Joirišs Ābrams

Sergejevs Вoriss

Kurp ved pēdas

Ābrams Joirišs, Вoriss Sergejevs

Kurp ved pēdas

Publicistisks apraksts

.

Ievads

Prezidenta Kenedija slepkavības apstākļi vēl ilgu laiku saistīs gan politisko darbinieku, žurnālistu un zinātnieku, gan vispār visas pasaules sabiedrības uzmanību. Par šo jautājumu sarakstīts daudz grāmatu, kas galvenokārt izdotas Amerikas Savienotajās Valstīs. Daudz autoru, kā tas bieži notiek aiz okeāna, aplūko šo traģisko notikumu no šaura sensācijas viedokļa. Taču šajā gadījumā cenšanās radīt detektīvstāstu, attēlot sīkas dramatiskas detaļas nav attaisnojama. Plašas sabiedrības satraukumu par traģēdiju Dallasā nav izraisījuši kaut kādi sensacionāli triviāli apstākļi, kas spēj kairināt sīkpilsoņu nervus, bet gan motīvi, kam ir liešs sakars ar mūsdienu galveno problēmu — kara un miera problēmu.

Ir taču pilnīgi skaidrs, ka cilvēks, kas aukstasinīgi izdarīja slepkavību, var tikpat mierīgi aizdedzināt māju, izdarīt bruņotu laupīšanu vai pastrādāt masu zvērības.

Viens cilvēks vai vesela grupa, kas sīki bija izplānojusi valsts galvas slepkavību, spēj apzināti ieraut valsti karā, iedegt liela konflikta ugunsgrēku.

Tieši tas rada pasaules sabiedrībā vislielāko uzmanību par asiņaino notikumu Teksasas pilsētā Dallasā. Viens otrs Rietumos cenšas izskaidrot šo slepkavību jau tīri «vēsturiskā plāksnē», traktējot to kā «aizvērtu lappusi», kurai nav nekāda sakara ar mūsdienām un vel mazāk ar nākotni.

Sl grāmata, ko sarakstījuši divi padomju juristi, starptautisko jautājumu speciālisti, atbild uz jautājumiem, kam Amerikas Savienotajās Valstis bija izdevīgi novākt no ceļa prezidentu Kenediju, kurš centās veikt pasākumus, lai vismaz mazinātu kodolkara izcelšanās briesmas, ja arī nebūtu iespējams to pilnīgi novērst; kas Savienotajās Valstīs varēja cerēt, ka spēs izmantot savās interesēs tāda valsts vadītāja nogalināšanu, kurš, kaut arī nedroši, tomēr izrādīja zināmu iniciatīvu, lai panāktu nēģeriem puslīdz lādas pašas tiesības kā pārējiem valsts iedzīvotājiem.

Tātad runa ir par jautājumu, kas diezgan svarīgs ne tikai ASV iekšpolitikai, bet arī mūsdienu starptautiskajām attiecībām. Kas zina, vai ASV galējās reakcijas spēki, Kenedija slepkavības iedvesmoti, neiedrošināsies izdarīt citus jaunus aktus, kas apdraud amerikāņu tautu un citu valstu tautas? Tāds jautājums ir pilnīgi loģisks.

Šis apraksts iznāca pēc tam, kad bija publicēti speciālās prezidenta komisijas darba rezultāti. Komisija bija iecelta, lai izmeklētu prezidenta Kenedija slepkavības apstākļus. Kā zināms, tai tika dotas diezgan plašas pilnvaras. Tās locekļi paziņoja, ka centušies izkliedēt dažādās, dažkārt pat pretrunīgās baumas un minējumus par Dallasā notikušās slepkavības motīviem. Vai komisijai izdevies to izdarīt? Pasaules preses atsauksmes rāda, ka ne visiem politiskajiem novērotājiem šajā jautājumā ir vienādas domas. Tā, piemēram, var atsaukties uz angļu zinātnieka lorda Bertrana Ra-sela vai amerikāņu publicista Voltera Lipmana domām, kurš rakstīja, ka mēģinājums dot «galīgo vcrdiklu» ir vēsturnieku uzdevums.

Taču ar gandarījumu var atzīmēt to minētās komisijas ziņojuma daļu, kurai ir sakars ar izskatāmā jautājuma siarptautisko aspektu un kur šajā aspektā ienesta nepieciešamā pilnīgā skaidrība. Nemaz nerunājot par pašu nelaiķa prezidenta piemiņu, pasaules sabiedrības intereses un savstarpējā tautu saprašanās diktē nepieciešamību noskaidrot īstenību.

Kaut gan daudzi minējumi un baumas, kas saistījās ar noziegumu Dallasā, pēc prezidenta komisijas ziņojuma publicēšanas tika izkliedēti, visā šī notikuma izskaidrojumā vēl ir palikušas baltas lappuses. Galu galā pašiem amerikāņiem jāizlemj, vai ziņojums viņus pilnīgi apmierina vai ne. Taču pilnīgi iespējams un nepieciešams pastāstīt par tiem apstākļiem, kādos šī slepkavība kļuva iespējama, un pienaglot pie kauna staba tos spēkus, kuri nikni uzstājās un joprojām uzstājas pret saprātīgiem, reāliem elementiem tajā politiskajā kursa, ko ieturēja prezidents Kenedijs.

V. MATVEJEVS

Kopš traģēdijas Dallasā jau pagājis krietns laika sprīdis. Ikdienas dzīves rūpes, pieaugošā dārdzība, bezdarbs, skopie ienākumi, augstie nodokļi — viss, ar ko savā dzīvē saskaras darbaļaužu Amerika un kas to uztrauc, liek aizmirst visu pārējo. Kenedija vārds un viņa bojā ejas mīklainie apstākļi tiek pieminēti aizvien retāk un retāk. Acīm redzot, viņa piemiņa dažiem cilvēkiem ne visai patīk, kad tiek runāts par kādas politiskas vai sociālas problēmas atrisināšanu. Toties aizvien biežāk Dallasas traģēdiju sāk izmantot biznesa nolūkos, kā detektīvu «bestselleru».

Taču miljoniem cilvēku grib uzzināt patiesību, lai arī cik nepievilcīga ta būtu. No «gadsimta nozieguma» jānorauj noslēpumainības aizkars.

Tie, kas neizprot vēsturiskās attīstības gaitu un virzošos spēkus, jau sen pielietojuši teroru kā politiskas cīņas metodi. Reakcionāri nereti izmanto kā individuālu, tā masu teroru tādēļ, lai pagrieztu atpakaļ vēstures ratu. Tā, piemēram, 30. gados Japānā pastāvēja puslegāla teroristiska organizācija «Melnie drakoni», kuras locekļi izdarīja vairākas slepkavības, tādā veida attīrot ceļu uz valstī komandējošajām pozīcijām reakcionārajai militāristu virsotnei.

Francijā vēl šodien darbojas bēdīgi slavenā OAS, kas izdarījusi simtiem noziegumu un slepkavību, veltīgi cenzdamās aizkavēt Alžirijas nacionālo atbrīvošanos.

Amerikāņu reakcionāriem terors vienmēr bijis un ir atzīts politiskās cīņas līdzeklis. Kā baisms simbols tam ir liesmojošie krusti, ko visā Amerikā aizdedzina kuk-luksklanieši. Amerikas Savienotās Valstis ir dzimtene Linča tiesai, kuras priekšā jāstājas nēģeriem un baltajiem, ja viņi cenšas aizstāvēt cilvēka tiesības. Pēc nepilnīgām ziņām no 1882. gada līdz 1954. gadam nobučoti 4724 cilvēki. Nacionālās asociācijas sadarbībai ar krāsainajiem iedzīvotājiem vietējās organizācijas sekretāru Medgaru Eversu zvēriski noslepkavoja par aktīvu darbību pret nēģeru segregāciju. Drīz vien kādā dienvidu štata atrada nogalinātu balto pastnieku Vil jamu Mūru, kas bija nolēmis savā atvaļinājuma laikā doties pārgājienā pa Savienoto Valstu pilsētām un aicināt, lai nēģeriem un baltajiem noteiktu vienādās tiesības. Misisipi štatā rasisti zvērīgi nogalināja trīs jauniešus — divus baltos un nēģeri — tikai par to, ka viņi negribēja samierināties ar rasu diskrimināciju Amerikas Savienotajās Valstīs. Visa pasaule bija sašutusi par necilvēcīgo nēģeru bērnu nogalināšanu bumbas sprādziena laikā Birmingemas pilsētas baznīcā.

Terora upuri ir ne tikai Amerikas vienkāršie cilvēki. Džons Kenedijs ir ceturtais ASV prezidents, kas kritis no slepkavas rokas.

Pirms simt gadiem, 1865. gada Ы. aprīlī, dažas dienas pēc Dienvidu vergturu armijas kapitulācijas, prezidents Ābrams Linkolns Vašingtonā no Baltā nama balkona teica runu. Prezidents runāja par to, ka jautājums par balsstiesībām nēģeru iedzīvotājiem tiks izskatīts štatos, taču viņš, Linkolns, cer, ka pašiem attīstītākajiem nēģeriem un tiem, kas cīnījās zem Ziemeļu karoga, šīs tiesības tiks dotas.

Nelielā pļaviņā Baltā nama priekšā cilvēku pūlī stāvēja Džons Būts. Izdzirdējis, ka Linkolns runā par vēlēšanu tiesībām nēģeriem, viņš niknumā nodrebēja un nošņāca: «Tas nozīmē pilsoņa tiesības melnādainajiem! Dieva vārds, tagad es ar viņu izrēķināšos!» Un, brīdi klusējis, šis vergturu rokaspuisis teica savam līdzgaitniekam Peinam: «Tā ir pēdējā runa viņa dzīvē.»

Kā parādīja izmeklēšana, Būts ilgi un rūpīgi bija gatavojis šo teroristisko aktu.

Būts bija labi iepazinies ar visām ieejām un izejām, ar visām teātra telpām. Apbruņots ar pistoli un kinžalu, viņš gaidīja izdevīgu brīdi.

14. aprīlī prezidents Linkolns ar sievu un viesiem sēdēja teātra ložā; viņi skatījās izrādi «Mūsu amerikāņu brālēns». Luga bija slikta, arī uzvedums tāds pats. Prezidents garlaikojās.

Durvis, kas veda uz ložu, kur sēdēja prezidents, viņa sieva un kāds viņu ielūgts laulāts pāris, apsargāja policists no prezidenta personīgās apsardzes. Policija bija pārrēķinājusies: sargam Parkeram patika iedzert, un viņš atstāja savu posteni, lai ielūkotos turpat kaimiņu krodziņā. Izmantodams noziedzīgo apsardzes nolaidību, Būts iekļuva prezidenta ložā un no neliela attāluma iešāva viņam pakausī. Pēc tam viņš uzbruka ar kinžalu ložā sēdošajam viesim.

Izdarījis šo teroristisko aktu, Būts no ložas nolēca uz skatuves un patētiski nokliedza pa visu zāli, kur sēdēja sastingušie skatītāji: «Tā iet bojā tirāni. Dienvidi ir atriebti!»

Tas bija sakauto vergturu bezjēdzīgs atriebības akts. Tā bija politiska slepkavība ar nolūku novākt no ceļa valsts darbinieku, kas būtu varējis izrādīt nopietnu pretsparu plantatoru plāniem. So plānu īstenošanā ne mazāk bija ieinteresētas Ziemeļu buržuāzijas reakcionārās aprindas, kas kopā ar plantatoriem deva slepkavam savu svētību.

Pirms publika saprata, kas noticis, slepkava aizbēga pa dienesta izeju. Prezidenta ievainojums bija nāvīgs; nākamajā rītā, neatguvis samaņu, Linkolns nomira. Sis teroristiskais akts bija daļa no lielas sazvērestības. Tajā pašā naktī kāds sazvērnieks smagi ievainoja valsts sekretāru Sjuardu. Par trešo upuri bija izraudzīts viceprezidents Endrjū Džonsons, taču atentāts pret viņu neizdevās. Visi sazvērestības dalībnieki saņēma pelnītu sodu. Butu nāvīgi ievainoja aresta laikā. Viņa līdzgaitniekus pakāra.

Pēc 16 gadiem, 1881. gada 2. jūlijā, tika nonāvēts prezidents Hārfīlds. Slepkava, kāds sīks politikānis un neveiksmīgs advokāts Gito, atriebās par to, ka prezidents bija atteicies iecelt viņu un viņa draugus izdevīgos posteņos.

1901. gada septembrī prātu zaudējušais anarhists Volgošs nogalināja prezidentu Makinliju.

1963. gada 22. novembrī no slepkavas rokas krita prezidents Džons Ficdžeralds Kenedijs.

Sai slepkavībai ir ļoti daudz kopēju iezīmju un liktenīgu līdzību ar Ābrama Linkolna nonāvēšanu.

