumos gandrīz pilnīgi veic meksikāņu nelegālisti. Meksikāņu imigranti ASV veido imigrantu pamatmasu (60%).

Amerikas Savienoto Valstu administrācija noteikusi Imigrantu iebraukšanas ikgadējo kvotu — 400 tūkstoši cilvēku. Patruļas pastāvīgi kontrolē valsts robežu, lai novērstu nelikumīgu iebraukšanu. 1980. gadā ASV un

Meksikas robežas dienvidrietumu daļā uzbūvēja pat daudzu kilometru garu un 3,6 metrus augstu dzeloņstiepļu žogu. Sis pasākums, kas maksāja krietnu summu, praktiski neko nelīdzēja.

Laikā no 1971. līdz 1980. gadam imigrantu daudzums Amerikas Savienotajās Valstis sasniedza 4,77 miljonus cilvēku. Taču pēc tautas skaitīšanas biroja ekspertu slēdziena klāt vēl jāpieskaita 3,5 līdz 5 miljoni imigrantu, kas valsti iebraukuši nelegāli, tas ir, ar kontrabandistu palīdzību.

Ar darbaspēka kontrabandu, īpaši meksikāņu, nodarbojas noziedzīgas korporācijas. To pārstāvji cauri kaktusu biezokņiem pa viņiem vien zināmām takām ved meksikāņu strādnieku grupas. Pēc žurnāla «U.S. News and World Report» acīmredzami samazinātiem datiem, gada laikā no Meksikas kontrabandisti ieved Amerikas Savienotajās Valstīs 500 tūkstošus nelegālo imigrantu un par to nopelna pusmiljardu dolāru. Katrs imigrants dod kontrabandistiem no 150 līdz 1000 un vairāk dolāru lielu ienākumu.

Robežu meksikāņi pāriet, sadalījušies grupās, bet pēc tam pulcējas kontrabandistu norādītās mājās vai moteļos pierobežas pilsētās: Elpaso, Laredā, Braunsvilā un citās. Seit kontrabandisti nelegālistus sasēdina kravas automašīnās, bieži vien refrižeratoros, un ved tālāk uz Losandželosu, uz Teksasas, Ilinoisas, Kanzasas u. c. štatu pilsētām. Jo tālāk valsts iekšienē nokļūst imigranti, jo lielākas iespējas nenokļūt policijas rokās, taču tad arī dārgāk jāsamaksā kontrabandistiem. Par aizvešanu uz Losandželosu imigrantam jāsamaksā 150—200 dolāru, taču ceļš līdz Čikāgai maksā jau 400—500 dolāru.

Posms no Elpaso līdz Braunsvilai ir vienīgā sprauga sauszemē no Meksikas un citām Latīņamerikas zemēm, piemēram, Salvadoras.

Ne visai sen trīspadsmit salvadorieši patstāvīgi, bez kontrabandistu palīdzības pārgāja robežu un nonāca Arizonas štatā. Nomaldījušies viņi visi gāja bojā no slāpēm šajā valsts tuksnesīgajā daļā. So ziņu publicēja visi Rietumu laikraksti.

1982.      gadā upes krastā Hjūstonas tuvumā atrada četru salvadoriešu līķus. Viņi bija ložu sakapāti. Acīmredzot nelaimīgie nebija varējuši vienoties ar kontrabandistiem.

Kontrabandistiem ir sava organizācija. Ilgi te darbojās «tētiņa Džo» sabiedrība. Kontrabandista īstais vārds ir Zozē de Zezus Robless. Viņa mītnes atrodas Elpaso un Losandželosā. Trijās automašīnās ar piekabēm «tētiņš Džo» katru nedēļu nogādāja uz Čikāgu ap 500 nelegālistu.

Citai tamlīdzīgai pagrīdes organizācijai, kuru vadīja Salvatore Pineda Vergari, piederēja 40 kravas automašīnas ar šoferiem un vairāki nami, kuros pulcējās imigrantu grupas. Sī organizācija ik gadus guva simtiem miljonu dolāru lielus ienākumus.

Pats par sevi saprotams, ka pāriet robežu tik lielam skaitam imigrantu nebūtu iespējams, ja to nesekmētu amerikāņu robežapsardzes policija. Arī šeit pastāv korupcija. Zaļās dolāru paciņas bieži vien ieslīd amerikāņu robežsargu kabatās. Meksikas policisti parasti neliek šķēršļus savu tautiešu emigrācijai no valsts.

Nelegālo imigrantu stāvoklis Amerikas Savienotajās Valstīs ir tikpat grūts kā Rietumeiropā. Viņu lielākā daļa atrodas uz sociālās hierarhijas viszemākā pakāpiena.

Nelegālie imigranti izpilda visnetīrākos un visgrūtākos darbus. Viņi pakļauti nežēlīgai ekspluatācijai. Viņi strādā konveijeru sistēmas darbnīcās, piemēram, šūšanas fabrikās, kas no viņiem izsūc visus spēkus. Telpas darbam lr maz piemērotas, ar sliktu ventilāciju. Darbadiena parasti ilgst 12—13 stundas. Strādnieku atalgojums ir daudz zemāks, nekā valstī pastāvošais. No nelegālo strādnieku ekspluatācijas bizness gūst krietnu peļņu. Nelegālo imigrantu vidū Amerikas Savienotajās Valstīs daudz pusaudžu, kuru vecums 13—14 gadi. Viņi strādā tāpat kā pieaugušie, taču saņem vēl mazāku atalgojumu.

Izplatīta parādība Amerikas Savienotajās Valstīs ir mājkalpotājas un istabenes — parasti jaunas krāsainās sievietes no Somālijas, Srilankas, Filipīnām, Latīņamerikas zemēm, Maurīcijas un Seišeļu Salām. Viņu stāvoklis maz ko atšķiras no vergu stāvokļa.

Nelegālie imigranti nesastāv nevienā arodorganizācijā, uz viņiem neattiecas likumi par algas minimumu, kolektīvie līgumi un sociālā apdrošināšana. Ar šādiem darba noteikumiem viņi ir spiesti samierināties, jo viņiem nav kur sūdzēties. Ja viņi griezīsies pie policijas, tos tūdaļ izraidīs no valsts.

Liela da|a nelegālo imigrantu ASV nodarbināti lauksaimniecībā — dārzeņu un augļu novākšanā, kur bruņotu viru uzraudzībā strādā no gaismas līdz tumsai. Darbu viņi nedrīkst pamest, līdz notecējis līgumā paredzētais termiņš. Tādā veidā buržuāzija, ekspluatējot ārzemju darbaspēku, radusi sev jaunu peļņas avotu.

Amerikas Savienoto Valstu administrācija periodiski veic pasākumus pret nelegālajiem imigrantiem, lielu daļu arestējot un izsūtot. Tomēr tas ir tikpat kā piliens jūrā, salīdzinot ar to daudzumu, kas turpina strādāt dažādās saimniecības nozarēs.

Tikpat smags un beztiesīgs ir nelegālo Imigrantu strādnieku stāvoklis citos pasaules reģionos. Sakarā ar straujo naftas ieguves rūpniecības un celtniecības attīstību Persijas jūras līča valstis stipri izjuta darbaspēka trūkumu. Turp devās strādnieki no Filipīnām, Taizemes un Indijas. 1983. gada deviņos mēnešos no Taizemes uz Persijas jūras līča valstīm izbrauca 50 tūkstoši strādnieku. Iemesls parastais — nepieciešamība atrast atalgotu darbu. 1982. gadā šie strādnieki nosūtīja savām ģimenēm naudas pārvedumus kopsummā par 431 miljonu dolāru, ko bija nopelnījuši. Tikai vienā pašā Keralas štatā Indijā no strādniekiem imigrantiem gada laikā Ienāk 500 miljoni dolāru.

Laikā no 1980. līdz 1985. gadam Šauda Arābijā jauna darbaspēka pieplūdums tautas saimniecībā sastādīja ap J55 tūkstošus cilvēku. Lielākā daļa šā pieauguma ir uz ārzemnieku rēķina. Taču noteiktā iebraukšanas kvota ir deviņi tūkstoši cilvēku. Pārējie Šauda Arābijā nokļūst nelegāli.

1984. gada maijā amerikāņu prese publicēja ziņas par to, ka Baltais nams devis steidzamu direktīvu izveidot dažādos valsts rajonos desmit gigantiskas koncentrācijas nometnes. Četras no tām plānots būvēt Fortčefā, Arkanzasas štatā; Fortdrainā, Ņujorkas štatā; Fortindiangepā, Pensilvānijas štatā un Kempaphilā, Virdžīnijas štatā. Katrā no šīm nometnēm ir vietas 25 tūkstošiem ieslodzīto. Krīzes situācijas gadījumā tajāS paredzēts novietot visus nelegālos imigrantus, lai pēc tam organizētu viņu izsūtīšanu no valsts. Sī atzīšanās liecina, ka valsts valdošās aprindas apzinās tās potenciālās briesmas, kādas sevī slēpj nelegālā ārzemju darbaspēka izmantošana, kaut gan visai vilinoša uzņēmējiem.

Bet pagaidām darbaspēka kontrabanda ir izdevīga buržuāzijai, jo ļauj ievērojami paaugstināt strādnieku šķiras ekspluatācijas normu un izspiest no strādniekiem imigrantiem papildu peļņu. Lēts, beztiesīgs, neorganizēt^ darbaspēks ir paklausīgs ierocis kapitālistu rokās. Tas parasti nepiedalās streiku kustībā un citās strādnieku šķiras akcijās, bet dažkārt pilda streiklaužu lomu, aizstāvot uzņēmēju intereses.

IENĀKUMI NO TIRDZNIECĪBAS AR BERNIEM

Kā zināms, virknē Rietumeiropas valstu pastāv nelabvēlīga demogrāfiskā situācija. Katrā septītajā ģimenē nav bērnu. Pirmais un galvenais iemesls — plašu masu smagais materiālais stāvoklis, pastāvīgi bezdarba draudi. Taču ir arī daudz citu iemeslu: alkoholisms, pretapaugļošanās līdzekju lietošana jaunībā, kas izraisa smagas saslimšanas, u. c.

Taču mātes instinkts, it īpaši brieduma gados, liek sevi manīt. Sievietei rodas nepārvarama tieksme iegūt bērnu. So apstākli izmanto kontrabandisti.

Bērnu kontrabanda pastāv jau sen, taču plašu vērienu tā guvusi pēdējos desmit gados. Kolumbijā, Ekvadorā, Taivanā, Srilankā, Peru kontrabandisti zog bērnus vai nopērk no nabadzīgiem vecākiem un izved uz Rietumeiropu. Sīs operācijas ir saistītas ar lielu risku, jo kontrabandists bērnu paslēpt bagāžā nevar. Tāpēc viņš meklē pazīšanos iebraukšanas valstu vēstniecībās, kas var palīdzēt noformēt adoptācijas dokumentus.

1982.    gada janvāri Kolumbijas galvaspilsētā Bogotā tika atklāta pagrīdes organizācija, kura bija plaši izvērsusi bērnu kontrabandu. Kā izdevās noskaidrot, tā bija izvedusi divsimt zīdaiņu. Kontrabandistiem bija daudz līdzzinātāju dažādās ministrijās — ārlietu, drošības, sociālo lietu. So ministriju darbinieki noformēja visus nepieciešamos dokumentus, ko uzrādīt muitas iestā: dēm. Protams, šos pakalpojumus kontrabandisti labi apmaksāja, jo ienākumi par pārdotajiem bērniem sedza izdevumus ar lielum lielu uzviju.