Ābrams Linkolns deva zvērestu, stājoties pie ASV prezidenta pienākumu pildīšanas, 1861. gadā, Džons Kenedijs — 1961. gadā.

Ābramu Linkolnu nogalināja piektdienā, Džonu K.c-nediju ari piektdienā. Abi tika nogalināti tad, kad blakus atradās viņu sievas.

Pēc Ābrama Linkolna nāves par ASV prezidentu kļuva viceprezidents Endrjū Džonsons, kas dzimis 1808. gadā. Pēc Kenedija nāves par ASV prezidentu kļuva viceprezidents Lindons Džonsons, kas dzimis 1908. gadā. Linkolna sekretāre bija Kenedija kundze, Kenedija sekretāru sauca par Linkolnu. Kā pirmā, tā otrais centās atrunāt prezidentus no brauciena.

Šāda sakrišana, protams, ir tīra nejaušība.

Taču ir vēl kāda cita līdzība. Un tā ir diezgan sitnp-tomātiska... Ir zināms, ka jau labu laiku pirms Ābrama Linkolna noslepkavošanas tika saņemti signāli par rasistu gatavotām ļaundarībām. 1865. gada marta beigās, t. i., divas nedējas pirms Linkolna nāves, viņa kancelejā pienāca apmēram 80 vēstuļu ar draudiem prezidentam. Stentons un Leimons, Linkolna tuvākie palīgi, brīdināja prezidentu par nopietnajām briesmām. Daudz kas šajā slepkavībā bija mīklains. Gan pārsteidzošā sardzes nolaidība, gan tas fakts, ka pēc slepkavības tika slēgti visi ceļi, pa kuriem varēja aizbraukt no Vašingtonas, izņemot to, pa kuru bēga slepkava, gan arī tas, ka Būts tika nogalināts, kad viņu arestēja, kaut gan bija dota nepārprotama pavēle saņemt viņu dzīvu, — tas viss liecināja, ka zemiskajā noziegumā piedalījušies Ziemeļu reakcionārie spēki, kas Linkolna slepkavībā bija ieinteresēti ne mazāk kā vergturi un kas tāpat bija ieinteresēti noslēpt tautai šīs ļaundarības iedvesmotājus un organizatorus.

1963. gadā pasaule kļuva par liecinieku līdzīgai tumšo spēku ļaundarībai Amerikas Savienotajās Valstīs.

Sājā sakarā ļoti raksturīga ir pozīcija, ko ieņēma amerikāņu reakcionārā prese, vērtējot prezidenta Kene-dija slepkavas personību. Pēc tam kad cieta neveiksmi mēģinājumi izsludināt Lī Osvaldu par «komunisma aģentu», bet Džeku Rubiju par «patriotu», par ko pastāstīsim tālāk, daudzi ietekmīgi izdevumi sāka apgalvot, ka Amerikas Savienotajās Valstīs nekad nav notikušas politiskas slepkavības. Pēc nedēļas, kad Dallasā bija notikusi slepkavība, žurnāls «Times» 1963. gada 29. novembra numurā rakstīja: «Savienotajās Valstīs slepkavība nekad nav bijusi politikas ierocis. Amerikāņu prezidentus nenogalināja sazvērestības dēļ par varas sagrābšanu vai galma intrigu dēļ. Visi trīs slepkavas, kas nogalināja prezidentus Linkolnu, Hārfīldu un Makinliju, bija psihopāti.»

Sis apgalvojums viscaur ir melīgs. Politiskie motīvi, kādēļ Džons Buls nogalināja Linkolnu, ir zināmi plašām aprindām: viņš bija verdzības piekritējs un nonāvēja savu politisko pretinieku līderi. Politiski motīvi bija arī Hārfīlda un Makinlija slepkavībām. Tiesa gan, kas attiecas uz pēdējo no tam, «Times» izdevēji tomēr izdarījuši papildinājumu, trīskārt pasvītrojot, ka Makin liju nogalinājis anarhists...

Par to, ka Lī Osvaldu, ko apvainoja prezidenta Ke-nedija slepkavībā, arī nav vadījuši politiski motīvi, norādīts Federālā izmeklēšanas biroja slēdzienā, kas publicēts laikrakstā «New York Times» 1964. gada 26. janvārī: «Viņam nebija skaidru motīvu... Kā paskaidrojumu var minēt apstākli, ka Osvalds bija psihiski slims.»

Vai tā tiešām bija? Daudzas ziņas no Osvalda biogrāfijas atspēko FIB apgalvojumu. Lī Osvalds bija pilnīgi vesels cilvēks un apzinājās savas rīcības nozīmi. !

Varbūt atsaukšanās uz to, ka Osvalds ir psihiski slims, vajadzīga FIB un ne tikai šai iestādei, tāpēc vien, lai noklusētu jautājumu par Kenedija slepkavības motīviem un par tiem, kas inspirēja šo slepkavību.

Nevar neradīt trauksmi kada amerikāņu žurnālista vārdi, kas izteikti šajā sakarībā: «. . . Kad izmeklēšanas iestāde paziņo, ka nespēj atklāt nekādus prezidenta slepkavības motīvus, izņemot to, ka slepkava nav psihiski vesels, tas nenozīmē, ka īstos motīvus nevar atklāt. Tas nozīmē tikai to, ka izmeklēšana bijusi nepārliecinoša.»

Pēdēja diena

Ļaudis vel atceras Amerikas Savienoto Valstu prezidenta Džona Ficdžeralda Kenedija dzīves pēdējās dienas traģiskos notikumus.

Tā bija prezidenta otrā uzturēšanās diena Teksasas štatā, kur viņam vajadzēja uzstāties ar dažām pirmsvēlēšanu runām. 1963. gada 22. novembrī no rīta viņš runāja Fortvertā demokrātiskās partijas vietējās organizācijas aktīvistiem. Pēc dažām stundām viņa lidmašīna nolaidās Dallasas lidostā. Prezidentu uzņēma jūsmīgi. No lidlauka gara mašīnu virkne devās uz' pilsētas centru, uz milzīgo gada tirgus ēku. Te viņam bija jārunā vairākiem tūkstošiem savu piekritēju.

Pēc senas kārtības tika darīts viss iespējamais, lai garantētu prezidenta drošību, tika izstrādāta vesela piesardzības sistēma.

Katram braucienam iepriekš rūpīgi sagatavojās. Parastā sestdienas vakara pastaiga pārvērtās operācijā, kur piedalījās simtiem cilvēku, četras lidmašīnas un vairāki helikopteri. Mobilizēja vietējās varas iestādes un vietējo policiju, kam uzdeva rūpīgi apsargāt visas ielas un ceļus, pa kuriem brauks prezidents.

Rakstā «Prezidenta simt sargsuņi», ko 1962. gada rudenī iespieda žurnālā «New York Times Magazin», stāstīts par civilo aģentu mobilo kontingentu, kas iepriekš veic daudz sarežģītu operāciju, līdz pat ielu lūku aizzīmogošanai un virs prezidenta pusdienu galda esošas lustras nostiprinājuma pārbaudei, šie aģenti apbruņoti ar visu, sākot no 38. kalibra pistolēm un beidzot ar Geigera skaitītājiem, kā arī aparātiem, ar kuriem atklāt paslēptos mikrofonus.

Spriežot pēc amerikāņu preses ziņām, Dallasā, vismaz ārēji, tika sperti visi piesardzības soļi. Slepenā dienesta aģenti negribēja, ka prezidents uzstātos izsoles zālē, kurai tik daudz balkonu. Bet pēc rūpīgas izmeklēšanas viņi galu galā piekrita, ka prezidents teiks runu šajā telpā.

Tika sastādīts Dallasas «najniera cēlāju» — visu «neuzticamo» saraksts. Slepenā dienesta aģenti šos cilvēkus stingri uzraudzīja.

Ziņoja pat, ka policija un slepenais dienests rūpīgi pārbaudījuši katru no divarpustukstoš Izsoles zāles viesiem. Tikpat rūpīgi pārbaudīja ari piecus tūkstošus tējas rožu, kas ar lidmašīnu bija nogādātas Izsoles zāles izdaiļošanai: vai tik tās neslēpj sevī kādas briesmas? Lai izslēgtu iespēju noindēt prezidentu, slepenais dienests nolēma viņa porciju pusdienas laikā izvēlēties uz labu laimi. Maršrutu, pa kuru prezidentam vajadzēja braukt, pēc varas iestāžu apgalvojuma, sīki jo sīki inspicēja. Bez 350 policistiem formas tērpos prezidenta apsardzi nodrošināja slepenā dienesta aģentu bars, kas pastāvīgi viņam sekoja un bija gatavi uz jebkuru pārsteigumu.

Un tomēr katastrofa notika. Gaišā dienas laikā, tūkstošu cilvēku acu priekšā prezidentu Kenediju nogalināja ...

Pēc pastāvošajiem noteikumiem, lai arī kur prezidents dotos, viņš ce|ā jāapsarga ar pastiprinātu modrību. Starp citu, prezidents drīkst braukt tikai bruņu automobilī ar ložu necaurlaidīgiem stikliem, motopoli-cijas un vairāku personīgās apsardzes mašīnu pavadībā. Visos krustceļos un vietas, kur daudz cilvēku, nostādītas pastiprinātas patruļas — tieši pretī publikai. Šoreiz bija pieļauta viena atkāpšanās no noteikumiem — prezidenta «Linkolna» ložu necaurlaidīgā virsa bija atvērta.

Pulksten 12 un 30 minūtēs mašīnu virkne sasniedza pilsētas centru, kur vajadzēja iebraukt tunelī zem trim

ielām. Ielas abās pusēs stāvēja tūkstošiem cilvēku. Tie sveica prezidentu, viņa dzīves biedri, kā ari Tek-sasas gubernatoru Koneliju ar sievu, kas ari atradās prezidenta limuzīnā. Viceprezidents Džonsons brauca aiz viņiem. Konelija sieva pagriezās pret Kene-diju ar vārdiem: «Nevarētu teikt, ka Dallasa šodien pret jums būtu nedraudzīga.» Šajā brīdī nodārdēja šāvieni.

Ovāciju troksnī šāvieni atskanēja tik negaidīti, ka nebūt ne visi saprata, kas noticis. Kāds iesaucās: «Ak dievs, šauj uz prezidentu!» — «Ko jūs, tā taču uguņošana,» skanēja atbilde.

Nāvīgi ievainotais prezidents, noplūzdams asinīm, noslīga uz blakus sēdošās sievas ceļiem. Lodes ķerts krūtīs, uz mašīnas grīdas sabruka gubernators Konelijs.

Uz mirkli apstājies, kortežs tūdaļ traucās uz tuvumā esošo Parklendas hospitāli. Abus cietušos nogādāja «traumatiskajās palatas» Nr. 1 un Nr. 2. Tur Kcnedi-jam deva skābekli, pārlēja asinis, izdarīja griezumu kaklā, lai atvieglotu elpošanu. Bet glābt prezidenta dzīvību nebija iespējams.

Apakšstāva gaiteņos norisa kaut kas neiedomājams: reportieri plēsās telefonu dēļ, pa koridoru skraidīja senatori, kongresmeņi, policisti, ārsti, medicīniskās masas un Baltā nama ierēdņi.

Pēc 30 minūtēm, vienos diena pēc vietējā laika, l<e-nedijs, neatguvis samaņu, nomira. Šo brīdi «New York Herald Tribune» slejās apraksta Baltā nama preses lietu sekretāra palīgs Malkolms Kildafs:

«Cauri vestibilam un cauri operācijas telpai es ienācu mazā istabiņā, kur atradās Džonsons... Es teicu: «Man jāpaziņo par prezidenta Kenedija nāvi. Ka jūs domājat?» Viņš tūlīt atbildēja: «Nē, Mak, man liekas, labāk pagaidīt dažas minūtes. Šķiet, ka labāk būtu, ja es izkļūtu no šejienes un atgrieztos lidmašīnā, pirms jūs par to paziņosiet.» Viņš sacīja: «Mēs nezinām, varbūt tā ir vispasaules sazvērestība, varbūt tā vērsta ne tikai pret prezidentu Kenediju, bet arī pret mani vai pret pārstāvju palātas priekšsēdētāju Makor-maku, vai senatoru Heidenu. Mēs taču lieka nezinām ...»»

... Gaisa karaspēku lidmašīna Nr. 1 — prezidenta lidmašīna stāvēja vārtu Nr. 27 tuvumā, Levfīldas lidlauka kreisajā pusē. Lidmašīnas prezidenta kajītē Džonsons, apejot Kenedija krēslu, apsēdās pie galda, otrpus celiņa.

Kenedija militārie palīgi prasīja, lai Džonsons nekavējoties izlidotu uz Vašingtonu. Viņiem rēgojās «pretinieka raķetes» it kā jau ceļā uz mērķi.

Džonsons nolēma pagaidīt, kamēr atbrauks Žaklīne Kenedija un kamēr atvedis zārku ar viņas mirušo vīru.

Un, luk, bronzas zārks ienests prezidenta lidmašīna. Kongresmeņi Tomass, Bruks un Tarnberijs uzstāja, lai tūdaļ tiktu nodots zvērests. Tie radioraidījumu fragmenti, ko viņi bija dzirdējuši, radīja bažas, ka valsti var pārņemt panika. Ņujorkas biržas valde jau slēdza biržu, jo dramatiski bija kritusies kursi — 26 minūtes pēc tam, kad bija saņemta ziņa par atentātu, vērtspapīru vērtība bija kritusies par 11 miljardiem dolāru.

Beigu beigās Džonsons piekrita zvērēt pirms izlidošanas, bet ar noteikumu, ka tam dos savu piekrišanu Roberts Kenedijs.

Ar Baltā nama telefona stacijas starpniecību Džonsons no lidmašīnas dabūja sakarus ar tieslietu ministru. Džonsons izteica līdzjūtību un vaicāja, vai Roberts Kenedijs neiebilstu, ja viņš tūdaļ nodotu zvērestu. Roberts Kenedijs atbildēja, ka piekrīt visam, kas būtu lietderīgi.

Pulksten 14 un 39 minūtēs tepat uz lidmašīnas klāja, to personu klātbūtnē, kuras bija pavadījušas Kcnediju, Teksasas ziemeļu rajona federālā tiesnese Sāra Hjūza pieņēma Lindona Džonsona zvērestu, pēc kura Džonsons kļuva par Amerikas Savienoto Valstu trīsdesmit sesto prezidentu.

Uzlicis roku uz bībeles, Džonsons pēc tiesneses Hjū-zas atkārtoja zvēresta vārdus: «Es svinīgi zvēru, ka godīgi pildīšu Amerikas Savienoto Valstu prezidenta pienākumus un, cik tas ir manos spēkos, sargāšu, atbalstīšu un aizstāvēšu Savienoto Valstu Konstitūciju.» Avīze «New York Times» nākamajā dienā rakstīja: «Trīsdesmit četri vārdi padarīja Lindonu Beinsu Džon-sonu ... par prezidentu.»

Dažas sekundes vēlāk apdullinoši iekaucās reaktīvie dzinēji, un pulksten 14 un 47 minūtēs pēc Dallasas laika baltsarkanā lidmašīna pacēlās gaisā, uzņemot kursu uz Vašingtonu.

Džons Kenedijs

Amerikāņu meža cirtējiem ir labs teiciens: «Koku vislabāk izmērīt tad, kad viņš nogāzts.» Tas pilnā mērā attiecināms art uz cilvēkiem: cilvēka noieto ceļu visvieglāk novērtēt, kad viņa vairs nav.

Vesture vēl teiks savu galavārdu par Džonu Kene-diju kā politisku darbinieku.

... Gandrīz pirms 120 gadiem Džona Kenedija senči pameta Īriju, lai meklētu laimi viņpus okeāna. Viņi apmetās Bostonā un sāka nodarboties ar biznesu un politiku. 1914. gadā Džozefs Kenedijs apprecējās ar Rožu Ficdžeraldu. Viņiem bija deviņi bērni: četri dēli un piecas meitas. Džons Ficdžeralds Kenedijs, nākamais prezidents, piedzima 1917. gada 29. maijā Bostonas priekšpilsētā Bruklinā.

Džozefam Kenedijam sekmējās ne tikai ģimenes dzīvē. Savas karjeras rītausmā viņš sita sev ar dūri pa krūtīm un paziņoja: «Es nebūšu Džo, ja mani bērni nekļūs par miljonāriem!» Viņš pavairoja savu bagātību, spekulēdams ar nekustamiem īpašumiem, pārdodams alkoholiskus dzērienus un gūdams ienākumus no hipodroma Florida un veiksmīgas spēles biržā. I960, gada viņa bagātība tika vērtēta uz 400 miljoniem dolāru.

Viņš drosmīgi atbalstīja prezidentu Franklīnu Rūz-veltu un viņa jauno politiku. Rūzvelta laikā Kenedijs ieņēma svarīgus valsts amatus, bet 1936. gadā tika iecelts par vēstnieku Anglijā.

Volstrlta vadītājus, kuri uzskatīja Rūzveltu par «savas šķiras nodevēju» un kuri naidīgi uzņēma «jauno kursu», ārkārtīgi pārsteidza tāda biržas vīra Kenedija rīcība. Taču Kenedijs, vecākais, kā raksta viens no viņa biogrāfiem, izskaidroja savu viedokli tā: «Viņš ir gatavs atdot pusi no savas bagātības, ja viņam tiks dota noteikta garantija, ka viņa īpašuma otra puse būs pilnīgā drošībā.» Kenedijs uzskatīja, ka Rūzvelta politika, kas prasīja zināmus finansiālus upurus no buržuāzijas, tādu garantiju deva.

Vēlāk attiecības starp Džozefu Kenediju un Rūzveltu sāka pasliktināties. Kad sākās otrais pasaules karš, Kenedijs, iebilzdams pret «Amerikas ievilkšanu karā», iesniedza atlūgumu ...

Taču godkārīgais sapnis «izcelt» Kenedija ģimeni viņu neatstāja. Viņš neko nežēloja savu bērnu karjerai, kaut gan savā ziņā bija pret viņiem stingrs. Nodibinādams miljonu dolāru lielu fondu katram, viņš pieprasīja, lai viņi darbotos patstāvīgi, nedzertu viskiju un nesmēķētu līdz 21 gada vecumam, apsolīdams par to vēl pa tūkstotim dolāru.

Tā kā bērniem nebija jārūpējas par naudu, Kenedijs tēvs, ka raksta žurnāls «Look», virzīja viņu skatienus uz Vašingtonu.

Vecākais dēls, ari Džozefs, nepaguva kļūt par valsts darbinieku. Viņa lidmašīna eksplodēja pie Beļģijas krastiem 1944. gadā, un Džozefs gāja bojā.

Tad Kenedijs tēvs lika visas cerības uz otru dēlu — Džonu, gatavodams viņu to karjerai, kuri valda pār Ameriku.

Bet atgriezīsimies mazliet atpakaļ...

18 gadu vecumā Džons Kenedijs iestājās Harvar-das universitātē, kuru nobeidza 1940. gada vasarā, kad Eiropā jau plosījās karš. Viņu atzina par nederīgu karadienestam: būdams Harvardā, viņš, spēlējot futbolu, savainoja sev muguru. Nekrizdams izmisumā, Džons neatlaidīgi ārstējās un drīzumā sekmīgi izturēja jūras kara flotes medicīniskās komisijas pārbaudi. Pēc japāņu uzbrukuma Pīrlharborai viņš panāca norīkojumu uz aktīvo floti. Virsnieku skola... Instruktors torpēdistu kursos... Un, beidzot, pārcelts uz kutera PT-109 par komandieri Klusā okeāna dienvidu daļā.

1943. gada augusta nakti leitnanta Kenedija torpēdu kuteris nokļuva japāņu eskadras mīnukuģa «Amagiri» krustugunis. Pēc dažām minūtēm «Amagiri» tērauda priekšvadnis taranēja kuteri. Divus matrožus nogalināja. Leitnants, no sprādziena krizdams, atsitās ar nesen izārstēto muguru pret tērauda spraisli.

11 jūrniekiem izdevās nokļūt līdz Plumpudinga salai, pie Zalamanu salām. Paradīdams personisku vīrišķību, Kenedijs darīja visu iespējamo, lai glābtu tos, kas bija palikuši dzīvi.

Ar divu melanēziešu palīdzību Kenedijam izdevās nodot kuteru bāzes priekšniekam «vēstījumu», ar nazi uzskrāpētu uz kokosrieksta: «Iezemietis zina vietu,

var parādīt izglābti 11 vajadzīga laiva Kenedijs.» Pēc dažām moku pilnām dienām cietušos sameklēja.

Atmiņai par šiem notikumiem palika divi suvenīri. Čaula, uz kuras Kenedijs uzskrāpēja ziņojumu par kutera komandas likteni, stāvēja uz prezidenta darba galda Raitajā namā. Otrs suvenīrs — apsveikuma telegramma sakarā ar Kenedija ievēlēšanu par prezidentu no... japāņu mīnukuģa «Amagiri» bijuša komandiera ...

Ievainojums un malārija smagā formā piespieda Kc-nediju pamest karadienestu. Viņš kļūst par žurnālistu, vairāku avīžu korespondentu, raksta par Apvienoto Nāciju Organizācijas dibināšanu Sanfrancisko avīzēs.

Tēvs turpināja pieprasīt, lai Kenedijs nodarbotos ar politiku. Vecais Kenedijs pēc desmit gadiem teiks reportieriem: «Es ievilku Džonu politikā. Tieši es. Es viņam teicu, ka pēc Džo nāves visa atbildība gulstas uz viņu un viņam jāuzstāda sava kandidatūra kongresam. Viņš negribēja to darīt. Viņš uzskatīja, ka nav spējīgs, un līdz pat šim laikam tā domā. Bet es viņu piespiedu .. .»

Vai tā bija, lai spriež vēsturnieki. Taču fakts paliek fakts: sākas Džona Kenedija centīga kāpšana pa politikas kāpnēm. 1946. gādā viņš Masačūsetsas štata 11. vēlēšanu iecirknī balotējās par locekli pārstāvju palata, tika ievēlēts un bija tur trīs termiņus. «Veiksme» pavadīja Kenediju, jaunāko, un drīz, tēva stiprās rokas balstīts, Wonder boy (brīnumbērns) izvirzījās pakāpienu augstāk.

1952. gadā Kenedijs, jaunākais, kuram nebija vēl pilni 36 gadi, kandidēja senātā un ieņēma senatora vietu no Masačūsetsas štata. Šim Kenedija politiskās karjeras periodam raksturīgi divi fakti. Vispirms viņš uzstājās kongresā ar runu, kurā kritizēja Amerikāņu leģionu — šo reakcijas balstu, paziņodams, ka leģionam «nav bijušas konstruktīvas domas kopš 1918. gada». Otrkārt, kaut gan visumā piesardzīgi, Kenedijs vairākas reizes sadurās senātā ar Makārtiju, to pašu fašistiskās tumsonības pīlāru, kuru atbalstīja paši tumšākie speķi ASV.

Ievainojums, kas bija iegūts kara laika, atgādināja sevi pēc 11 gadiem. 1954. gadā Kenedijam vajadzēja doties uz slimnīcu, jo ievainotais skriemelis radīja mokošas sāpes. Divas sarežģītas operācijas uz sešiem mēnešiem piesaistīja Kenediju gultai. Saja laikā viņš raksta gramalu «Vīrišķības silueti» — ievērojamu ASV politisko darbinieku biogrāfiju analīzi, par kuru viņš 1957. gadā tika apbalvots ar augstāko ASV balvu par literatūras sacerējumiem — Pulitcera prēmiju. Šajā periodā senators Kenedijs bieži laikrakstos un žurnālos kritizē Eizenhauera valdības ārpolitiku.

1958. gada viņš no jauna izvirza savu kandidatūru senātā. Priekšvēlēšanu kampaņas gaitā sāk veidoties la Harvardas universitātes zinātnieku grupa (kas vēlāk ieguva jocīgo iesauku «olu galvas»), kuri izstrādāja Kenedija politisko programmu. Kenedijs iek|ūst senātā, bet vēlēšanu mašīna tūlīt pārslēdzas uz gatavošanos 1960. gada prezidenta vēlēšanām.

Kenedija ceļā uz prezidenta krēslu stāvēja trīs šķēršļi: viņš bija pārāk bagāts, pārak jauns un bija katoļticīgs.

Kenedijs neatlaidīgi sāka apiet šos šķēršļus.

Viņš, protams, neatteicās no saviem miljoniem par labu bezdarbniekiem, bet viņa piekritēji radīja leģendu par nesavtīgo Džonu, kurš vispār neinteresējas par naudu un pilnībā sevi veltījis kalpošanai sabiedrībai.

Viņš ir jauns. Bet galu galā konstitūcijā teikts, ka par prezidentu nevar būt cilvēks, kurš nav sasniedzis 35 gadu vecumu. Džonam Kenedijam jau pāri par 40 gadiem.

Viņš ir katolis. Bet arī tas nav nekāds lielais trūkums. Protestanti aizdomīgi raugās uz perspektīvu iegūt Baltajā namā prezidentu, kurš reliģiski saistīts ar Vatikānu. Un Kenedijs paziņo, ka «jebkurš prezidents, kurš atrodas Vatikāna dienestā, pelnījis ieslodzījumu cietumā».