Vislielākais bērnu ievedums ir Holandē un Šveicē. Kāda šveiciete stājās sakaros ar kontrabandistiem un iemaksāja tiem desmittūkstoš Šveices franku, kā arī sedza ceļa izdevumus. Summa sanāca prāva. Taču viņa par to saņēma zīdaini no Srilankas. So bērnu Srilankas vietējie «sagādnieki» kontrabandistiem pārdeva par trīs tūkstošiem franku. Savukārt tie nelaimīgajai mātei par zīdainīti samaksāja divi simti rūpijas, kas atbilst

25   Šveices frankiem vai 12 dolāriem.

1980. gadā Šveicē oficiāli tika atjauts Ievest 82 «adoptētus» bērnus, 1981. gadā — 129. Un tas tikai no Srilankas. Šveices ārzemnieku lietu federālā resora pārstāvis M. Krebs tikai noplāta rokas: «Nekādu pierādījumu par to, ka bērni nopirkti, nevis adoptēti, mums nav.»

Presē parādījās ziņas par to, ka Srilankā izveidotas pagrīdes bērnu «fermas», kuras no trūcīgajiem uzpērk jaundzimušos. Nabadzība, bada draudi, bezizeja spiež sievietes par nieka naudu pārdot jaundzimušos, lai pabarotu pārējos bērnus. Nelegālajās «fermās» jaundzimušos patur līdz noteiktam vecumam, bet pēc tam pārdod kontrabandistiem, kas tos izved uz ārzemēm.

Tādas kroplīgas biznesa formas rodas pasaulē, kur valda tirgošanās un iedzīvošanās gars.

Pārdod divus un trīs gadus vecus bērnus. Srilankas varas iestādes atklājušas «tiltu» uzpirkto bērnu transportēšanai uz Sveici. Organizāciju vadījusi kāda izmanīga šveiciete.

Kad šie atmaskojumi nonāca laikrakstos, šveicieši savukārt paziņoja, ka Francijā ik gadus ieved ap tūkstoš bērnu, no kuriem puse nāk no Magriba zemēm — Marokas, Alžīrijas un Tūnisijas. Pēc Šveices laikraksta «24 Heures» ziņām, katrs pirktais bērns franču ģimenei izmaksā 50 tūkstošus Francijas franku jeb 25 tūkstošus Šveices franku. Ziemeļāfrikas valstu bērni maksā dārgāk.

Gangsteri un kontrabandisti iedzīvošanās nolūkos nekautrējas zagt bērnus. Kā noskaidrots, septiņdesmitajos gados kontrabandisti pārdošanai nozaga vairāk nekā divus tūkstošus bērnu.

Rietumeiropā izveidota organizācija zagto bērnu aizsardzībai. Tajā apvienojušās daudzas cietušās mātes. Viņas cīnās par visstingrākās kontroles nodrošināšanu uz valstu robežām un par to, lai nozagtie bērni nekavējoties tiktu atdoti mātēm.

Tā ar kontrabandistu palīdzību tiek pastrādāti necilvēcīgi noziegumi.

KAPITĀLS NO DūMIEM UN CITAS AFĒRAS

Šveicē Ir pilsēta — Lugāno, viena no visskaistākajām vietām republikas dienvidos. Augstie Alpi to aizsargā no ziemeļiem, un pilsētā valda subtropu klimats. Brīnišķīgi skaists ezers, ar bagātīgu augu valsti klātas kalnu nogāzes.

Lugāno vienmēr daudz tūristu, pārsvarā vācieši no VFR. Kalna pakājē, ezera krastā, izvietojusies mākslas galerija, kas pieder vienam no vācu magnāta Tisena pēcnācējiem. Kad muzeju apmeklē ievērojamas personas, piemēram, diplomāti, miljonāri, slaveni aktieri, galerijas bagātību sargi — labi noauguši puiši, kuriem no makstīm rēgojas laukā mauzeru rokturi, — par to nekavējoties ziņo saimniekam. Viņš, tērpies sniegbaltā kreklā un samta žaketē, pats pavada ciemiņus pa muzeja zālēm, apstādamies pie visinteresantākajām gleznām. Var redzēt, ka šo bagātību izrādīšana, kuru vērtība lēšama simtos miljonu dolāru, viņam sagādā neviltotu baudu. Turklāt viņš mēdz arī piebilst, ka mākslas darbu krātuve nemitīgi papildinās ar jauniem šedevriem. Bagātība ļauj īpašniekam to darīt.

Taču ne Šveices kantona Tičīnas centrā izvietotās Lugāno krāšņā daba, ne gleznu galerija nav galvenais pilsētas pievilkšanas spēks. Lugāno atrodas starp Komo un Logomadžores ezeriem, gandrīz pie Itālijas robežas. Tā ir kontrabandistu paradīze. No Lugāno uz Itāliju ved vairāki ceļi. Bez tam pāri robežai tajā var nokļūt pa daudzajām takām, kuras gan aizvilktas ar dzeloņstieplēm. Taču kontrabandisti tās viegli pārgriež ar šķērēm. Uz robežas ir Ciaso dzelzceļa stacija, līdzās Komo pilsēta. Seit tad arī krustojas kontrabandistu ceļi. No Šveices uz Itāliju un atpakaļ ceļo dārgakmeņi, mākslas darbi, pulksteņi, sāls, kafija un cigaretes.

Pēdējos gados cigaretes kā kontrabandas objekts izspiedis visus pārējos. Tās pārnēsā kontrabandisti, kurus dēvē par «spalloni». Sis vārds cēlies no itāliešu «spalla», kas nozīmē plecs. Kontrabandisti nes cigeretcs uz pleciem.

Šveices pusē gar robežu 200 līdz 300 metrus no robežjoslas atrodas ne mazums mājiņu. Kontrabandisti ieiet kādā no tām un pēc dažām minūtēm iznāk no tās ar kravu plecos. Viņi netraucēti iet pa ceļu. Šveices policisti viņus neaiztiek. Simts metrus no robežas kontrabandisti nogriežas no ceļa un nozūd starp kokiem. Reti kad gadās dzirdēt robežsarga uzsaucienu. Vēl retāk šāvienus. Itāliešu «Guardia di finanza» policisti naktīs parasti guļ.

Vienā reizē kontrabandists pārnes 30 tūkstošus cigarešu. Cigarešu ražošana un pārdošana Itālijā ir valdības monopols. Itālieši smēķē nacionālos tabakas izstrādājumus, kas izgatavoti valsts uzņēmumos. Paciņa itāliešu cigarešu maksā 80 liras, taču tās ož pēc sadegušiem salmiem. Gluži dabiski, ka vairums dod priekšroku amerikāņu, šveiciešu vai angļu cigaretēm, taču Itālijā tās maksā apmēram 400 liras paciņā, bet Šveicē tikai 80 liras. Tāpēc itālieši iepērk ārzemju cigaretes no rokas. Smēķētāji ietaupa 100 liras, jo paciņa tiek pārdota par 300 lirām. 220 liras ir kontrabandista ienākums.

Itāliešu «Guardia di finanza» gada laikā aiztur ap 20 tūkstošus kontrabandistu un konfiscē 241 miljonu cigarešu. Ņemot vērā, ka robežapsardzības policija pārtver tikai 10% no visas kontrabandas, varam secināt, ka Itālijā nelegāli ieved 2,5 miljardus cigarešu; trīs ceturtdaļas šīs kontrabandas piegādā no Šveices pa nelielo robežjoslu Lugāno apkaimē.

Seit nedarbojas mafijas tipa lielas noziedznieku organizācijas. Mafijai šī kontrabanda ir par sīku. Kā policija noskaidrojusi, ar cigarešu kontrabandu nodarbojas astoņas relatīvi nelielas grupas, kas izvietojušās Milānā.

So grupu sastāvā ir daudz bezdarbnieku jauniešu, kuri dzīvo šajā rajonā. Ja aizturētā cigarešu sainis nepārsniedz 15 kilogramus, policija aprobežojas ar preces konfiskāciju. Ja kontrabandas svars ir lielāks par 15 kilogramiem, tad kontrabandistam draud cietums un tiesa.

Attālums, kas jānoiet kontrabandistam, nepārsniedz

1,5     kilometrus. Reiz policijai izdevās atrast pat tuneli, kas savieno Šveices teritoriju ar kāda nama pagrabu Itālijā.

Kontrabandisti, izmantojot apstākli, ka Itālijas un Šveices robeža iet pa Lugāno un Logoinadžores ezeru vidu, bija uzbūvējuši nelielu zemūdeni ar kājminamu dzinēju, kurā vienā reizē varēja transportēt 300 kilogramus

cigarešu. Tāds zemūdens velosipēds bez traucējumiem kuģoja vairākus gadus, līdz to nejauši atklāja.

Caur Lugāno uz Itāliju ved dzelzceļa satiksme. Liela daļa vilciena sastāvu, kas šķērso robežu, tā piebāzti ar cigaretēm, kā angļu pudiņš ar rozīnēm. Pasažieru vilciena vagonu ventilācijas caurulēs vien, piemēram, var noslēpt 800 tūkstošus cigarešu. Dažreiz ar simtiem miljonu cigarešu pielādēts preču vagons pārbrauc robežu neskarts, ja kravas dokumenti ir prasmīgi viltoti.

Itālijai ir gara jūras robeža. Apsargāt to ārkārtīgi grūti. Kontrabandistu darbības paņēmieni jūrā ir tādi paši kā narkotiku vai zelta pagrīdes tirgotājiem. Vienīgais, ar cigaretēm risks mazāks. Taču tikumi visiem kontrabandistiem vienādi.

Liels preču kuģis, pielādēts ar cigaretēm, Izmet enkuru vai vienkārši dreifē ārpus teritoriāliem ūdeņiem, Desmitiem nelielu kontrabandistu ātrgaitas kuteru piebrauc pie tā, pārkrauj cigaretes un nogādā tās dažādos līčos vai vienkārši tukšās pludmalēs. No šejienes automašīnās cigaretes ved uz lielajām pilsētām. Taču gadās arī nopietni zaudējumi.

Reiz Sicīlijas teritoriālajos ūdeņos «Guardia di finanza» kuteris pārsteidza Panamas kuģi «Star» tajā brīdī, kad no tā pārkrāva cigaretes Sicīlijas teritoriālajos ūdeņos. Tikko kuģa komanda pamanīja robežsargu kuteri, tā pārtrauca darbu un mēģināja atiet no krasta ārpus teritoriālajiem ūdeņiem. Taču «Guardia» turpināja vajāšanu.

Kad robežsargi mēģināja tuvoties kuģim, kontrabandisti laida darbā granātas. Pēdīgi 80 jūdžu attālumā no krasta komanda kuģi aizdedzināja, bet paši metās glābšanas laivās. Tomēr robežsargiem izdevās nodzēst uguni uz sagūstītā kuģa. «Star» tilpnēs atrada 378 tonnas cigarešu jeb 20 miljonus paciņu, par kurām kontrabandisti būtu ieņēmuši 1,2 miljardus liru lielu peļņu.

Cigarešu kontrabanda Itālijā joprojām turpinās. Pazīstamais gangsteris Rafaele Kutolo atrodas Neapoles cietumā. Viņš notiesāts ar mūža ieslodzījumu par slepkavību. Taču sūdzēties par savu dzīvi viņam nav pamata. R. Kutolo Ieslodzījuma telpa nav vienkārša kamera, bet gan pamatīgi apartamenti ar virtuvi. Viņu apmeklē drēbnieks, un viņš bez ierobežojumiem lieto telefonu, tajā skaitā arī starptautiskajām sarunām.

1980. gada novembrī cietuma vicedirektors Džuzepe

Salvija mēģināja ierobežot Kutolo privilēģijas. Noziedznieks viņu iekaustīja, bet pēc dažiem mēnešiem Dž. Salviju atrada automašīnā nogalinātu. Ar Kutolo pat cietumā joki mazi. Viņš, starp citu, nodarbojas arī ar cigarešu kontrabandu, ko ar savas vadītās «Nuova camorra» bandas starpniecību veic tieši no cietuma.