Republikāņu partija izvirza Ričarda Niksona kandidatūru. Iedegas viena no visniknākajām priekšvēlēšanu kampaņām ASV vēsturē.

Vēlēšanu kampaņas gaitā skaidri parādījās Savienoto Valstu valdošās virsotnes divas tendences.

Vieni atklāti pasludināja reakcionāru kursu ASV ārēja un iekšēja politikā, ņemdami par etalonu rasistisko kārtību Dienvidos un hitleriešu «jauno kārtību». Viņi nostājās zem antikomunisma netīrā karoga. īsāk sakot, Niksonu atbalstīja tic, kuri vēlāk ieguva izteiksmīgo palamu «trakie».

Otri izrādīja zināmu lietišķumu un tālredzību, saprazdami, ka nepieciešams atrisināt asās sociālās problēmas valsts iekšienē un ka jāņem vērā jaunais spēku samērs starptautiskajā arēnā. Uz šo ASV valdošo aprindu daļu balstījās Kenedijs.

Kenedijs uzvarēja vēlēšanās, galvenokārt pateicoties arodbiedrību atbalstam, kas nodrošināja viņam rūpniecības strādnieku balsis.

Aģitācijai par labu Kenedijam strādnieku vidū bija panākumi, jo viņš, starp citu, apsolīja panākt Tafta-Hārtlija un Lendrama-Grifina^1 likumu atcelšanu.

neveikt nekādus pret strādniekiem vērstus pasākumus, panākt garantēto stundu algas minimuma paaugstināšanu līdz 1 dolāram 25 centiem un attiecināt šo minimumu uz jaunām strādnieku kategorijām, kā arī paaugstināt bezdarba pabalstus. Kenedijs asi kritizēja valdības nevēlēšanos palīdzēt nabadzīgajiem rajoniem.

rests par to, ka viņi nav kompartijas biedri. Sevišķi tika ierobežotas streiku tiesības: par nelikumīgiem atzina politiskus streikus, solidarities streikus, valsts ierēdņu piedalīšanos tajos u. c. Ja arodbiedrība paredzējusi organizēt ekonomiska rakstura streiku, tai jau iepriekš (pirms 60 dienam) jāpaziņo par to uzņēmējam un speciālam administratīvajam orgānam (federālais starpniecības un samierināšanas dienests); gadījumā, ja izceļas lielāks streiks, kas varētu «apdraudēt nācijas drošību», prezidentam ir tiesības to allikt uz 80 dienam. Tiesu iestādēm šis likums deva tiesības izdot lēmumu par streika pārtraukšanu. Bet uzņēmēji drīkst iesniegt tiesā prasību atlīdzināt zaudējumus, kas radušies sakarā ar streiku vai citiem arodbiedrību pasākumiem. Tafta-Hārtlija likums ir vērsts uz strādnieku solidaritātes vājināšanu. Tas dod uzņēmējiem iespeju izmantot streiklaužus. Likuma mērķis ir vājināt arodbiedrību ietekmi uz noorganizētajiem strādniekiem. Tafta-Hārtlija likums atņēma arodbiedrībām tiesības pieprasīt, lai darbā vispirms tiktu pieņemti arodbiedrību biedri. Daudzi šā likuma panti aizstāv streiklaužus.

Lendrama-Cirifina likumu («Aktu par atskaitēm un faktu atklāšanu darba attiecībās») prezidents pieņēma un parakstīja 1959. gada 14. septembri pec monopolistisko aprindu pieprasījuma nolūkā vājināt arodbiedrības. Pirms likuma pieņemšanas tika izvērsta plaša kampaņa pret «gangsterismu un korupcijām» arodbiedrībās, taja piedalījās prese, speciāla kongresa komisija, daudzas uzņēmēju organizācijas. Kampaņas iegansts bija kukuļošanas un korupcijas akti dažu arodbiedrību vadībā.

Likums pastiprina valsts iejaukšanos arodbiedrību iekšējās lietās. Tiek reglamentēta biedru naudas noteikšanas, vēlēšanu, disciplināro sodu uzlikšanas kārtība u. c. Lendrama-Grifina likumā ir izteikts tiešs aizliegums komunistiem pat piecus gadus pēc izstāšanās no partijas ieņemt jebkādu amatu arodbiedrībā.

Arodbiedrībām saskaņā ar šo likumu jāsniedz sīki pārskati par visām amatpersonām un par viņu ienākumiem, par nolikumiem, par finansiāliem ienākumiem, uzdevumiem utt. Darba ministram ir dotas tiesības izdarīt izmeklēšanu pret arodbiedrībām, ja netiek ievērots nolikums jeb vēlēšanu procedūra.

Lendrama-Grifina likums jūtami ierobežo arodbiedrību darbību darbaļaužu ekonomisko interešu aizstāvēšanā. Tiek noliegti atsevišķi piketešanas veidi. Pilnīgi tiek aizliegts tā dēvētais atkārtotais boikots, ar kura palīdzību darbaļaudis pauž savu solidaritāti ar streikotājiem un izdara spiedienu uz uzņēmējiem. Tas paplašina uzņēmēju iespējas izjaukt streikus, rada šķēršļus arodbiedrību paplašināšanai. Tiek apdraudēti ari kolektīvie līgumi.

Demokrātiskās partijas priekšvēlēšanu kongresā Losandželosā tika pieņemta programma, kas apsolīja izbeigt jebkuru nēģeru diskriminācijas formu. «Pienācis laiks», teikts šajā dokumentā, «nodrošināt vienādas iespējas visiem amerikāņiem visās sabiedriskās dzīves sfērās, ieskaitot vēlēšanu kabīnes, skolas, rūpniecības uzņēmumus, mājokļus, transportu, tāpat ari izrāžu telpas... Jaunā — demokrātu valdība atbalstīs federālo likumdošanu, kas paredz radīt komisiju taisnīgai darbaspēka līgšanai un efektīvi nodrošināt vienādas tiesības uz darbu visiem.»

Pēc I960, gada prezidenta vēlēšanām, analizējot rezultātus, amerikāņu preses komentētāji atzīmēja, ka divu prezidentu kandidātu cīņas iznākumu lielā mērā izšķīra Kenedija telefona zvans Kinga (viens no nēģeru kustības līderiem, kurš tolaik atradās cietumā) sievai. Kinga popularitāte ASV nēģeru iedzīvotāju vidū ir tik liela, ka pat viņa klusējošais atbalsts Kenedijam nodrošināja ievērojamu daudzumu nēģeru vēlētāju balsu.

Skaidrs, ka miljonārs Kenedijs bija buržuāzisks darbinieks, kurš aizstāvēja savas šķiras intereses. Viņš pauda valsts monopolistiskā kapitālisma intereses jaunajos apstākļos.

Tomēr, būdams apveltīts ar zināmu uzskatu plašumu, spēju reāli novērtēt situāciju, viņš centās atrast iespējas strīdīgu starptautisku problēmu kārtošanai sapratīgu kompromisu ceļā.

Koloniālisma sistēmas progresējošā sairuma un imperiālisma pozīciju vispārējās vājināšanas apstākļos, pasaules spēku samēra maiņas apstākļos, kad sociālistiskā sistēma arvien vairāk nosaka pasaules attīstības gaitu, bija nepieciešams pārskatīt vecās Dallesa politikas — «no spēka pozīcijas» un «uz kara robežas» dogmas. Sīs dogmas, būdamas krasā pretstatā ar vēstures procesa objektīvo gaitu, bija radījušas imperiālistiskajā ārpolitikā dziļu krīzi.

1960. gada beigās Kenedijs rakstīja: «Mēs neizkļūstam no krīzes divu iemeslu dēļ: vispirms, tāpēc, ka mēs vēl neesam izstrādājuši tādu pasaules stratēģiju, kas atbilstu pasaulei, kurā mēs dzīvojam, un, otrkārt, tāpēc, ka mēs nemaksājam lo cenu, kuru no mums

I>г;isa tāda politika.» Starptautisko attiecību reāla novērtēšana svarīga nozīme bija tam, ka Kenedijs apzinājās savas zemes vārīgās vietas militārā ziņā un saprata, ka kodoltermiskā konflikta amerikāņu kapitālismam draud bojā eja. Amerikas Savienotajās Valstīs ievērojami aktivizējās miera piekritēju kustība, aizvien enerģiskāk izskanēja aicinājumi vājināt starptautisko aspīlējumu. Kenedijam izdevās saliedēt ap sevi tos, kas, saprazdami sociālisma un imperiālisma jauno spēku samēru, izteicās par saprātīgākas ārpolitikas piekopšanu.

Pēc tam kad amerikāņu agresīvā ārpolitika bija cietusi smagu neveiksmi mēģinājumā (ko bija ieplānojusi jau Eizenhauera valdība) eksportēt kontrrevolūciju Kubā 1961. gada (Plaijahironā), kad šis kurss bija izgāzies Laosā, Dienvidvjetnamā, kā arī Eiropā (konkrēti sakarā arstingras VDR robežas radīšanu Berlīnē) un kad, saprātīga kompromisa rezultātā noregulējot Kārību konfliktu 1962. gada oktobrī, bija atvairītas kodoltermiskā kara briesmas, Kenedijs un aprindas, kas viņu atbalstīja, bija spiesti publiski atzīt, ka nepieciešams meklēt jaunus ceļus starptautisko problēmu risināšana.

1963. gada 10. jūnijā Kenedijs atklāti paziņoja, ka ASV «jāuzluko pasaule tāda, kāda tā ir, bet nevis tāda, kāda tā varētu būt, ja pēdējo 18 gadu vēsture būtu citāda». Pārāk skaidri kļuva redzams, cik nepamatoti ir vecie Dallesa «atbrīvošanas» un «komunisma atmešanas» lozungi, zem kuriem Rietumu bloks bezcerīgi bija cīnījies pēdējos desmit gadus. Tālāk prezidents Kenedijs apliecināja, ka Savienotās Valstis un to sabiedrotie, kā arī Padomju Savienība un tās sabiedrotie savstarpēji ieinteresēti taisnīgā un patiesa mierā, bruņošanās sacensības pārtraukšanā. Viņš griezās pie amerikāņu tautas ar aicinājumu: «Pārskatīsim mūsu attiecības ar Padomju Savienību.» Tāda stāvokļa izpratne atbilda plašu amerikāņu tautas slāņu interesēm un guva tajos atbalstu.

Protams, nevajag pārāk augstu novērtēt Kenedija valdības pasākumus ārpolitikas laukā, aizrauties ar iemesliem, kuru dēļ pieņemts kurss uz mierīgu lidzās-

pastāvēšanu ar PSRS. Si politika bija piespiesta. Ejot starptautiskā saspīlējuma vājināšanas ceļu, ASV valdībai bija zināmi mērķi, kas atbilda monopolistiskā kapitāla interesēm. Sos mērķus Kcnedijs formulēja grāmatā «Miera stratēģija» (1960. g.). Pārliecinādams valdošo šķiru piekrist idejai par starptautiskā saspīlējuma vājināšanu, Kcnedijs apgalvoja, ka tieši tāda līnija dos iespēju Savienotajām Valstīm sasniegt rezultātus, kas būs izdevīgi tām un neizdevīgi Padomju Savienībai.

Konsekventā PSRS politika, visu mieru mīlošo tautu pūles un reālā pieeja notikumu vērtējumam, ko, starp citu, veica Kcnedijs, iezīmēja starptautiskā saspīlējuma vājināšanos. Tika parakstīts līgums par kodolieroču izmēģināšanas aizliegumu atmosfērā, kosmiskajā telpā un zem ūdens. Tas radīja labvēlīgus apstākļus bruņošanās sacensības apturēšanai un pilnīgas atbruņošanās sasniegšanai.

Līguma noslēgšana, neskatoties uz tā trūkumiem un ierobežotību, iedvesa cerību uz iespēju atrisināt sarežģītus jautājumus miera ceļā.

Pēc tam tika sperts otrs svarīgs solis, kas bija vērsts uz bezkodola zonas radīšanu kosmosā: Ģenerālās Asamblejas XVIII sesija pieņēma rezolūciju par aizliegumu ievadīt kosmiskajā orbītā jebkurus objektus ar kodolieročiem vai citus masu iznīcināšanas ieroču veidus.

Runā ANO Ģenerālās Asamblejas XVIII sesijā 1963. gada 20. septembrī Kenedijs apstiprināja 10. jūnijā galvenajos vilcienos nosprausto kursu, kaut arī saglabāja virkni noteikumu, kas raksturīgi «aukstā kara» politikai. Svarīgs šis runas punkts bija šāda amerikāņu prezidenta atzīšanās: «Lai abām mūsu valstīm (PSRS un ASV. — Aut.) būtu īsta drošība, mums vajadzīgi labāki ieroči nekā ūdeņraža bumba, pilnīgāki ieroči nekā ballistiskās raķetes vai atomzemūdenes, un šis labākais ierocis ir mierīga sadarbība.»

Tas viss nevarēja neradīt daudz labvēlīgākus apstākļus vispārējas un pilnīgas atbruņošanās problēmas un citu starptautisku jautājumu apspriešanai.

Taču Kenedija valdības izstrādātais ārpolitikas kurss 2B

sastapa ārkārtīgu pretestību visagresīvākajās imperiālisma aprindās. Jau Maskavas līguma apspriešanas gaitā senātā kļuva skaidri redzams, ka Savienotajās Valstīs ir ietekmīga šī kursa pretinieku grupa, kas atklāti uzstājas par «aukstā kara» turpināšanu, bruņošanās sacensību un spēka, ieskaitot kodolieroču izmantošanu starptautisko strīdīgo problēmu atrisināšanā.

ASV bruņoto spēku štābu priekšnieki demonstratīvi paziņoja, ka nepiekrīt lēmumam, ko pieņēmis prezidents, kurš atbilstoši valsts konstitūcijai ir ASV bruņoto spēku virspavēlnieks. Savu protestu pret līgum-projektu viņi izteica vēstulē senāta apakškomisijai militārās gatavības lietās. Kara gaisa spēku štāba priekšnieks ģenerālis Limejs un citi augstākie Pentagona vadītāji, tiekoties slepenā sanāksmē ar senatoru grupu, atklāti aicināja viņus izjaukt līguma ratifikāciju. Un pat pēc šī dokumenta parakstīšanas pret viņu publiski uzstājas ASV stratēģiskās aviācijas pavēlnieks ģenerālis Pauers.

Pec līguma ratifikācijas reakcionārās militārās aprindas faktiski sāka sabotēt tos prezidenta pasākumus, kas palīdzēja izkliedēt starptautisko saspīlējumu.

Kcnedijs izdarīja pieticīgus mēģinājumus ari iekš politisko problēmu risināšanā. Vispirms viņš centās mīkstināt krīzi tādā asā jautājumā kā nēģeru jautājums. Amerikāņu nēģeru stāvoklis — tas ir buržuāziskās demokrātijas likumdošanas un konstitucionālo aktu bezspēcības paraugs rasisma priekšā. ASV konstitūcija pasludina vienlīdzību nēģeriem. Likumdošanas un administratīvu rīkojumu ceļā, kā arī ar Augstākās tiesas lēmumiem notika un notiek mēģinājumi nodrošināt nēģeriem iespējas mācīties skolās kopā ar baltajiem un pielīdzināt viņus tiesībās uz darbu. Taču tas viss līdz šim neko izšķirošu nav devis. Tam pamatā ir ne tikai ekonomiskie un sociālie cēloņi, bet arī rasistiskie aizspriedumi, kas dziļi iespiedušies Savienoto Valstu buržuāziskajā sabiedrībā.

Rasisms kļuvis par neatņemamu amerikāniskā dzīves veida iezīmi.

Ir zināms, ka nēģeru iedzīvotāji nežēlīgi cieš no diskriminācijas darba jomā. Nēģeriem piedāvā viszemāk atalgoto darbu. Viņus pirmos atlaiž. Negoru jaunietim ir grūti kļūt par kvalificētu speciālistu. Par vienlīdzīgu darbu nēģeriem maksā daudz mazāk.

Cenzdamies veikt kaut cik reālus pasākumus, lai likvidētu šo akūto problēmu, Kenedijs 1963. gadā nāca klajā ar speciālu vēstījumu, kurā attēloja rasu diskrimināciju ASV. «Pirms 100 gadiem,» viņš paziņoja, «prezidents, ticēdams visu cilvēku vienlīdzībai un vienādām iespējām (domāts prezidents Ā. Linkolns. — Aut.), parakstīja proklamāciju par atbrīvošanu. Kaut arī šo ilgo simtu gadu laikā verdzība izzuda, progresam nēģeru dzīvē bieži radīja šķēršļus vai aizkavēja to. Vienlīdzība likuma priekšā ne vienmēr nozīmēja vienādu izturēšanos un vienādas iespējas. Rasu diskriminācijas un segregācijas postošie rezultāti vēl vienmēr izpaužas praktiski visās valsts dzīves sfērās, visās tās daļas.»

Kenedijs atgādināja, ka nēģeru bērnam, kurš piedzimis šodien, ir divas reizes mazāk iespēju pabeigt vidusskolu, trīs reizes mazāk iespēju kļūt par speciālistu, divas reizes vairak iespēju kļūt par bezdarbnieku nekā baltajam bērnam, kas piedzimis tajā pašā vietā un lajā pašā laika.

Katram jaunpiedzimušam nēģerim mūža garums būs par septiņiem gadiem īsāks nekā baltajam; viņš varēs nopelnīt tikai pusi no tā, kas pieejams baltajam.

Neviens amerikānis, sacīja Kenedijs, nevar «pilnībā attaisnot, izskaidrot vai aizstāvēt šo statistikas ainu».

Rasu diskriminācija, norādīja prezidents, ne tikai aizkavē valsts ekonomisko attīstību, bet arī «vājina ASV vadošo lomu pasaulē, parādot, ka to, uz ko mēs aicinām aiz robežām, mēs nerealizējam savās mājās».

Kenedija vēstījumā tika minēti daudzi fakti, kad daudziem amerikāņu nēģeriem faktiski tika liegtas balsstiesības rasu diskriminācijas dēļ. «Pārāk bieži tic, kas cenšas izlietot savas konstitucionālās tiesības, tiek iebaidīti. Tos, kas gatavojas ierakstīt savu vārdu vēlētāju sarakstos, atlaiž no darba. Personas, kas nodarbojas ar vēlēšanu sarakstu sastādīšanu, arestē. Dažos gadījumos aizdedzināja baznīcas, kurās notika vēlētāju reģistrācija. ..»

1962. gada 19. jūnijā prezidents Kenedijs nosūtīja kongresam vēstījumu par pilsoņu tiesībām. Tā īstenošanai vajadzēja, pēc viņa domām, izbeigt rasu diskrimināciju ASV. Prezidents brīdināja kongresu, ka «federālās likumdošanas varas tālākās bezdarbības rezultāts būs rasu cīņas turpinājums, ja tikai ne pastiprināšanas». Tajā pašā laikā prezidents atzina, ka pat viņa rekomendētā likumprojekta pieņemšana neatrisinās visas rasu attiecību problēmas Amerikas Savienotajās Valstīs.

Likumprojekts paredzēja segregācijas aizliegšanu sabiedriskās vietās, noteikumu izmaiņu par nēģeru uzņemšanu mācību iestādēs un dažus citus pasākumus.

Sis Kenedija iesniegtais visumā ierobežotais pilsoņtiesību likumprojekts radīja neapvaldītu rasistu niknumu. Viņi sāka saukt Kenediju par «nēģeru dievinātāju». Bet vēl nievājošāku palamu, pēc viņu uzskata, izdomāt nav iespējams. Visreakcionārākās aprindas abās galvenajās amerikāņu buržuāziskajās partijās tūlīt vērsās pret Kenedija priekšlikumiem. Diksikrātu līderi (Dienvidu rasisti demokrāti) un republikāņu partijas labējais spārns paziņoja, ka viņi darīs visu, kas ir viņu speķos, lai kongress nepieņemtu valdības likumprojektu par pilsoņu tiesībām.

22. novembrī Dallasā atskanēja šāvieni.

Sēru dienas skrēja ātri, amerikāniski. Laikraksti atcerējās, ka 1865. gadā, pēc Linkolna nogalināšanas, viņu veda no Vašingtonas uz Springfīldu (Ilinoisas štats) uz apglabāšanas vietu 15 dienas. XX gadsimtā citi tempi un citi transporta līdzekļi. No Dallasas līdz Vašingtonai ir tālāk nekā no Vašingtonas līdz Spring-fīldai. Bet pagāja tikai četras stundas pēc Kenedija naves Parklendas hospitālī, un bronzas zārks ar prezidenta mirstīgajām atliekām bija nogādāts galvaspilsētā.

Šķirsts ar trīsdesmit piektā prezidenta un bruņoto spēku augstākā virspavēlnieka Džona Ficdžeralda Kenedija mirstīgajām atliekām sākumā stāvēja Ballaja namā.

... 1963. gada 23. novembrī Vašingtona nepārtraukti lija auksts rudens lietus. Savienoto Valstu galvaspilsēta bija dziļās sēras. Baltā nama galvenā ieeja ietverta melnā krepā. Pie durvīm un uz pakāpieniem, nekustīgi sastinguši, stāvēja sargi. Pie galvenās ieejas portika viens pēc otra bez trokšņa piebrauca limuzīni, no kuriem izkāpa valdības locek|i, augstākās tiesas locekļi, senatori, pārstāvju palātas deputāti, ģenerāļi, diplomātiskā korpusa locekļi. I.eni, galvas noliekuši, viņi gāja uz Austrumu istabu, kur uz augsta postamenta stavēja šķirsts, pārklāts ar zvaigžņoti svītrainu karogu. Tā bija pirmā atvadīšanās diena no prezidenta Kenedija.

Pēc tam uz tās pašas ieroču lafetes, ar kuru 1945. gadā savā pēdējā ceļā devās Franklins Delano Rūzvelts, skarbi rībot bungām, šķirsts tika pārvests uz Kapitoliju. Dienu un nakti caur Rotonda zāli nebeidzamā straumē gāja tūkstošiem ļaužu: kongresmeņi, fermeri, mājsaimnieces, karavīri, strādnieki...

Kopā ar amerikāņiem pie nelaiķa prezidenta Džona Ficdžeralda Kenedija šķirsta devās 53 valstu oficiālie pārstāvji, valstu, kas bija atsūtījušas savas delegācijas uz bērēm Vašingtonā.

No Padomju Savienības uz bērēm ieradās A. Mikojans.

Džonu Kenediju apglabāja 25. novembrī Vašingtonā.

Priekšgalā iet jūras kājnieku vads. Lafeti ar šķirstu, pārklātu ar ASV karogu, velk seši zirgi. Aiz šķirsta iet nelaiķa dzīvesbiedre un viņa brāļi, aiz viņiem dažādu zemju sūtņi.

«Telestars» parādīja šo skumjo ceremoniju visai pasaulei.

Džons Kenedijs apbedīts Arlingtonas kapsētā Vašingtonā. Bijušā torpēdu kutera komandiera pīšļi atdusas kopā ar 126 tūkstošiem kareivju, virsnieku, ģenerāļu un admirāļu pīšļiem, kas apglabati vislielākajā ASV karavīru kapsēta. Viņa kaps atrodas uzkalna nogāzē, redzamā vietā, iepretim masīvajiem kapsētas vārtiem, netālu no Nezināmā kareivja kapa.

Kenedijs pēc nāves apbalvots ar medaļu «Brīvība» — augstāko ASV civilo apbalvojumu.

Džons Kenedijs savā prezidenta darbības laikā ne vienmēr bija konsekvents tā kursa realizēšanā, kas atbilda mēreni saprātīgo amerikāņu buržuāzijas pārstāvju prasībām. Pietiek tikai atcerēties amerikāņu algotņu iebrukumu Kubā, bruņošanās sacensību, ko

iralizēja Kenedija valdība, virkni viņa ārpolitikās pa-ikumu, kuros spilgti izpaudās «aukstā kara» gars, Komunistiskās partijas un citu progresīvo speķu vajāšanu ASV.

Taču vienlaikus nevar identificēt prezidenta Kc'ne-dija ieturēto politiku ar visavantūristiskāko, agresīvāko, ultrareakcionāro amerikāņu monopolistiskā kapitāla aprindu pozīciju. Biedrs Gess Molls pareizi atzīmēja, ka «nepieciešams diferencēt attieksmi pret Kenedija valdību un ultralabējiem».

„Ultragalejie", „trakie" un Ko

Amerikas Savienotajās Valstīs noris reakcijas spoku apvienošanās process. Viens no galvenajiem iemesliem, kas izraisījis šo procesu, ir agresīvo spēku bailes no nākotnes — Amerikas monopolistiskā kapitāla pozīcijas visā pasaulē ar katru dienu kļūst vājākas. Gribēdamas uzlabot savu stāvokli, amerikāņu agresīvās aprindas cenšas radikāli mainīt ārpolitikas kursu un iedegt kara liesmas. Lai apspiestu spēkus, kas varētu uzstāties pret avantūrām ārpolitikā, lai veicinātu šovinisma izplatīšanos valstī, radītu apstākļus, kuros būtu spēkā «ārkārtējie likumi», un gūtu peļņu no kara materiālu pasūtījumiem, monopolisti neatlaidīgi propagandē amerikanizētā fašisma idejas.

Kenedija noslepkavošana bija notikums, kas atklāja «ullragalējo» un «trako» darbības izvēršanos jauna prezidenta vēlēšanu priekšvakarā.