1955. gadā astoņpadsmitgadīgā Osunta Moreska tika izvēlēta par Itālijas skaistuma karalieni. Dažas dienas pēc kāzām viņas vīru nogalināja. Astoņpadsmitgadīgā atraitne savukārt nošāva itālieti, kurš bija pavēlējis nogalināt viņas vīru. Osuntai piesprieda desmit gadu ieslodzījuma cietumā. Iznākusi brīvībā, viņa kļuva par noziedzīgā sindikāta «Nuova famiglia» vadītāju.

«Nuova camorra» nonāca konfliktā ar «Nuova famiglia», ko bija izveidojusi Pupeta (lellīte) — tādu iesauku cietumā guva Osunta.

Kutolo mēģināja ierobežot «Nuova famiglia» darbību, bet Pupeta paziņoja: «Ja šis cilvēks (Kutolo) aiztiks kaut ar pirkstiņu kādu no maniem ļaudīm, es iznīcināšu viņu un visu viņa ģimeni, ieskaitot sievietes un pat zīdaiņus.» Draudi iedarbojās.

1982.     gada vasarā Pupeta Neapolē organizēja kārtējo cigarešu kontrabandas operāciju. Kuģis ar cigarešu kravu noenkurojās divpadsmit jūdzes no Neapoles. Policijas brigāde komisāra Antonio Amāturp vadībā operāciju izjauca. Viņš nosūtīja uz kuģi helikbpteru un tādējādi izklīdināja daudzos kuterus, no kuriem daži jau bija uzsākuši cigarešu izkraušanu tieši Neapoles krāstmalā.

Daudzus «Nuova famiglia» kontrabandistus policisti sagūstīja. Operācijas laikā gāja bojā Siro Astuto, Neapoles Sanantonio kvartāla kontrabandistu vadītājs.

Pēc dažām dienām savukārt Pupetas aģenti nogalināja pret cigarešu kontrabandu vērstās akcijas vadītāju policijas komisāru Antonio Amaturo.

Tā kā cigarešu ražošana un tirdzniecība ir viens no svarīgākajiem valsts ienākumu avotiem, Itālijas valdība visādi nostiprina policijas spēkus, kam uzdots cīnīties pret cigarešu kontrabandu. Policistu skaits, kas operē astoņpadsmit reģionos, palielināts līdz 40 tūkstošiem. Policijas vienību rīcībā nodotas automašīnas un motocikli ar spēcīgiem motoriem, 30 helikopteri un apmācīti policijas suņi.

Cigarešu kontrabanda notiek ne tikai no vienas valsts uz otru, bet arī vienas valsts ietvaros. Tā, piemēram,

Amerikas Savienotajās Valstīs katra štata varas iestādes pašas nosaka cigarešu nodokli. Rezultātā cigarešu cena dažādos štatos ir atšķirīga. To Izmanto kontrabandisti.

Filadelfijā ar cigarešu kontrabandu nodarbojās kāds Freds Makurijs. Katra cigarešu paciņa viņam deva 16 centus peļņas, tas ir, cenas starpību, kāda tā bija Filadelfijā un Ziemeļkarolīnas štatā. 1972.—1979. gadā viņš kontrabandas ceļā pārveda vairākus miljonus paciņu cigarešu no Pensilvānijas un tādējādi nopelnīja 7,5 miljonus dolāru. Viena kravas automašīna ar cigaretēm deva viņam 12,5 tūkstošus dolāru ienākuma.

Federālās izmeklēšanas birojam izdevās atklāt šo kontrabandas organizāciju, iefiltrējot tajā savu aģentu, kādu Lī Briānu. Makurijs un četri viņa līdzdalībnieki nokļuva cietumā. Lī Briāns savukārt saņēma lodi pierē par nodevību.

Galīgu sagrāvi Makurija pagrīdes uzņēmums cieta tikai 1980. gadā, kad policijas rokās nonāca neapgāžami pierādījumi par viņa biznesa kontrabandas raksturu.

Cigarešu kontrabanda pastāv arī Klusā okeāna valstīs. Sulu jūra Filipīnu arhipelāgā apskalo Sabas, Lusonas un Mindanao salas. Sī salu virtene ir ideāla mazu kuģu ceļojumiem, kuri ved cigaretes no Malaizijas. Filipīnu valdība cigarešu kontrabandas dēļ katru gadu zaudē 20—25 miljonus dolāru. Sī kontrabanda ir cēlonis nopietniem sarežģījumiem Filipīnu un Malaizijas attiecībās.

Kontrabandas cigaretes šeit apzīmētas ar zilu svītriņu, kas nozīmē, ka tās nav ražotas Filipīnās. Dažos gados Honkongā vai Singapūrā izgatavoto cigarešu daudzums, ko nelegāli ieved Filipīnās, sasniedz 300 miljonus gabalu. Kontrabandu organizē septiņi pagrīdes sindikāti, no kuriem viens atrodas Manilā, pārējie Mindanao un citās salās dienvidos no Filipīnām.

Cigarešu kontrabanda šajās vietās pastāv jau desmitiem gadu. Katrā salā kontrabandistiem ir radinieki. Kontrabandā nereti iesaistīta visa ģimene, tāpēc pagrīdes biznesa dalībnieku atmaskošana praktiski nav iespējama.

Arī Spānijā pastāv cigarešu kontrabanda. Kontrabandas ceļš ved no Ziemeļāfrikas, no Seutas un Meliļas, kā ari no Kanāriju salām, kur nav cigarešu nodokļa. Kontrabandu atvieglo Ziemeļāfrikas iedzīvotāju radnieciskie

sakari ar Spānijas iedzīvotājiem. Līdz pat pēdējam laikam cigarešu kontrabandu vadīja kāds spānietis Kanario. Viņa rīcībā bija vairāki nelieli kuģi, kas brauca ar Panamas karogu. Ilgus gadus šo kontrabandistu neizdevās notvert ar pierādījumiem. Taču reiz Kanario sastrīdējās ar Spānijas valdības locekli par «atalgojuma» apmēru, un viņu arestēja. Kanario vietā tagad stājies jauns kontrabandists Pedro, pastāvīgs Seutas iedzīvotājs.

Pēdējos gados cigarešu kontrabanda caur Gibraltāru sarežģījusies. Lielbritānijas valdība, nevēlēdamās bojāt attiecības ar Spāniju, pastiprinājusi jūras šauruma apsardzi. Neraugoties uz to, 4—5 kuģiem tomēr izdodas veikt kontrabandas reisus starp Gibraltāru, Seutu un Kanāriju salām. Pedro un viņa kolēģi bieži redzami Gibraltārā kafejnīcā vai bārā «Fundado», kur viņš ar sa viem līdzdalībniekiem apspriež jaunu kontrabandas reisu norisi.

*     * *

Esam apskatījuši tos kontrabandas veidus, kuri tās organizatoriem dod sevišķi lielus ienākumus un ir ļoti izdevīgi kapitālistiskajiem veikalniekiem, kā arī visiem, kas ap tiem pulcēti, kaut gan formāli ir pretrunā likumiem, ko viņi paši pieņēmuši.

Par kontrabandas priekšmetiem kapitālistiskajā pasaulē kļūst visdažādākās preces, to skaitā par preci pārvērsti cilvēki, pat bērni.

Pastāv vēl ne mazums citu ienākumu avotu kontrabandistiem. «Melnajā tirgū» par naudu tiek pārdots it viss.

Aplūkosim dažas afēras ar pulksteņiem.

Zināms, ka Šveice ražo precīzus un augstas kvalitātes puksteņus. Turklāt tā nepārtraukti pilnveido pulksteņu konstrukciju. Pulksteņus ar uzvelkamo galviņu nomainīja Iaikrāži ar pašuzvilkšanās mehānismu. Tos savukārt izkonkurēja kvarca pulksteņi, kurus darbina sīciņa baterija. Visbeidzot, Šveicē radīti Iaikrāži, kurus pietiek pusstundu paturēt saulē un tie saņem tādu elektrības lādiņu, kas nodrošina to darbību veselu gadu.

Dažos gados Šveice saražojusi vairāk nekā 72 miljonus pulksteņu. Pie tam noslēpumā tiek turēts to pulksteņu mehānismu daudzums, kurus ražo pēc speciāla pasūtījuma NATO valstu bruņojumam (raķetēm u. c.).

Pakāpeniski Šveice savas pozīcijas atdeva Padomju Savienības un Japānas augošajai pulksteņu rūpniecībai. Tomēr Šveice joprojām ir augstas kvalitātes pulksteņu lielražotāja.

Jau daudzus gadu desmitus Šveices pulksteņi Ir visdažādākās kontrabandas objekts. Laikrāžus no Šveices ved uz tām Eiropas zemēm, kur tos vispār neražo, vai arī, ja ražo, tad zemākas kvalitātes. Daži kontrabandisti pulksteņus ved caur Franciju uz Angliju. Ceļojums pāri Lamanšam parasti aizņem ne vairāk par divām stundām. Reiz divi kontrabandisti no Djepas nogādāja Anglijā Ņūheivenas ostā trīs maisus ar 4300 Šveices pulksteņiem kopvērtībā par 23 tūkstošiem sterliņu mārciņu. Atsevišķos periodos Šveices pulksteņu kontrabanda uz Angliju pieauga līdz 500 tūkstošiem sterliņu mārciņu gadā. Taču tamlīdzīgas kontrabandas operācijas pakāpeniski aiziet pagātnē.

Katru gadu daudz ļaužu dodas uz dienvidiem, uz Vidusjūras kūrortiem, kur tos gaida karsta saule un silta jūra. Liela daļa šo tūristu ir angļi un skandināvi. Viņi izmanto savu ceļojumu, lai nopirktu pulksteni lidostā vai uz kuģa, kur par to nav jāmaksā muitas nodeva. Tāpēc pagrīdes bizness pakāpeniski samazinās. Paliek vēl Amerikas Savienotās Valstis. Ik gadu turp kontrabandisti piegādā divdesmit līdz trīsdesmit miljonus pulksteņu un pulksteņu mehānismu.

Liela pulksteņu kontrabandas plūsma ved arī uz Austrumiem. Honkonga, kur dzīvo pieci miljoni cilvēku, gadā ieved apmēram 11—12 miljonus pulksteņu un pulksteņu mehānismu. It kā katrs šīs Lielbritānijas kolonijas iedzīvotājs, sievietes un bērnus ieskaitot, ik gadu iegādātos divus trīs pulksteņus. Faktiski Honkonga kalpo par starpposmu pulksteņu tālākā kontrabandā uz Austrumu valstīm.

Dubaija — viens no kontrabandas centriem — gadā ieved ap 5 miljonus Šveices pulksteņu, Dienvidaustrumāzijas valstis — 19 miljonus. Tātad, ja kontrabandisti par katru pārdoto pulksteni nopelna tikai vienu dolāru, arī tad viņu ienākumi sasniedz 19 miljonus dolāru. Uz Dienvidaustrumāzijas zemēm kontrabandisti ved samērā lētus pulksteņus, kuri Šveicē, pērkot vairumā, maksā vidēji ne vairāk par septiņiem dolāriem. Tas nozīmē, ka kontrabandisti par katru pulksteni nopelna vairākus dolārus.

Pēdējā laikā Šveice eksportē pulksteņu mehānismus. Pulksteņu komplektācija notiek Honkongā vai Japānā. Tātad tirgū nonāk internacionāla produkcijai mehānisms — Šveices, korpuss — amerikāņu, sprādze — japāņu. Uz katra pulksteņa ir iegravēti trīs burti, to izdara fabrika — mehānisma izgatavotāja. Ja šo burtu nav, tad pulkstenis ir kontrabandas prece. Kontrabandisti parasti vai nu paši vilto firmas zīmi, vai arī ieved da|u fabrikā marķētu pulksteņu mehānismu, kuriem ir eksporta atļauja. [Tas apgrūtina pārbaudi. Parasti muitnieki, apskatījuši pāris desmitu pulksteņu mehānismu, kuru kārbas ir virspusē, un pārliecinājušies, ka tiem ir firmas zīme, izlaiž cauri visu partiju.

Amerikāņu firma «Company de Montres Valliant» nelegāli ieveda lielu daudzumu pulksteņu. Vienā no partijām, ko tā saņēma no Eiropas, muitnieki atrada 20 tūkstošus kontrabandas pulksteņu un to mehānismu. Visus tos muita konfiscēja, bet firma samaksāja 82 tūkstošus dolāru naudas sodu.

Citā gadījumā firma Amerikas Savienotajās Valstīs likumīgi ieveda simts tūkstošus pulksteņu mehānismu. Ceļā šai partijai pievienoja 10 tūkstošus kontrabandas pulksteņu mehānismu. Ņujorkā kastu saturu muitnieki rūpīgi pārbaudīja. Visi mehānismi, uz kuriem nebija firmas marķējuma zīmes, tika konfiscēti. Bez tam muita pārtvēra četrus tūkstošus mehānismu, kurus kontrabandisti veda caur Panamu, un astoņus tūkstošus, kas tika vesti caur Maiami uz Floridu. Tika konstatēts, ka firma izgatavo ievērojamu daudzumu pulksteņu, kuru mehānismi ievesti ASV kontrabandas ceļā.

Kontrabandisti ved pulksteņus uz ASV arī ar parasto reisu lidmašīnām. Reiz stjuartes uzmanību saistīja pasažieris Solomons Drumers, kurš reisa laikā bieži apmeklēja tualeti, it kā juzdamies nevesels. Stjuarte par <o ziņoja pilotam, bet tas savukārt nodeva telegrammu muitas un sanitārajam dienestam. Rūpīgi apskatot tualetes telpas, muitnieki atrada divus tūkstošus pulksteņu mehānismu, kurus Drumers bija paslēpis aiz sienu apdares paneļiem.

No visiem pulksteņiem, ko pārdod amerikāņu firmas, ap 3% mehānismu ASV ievesti kontrabandas ceļā.

Pavisam cita lieta ir Indijā. Tiesa, valstī oficiāli atļauts ievest divus miljonus pulksteņu mehānismu gadā, kurus pēc tam montē pašmāju fabrikās. Taču šis oficiā

lais imports spiests sadzīvot ar ne mazāku kontrabandu. Tikai viena pati Bombeja caur Dubaija emirātu gadā nelegāli saņem trīs miljonus pulksteņu, divus līdz trīs miljonus pulksteņu piegādā Kalkutai un Madrasai, kā arī Honkongai un Singapūrai.

Līdzīga aina ir Indonēzijā un Filipīnās. Sajās valstis legāli ieved tikai dažus tūkstošus pulksteņu, jo par tiem jāmaksā liela muitas nodeva. Faktiskais pulksteņu ievedums sasniedz vienu miljonu.

Katru gadu Šveice eksportē uz Honkongu 11—12 miljonus pulksteņu mehānismu. Pietiek ielūkoties uzziņu krājumā, lai konstatētu, ka Honkongā ir 31 pulksteņu fabrika, 42 pulksteņu korpusu fabrikas, 135 ražotnes, kurās gatavo pulksteņu aproces, un 248 pulksteņu tirgotavas. Rezultātā tiek ražoti «internacionāli» pulksteņi, bet to ciparnīcas marķētas ar Šveices firmas zīmi un tāda pati emblēma iegravēta pulksteņa korpusā.

No Honkongas pulksteņu kontrabanda plūst plašā straumē visos virzienos gan pa gaisa, gan jūras ceļiem. Katra kuģa komandieris, piestājis Honkongā vai Singapūrā, palaiž komandu krastā, kur ikviens tās loceklis nopērk pāris pulksteņu, lai tos pēc tam kādā citā ostā pārdotu. Ja uzskaitītu kuģus, kuri piestāj Honkongā, un to komandu locekļus, tad kontrabandas pulksteņu kopskaits, ko izved no Honkongas un Singapūras, būtu diezgan iespaidīgs.

Kontrabandas pulksteņu mehānismu ievešana Honkongā bez muitas nodevas notiek tādā pašā ceļā kā narkotiku kontrabanda no Honkongas, piemēram, uz Itāliju. Kuģi iebrauc ostā un pēc tam, kad tie noenkurojušies norādītā vietā, ūdeni nolaiž daudzas hermētiski noslēgtas kannas ar eļļu, kurās labā plastikāta iesaiņojumā ievietoti vairāki tūkstoši pulksteņu. Honkongas kontrabandisti džonkās bez grūtībām izzvejo šīs kannas.

Nelielu Meksikas pilsētiņu Tihuanu, kas atrodas ASV robežas tuvumā, gadā apmeklē 1,5 miljoni tūristu. Kāpēc tūristi brauc uz Tihuanu? Agrāk, «sausā likuma» pastāvēšanas laikā, turp devās «rīkli izskalot». Tagad ierodas uzpīpēt marihuānu un kaut nedaudz paņemt līdzi, kam muitas ierēdņi parasti nepievērš uzmanību. Un, ja šie

1,5    miljoni tūristu katrs nopērk vēl pāris pulksteņu — vienu it kā sev, citus — dāvināšanai —, tad sanāk pamatīgs kontrabandas pulksteņu daudzums.

Kontrabandas pulksteņu tirdzniecība Dienvidaustrum-

āzijā ir visai izplatīta. Lidostās un tirdzniecības centros šurpu turpu šaudās jauni vīrieši ar elegantiem ādas čemodāniņiem rokās. Oficiāli viņi ir firmu pārstāvji. Čemodānos atrodas ražojumu paraugi, kurus viņi piedāvā: pieci seši desmiti dažādas konstrukcijas pulksteņu. Taču tā ir tikai viņu darbības oficiālā puse. Bez čemodāna ar pulksteņu paraugiem viņiem parasti vēl ir čemodāns ar dubultdibenu, kurš glabājas bagāžas nodaļā. Slēptuvē atrodas 200—300 pulksteņu mehānismu. «Kurjers», kurš ved šādu čemodānu, par pakalpojumu saņem dažus desmitus dolāru lielu atalgojumu, kā arī samaksu par ceļa izdevumiem (biļetes uz lidmašīnu turp un atpakaļ, uztura un dzeramnaudu). Parasti viņš apmetas viesnīcā, kura jau laikus pieteikta. Seit noteiktā laikā ierodas ciemiņš, kam adresēts sūtījums. Nereti «kurjers» no tā saņem krietnu žūksni dolāru vai sterliņu mārciņu, kuri savukārt jānogādā atpakaļ.

Gadās, ka «kurjeru» aiztur muitnieki. Reiz bez pēdām pazuda sūtījums, kurā bija 1075 sieviešu, 605 vīriešu rokas pulksteņi un 250 pulksteņu mehānismi. Kopsummā čemodāna vērtība sasniedza desmit tūkstošus dolāru. Lidmašīnā, kas devās no Zenēvas uz Buenosairesu, pasažieru pārsēšanās laikā no «Swiss Air» lidmašīnas uz lidmašīnu «Airolineas Argentinas» čemodāns mīklainā kārtā nozuda. Kad «kurjers» par to paziņoja firmai, viņam atbildēja: «Nu, ko darīt? Aizmirstiet par šo zaudējumu.» «Kurjers» palika ārpus aizdomām, taču firma nevēlējās, lai šajā lietā iejauktos policija. Tad jau labāk samierināties ar zaudējumu, kas bija pieļaujams.

Itāliešu policija konstatēja pulksteņus ar viltotu firmas zīmi pilsētas veikalos un tirgos, taču šīs kontrabandas avots daudzus gadus palika nezināms. Pats galvenais šajā kontrabandā bija ciparnīcu un korpusu kontrabanda, uz kuriem bija uzrakstīti firmu «Cartier» un «Rolex» nosaukumi.

1980. gada novembrī itāliešu policija kopā ar Šveices kolēģiem atklāja lielu kontrabandistu organizāciju, kura slepeni izveda no Šveices uz Itāliju dažādu lētu pulksteņu rezerves daļas.

Milānā pastāv pulksteņu darbnīca «Gaimar», kuras štatos strādā trīsdesmit cilvēki. Darbnīca piederēja uzņēmējiem Tulio Gaidēli un Pjēro Marčezīnl. Kā izmeklēšanā noskaidrojās, no rezerves daļām pulksteņu meistari komplektēja pulksteņus ar plaši pazīstamo firmu

«Rolex» un «Cartier» ciparnīcām. So firmu pulksteņi maksāja samērā dārgi. Darbnīcas apskates laikā tika atrasti pieci simti pulksteņu ar šādām ciparnīcām, pie kam 40 pulksteņi bija sakomplektēti ar Šveices mehānismiem, bet apzīmēti ar firmas «RoIex» emblēmu. Seit atrasto pulksteņu un pulksteņu rezerves daļu kopvērtība sasniedza 500 miljonus liru, tas ir, ap vienu miljonu Šveices franku.

Firma «Cartier» aprēķināja, ka Itālijā vien tā uz pulksteņiem ar viltotām ciparnīcām zaudējusi ap četri miljardi liru.

Protams, pulksteņu kontrabanda ne tuvu nevar līdzināties narkotiku, alkohola vai ieroču kontrabandai. Taču pulksteņu ražošana dažādās valstīs attīstās nevienmērīgi. Te vienā, te otrā zemē tirgū parādās jaunas produkcijas paraugi, kuru vēl nav citās valstīs. Tā tas bija ar rokas pulksteņiem modinātājiem, ar kvarca pulksteņiem, ar pulksteņiem, kuros iemontēts minikompjūters. Japāņu firmas ziņo, ka tuvākajā laikā sāks ražot rokas pulksteņus, apgādātus ar nelielu televizora ekrānu. Sādi jaunumi nekavējoties rada «melno tirgu», kurā galvenā figūra ir kontrabandists — pastāvīgs «brīvās pasaules» atribūts.

KORUPCIJA KONTRABANDISTU KALPĪBĀ (NOBEIGUMA VIETĀ)

Korupcija ir noziegums, ko izdara amatpersona, izmantojot dienesta stāvokli personiskās iedzīvošanās nolūkos. Korupcija ir amatpersonu uzpērkamība.

Korupcija kā parādība jau sen zināma. Tā radās vienlaikus ar šķiru sabiedrības rašanos, taču īpaši plašu vērienu guva imperiālisma laikmetā, kad valsts un sabiedriskā aparāta darbinieku uzpirkšana sasniedza nepieredzētus apmērus.

V. I. Ļeņins, raksturojot imperiālismu kā parazītisku, trūdošu kapitālismu, norādīja uz tādām īpašībām kā «pērkamība, uzpirkšana milzīgos apmēros, visu veidu panama»*.

Imperiālistiskajās valstīs — ASV, Francijā, Lielbritānijā, VFR, Itālijā, kā arī jaunattīstības zemēs, kuras virzās pa kapitālistiskās attīstības ce|u, korupcija guvusi lielu izplatību visos valsts aparāta posmos. Monopoli un lielās sabiedrības, piekukuļojot amatpersonas, saņem pasūtījumus raķešu, lidmašīnu un citas kara tehnikas ražošanai. Korupcijai pakļauta policija no ierindnieka līdz valsts pārvalžu priekšniekiem, muitas ierēdņi, tiesu izmeklētāji un visu rangu tiesneši, ministri, senatori. Par kukuļiem viņi pasargā no tiesas noziedzniekus, un tikai izņēmuma gadījumos tos notiesā uz niecīgiem ieslodzījuma termiņiem.