Reakcijas spēku apvienošanās Amerikas Savienotajās Valstīs cieši saistīta ar valsts ekonomiku un politiku. Goldvotera piekritēju koalīcijai, kas nodibinājās pirms prezidenta vēlēšanām, nebija pagaidu raksturs.

Piemērota vide profašistiskā bloka reakcijas uzplūdiem ir nesen izveidojušies finansistu grupējumi ASV Rietumos, īpaši Kalifornijā un Teksasā. So grupējumu pārstāvji ieņem pirmo vietu kara materiālu ražošanā, un tiem ir visciešākie sakari ar dienvidniekiem rasistiem, gangsteriem un profašistisko organizāciju vadoņiem.

Lai pārvarētu grūtības, kas amerikāņu kapitālam radušās ekonomikā, politikā un ideoloģijā, Rietumu finansisti mēģināja nosēdināt prezidenta krēslā savu ielikteni. Tas salīdzinājumā ar demokrātu partijas valdību, kas bija izveidojusies pēc vēlēšanām 19G0. gadā, varētu realizēt daudz reakcionārāku programmu. Amerikāņu komunistu līderis Gess Molls atzīmēja: «Reakcijas viļņu uzplūdiem piemīt fašistiskas iezīmes. Reakcijas mērķis nav nekas cits kā valsts varas sagrābšana.»

Sanfrancisko konventā republikāņu partija, kuras vadību savās rokās sagrābuši Rietumu jaunbagātnieki, izvirzīja programmu, ar ko tā uzstājās prezidenta vēlēšanās 1964. gada novembrī. Šinī programmā ir paredzēts atcelt valsts asignējumus izglītībai, sociālajai nodrošināšanai un medicīniskajai apkalpošanai un ieviest likumus, kas vēl bargāk vērstos pret strādniekiem un pilnīgi aizliegtu ASV Komunistisko partiju. Reakcionārajā programmā apskatīti arī ārpolitikas jautājumi. Republikāņi gribēja, lai Amerikas Savienotās Valstis izstātos no Apvienoto Nāciju Organizācijas, kā arī pārtrauktu diplomātiskās attiecības un jebkuras sarunas ar Padomju Savienību un citām sociālistiskajām valstīm. Pēc amerikāņu «ultragalējo» domām, šo attiecību un sakaru saglabāšana esot «nacionāla nodevība».

Tāda ir amerikāņu «ultragalējo» atbilde attiecībā uz miera un progresa spēku izaugsmi.

Republikāņu partijas programma, ko sastādījuši Ka-lifornijas un Teksasas miljardieri, atspoguļo amerikāņu lielkapitāla visreakcionārāko un agresīvāko grupējumu prasības. 5iem grupējumiem ir milzīga ietekme arī demokrātu partijā. Daudzi šās partijas piekritēji savtīgos nolūkos atbalsta lozungu par komunisma briesmām.

Pēdējos gados Amerikas Savienotajās Valstīs fašistiskās organizācijas rodas cita pēc citas. Savu programmu tās parasti maskē ar pseidopatriotiskiem lozungiem. So organizāciju uzdevums ir audzināt sabiedrību galējā reakcionārisma garā. Daļa amerikāņu apgalvo, ka reakcionāru autoritāte pēc Makartija nopelšanas senātā ir kļuvusi mazāka. Taču īstenībā tā nav.

Reakcijas trakošana, Fašisma draudi jau sen ir satraukuši visu zemi. Divdesmitajos gados Ameriku satrauca melnsimtnieciskas masveida vajāšanas. ASV tieslietu ministrs Palmers lielījās, ka viņa kartotēkā esot vairāk nekā 200 000 kartīšu ar sīk/m ziņām par «aģitatoriem». Amerikāņu vecākajā paaudzē ir saglabājušas atmiņas par fašistiskajiem «sudrabkrekliem» un Friča Ķīna vācu-amerikāņu savienības bandītiem, kā arī par katoļu garīdznieka Koflina kristīgo fronti trīsdesmitajos gados. Naida kurinātāji joprojām darbojas. Viņi gluži kā evaņģēliju lasa 1 Ieraida Smita grāmatu «Krusts un karogs», kas aicina rīkot grautiņus, un cits pēc cita stājas «Džona Bērča biedrībā».

«Džona Bērča biedrība», «Kristens Kruseids», ku-kluksklans, mintmenu biedrība un simtiem citu biedrību .. . Apvienodamās ar dažādām organizācijām, šīs biedrības pamazām kļuvušas par mežonīgas reakcijas centru. Var, piemēram, minēt biedrību «Amerikāņu revolūcijas meitas», kuras locekles īstenībā būtu dēvējamas par «amerikāņu kontrrevolūcijas vecmāmiņām».

Amerikāņi visas kareivīgās rasistu bandas nosaukuši īsā un izteiksmīgā vārdā «haters» — «nīdēji». Vairums saprātīgo amerikāņu vēl nesen vienkārši ignorēja šīs «naida dzirnavas». Taču šāvieni Dallasā paradīja, ka uz daudz ko caur pirkstiem vairs nevar skatīties.

Pirms septiņiem gadiem kāda Dallasas miljonāra savrupmājā notika slepena apspriede. Tajā piedalījās piecas «sevišķi svarigas personas», kas bija sabraukušas no dažādām valsts malām, lai pārrunātu jautājumu par Amerikas glābšanu no «sarkanajām briesmām». Nākamajā dienā savrupmājā ieradās arī lielā konditorejas izstrādājumu koncerna īpašnieks Roberts Velčs, kas nākamajā — 1958. gada decembrī nodibināja «Džona Berča biedrību». Amerikāņu izlūkošanas dienesta kapteinis Bērčs tika nogalināts sadursmē ar ķīniešu zemniekiem tūlīt pēc otrā pasaules kara beigām. Tagad amerikāņu fašisti viņa vārdu ceļ vai debe-sis. I iesi tāpat savā laikā fašisti dziedāja slavas dziesmas afēristam un suteneram Horstam Veselam.

Ar ko tad konditors Velēs un viņa kolēģi politikā «mielo» amerikāņu tautu? Visi viņu atribūti un paņēmieni radušies jau trīsdesmitajos gados Nirnberģā. Viņu zīme ir kāškrusts, viņu ieroči — nūjas un lodes. Viņu melnajos karogos ir ierakstīti pazīstami lozungi, 'lie aicina «glābt Ameriku no komunisma», gul «totālu uzvaru» par sociālistiskajām valstīm, «saliekt ragā nēģerus un krāsainos», satriekt Kubu.

Pagaidām «ultragalējie» uzskata par labāku neizpaust to, kada veida tie nodomājuši realizēt savus politiskos plānus. Ievērodami valstī iesakņojušās buržuāziski demokrātiskās tradīcijas, «galējie» cenšas ne tikai pakļaut savai ietekmei vietējos pašpārvaldes orgānus, štatu izpildorgānus un likumdošanas iestādes, bet arī iedabūt kongresā savus ielikteņus un kļūt par noteicējiem abās buržuāziskajās partijās, pirmām kārtām republikāņu partija.

«Džona Berča biedrības» sastāvs un skaits netiek izpausts, taču pēc ziņām, kas iekļuvušas avīzēs, var spriest, ka šajā biedrībā ir iestājušies ap 100 000 cilvēku.

Ncofašisma aģenti domā izmantot ne vien vēlēšanu «mašīnu», bet viņi nopietni apcer arī citu ceļu, ka sagrābt varu, — mest vēlēšanu biļetenus pie malas un ņemt rokās ieročus. Presē bieži vien parādās ziņas par to, ka «ultragalējie» ir gatavi spert ārkārtējus soļus, pat nebaidoties no masveida asinsizliešanas.

«Tā diena tuvojas,» paziņoja kāds no bērčistiem, «un tajā var sākties milzīgs revolucionārs apvērsums (lasi: fašistisks pučs. — Aut.), ko vadītu nevis viens cilvēks, bet vesels simts labāko Amerikas ģenerāļu un admirāļu.»

Nesen «Bērča biedrība» aicināja savus biedrus sastādīt «Amerikā vispilnīgāko un precīzāko sarakstu par galvenajām personām, kas simpatizē komunistiem, kā arī par sociālistiem un liberāļiem». Bērčisti nepavisam neslepj, ka viņi nodomājuši sastādīt sarakstu sākumā vismaz par... pusotriem miljoniem cilvēku.

Antikomunisms, kas pēdējā laikā izpaužas sevišķi sakropļotā formā, ietekmē ne tikai ASV ārējo politiku.

Jau pēc otra pasaules kara tas kļuva par vienu no noteicējiem faktoriem arī iekšējā politikā. Izdevis pavēli par valsts ierēdņu lojalitātes pārbaudi, prezidents Trumens deva signālu uzsākt «raganu medības» masu mērogā. Sīs «medības» faktiski bija notikušas arī agrāk. ASV kongresa pārstāvju palātā daudzus gadus ir darbojusies pretamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija. Roku rokā ar šo komisiju strādā arī daudzi valsts orgāni.

Galvenais reakcijas mērķis ir bijis kurināt naidu prel komunismu un Padomju Savienību un līdz ar to radīt apstākļus, kuros varētu sākt atklāti iznicināt komunistus. Papildus «Smita likumam», kurš ir spēkā jau no 1940. gada un pēc kura valstij nevēlamas personas var tikt apsūdzētas apzinātā «varmācīgā valdības gāšanā», 1950. gadā tika pieņemts Makarena likums jeb likums par «iekšējo drošību». Tas nosaka, ka tieslietu ministrijā jābīit «komunistisko organizāciju» sarakstam. 1954. gadā izdeva «Hemfrija-Batlera likumu» par «kontroli pār komunistisko darbību».

Kad reakcija bija apbruņojusies ar šiem likumiem, sākās represijas pret komunistiem. 1949. gadā nepatiesi tika apvainoti un uz 3—5 gadiem notiesāti vienpadsmit ASV Komunistiskās partijas līderi (viņus tiesāja Harolds Medins, iemantodams ar to llerostrata slavu). Pēc trim gadiem cietumā iemeta vēl trīspadsmit amerikāņu komunistu vadītājus. Tiesas procesi pret komunistiem notika daudzos štatos. Reakcija, izmantojot antikomunismu, vērsās arī pret visiem tiem cilvēkiem, kam bija progresīvi uzskati un kas aizstāvēja demokrātiju.

Jau 1948. gadā pretamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija oficiāli publicēja sarakstu, kurā bija minēts ap 650 organizāciju un 200 laikrakstu un žurnālu, kam, pēc komisijas ieskata, piemītot komunistiskas un prokomunistiskas iezīmes. Sarakstā ievietoto organizāciju vidū bija . .. «Puškina piemiņas saglabāšanas amerikāņu komiteja», «Jauno deju līga», «Karavīru draugu biedrība» un pat «Piena patērētāju aizstāvju komiteja».

Vēl plašāku vērienu «komunistu meklēšanas» mānija guva nākamajā gadu desmitā, ko ASV vēsturē dēvē par «makārtisma laikmetu» jeb «raganu medību» laikmetu. Senators Džozcfs Makārtijs no Viskonsinas štata apvainoja Valsts departamentu par to, ka tā sienās «slēpjoties» komunisti. Tas, protams, bija blefs: ne toreiz, ne ari vēlāk Makārtijs savu apgalvojumu nevarēja pamatot ar faktiem. Taču viņa sensacionālais paziņojums pastiprināja antikomunistisko histēriju visā valstī. Represijas vienā vai otrā formā skāra ļaudis ar visdažādākajiem uzskatiem.

«Trakie» Amerikas Savienotajās Valstīs arvien biežāk klaigā par nepieciešamību sākt atklātu karu pret «starptautisko komunismu». Amerikāņu «ultragalējie» ir sagatavojušies iznīcināt visu pasauli kodolkara ugunīs. «Labāk mirt nekā būt sarkanajam,» viņi saka.

Tāpat kā agrāk, līdz ar komunistiem tiek vajāti arī visi tie ASV pilsoņi, kas aizstāv buržuāzisko demokrātiju un kritizē «amerikānisko dzīves veidu». Raksturīgi ir tas, ka kritērijs apsūdzībām, ko reakcija neoficiāli izvirza attiecībā uz komunistisko darbību, ar katru dienu kļūst plašāks.

Savu propagandu «Džona Bērča biedrība» pamato ar to, ka Vašingtonu «apsēduši sarkanie». Biedrības lozungs ir — «Trieksim sarkanos ārā no Vašingtonas!». Velēs un viņa domubiedri paziņojuši, ka visi ASV prezidenti beidzamajos 30 gados — Rūzvelts un Trumens, Eizenhauers un Kenedijs bijuši . .. «komunistu rokaspuiši». Izrādījies, ka šie prezidenti neesot spējuši cīnīties pret «komunismu».