Korupcija īpaši skārusi Amerikas Savienotās Valstis. Tikai pēc otrā pasaules kara vien ASV atklāti daudzi lieli kukuļošanas un krāpšanas gadījumi. Sājos darījumos iejaukti lielo kapitālistisko monopolu vadītāji. No augšas līdz apakšai šīs zemes aparāts vadās no nerakstīta likuma: cilvēks, kuram ir vara, izmantojot savu stāvokli, var nopelnīt milzu naudu, ja vien pārkāpj likumus atsevišķu personu, sabiedrību un monopolu interesēs.

Visai pasaulei ir zināms, ka 1949. gadā ASV aizsardzības ministrs Džonsons bija iejaukts krāpnieciskās ma-

1 Ļeņins V. I. Raksti. — Tulk. no 4. izd. — 23. sēj. — 93. Ipp.

hinācijās. Par kukuļiem viņš nodrošināja lielmonopoliem valsts pasūtījumus par daudziem desmitiem miljonu dolāru. Starpība starp faktisko un samaksāto summu ieslīdēja Džonsona kabatā.

1952. gadā vēl skaļāku skandālu Izraisīja ASV kongresa pārstāvju palātas locekļa Keisija un citu lieta. Sie darbinieki, kuru uzdevums bija aizsargāt valsts intereses, izmanījās pārdot aizsardzības ministrijai karakuģu partiju par trim miljoniem 250 tūkstošiem dolāru, kurus agrāk bija no šīs pašas ministrijas nopirkuši par 100 tūkstošiem dolāru.

Pēckara gados kukuļņemšanā tika atmaskots kādas ASV kongresa komisijas priekšsēdētājs. Krāpnieciskos darījumos un kontrabandas operācijās bija iejaukti ASV prezidenta Trumena tuvākie līdzstrādnieki, to skaitā prezidenta personiskais padomnieks Vogans.

1950.     gadā Francijā kukuļņemšanā tika pieķerts iekšlietu ministrs Zils Moks.

Rietumos šādi noziegumi parasti paliek nesodīti. Izmeklēšana turpinās gadiem ilgi, bet tad tiek izbeigta it kā nozieguma sastāva trūkuma dēļ.

Septiņdesmitajos gados pasaules sabiedrības uzmanību saistīja skandalozais gadījums ar amerikāņu sabiedrību «Lockheed». Visādi solīdā aviobūves korporācija gribēja saņemt Japānas valdības pasūtījumu vairāku desmitu gigantisku lidmašīnu būvei. Sarunas vilkās ilgi, jo bija daudz konkurentu. Tad amerikāņu darboņi iedeva kukuli vairāku miljonu jenu apmērā pašam Japānas valdības premjerministram Tanakam. Viņš kukuli pieņēma, pat acis nepamiršķinājis. Taču lieta kļuva zināma atklātībai. Tanaku nodeva tiesai. Izmeklēšana vilkās vairākus gadus. Rezultātā Tanakam piesprieda četrus gadus ieslodzījuma cietumā un 500 miljonus jenu naudas sodu. Taču Tanaka palika brīvībā un pēdējās vēlēšanās pat tika ievēlēts parlamentā! Tanaka parlamentā vadīja spēcīgu frakciju, bet viņa draugs un ieliktenis Nakasone kļuva par Japānas valdības premjerministru.

Korupcija Amerikas Savienotajās Valstīs vēl vairāk pastiprinājās kopš 1981. gada, kad administrāciju sāka vadīt prezidents Reigans. Tumšās mahinācijās izrādījās iejaukts Edvins Mīzs, prezidenta personiskais padomnieks.

Nopietnos likuma pārkāpumos bija iejaukts prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos R. Alens, aviācijas

pārvaldes priekšnieks Dž. Helms, veterānu pārvaldes vadītājs R. Nimo, aizsardzības ministra vietnieks P. Teiers un virkne citu augsti stāvošu ierēdņu. Visi skandālos iejauktie un atmaskotie bija spiesti demisionēt. Jo augstāks bija korupcijā pieķertās personas stāvoklis, jo lielākas bija summas, kas nonāca viņa rokās.

Korupciju plaši izmanto organizētie noziedznieki, mafija.

Pēc gangsteru sindikāta vadītāja Lučāno tieša norādījuma trīsdesmito gadu vidū Amerikas Savienotās Valstis steidzamā kārtā bija spiests atstāt plaši pazīstamais gangsteris Dženovēze, jo viņa sakari ar personām, kas ar narkotikām apgādāja Ņujorku, Čikāgu, Sanfrancisko un citas pilsētas, bija pārāk skaidri redzami. Policijai kuru katru brīdi vajadzēja saņemt orderi par Dženovēzes arestu.

Dženovēze izbrauca uz Itāliju. No fašistu partijas augstiem ierēdņiem viņš saņēma atbalstu narkotiku tirdzniecības organizācijā. Taču par palīdzību nācās arī samaksāt. Itālijas pilsētā Nolā Dženovēze uzcēla greznu namu, kurā izvietojās vietējās fašistu partijas centrs. Itālijā vēl ilgi klīda baumas par to, ka Dženovēze šā centra celtniecībā ieguldījis 250 tūkstošus dolāru.

Fašisti augstu novērtēja Dženovēzes darbību: Itālijas valdības vadītājs Musolīni pats ar savām rokām piestiprināja Dženovēzem pie krūtīm itāliešu ordeni «Komandatore>.

Iztērējis ap pusmiljona dolāru fašistu vadītāju uzpirkšanai, Dženovēze izvērsa vētrainu darbību, lai caur Itāliju uz ASV nogādātu hašiša tranzītkravas no Tuvajiem Austrumiem. Ienākumi — vairāk nekā desmit miljardi dolāru — ātri vien sedza kukuļošanas izdevumus.

Liels skandāls sakarā ar korupciju Ņujorkas policijā izcēlās 1914. gadā. Policijas kapteinis Dž. Bekers slēpa gangsteru tumšos darbus. Nauda Bekera kabatā plūda platā straumē. Tomēr viņš nebija pietiekami piesardzīgs. Viņa draugi policisti, ar kuriem Bekers ienākumos nedalījās, viņu atmaskoja.

Sis pirmais koruptētais amerikāņu policists, par kuru kļuva zināms atklātībai, piedzīvoja bēdīgu galu. Viņam nācās sēsties uz elektriskā krēsla Sing-Singa cietumā. Koruptētā amerikāņu justīcija parasti paglābj noziegumos pieķertos policistus. Sabiedrībā, kur visu pērk un pārdod, citādi nemaz nevar būt.

Nav nekādu šaubu par to, ka policijas un tiesas aparāta korupcijai lielu impulsu deva kontrabanda. ASV tā bija alkohola kontrabanda «sausā likuma» gados, bet kapitālistiskajā pasaulē kopumā tā ir saistīta ar narkotiku kontrabandas uzplaukumu.

Noziegumā pieķertajam kontrabandistam vajadzīgs, lai uz viņa nodarījumiem skatītos caur pirkstiem. Ja tas nav iespējams, tiek gatavota bēgšana. Taču tajos Joti retajos gadījumos, kad kontrabandists tomēr nonāk tiesas priekšā, uzpirktais prokurors un tiesnesis tam nosaka minimālu sodu, neatbilstošu nodarījuma smagumam. Ir zināmi daudzi gadījumi, kad justīcijas pārstāvji, vispirms jau Amerikas Savienotajās Valstīs, dzīvo plašāk, nekā nopelnītie līdzekļi to atļauj. Grezns nams, jahtas un kuteris, bērnu skološana dārgās koledžās un universitātēs — tie ir izdevumi, kurus par likumīgo atalgojumu nevar segt policijas vai tiesas darbinieks.

Kad Ņujorkas mafija pa īstam ķērās pie alkohola piegādes, tās pirmais pasākums bija — izdalīt piecus tūkstošus dolāru muitnieku un policistu uzpirkšanai. Taču drīz vien šī summa izrādījās nepietiekama un tā pieauga līdz simttūkstoš dolāriem. Korupcijā iesaistīto personu skaits strauji palielinājās.

Gangsteris Frenks Kostello 1956. gadā bija spiests sniegt liecības ASV senāta komisijai, kuru vadīja Ke* fovers. Zvērot pie Bībeles, Kostello liecināja, ka senators Hjū Longs sadarbojies ar viņu, lai uzstādītu spēļu auto: mātus. Pie tam tika panākta vienošanās par atskaitījumiem senatoram.

Trīs gadu laikā Longs no mafijas saņēma kopsummā 3 miljonus 750 tūkstošus dolāru par dažāda veida palīdzību.

Ēģiptē pēc prezidenta Anvara Sadata nāves tiesāja bijušo parlamenta locekli Rašidu Osmanu. Viņu, lielu biznesmeni, kurš nodarbojās ar narkotiku tirdzniecību, apvainoja korupcijā. Ar kontrabandas operācijām viņš nodarbojās, būdams saistīts ar mirušā prezidenta brāli Ismatu Sadatu. Izmantojot tuvību Sadatam, Rašids Osmans viegli panāca notverto kontrabandistu atbrīvošanu. Taču noziedzīgajā pasaule par velti nekas netiek darīts, un Sadatam parādījās divdesmit greznas villas viskrāšņākajos Ēģiptes nostūros, kur nejūt karstā tuksneša elpu.

Pēdējos gados korupcijā ierauti vairāku kapitālistisko valstu armiju augstākie virsnieki.

1982.      gada nogalē Bombejas lidostā Indijā nolaidās lidmašīna no Singapūras. Pa trapu nonāca Paragvajas ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Indijā ģenerālis Timateo Alverenga. Ģenerālis muitai paziņoja, ka viņa bagāžā ir tikai personiskās mantas un tāpēc nav nepieciešamības aizpildīt deklarāciju. Turklāt viņam ir diplomātiskās neaizskaramības statuss. Muitas ierēdņi ar to nesamierinājās. Acīmredzot viņi bija saņēmuši kādu signālu no Singapūras. Ģenerāļa mantas delikāti, taču rūpīgi tika apskatītas. Līdzās kabatas lakatiņiem, zobu birstei un zīda zeķēm ģenerāļa bagāžā atrada astoņpadsmit kilogramus zelta stieņu ar ārzemju marķējumu. Tā kā zelta ievešana Indijā stingri aizliegta, ģenerāli nācās arestēt. Izmeklēšanas gaitā noskaidrojās, ka diplomāts kādai kontrabandistu bandai kalpo par «kurjeru» un zeltu ved ne jau pirmo reizi, un katru reizi no pagrīdes sindikāta saņem solīdu atlīdzību — sešus tūkstošus dolāru.

Zināms, ka Paragvajā, pateicoties armijas augstāko virsnieku korupcijai, plaši zeļ pagrīdes bizness. Par labu samaksu Paragvajas gaisa kara spēku komandieri «izīrē» kontrabandistiem kara lidmašīnas, ar kurām pāri robežai uz slepeniem aerodromiem nogādā kosmētiku, fotoaparātus, visdažādāko elektronisko aparatūru — no magnetofoniem līdz nelieliem diktofoniem. Koruptētie karavīri ļauj kontrabandistiem gūt milzu peļņu. Indiešu muitnieku ģenerālim konfiscētais zelts maksāja apmēram 330 tūkstošus dolāru. Paragvajas pagrīdes biznesmeņu gada tīrais ienākums no kontrabandas sastādīja ap 250 miljonus dolāru. Tajā pašā laikā Paragvajas armijas virsnieku uzpirkšanai kontrabandisti diezin vai izlietoja vairāk par vienu miljonu dolāru.

Līdzīga situācija ir arī Bolīvijā. Nacionālā kongresa deputātu palātas juridiskā komisija izmeklēšanā noskaidroja, ka ģenerāļa Garsijas Mesi režīma valdīšanas laikā bijušais iekšlietu ministrs pulkvedis Luiss Arse Gomess sekmējis narkotiku kontrabandu. Gomess izmanījās aizbēgt uz Argentīnu. ASV varas iestādes pieprasīja viņa izdošanu, jo bija pierādīts, ka Gomess ņēmis kukuļus no Floridas kontrabandistiem par lielas kokaīna partijas piegādi. Bolīvijas valdība deva rīkojumu arestēt vēl 29 valsts darbiniekus, kurus apvainoja korupcijā. To vidū bijušie ministri Hulio Molena, Suaress, Libers Sosa, Os

kars Larošs un citi. Tomēr bijušo Bolīvijas varasvīru korupcijas izmeklēšana virzās uz priekšu ļoti lēni.

ASV Reigana administrācijas darba ministra krēslā ērti iekārtojās Donovans. Par šā vīra sakariem ar noziedznieku pasauli amerikāņu presē parādījās ne viens vien raksts. Kā zināms, prezidenta vēlēšanas Amerikas Savienotajās Valstīs no pretendenta uz šo amatu prasa milzu izdevumus. Donovans savāca 600 tūkstošus dolāru, kurus iemaksāja Reigana vēlēšanu fondā. Par to jaunais prezidents Donovanam pateicās, piešķirdams ministra portfeli.

Līdz iecelšanai par ministru Donovans bija kadas celtniecības korporācijas viceprezidents. Tajā laikā viņš uzturēja sakarus ar noziedznieku pasaules vadītājiem un saņēma no tiem naudu, kuru nodeva Reigana vēlēšanu kampaņas vajadzībām. So faktu apstiprināja ievērojamais mafiozs Maselli. Un tā — mafija dod naudu Donovanam, Donovans — Reiganam, bet pēdējais, kjuvis par prezidentu, piešķir darba ministra amatu Donovanam. ,

Darba ministra krēsls Donovanam deVā milzu iespējas ar korupcijas palīdzību vairot savas bagātības. ASV prese Donovanu atklāti turēja aizdomās par korupciju. Lietu izmeklēja speciāli nozīmēts prokurors Leons Silvermens. Taču, pateicoties prezidenta Reigana personiskajam atbalstam, Donovans palika nesodīts. Tiesa, 1985. gada sākumā viņš bija spiests demisionēt.

Kontrabanda ir noziegums, kas rada un sekmē citus noziegumus: gangsterismu, terorismu, laupīšanu, malumedibas un, visbeidzot, cilvēka personības degradāciju. Tas neizbēgami noved pie korupcijas.

Sajā «brīvajā» kapitālistiskajā pasaulē, kur valda tirgošanās un iedzīvošanās gars, viss izrādās samudžināts vienā netiklā kamolā: kontrabanda—noziedzība—politika — un izeja no tā nav redzama.

SATURS

Priekšvārds……………………………………………………………………. 5

Mazliet no vēstures …………………………………………………………. 9

«Sausais likums» un alkohola kontrabanda … 14

Narkotikas —*■ kontrabandistu zelta ādere … 28

Turcijas opijs. Maršruts: Rietumeiropa — ASV 29

Operācija «Apelsīns»……………………………………………… 39

«Zelta trīsstūris»…………………………………………………… 47

Dienvidāzijas un Dienvidaustrumāzijas kontrabandisti . ………. 50

«Dzeltenā» mafija …………………………………………………. 52

Uz ASV caur Meksiku…………………………………………….. 54

Marihuānas tirdzniecība………………………………………………….. 56

Asiņainas kaujas Kārību jūrā……………………………………. 66

Āfriku iesaista narkotiku kontrabandā … 68

Vēl viens iedzīvošanās avots……………………………………. 70

Biznesmenis kontrabandists . *…………………………………. 73

Zinātniski tehniskā revolūcija un kontrabanda……………….. 77

Cīņa pret narkomāniju netraucē tai vērsties plašumā ……………. 79

Ieroču kontrabanda: pagrīdes bizness vai politika? 85

Pretorija un Telaviva tirgojas ar ieročiem . . 93

Pagrīdes noliktavas Turcijā …… 97

Kontrabandas ieročus iegādājas VFR neonacisti 99

Citas valstis…………………………………………………………. 101

Amerikāņu ieroči Irānā………………………………………. .107

«Melnais zelts» un politika……………………………………………… 111

«Dzeltenais sātans» kontrabandistu kalpībā . . 119

Dimantu kontrabanda……………………………………………………… 129

Augstā māksla un zemiskais bizness . . . . 143

Sarkanā grāmata un kontrabanda………………………………………. 150

Valūta tiecas pāri robežām……………………………………………… 161

Darbaspēka kontrabanda…………………………………………………. 169

Ienākumi no tirdzniecības ar bērniem . . . 177

Kapitāls no dūmiem un citas afēras . . . . 179

Korupcija kontrabandistu kalpībā (Nobeiguma vietā) 190

Юрий Иванович Зеленский

КОНТРАБАНДА БИЗНЕС АЛЧНЫХ

Серия «Империализм: события, факты, документы»

Рига «Авотс» 1989 На латышском языке

Перевел с русского Виталий Сандерс

Художественное оформление ссрни Аидрейса Гринберге« Художник Имантс К репице

Jurijs Zeļenskls

KONTRABANDA — ALKATĪGO BIZNESS

Sfirija «Imperiālisms: nolikumi, fakti, dokumenti»

Redaktors R. Inķls

Mākslinieciskais redaktors V. Kovalovs Tehniskā redaktore M. Janovska Korektore J. Indāne

HB Jti 2006

Nodota salikšanai 17.05.88. Parakstīta le< spieSanal 10.11.88. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīr» J* 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 11.34 uzsk. Iespiedi.; 11.76 uzsk. kr. nov.; 12,26 Izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 517-5. Cena 70 kap. Izdevniecība «Avots». 226047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N? 102/Sp-98. Iespiesta Latvijas Izdevniecību, poligrāfijas iin grāmatu tirdzniecības ražoSanas apvienības tipogrāfijā «Cīpa», 226011 Rīgā. Blaumaņa Ielā 38/40. Ielikums Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā. Vienības gatve 11.

Zeļenskis J.

Ze 385 Kontrabanda — alkatīgo bizness. — R.: Avots, 1989. — 197 lpp.: il. — (Imperiālisms: notikumi, fakti, dokumenti).

Izdevniecība «Avots» iecerējusi

1989. gadā laist klajā pēdējas šīs sērijas gramatas: V. Koldobskis «Melnie leģioni» un V. Ivanovs «Zonderkonianda rītdienai».

Sniedzam fragmentus no minētajām grāmatām.

V. Koldobska darbā «Melnie leģioni» pastāstīts par algotņiem, kurus uzpirkusi imperiālistiskā buržuāzija un kuri dažados musu planētas rajonos cīnās pret nacionālās atbrīvošanas kustībām, taču galarezultātā lemti salt avei.

Pašā Indijas okeāna vidū atrodas Maldivu salas. To ir pavisam 1196, taču apdzīvotas tikai 200. Maldivu nozīmīgais stratēģiskais stāvoklis jau sen piesaistījis Amerikas Savienoto Valstu, galvenokārt Pentagona uzmanību. Pasludinājušas Indijas okeāna rajonu par savu «vitāli svarīgo interešu» zonu, ASV sāka censties tur izveidot savas kara bāzes, apmēram tādas, kāda izveidota Djego Garsijas atolā. Ar šo bāzu palīdzību tēmēklī tiek turētas Tuvo Austrumu naftu iegūstošās valstis un kontrolētas svarīgākās jūras komunikācijas.

Indijas okeāna salas, arī Maldivu salas, labāk par visu atbilda šim mērķim.

Bija vajadzīgs tikai viens: lai Maldivu Republika kļutu par Savienoto Valstu sabiedroto ar visām no tā izrietošajām politiskajām un militārajām sekām.

Taču republikas valdība pasludināja nepievienošanās politiku, sāka īstenot neatkarīgu nacionālo kursu, iestājās par sadarbību ar visām, ari sociālistiskajām valstīm. Vašingtona ar to nevarēja samierināties. Tad ari kādā

1980.     gada februāra dienā lidmašīnā, kas no Getvikas lidostas Londonā devās uz Kolombo, iekāpa 8 angļu «tūristi».

Grupas vecākais — Roberts Vaizs — tikai lidojuma laikā saviem ceļabiedriem pateica, ka viņu galapunkts ir Maldivu salas, mērķis — bruņots apvērsums, jānovāc

valsts prezidents Mamuns Gājums un jāatjauno šajā amatā viņa priekšgājējs I. Nasirs, kurš gaida savu stundu emigrācijā Singapūrā.

Atgriežoties mājās katram operācijas dalībniekam tika apsolīta atlīdzība — desmit tūkstoši sterliņu mārciņu.

Roberts Vaizs — viens no tā saucamās «drošības nodrošināšanas» firmas vadītājiem — pildīdams Rietumu speciālo dienestu uzdevumu, šai operācijai izraudzījās bijušos karavīrus no S.A.S. (speciāls aviācijas dienests — īpašas karaspēka dajas, kura apakšvienības veic diversiju, terora un soģa funkcijas; tika izmantots tautas kustības apspiešanā Olsterā un kā algotņi rasistisko režīmu atbalstīšanai Āfrikā).

Barvedis viegli pārliecināja algotņus, ka atpalikušie salinieki pat neiedrošināsies pretoties baltajiem puišiem, ka prezidenta rezidenci apšargā faktiski neapbruņoti sargi, ka tieši viņi — astoņi cilvēki, gāzdami Maldivu valsts valdībd un mainīdami valsts kursu, ierakstīs šīs zemes vēsturē jaunu lappusi. Un arī desmit tūkstoši sterliņu mārciftu uz ceļa vis nemētājas.

Tas višs bija tik vilinoši, likās tik viegli paveicams…

Bezkaunīgā pašpārliecinātība, pieradums pie patvaļas, k8 art degvīns atpūtas laikā Kolombo noveda pi6 tā, ka algotņi kļuva neuzmanīgi. No kā gan viņiem — superm6ņiem — šajā nožēlojamā salu valstiņā baidīties! Katru dienu viesnīcā «Zilā lagūna» viņi piedzērās un skaļi, nevienā nekautrēdamies, sīki apsprieda gaidāmo valsts apvērsumu.

Un, kad viņi ieradās Maldivijā, viņu slepenā operācija jau vairs nebija slepena. Turklāt izrādījās, ka prezidenta režldeftce tiek apsargāta kā nākas un arī ārzemniekiem vakarā bija aizliegts parādīties pilsētā. Algotņu vieglie ieroči bija acīm redzami nepietiekams līdzeklis, lai izdarītu valsts apvērsumu. Norunāja tā: «tūristi» turpina «atpūsties», bet Vaizs lido uz Eiropu pēc bazukām un citiem solīdiem ieročiem. Pirms izlidošanas Maldivijas lidostā Vaizs sev par pārsteigumu tika aizturēts un pamatīgi pārmeklēts. Barvedis tik tikko tika prom. Viss kļuva zināms. Pēkšņuma faktors vairs neeksistēja.

Tikko ieradies Kolombo, Vaizs līdzdalībniekiem telegrafēja par operācijas izgāšanos. Maldivijas Republikas valdība neaizturēja «baltos supermeņus» un ļāva tiem aizvākties.

1983.     gada beigās tika izjaukts mēģinājums izdarīt

valsts apvērsumu Dienvidamerikas valstī Surinamā. Surinama agrāk bija Nīderlandes kolonija. Sazvērestības pavedieni veda uz bijušo metropoli, kur dzīvoja agrākais Surinamas prezidents Henks Cans A Sens. Laiku viņš tur velti netērēja, bet organizēja tā saucamo «Surinamas atbrīvošanas padomi». Sīs «atbrīvošanas» galvenais ierocis atkal bija algotņi. Viņu sagatavošana notika Francijas un Nīderlandes teritorijā.