Lai gan bērčisti ietinuši sevi slepenības plīvurā, visiem ir zināms, ka aiz viņiem slāv ietekmīgi spēki. «Ultragalējos» finansē varenie rūpniecības monopoli. Amerikāņu avīzes pavēstījušas, ka daudzi lielie ASV kapitālisti, «Nacionālās rūpnieku asociācijas» locekļi, iestājušies «Džona Bērča biedrībā» un atbalsta to ar milzīgām naudas summām.

Līdz ar bērčistiem civilajā apģērbā reakcionāras idejas Amerikas Savienotajās Valstīs aktīvi pauž arī amerikāņu militāristi.

Par rosīgu «Džona Bērča biedrības» galvenā orgāna darbinieku ir kļuvis atvaļinalais ģenerālis Vokers un viņa kolēģi no Pentagona.

Drīz vien pēc Kenedija noslepkavošanas austriešu avīzes «Arbeiter Zeitung» korespondentam Oto Fil-hauerarn izdevās ietikt ģenerāļa Vokera midzenī, kas, starp citu, atrodas Dallasā, un intervēt ģenerāli.

...Vienstāva ēka, kas atgādina cietoksni. Virs tās pastāvīgi plīvo pieci Amerikas karogi. Ģenerālis Vokers tikai vienu reizi tos nolaida pusmasta. Tas bija īsi pirms prezidenta Kenedija nogalināšanas — dienā, kad Dallasas pilsēta atvainojās Edlajam Stīvensonam par to, ka viņš, ASV pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācija, šeit bija apspļaudīts un viņam bija iesists.

Piecu karogu īpašnieks tad kļuva sevišķi nikns. Viņš plosījās. Un kā nu ne! Dallasa — amerikāņu «ultra-galējo» citadele — bija spiesta atzīt savu vainu. Un kā priekšā? Kaut kāda «rožainā» priekšā! Tā Stīven-sonu dēvē tai mājā, uz kuras durvīm redzams uzraksts — «Ģenerālis Edvīns Vokers».

Durvis žurnālistam atvēra jauns puisis, tērpies kreklā ar atrotītām piedurknēm. Pretī iznāca vēl divi cilvēki. Visi viņi drūmi raudzījās uz apmeklētāju. Beidzot parādījās pats ģenerālis. Pārliecināta «fīrera» pašapmierinātība atainojās viņa sejā. Sarunās tika skarts jautājums par komunistiem. Pie tiem Vokers pieskaita visus sociālistus, ka ari Stīvensonu, Raskū, Ačesonu, Kenediju un visu Apvienoto Nāciju Organizāciju.

—Es vienmēr esmu bijis par bezkompromisa cīņu pret Kenedija valdību, — saka Vokers.

— Vai prezidenta nāve radīja jūsos nožēlu, un kojus sakarā ar to varat teikt?

— Pēc slepkavības, — ģenerālis smejas, — mums nepārtraukti zvana dažādi ļaudis un mūs lamā. Viņi negrib ticēt, ka tas ir nevis mūsu, bet gan Kastro komunistisko sazvērnieku roku darbs.

— Vai jūs gaidat no prezidenta Džonsona citu kursu?

— Nē, viņš ir tieši tāds pats liberālis kā Kenedijs. Viņš nav īsts konservatīvais. Džonsonu taču ir izvirzījis Rūzvelts!

— Bet Rokfellers?

— Tas vēl sliktāks ...

Atvaļinātais ģenerālis atklāti parādīja, ka viņa simpātijās ir reakcionāro darbinieku pusē.

Ģenerālis Vokers to pašu murgojumu atkārtoja ari Rietumvācijas militāristu un revanšistu neķītrajā lapelē — avīzē «National Zeitung und Soldalen Zei-tung». Pēc Kenedija noslepkavošanas šī avīzīte griezās pie cilvēka, kas divas dienas pirms traģēdijas bija paziņojis: «Tagad Kremlis ar Džona Ficdžeralda Kenedija starpniecību vada Savienotās Valstis.» Un, protams, šis cilvēks — Edvīns Vokers sniedza tādu informāciju, kādu no viņa gaidīja. Viņš apgalvoja, ka Kenedija politikas dēļ Amerika cietusi tikai neveiksmes.

Neapšaubāmi tādus kā Vokers vada tie paši cilvēk-nīdēju ideāli, kas savā laikā bija iedvesmojuši Hitleru un Musolini.

Varētu vēl minēt simtiem līdzīgu izteicienu. Katrs no tiem lēja eļļu «trako» uzpūstajā naida ugunī. Amerikas Savienotajās Valstīs atklāti darbojās naida grupas — «hate groups». Visas šīs grupas tolaik uzstājās ar lozungu: «Kenedijs grib Savienotās Valstis pārdot Maskavai.»

Angļu žurnālists Deniss Aizenbergs savā grāmatā «Fašisti un nacisti šodien» izteicis ļoti patiesus novērojumus: «Antikomunisms, antisemītisms, naids pret nēģeriem, bezgalīga jūsmošana par hitlerisko nacismu — lūk, kas ir kopīgs ultralabejo propagandai Savienotajās Valstīs...

Šais ultralabējās organizācijās kāda jaukā diena var rasties daži trāpīgi šāvēji, un visvairāk bīstamais komunistu aģents Rietumos — Džons Ficdžeralds Kenedijs tiks nogalināts!»

Sī grāmata nāca klajā apmēram divus mēnešus pirms Kenedija noslepkavošanas.

Protams, Kenedijs varēja kļūt par «ultragalējo» upuri jebkurā štatā. Taču tas, ka traģēdija norisinājās iieši Teksasā, diez vai ir tikai vienkārša sagadīšanās.

Teksasā, šai «zemē bez likuma», valda vardarbība. Rasisti štatā iznīcinājuši gandrīz visus indiāņus. Tck-sasa, kas 1861.—1865. gada karā starp Ziemeļu un Dienvidu štatiem pievienojās dienvidniekiem, visilgāk nenolika ieročus. Ari šodien Teksasā zeļ segregācija, nēģeru bērni mācās «tikai melnajiem» paredzētajās skolās, bet linčošanā to pārspēj tikai Misisipi un Džordžijas štati. No 1882. gada, kad Taskidžas institūts sāka precīzi reģistrēt visus presē publicētos linčošanas gadījumus, līdz 1951. gadam, kad par tādu pūļa izrēķināšanos sāka rakstīt mazāk, Teksasā bez jebkādas tiesas nošauti, sadedzināti vai pakārti ‘193 cilvēki, neskaitot tos, par kuriem netika ziņots presē (no šiem 493 cilvēkiem 141 bija baltais: linčošanas reizēs Teksasā nerēķinās ar ādas krāsu).

30. gados Teksasā sāka iegūt naftu. Ar to sākās jauna ēra štata vēsturē. Pasakainā ātrumā varēja iedzīvoties milzīgās bagātībās.

Uzskata, ka pašreiz Teksasā ir ne mazāk kā tūkstotis miljonāru. Viņu vidū visvairāk autoritatīvie ir naftas magnāti Hants, Merčisons, Ričardsons, Kollens.

Teksasas miljonāri ieņem īpašu vietu. Viņi nav cēlušies no nekronētajiem Amerikas karaļiem — Rokfelle-riem, Meloniem, Diponiem, kas savas pasakainās bagātības un līdz ar tām «prestižu» un «respektablumu» mantojuši no senčiem. Teksasas miljonāri ir bijušie fermeri, kuru govju ganībās tika atklātas ļoti bagātas melnā zelta — naftas krātuves.

Teksasas miljonāriem piemīt liela alkatība. Jau 1926. gadā viņi panāca, ka naftas kompāniju ienākuma nodokli salīdzinājumā ar uzņēmumu ienākuma nodokļa vispārīgo līmeni samazināja par 27,5 procentiem, bet tieši nafta taču ir Teksasas bagātību pamats. No tā laika viņi gan godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem cenšas aizkavēt mēģinājumu atcelt šo ne ar ko nepamatoto priekšrocību. Pirmo lādu mēģinājumu uzsaka prezidents Franklins Rūzvelts. Tā rezultātā viceprezidents teksasietis Džons Harners kļuva Rūzvelta niknākais ienaidnieks un visādi centās panākt, lai to atkal neievēlētu 1936. gadā.

Arī prezidents Kenedijs gatavojās pārskatīt jautājumu par naftas rūpnieku aplikšanu ar nodokļiem. Viņa programmā bija paredzēts «likvidēt nodokļu sistēmas spraugas, kas ļauj privileģētām grupām izvairīties no taisnīgas nodokļu daļas maksājumiem».

Aizstāvēdami pastāvošo nodokļu sistēmu (pēc tās, piemēram, naftas kompānija, kuras ienākumi ir 4 miljonus dolāru lieli, 1954. gadā samaksāja 404 dolārus lielu nodokli, t. i., mazāk par to, cik samaksā amerikānis, kuram ir vidējā izpeļņa un divi bērni), Teksasas magnāti apgalvo, ka no viņu ienākumu saglabāšanas pašreizējā līmenī atkarīga «nacionālā drošība». «Nafta, kungi, ir munīcija,» paziņoja Teksasas nacionālās gvardes komandieris, ģenerālis Ernests Tompsons, «kādēļ aizskart sistēmu, kas mums devusi tik daudz naftas, ka mēs varējām uzvarēt divos karos?»

Teksasieši baidās, ka līdz ar starptautiskā saspīlējuma mazināšanos amerikāņu karaspēkam biis jāatstāj tās zemes, kurās naftas rūpnieki ir ieinteresēti vairot savu peļņu. Tā, piemēram, Teksasas lielākais miljardieris Hants nopirka Libānā 4,5 miljonus ha zemes, kas ir bagāta ar naftu. Teksasas naftas rūpnieki uzskata par apkaunojumu to, ka ASV pieļāvušas Kastro saņemt varu. Viņi baidās no sociālistiskās Kubas galvenokārt tādēļ, ka saskata tajā nāves briesmas saviem kapitālieguldījumiem Latīņamerikā.

Dallasas dūži neatzīst nekādu demokrātiju. Pašā Dallasas pilsētā ievēlētie vietējie varas orgāni valda tikai nomināli. Kā 1964. gada 3. februārī ziņoja politiskais nedēļas laikraksts «United States News and World Report», pilsētā valda pilsoņu padome — «augsti stāvošu cilvēku grupa, kura radīta 1936. gadā un kuras locekļi izteikuši vēlēšanos strādāt, lai labiekārtotu pilsētu. Par grupas locekļiem kļūst tikai kooplā-cijas ceļā ... Padome izveidota no ievērojamāko kompāniju vadītājiem — viņu ir apmēram 250... Šie cilvēki raduši pieņemt lēmumus.»

Jau dažus gadus agrāk Teksasas štata demokrātiskās partijas izpildkomitejas priekšsēdētājs atzīmēja: «Tagad naftas rūpniecība pilnīgi kontrolē štata valdību un politiku.»

Strauji iegūdami bagātības, Teksasas naftas magnāti kļuvuši miljonāri un pat miljardieri, tomēr viņi joprojām ir pilnīgi tumsoņas, kam sveša jebkāda kultūra. Taču bagātība radījusi viņos varaskāri un politisku patmīlību, kas izpaužas visrupjākajā veidā.

Teksasas magnāti pastāvīgi atbalsta visreakcionārākos Savienoto Valstu elementus, saistot artiem savus aprēķinus. Sā štata lielā biznesa dižvīri un lielie fermeri savā laikā sniedza visizšķērdīgāko finansiālo palīdzību Makārtija klubiem.

Tieši Dallasā, Elpaso un Ostinā laikā no 1952. gada līdz 1954. gadam bija sevišķi niknas «raganu medības», ko organizēja Makārtijs un kas izpaudās tādējādi, ka izsekoja, vajāja un represēja tos štata arodbiedrību darbiniekus, kuri tika apvainoti par «komunistisku noskaņojumu». Miljardieris Hants vienmēr ir bijis Makārtija finansiālais balsts. Ka sajūsmas pierādījumu par Makārtija darbību pret «sarkanajiem» Hants viņam uz kāzām uzdāvināja pēc speciāla pasūtījuma izgatavotu kadiljaku ar zelta atslēgām un īpašu apdari. Tāds limuzīns 1 Jautam izmaksāja 100 000 dolāru.

Tagad šis naftas magnāts atklāti lielas ar to, ka dod ultrareakcionāru vajadzībām miljons dolāru gadā. Viņš finansē «Džona Bērča biedrību» un desmitiem cilu profašistisko organizāciju. Bet vai tikai Hants vien! Starp tiem, kas «ziedo» līdzekļus amerikāņu ultra-reakcionāriem, ir desmitiem, ja ne simtiem Teksasas miljonāru.