Arestētie sazvērnieki atzinās, ka gadījumā, ja apvērsums izdotos, sekotu ārzemju algotņu izsēdināšana. Tomēr uz lielo lomu salidojušajām «mežazosīm» vajadzēja nolaist spārnus.

«Nu un tad?» neapmulsa Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. «Neizdevās Surinamā, pamēģināsim citā vietā. Kaut vai Gajanā. Sī valsts ļoti slikti uzvedas. Baltais nams nav apmierināts …»

Patiesi, mazā Gajana, bez Vašingtonas atjaujas, nolēma īstenot progresīvus pārkārtojumus. ASV nepārprotami parādīja, ka neatbalsta šos nodomus. Gajana nereaģēja. Tad ASV bloķēja aizdevuma piešķiršanu Gajanai Amerikas attīstības bankā. ASV presē aizvien biežāk sāka parādīties raksti, kas par nepaklausību draudēja lietot arī citas sankcijas. Tika izteikti arī tieši draudi valsts premjerministram F. Bernhemam un valdības locekļiem. Taču spītīgā Gajana turpināja iet pa nosprausto ceļu.

Tad savāca algotņus — 500 cilvēkus un uzdeva: pēc signāla — uzbrukums valstij un militāra apvērsuma organizēšana. Tālāk pavisam vienkārši: proamerikānisks režīms. Bet pagaidām vajadzēja nogalināt premjerministru F. Bernhemu, sagatavot un nosūtīt ieročus gaidošajiem algotņiem. Plāns izjuka tajā dienā, kad tika arestēti astoņi algotņi •*teroristi, kas 1983. gada decembra beigās. Kanādā, Ontario provincē pārkrāva lielu partiju ieroču un munīcijas.

«Kāda jēga klusēt?» prātīgi sprieda arestētie. Un pasaules sabiedrība uzzināja par vēl vienu CIP mēģinājumu ar «veiksmes karavīru» palīdzību mainīt politisko iekārtu valstī, kas nevēlas dzīvot tikai Amerikas Saviertoto Valstu interesēs.

Viena no pēdējām starptautiskās reakcijas algotņu bandu akcijām tika izdarīta pret Seišeļu Salu Republikas likumīgo valdību. Sī valsts atrodas Indijas okeānā pie Āfrikas austrumu krastiem.

1981.    gada janvārī DAR ostas pilsētas Durbanas bāros un lētajās viesnīcās izplatījās ziņa: ir vērtīgs pasākums «mežazosīm». «Zosis» kopā aicināja šā ganāmpulka barvedis «pulkvedis» Maikls Hors jeb vienkāršāk — Trakais Maiks.

Īrijas pavalstnieks Tomass Maikls Bernards Hors dzimis 1919. gadā Kalkutā (Indija), dzīvo Šveicē, pēc profesijas grāmatvedis — viena no ievērojamākajām un lielākajām «zosīm». Būdams pēc aicinājuma algotnis-avantūrists, viņš Bejģu Kongo (tagad Zaira) pilsoņu kara laikā komandēja slepkavu bandu. Rietumu monopoli un dažādu separātistisku grupējumu K. Combes tipa līderi bagātīgi maksāja algotņu gvardei cīņā par derīgajiem izrakteņiem bagāto zemi, par Katangas provinces dzīļu bagātībām. Algoto bandītu vienības priekšgalā, graudams un no zemes virsas noslaucīdams desmitiem afrikāņu pilsētu un ciemu, «pulkvedis» Hors toreiz itin labi nopelnīja.

Beidzās militārā epopeja Kongo, aizlidoja cīņās un karagājienos dzīvas palikušās «mežazosis», pārskaitīdamas savu ieguvumu. Uz laiku pierima un par auditoru kļuva «pulkvedis» Maikls. Bet tad, lūk, atkal viņš zem sava karoga aicināja «veiksmes karavīrus». Un ne jau uz draudzīgām dzīrēm piedzīvojumu un bīstama darba meklētāji iegādājās biļetes līdz tālajai Johannesburgai pašos Āfrikas dienvidos. Tur katrs saņēma tūkstoš dolāru lielu avansu un solījumu par desmit reizes lielāku summu, ja sekmīgi tiks veikta operācija. Runa bija par Seišeļu Salu Republikas pastāvošās valdības iznīcināšanu.

Kas tad šo republiku padarīja par algoto agresoru teroristiskās akcijas objektu?

Nelielā valsts, kas atrodas uz 89 salām ar 405 kvadrātkilometru lielu kopējo platību un 62 tūkstošiem iedzīvotāju, jau sen iemantojusi pirmklasīga kūrorta slavu. Tūrisma firmu reklāmu prospekti to sauca par «zaļo paradīzi». Ilgus gadus te saimniekoja ārzemju sabiedrības. 1977. gadā pie varas valstī nāca Tautas progresīvā fronte, kas izvirzīja mērķi likvidēt šķiru un rasu žņaugus un uzņēma kursu uz progresīviem, demokrātiskiem pārveidojumiem. Republikas valdība pasludināja antiimperiālistisku ārpolitiku, izteicās par to, lai Indijas okeāns tiktu pārvērsts par miera zonu, lai tur tiktu likvidētas ārvalstu kara bāzes, pirmām kārtām amerikāņu bāze Djego Garsijas atolā. Seišeļu valdība aizliedza ienākt savā ostā visiem kuģiem, kas ved kravas uz Djego Garsijas atolu.

iTas viss bija pretrunā ar ASV valdošo aprindu nosprausto līniju. Vašingtonu neapmierināja arī tas, ka Seišeļu Salu valdība iestājas par neatkarības piešķiršanu Namībijai, nosoda DAR agresiju pret kaimiņvalstīm. Turklāt vēl pieauga naftas magnātu apetīte, jo netālu no Seiše|u krastiem bija atklātas naftas rezerves. Iemeslu, kā redzam, vairāk, nekā vajadzīgs, lai vienam otram iegribētos kardināli mainīt salu republikas politisko kursu.

Jau 1979. gada novembrī valsts drošības orgāni atklāja plašu pret valdību vērstu sazvērestību, kurā bija Iejaukti DAR un ASV izlūkošanas un graujošie orgāni. Presē iekļuva dažādas ziņas: lai gāztu Seišeļu Salu Republikas valdību, Dienvidāfrikas Republikā par ASV piešķirto naudu izveidota algotņu vienība. Pavisam šiem mērķiem ASV asignējušas vairāk nekā 2,5 miljonus dolāru. Sazvērestība tika atklāta, plāns izgāzās. Taču republikas nedraugu vēlēšanās pēc «draudzīgākas valdības» palika.

ASV un DAR speciālie dienesti izstrādāja jaunu operāciju, kuras galvenais spēks atkal bija ārzemju algotņi.

Operācija ieguva koda nosaukumu «Fome Blower» («Alus cienītājs»). Tajā bija paredzēts sekojošais: novembra beigās algotie teroristi slepeni ierodas galvenajā Seišeļu salā Maes. 2. decembrī, kad republikas prezidents dosies vizītē uz Franciju, algotņi bloķē Seišeļu nelielo bruņoto spēku kazarmas, ieņem raidstaciju un vienīgo lidostu, tādējādi izolējot valsti no pārējās pasaules, un iznīcina republikas valdību, bet Londonā norunāto signālu sagaidījušais 1977. gadā tautas gāztais bijušais prezidents Džeimss Menčems pasludina, ka Seišeļu salās «atjaunota demokrātija». Tālākais ir tikai «tehnikas jautājums». ASV jūras kājnieki un DAR «komandosi» ir vienmēr pie rokas, lai iesākto pabeigtu. Kā trāpīgi rakstīja Kenijas avīze «Daily Nation», Rietumi bija gatavi sākt īstenot plānu par «jaunas Djego Garsijas» organizēšanu Seišeļu Salās.

Šķiet teroristiskā sazvērestība bija pārdomāta visos sīkumos un izstrādāta ideāli. Operācijas vadītājs Maikls Hors divas reizes — 1980. gada jūnijā un 1981. gada septembrī — ieradās Seišeļu Salās, lai tās izlūkotu. Jau Iepriekš salu galvenajā pilsētā Viktorijā ieradās diversantu vadošā grupā ar DAR kadru izlūku Martinu Dolinčeku (viņš arī Antons Ļublčs) un Maikla Hora brālēnu Robertu Simsu priekšgalā. Viņi iekārtoja konspirantīvu dzīvokli, izveidoja ieroču noliktavas, sastādīja un uz vietas koriģēja operācijas plānus. Un 1981. gada 25. novem

brī operācija sākās. Pulksten 17.30 pēc Griničas laika Maes lidostā slepeni izsēdās 44 algotņu teroristi. Lai neradītu aizdomas par DĀR līdzdalību, viņi izmantoja Svazilendas Karalistes aviolīniju lidmašīnu un izkāpa uz Seišeļu zemes ne īsti kā regbistu komanda, kas ieradusies atpūsties un trenēties, ne īsti kā «alus cienītāju asociācijas» tūristu grupa. Muitas apskatē pēdējā «tūrista» somā atrada automātu un patronas. Atskanēja trauksmes signāls. Teroristi metās pie autobusiem, kuros jau tika iekrautas «kluba» somas, izrāva automātus un atklāja uguni. Viņi bloķēja lidostas ēku, kur saņēma kā ķīlniekus apmēram 100 pasažierus un kalpotājus, ieņēma kontroltorni. Apšaudē daudzi cilvēki tika ievainoti, krita aerodroma apsardzei palīgā atbraukušā Seišeļu Salu aizsardzības karaspēka leitnants. Bandīti paslēpās cilvēku pārpildītajā lidostas ēkā aiz pasažieru autobusiem, taču izbāzt laukā degunu neiedrošinājās, tikai izmisīgi atšaudījās.

Pulksten 22.45 uz skrejceļa nosēdās Indijas aviācijas sabiedrības reisa lidmašīna. Redzēdami, ka spēle zaudēta, teroristi ielauzās šajā lidmašīnā un, piedraudēdami to uzspridzināt, piespieda ekipāžu pacelties gaisā un nogādāt viņus Dienvidāfrikas Republikas pilsētā Durbanā.

Cieši spiezdami rokās ieročus, Seišeļu Salu Tautas atbrīvošanās armijas karavīri ar naidu noskatījās, kā gaisā paceļas lidmašīna, kas aizved bandītus. Taču šaut nedrīkstēja: lidmašīnā atradās desmitiem pasažieru.

Glābdami savu ādu, algotņi lidostā pameta piecus savus līdzdalībniekus, kuriem bija uzdots ar uguni segt galvenes grupas atiešanu. Visi pieci padevās vietējiem varas orgāniem.

Algotņu sakaušana nebija vienkārša neizdošanās vai aizķeršanās. Savā nekaunīgajā izlēcienā viņi sastapās ar Seišeļu Salu Republikas tautas vadības un bruņoto spēku vienotību, ar viņu ciešo apņemšanos nosargāt savas valsts suverenitāti un drošību. Un «profesionāļi» neizturēja.

V. Ivanova darbā «Zonderkomanda rītdienai» atmaskota ultralabējo neofašistisko spēku graujošā darbība. Sie spēki uzstājas ciešā vienībā ar imperiālistisko reakciju, lielkapitālu un militāri rūpniecisko kompleksu pret visu jauno, progresīvo kapitālistiskajās valstīs, kurina antikomunistisku psihozi un nokaitē starptautisko saspīlējumu.

Laikam gan Tokijas laukums Sibuja japāņiem ir ne mazāk populārs kā Haidparks Londonas iedzīvotājiem, kā «Tivoli» Kopenhāgenā. Pēdējā laikā «Tokijas Haidparkā» aizvien biežāk sāk parādīties neofašistu «kaujas mašīnas». Viņu zili zajās kravas mašīnas, apkārtas ar militāriem karogiem un lozungiem, apgādātas ar jaudīgiem skaļruņiem, no kuriem brāžas militāri marši, kļuvušas par neiztrūkstošu piederumu arī citās valsts pilsētās. Uz mašīnu jumtiem stāvošie jaunekļi aicina atjaunot «dižo Japānu», tās «kaujiniecisko garu un varenību», «darīt galu» miermīlīgajai konstitūcijai un komunismam, dabūt atpakaļ «ziemeļu teritorijas».

Kāds ir neofašisms Uzlecošās saules zemē? Mēģināsim atbildēt uz šo jautājumu, īsi komentējot pašas japāņu preses ziņojumus.

Avīzes «Akahata» ziņojums: «Ultralabējo aktivizēšanās cieši saistīta ar konservatīvo noskaņojumu pastiprināšanos un valdošās Liberāli demokrātiskās partijas politiku… kas neofašistiem rada siltumnīcas apstākļus un gatavo no tiem rezerves korpusu «cīņai pret demokrātiskajiem spēkiem».»

Šodien var teikt, ka Japānas kapitāls aktīvi izmanto neofašistiskos grupējumus cīņā pret kreisajām organizācijām, partijām un kustībām. 1983. gadā, piemēram, neofašistiskās organizācijas «azija sosikai» Takamacu pilsētā (Kagavas prefektūra) mēģināja nogalināt Japānas Sociālistiskās partijas CIK priekšsēdētāju Masasi Isibasi. Nozieguma mērķis ir skaidrs: JSP CIK priekšsēdētājs Masasi Isibasi asi kritizēja valdošās Liberāli demokrātiskās partijas Japānas miiitarizēšanas politiku, kas pārvērš to par ASV «nenogremdējamu lidmašīnu bāzeskuģi». Tajā pašā gadā notika tādas akcijas kā uzbrukums JSP parlamenta frakcijas priekšsēdētājam T. Jokojamam, masu pretkara mītiņa dalībnieku piekaušana Saporo pilsētā, iebrukums skolotāju arodbiedrības Nagojas nodaļā, uzbrukums Fu-

kuokas prefektūras gubernatoram H. Okudam, kuru atbalsta kreisie spēki, mēģinājumi izjaukt Sohio un Nikjoso arodapvienību kongresus.

No izdevniecības «Asahi Shimbunsja» gadskārtējā izdevuma informācijas: «Apmēram 400 no 840 oficiāli reģistrētajām labēji radikālajām grupām 1983. gada finansu atskaitēs par galveno ienākumu avotu nosauca lielā biznesa «ziedojumus».»

Viens no šā biznesa pārstāvjiem ir Takesi Takaka, visvarenā sindikāta «Simiosi Rengo» galva. Izmantojot plašu kontrabandistu tīklu, viņš piegādāja ultralabējiem nacionālistiskajiem grupējumiem lielu daudzumu automātu, pisto|u un munīcijas. No gigantisko sporta kompleksu īpašnieka multimiljonāra S. Sasanavi kases neofašistisko grupējumu kontos ieplūst nebeidzama jenu straume. Viņš pārzina idejisko audzināšanu jaunatnes karatē skolu sistēmā. Varam minēt paraugu no viņa publiskās uzstāšanās: «Es esmu fašists, un man kalpo vesela karatistu armija. Par mani un par imperatoru viņi ir gatavi atdot dzīvību.»

Viena no neofašistu atbalstīšanas formām ir iesniegt viņu avīzēm maksas sludinājumus un reklāmu. Starp reklāmas devējiem ir tādi rūpnieku un finansu pasaules giganti kā «Mitsubishi», «Mitsui». Mūsdienu Japānai ir raksturīgs kaut kas līdzīgs neofašisma un gangsterisma aliansei, kam bieži jo bieži ir politisks raksturs. Liecina avīze «Yomiuri Shimbun»: «Gangsteri tik pamatīgi iefiltrējušies ultranacionālistiskajās organizācijās, ka vienkārši nav iespējams pateikt, kur beidzas labējo kustība un kur sākas gangsteru darbība.»

Dažas ziņas liecina, ka Japānā ir ap 2500 profašistisku bandu. To vairākums ietilpst septiņās gangsteru apvienībās, kas saucas «septiņas māsas». Par visvarenāko no tām uzskata «Yamaguchigumi», kas valda 32 no 47 Japānas prefektūrām. Citas plaši sazarotas bandas — «matsubakai» — statūtos ierakstīts šāds, varētu likties, gangsteru organizācijai dīvains punkts: «matsubakai» cenšas nepieļaut komunisma iesakņošanos mūsdienu jaunatnes vidū, tā uzstājas par patriotisma gara aktīvu atmodu. Gangsteru neofašistiskais rokraksts sevišķi skaidri izpaužas vēlēšanu kampaņu laikā. Viņi terorizē valdošās Liberāli demokrātiskās partijas politiskos pretiniekus. Viņu kontā 80. gados ir teroristisks uzbrukums Japānas Komunistiskās partijas CK priekšsēdētājam K. Mijamoto,

progresīvajam politiskajam darbiniekam K. Otam, kas balotējās Tokijas gubernatora postenim, kā arī vairākiem citiem redzamiem kreiso spēku pārstāvjiem.

Ko tas nozīmē — vai noziedznieku pasaules politizāciju? Nē, drīzāk tas nozīmē politikas gangsterizāciju. (Žurnāls «Gekkan Shakaito»: «Japānas labējie cenšas savās organizācijās iesaistīt vecāko klašu skolēnus, kā arī izmanto motociklistu bandu «bosodzoku» huligānus.»)

Patiešām, pēdējos gados ultralabējo kaujinieku bandas kļuvušas ievērojami jaunākas — par to locekļiem arvien biežāk kļūst vecāko klašu skolēni. Nepilngadīgie noziedznieki paralizē daudzu skolu darbu, viņi teorizē savus skolas biedrus, kaimiņus. Ne jau gadījuma pēc labējo aģitmašīnas salasās pie diskotēkām, deju laukumiem, kur sanāk jaunatne. Aģitatori spekulē ar lozungiem, kas populāri lielā daļā topošās paaudzes, ar to, ka nav iespējams politiskā ceļā mainīt Japānas iekšējās struktūras, ka vecākie nesaprot jaunās paaudzes problēmas. Tiek izmantotas arī bailes no bezdarba, nedrošība par rītdienu, cenšanās kļūt par kāda kolektīva biedru. Bet motoklubi, sporta sekcijas un citi «kolektīvi» arvien biežāk kļūst par neofašistisko fanātiķu inkubatoriem. Jaunajiem cilvēkiem atklāti dzen galvās šovinisma, militārisma un revanšisma reakcionārās idejas. Reliģiski mistiskajam ietvaram, kas fokusējas fiziskos paņēmienos, «jākalpo», pēc klubu vadītāju un viņu saimnieku domām, galēji labējām politiskajām aprindām, tām aprindām, kas pauž monopolistiskās buržuāzijas visreakcionārāko grupējumu intereses.

Tā, piemēram, tikai 1983. gadā vien labējie nacionālistiskie elementi tika pastrādājuši 700 noziegumus. «Labējie grupējumi Japānā aktivizējušies,» — tādu secinājumu pauž Japānā publicētais policijas pārvaldes ziņojums. Bet avīze «The Japan Times» pareģo, ka labējie kļūšot vēl kareivīgāki.

Labējo ideoloģijas stūrakmens ir karojošais antikomunisms un antisovetisms. Visaktīvākā šajā ziņā ir jau

1951.     gadā dibinātā «Lielās Japānas patriotiskā partija», kuras devīze formulēta tā: «Pasaule ir sadalīta divās nometnēs, un tajā nav vietas neitrālajiem. Mēs nelokāmi cīnīsimies, atbalstot Savienotās Valstis pret komunismu un Padomju Savienību.»

Vēl skaidrāku priekšstatu par šo partiju var gūt no APN korespondenta sarunas, kad viņam izdevās tikties ar tās līderi. Sniedzam īsu izvilkumu no šā dialoga:

«Ka jūs_ varat raksturot «patriotisko biedrību»? Vai tā ir militarizēta vienība vai kaujinieku grupa?»

«Tā ir politiska partija.»

«Tad jums jābūt kaut kādai programmai. Vai varētu ar to iepazīties?»

«Mūsu programma — tā ir cīņa pret komunismu. Tas ir viss.»

«Ja jūs kādreiz nāksiet pie varas, kāda tad būs jūsu politika?»

«Ar liberāļiem un vēl jo vairāk ar komunistiem mēs izrēķināsimies bez jebkādas žēlastības, tai skaitā arī fiziski.»

«Kaut ko līdzīgu sludināja arī fašistiskās Vācijas ideologi. Starp citu, kā jūs vērtējat Hitleru?»

«Tas bija dižens cilvēks.»

Kaut gan atšķirīgas ir darbības metodes, tomēr visu tipu ultralabējās organizācijas ir vienotas savā naidā pret Japānas kreisajiem spēkiem, pret Padomju Savienību un citām sociālistiskajām zemēm. Visai tipiski ir lielāko neofašistisko grupu programmatiskie dokumenti. Citēsim rindas, ko rakstījis ap «Bokyo Shimbunsya» («antikomunistiskas avīzes» izdevniecība) apvienotās grupas līderis: «Mūsu misija ir — viskonsekventākajā veidā izdeldēt no pasaules Japānas Kompartiju, tāpēc ka tā ir mūsu valsts ienaidniece.»

Tāpēc arī Tokijas laukumā Sibuja redzami lozungi: «Atcelt pēckara konstitūciju!», «Nostiprināt armijas un flotes yarfcnībul», «Padzīt kreisās partijas un arodbiedrības!».

Neaprobežojoties tikai ar šovinistisku propagandu, mejnsimtnieciskās zonderkomandas rīko negantas provokatoriskas demonstrācijas pie padomju iestāžu ēkām, ķeras pie noziedzīgas rīcības, kas apdraud padomju cilvēku dzīvību un drošību, uzpūš valstī spiegošanas māniju, iebiedē tos japāņus, kas iestājas par labām kaimiņu attiecībām ar PSRS.

Kā norādīts PSRS Ārlietu ministrijas 1984. gada 26. maija paziņojumā, zināmas Japānas aprindas «izplata valstī šovinistisku, revanšistisku noskaņojumu, aktīvi gatavo valsts militarizāciju .; .».

Content

Zeļenskis Jurijs Kontrabanda - alkatīgo bizness

PRIEKŠVĀRDS

MAZLIET NO VESTURES

NARKOTIKAS — KONTRABANDISTU ZELTA ĀDERE

Marihuānas tirdzniecība

Asiņainas kaujas Kārību jūrā

Āfriku Iesaista narkotiku kontrabandā

Vēl viens iedzīvošanās avots

Biznesmenis kontrabandists

Zinātniski tehniskā revolūcija un kontrabanda

Cīņa pret narkomāniju netraucē tai vērsties plašumā

IEROČU KONTRABANDA: PAGRĪDES BIZNESS VAI POLITIKA!?

«MELNAIS ZELTS» UN POLITIKA

«DZELTENAIS SĀTANS» KONTRABANDISTU KALPĪBĀ

DIMANTU KONTRABANDA

AUGSTĀ MĀKSLA UN ZEMISKAIS BIZNESS

SARKANĀ GRĀMATA UN KONTRABANDA

VALŪTA TIECAS PĀRI ROBEŽĀM

DARBASPĒKA KONTRABANDA

IENĀKUMI NO TIRDZNIECĪBAS AR BERNIEM

KAPITĀLS NO DūMIEM UN CITAS AFĒRAS

KORUPCIJA KONTRABANDISTU KALPĪBĀ (NOBEIGUMA VIETĀ)

SATURS

Izdevniecība «Avots» iecerējusi