Ne jau gadījuma deļ Dallasa kļuvusi par Kenedija noslepkavošanas vietu — tā secinājuši visi objektīvie Rietumu laikraksti.

Dallasā koncentrējušies, kā trāpīgi izteicies «l’Ilu-manitē», «visi mūsdienu amerikāņu brīvas savienības drausmīgie netikumi».

Pec pēdējiem skaitīšanas datiem, Dallasā, vienā no sešām lielākajām Teksasas štata pilsētām, ir miljons 200 tūkstoši iedzīvotāju. Uzskata, ka šajā pilsētā ir ap 500 miljonāru. To priekšgalā atrodas 75 gadus vecais Hants, kura dienas ienākumi ir simtiem tūkstošu dolāru lieli.

Tieši Dallasā tika nodibināta «Džona Berča biedrība». Tagad šeit izveidota biedrības nodaļa, kuras sanāksmes amerikāņu neofašisti studē hitlerisko «Mein Kampi», Salazara un Musolini biogrāfijas, gaida un nevar vien sagaidīt to momentu, kad viņi sagrābs varu

Amerikas Savienotajās Valstīs, iesēdinās geto nometnēs nēģerus un «pārgriezīs rīkles visiem sarkanajiem».

Dallasā atrodas arī kukluksklana dienvidrietumu organizācijas galvena mītne. Šī organizācija vada rasistisko grupu teroristisko darbību. Tieši šeit darbojas «Nacionālās sacelšanās padome». Viens no šās padomes barvežiem — Frenks Makhijs pieprasīja nodot liesai «par valsts nodevību» prezidentu Kenediju. Brū-sam Endžeram — kongresa loceklim no Dallasas ir ciešs kontakts ar šīm grupām. Šis «ultrakonservatīvais», kā viņš pats sevi dēvē, pec vietējo iedzīvotāju apgalvojuma, pēdējos gados nav ne pirksta pakustinājis, lai likvidētu naidīgo noskaņojumu, ko radījušas Dallasas reakcionārās organizācijas. Sevišķi nikni antikomu-nismu propagandē Dallasas organizācija «Freedom Forum Committee». Šās organizācijas biedri klaigaja: «Kenedijs savu algu saņems ellē.» Viņi izplatīja lapiņas ar prezidenta portretu, zem kura bija rakstīts: «Tiesāt kā nodevēju.»

Pēc tam kad tirdzniecības darbinieku arodbiedrība reiz bija nolēmusi sasaukt savu biedru sanāksmi, štata politikāņi kliedza, ka Teksasu piemeklējušas «sarkanās briesmas».

1953. gada decembrī un 1954. gada sākumā Teksasas štata gubernators Alens Šivcrss centās panākt, lai pieņemtu antikomunistisku likumu, kas dotu tiesības sodīt ar nāvi katru «štata teritorijā atrastu» komunistu. Likumdevēji «aprobežojās» ar maksimālo soda mēru — 20 gadu cietuma un 20 tūkstošu dolāru lielu naudas sodu.

Cenzdamies izdabūt cauri šo drakonisko likumu, štata ģenerālprokurors Džons Vens Šepards izmantoja tādus pierādījumus kā pērkamā dažadu ziņu piegādātājā Harvija Motusou un citu viņam līdzīgu cilvēku liecības.

Kādas policijas nodaļas vadītājs N. Diksons (Diks) bija noorganizējis speciālus kursus, kuros mācīja, kā noteikt, kurš cilvēks ir komunists. Kādas muļķības gan tika mācītas šo kursu dalībniekiem! Viens no desmit galvenajiem baušļiem, kas viņiem bija jāiekaļ.

skanēja burtiski šādi: «Maskējies komunists var sevi nodot ar to, ka spēj svilpot vai dziedāt dziesmiņu.»

Dallasas «tevi» cenšas ietekmēt skolu vadību, prasīdami uzbrukt «liberālismam un komunismam» un padzīt no skolām reakcijai nevēlamus skolotājus.

Nevis kaut kur citur Amerikas Savienotajās Valstīs, bet tieši Dallasā pirmo reizi skolu programmās ieviests kurss «par amerikāņu brīvības principiem pretstatā komunisma tirānijai». Sājā kursā nikni vēršas pret darvinismu, pret amerikāņu rakstniekiem Hemingveju un Steinbeku, kā ari pret Apvienoto Nāciju Organizāciju.

Vietējā izdevniecība «Teacher Publishing Company» pārplūdinājusi grāmatu tirgu ar tādām naida caurstrāvotām un antikomunisma apustuļu (kā Preds Svarcs, Billijs Hargiss u. c.) niknuma pilno paskvilu garā sacerētām grāmatām kā «Makārtisms — cīņa par Džozefa Makārtija Ameriku», «Džona Bērča dzīve», ko sarakstījis bēdīgi slavenās biedrības barvedis Roberts Velēs.

Dallasas «apgaismotāju» darbības rezultāti jau redzami, skolēni, uzzinājuši par Kenedija noslepkavošanu, vētraini gavilēja. Kāds skolēns iesaucās: «Tas ir lieliski! Mans tēvs aiz prieka nopirks man apsolīto' mašīnu...»

«Dallasā visās pilsētas dzīves sfērās izplatās cietsirdības un spēka kults,» rakstīja Londonas «Sunday Times». Tā, piemēram, sestdienās un svētdienās šeit tiek rīkotas kovboju sacensības, kurās cits uz citu šauj ar kaujas patronām. Personiskie rēķini šai pilsētā visai bieži tiek kārtoti ar automātiskajam pistolēm un šautenēm. Starp citu, tās Dallasā iegādāties tikpat vienkārši kā nopirkt pāri zābaku.

Dallasas parkā redzamā vietā izstādīti galvaskausi, lai apmeklētāji vienmēr atcerētos, kas sagaida tos, kuri iegūs liberāļa slavu.

Džons Kenedijs, acīm redzot, ar savas autoritātes un ietekmes spēku cerēja piešķirt Teksasas štatā uzsāktajai vēlēšanu kampaņai vajadzīgo virzienu.

Runā, ar kuru Kenedijs gatavojās uzstāties Dallasas izsoles zālē, tika cildināti Teksasas nopelni un dots

solījums atbalstīt komersantu aprindas. Lai gan viņa runā izpaudās stipri izteikta antikornunistiska noskaņa, tomēr tajā bija kritizēti «trakie».

Prezidents centās Teksasas saimniekiem ieskaidrot, ka nedrīkst saindēt gaisu un ūdeni ar atomsprādzie-niem un kultivēt rasu naidu, ka nedrīkst stūrgalvības dēļ pakļaut briesmām sevi un nākamo paaudzi. «Pasaulē, kurā vienmēr ir pietiekami daudz sarežģītu problēmu,» uzsvērts prezidenta sagatavotajā runā, «Amerikas Savienoto Valstu politika jārealizē uz pieredzes un saprāta pamala, pretējā gadījumā virsroku gūs tie, kas jauc skaistus, bezsaturīgus vārdus ar īstenību, pieļaujamo ar iespējamo, izvirzīdami starptautisko problēmu atrisināšanai vienkāršotus un pārsteidzošus lēmumus... Valstī vienmēr būs cilvēki, kuru uzskati atšķirsies no pārējo cilvēku uzskatiem, kuri kritizēs visu, kas vien tiks darīts, pie tam neizvirzīdami nekādus konstruktīvus priekšlikumus, un kuri centīsies gūt ietekmi, neuzņemdamies nekādu atbildību.

... Pašlaik mūsu valstī ir arī tādi ļaudis, kas sludina no reālās īstenības atrautas mācības..., kuras, acīm redzot, pamatojas uz to .. ., ka karš ir tikpat labs kā uzvara un ka miers ir vājuma pazīme.»

Par Džona Kenedija braucienu uz Teksasu tika paziņots septembra beigās. Kaut gan prezidents bija pavisam mierīgs, viņa draugi, labi zinādami, kāda ir Teksasa, tūlīt sacēla trauksmi, brīdinādami, cik šāds brauciens var būt bīstams.

To apstiprināja Edlajs Stīvensons, stāstīdams par Teksasu no paša rūgtās pieredzes. Kad viņš ieradies Teksasa, viņu ielenkuši vesels pūlis neofašistu un pieprasījuši izdzīt ANO no Amerikas Savienotajām Valstīm, viņi klieguši, vajag izstāties no ANO, Stīvenso-nam spļāvuši virsū, kāda dāma iesitusi viņam pa galvu ar plakāta kātu.

Teksasas gubernators Konelijs speciāli ar lidmašīnu devās uz Vašingtonu, lai pārliecinātu Kenediju atteikties no brauciena.

Dallasā bija izveidojusies tāda atmosfēra, kas vēstīja traģēdiju. Divas dienas pirms prezidenta noslepkavošanas dienvidu metodistu universitātes divdesmit gadu vecais students Roberts Rouzs siilija no Dalla-sas uz Ņūheivenu mātei vēstuli^2, kurā viņš izteicis bažas, ka prezidentu var nogalināt, kad tas ieradīsies Dallasā.

Vēstulē mātei bija rakstīts: «Nākamajā nedeļā ieradīsies Kenedijs. Lieku desmit pret vienu, ka no šiem Dallasas maniakiem kāds viņu noslepkavos.»

Rouzs atcerējās nekaunīgo demonstrāciju, ko pagājušajā mēnesī Dallasā bija noorganizējuši «ultraga-lējie» un kas bija vērsta pret ASV pārstāvi Apvienoto Nāciju Organizācijā — pret Edlaju Stīvensonu. Naida atmosfērā, kādu radījuši «ultragalējic» Dallasā, prezidenta nogalināšana ir pilnīgi iespējama, rakstīja Rouzs.

Rouza māte nodeva Roberta vēstuli vietējam laikrakstam «Register» pēc tam, kad viņa bija uzzinājusi par prezidenta Kenedija noslepkavošanu. No redakcijas piezvanīja Rouzam uz Dallasu, un tas paziņoja, ka «ultragalējie» ar savu rīcību panākuši prezidenta nogalināšanu. «Es nodomāju — ja jau viņi spēja sarīkot tādu demonstrāciju pret Stīvensonu, ko tad viņi neizdarīs ar Kenediju?»

Pēdējo nedēļu laikā, Rouzs piebilda, Dallasā plaši izplatījusies naidīga literatūra, pie tam tā pa lielākajai daļai bijusi vērsta pret prezidentu Kenediju.

Kada «ultragalējo» izdotajā lapiņā, kurā ievietots Kenedija fotoattēls, bija rakstīts: «Mēs prasām sodīt viņu par nodevību.» Sai lapiņai bija tāds pats formāts ka policijas cirkulāriem, kuros tika uzaicināts sniegt ziņas — par noziedzniekiem.

«Esiet sveicināti, mister prezident, Dallasā — pilsētā, kas noraidījusi jūsu filozofiju un politiku 1960. gadā un kas noraidīs to atkal vēl krasākā veidā!» -tādi ievadvārdi «greznoja» kādu no vietejā laikraksta «Dailas Morning News» lappusēm 1963. gada 22. novembrī, prezidenta ierašanās dienā.

Sājā lappusē, kas bija melnā ietvarā, publicēti divpadsmit jautājumi, kuri sākas ar vārdu «kāpēc». Ar

šiem jautājumiem laikraksts vērsās pie Kenedija, un katra rinda pauda naidu pret viņu personīgi, mežonīgu niknumu pret PSRS, pret Kubu, pret ASV Komunistisko partiju.

«Kāpēc jūs,» laikrakstā jautāts, «devāt rīkojumu . . . savam brālim Robertam, tieslietu ministram, izturēties saudzīgi pret komunistiem, pret kreisi noskaņotiem un galēji kreisajiem Amerikā un tai pašā laikā atļaujat viņam vajāt lojālos amerikāņus, kuri kritizē jūs, jūsu valdību un jūsu vadīšanas metodes?» Raksta nobeiguma izvirzīts šāds jautājums: «Kāpēc jūs upurējāt Monro doktrīnu par labu «Maskavas garam»?»

Kas tad piegādāja šo materiālu laikrakstam un sa-maksāja par tā publicēšanu 1464 dolārus?

Bernards Veismans. Viņš pašlaik dzīvo tēva mājās Mauntvernonas pilsētiņā, kas atrodas desmit minušu ilga brauciena attālumā no Ņujorkas.

1963. gadā Bernards Veismans atgriezās no Rietum-vacijas, kur bija dienējis kara policistu rindās. Tur viņš sadraudzējās ar amerikāņu karavīriem Viljamu Bārlemu un Lariju Smitu. Viņi vienlaikus demobilizējās un norunāja satikties Dallasā.

«Mēs izraudzījāmies Dallasu tāpēc, ka tai ir konservatīvas pilsētas slava,» Veismans stāstīja saviem kaimiņiem. «Mēs lasījām laikrakstus, un mums kļuva nepanesama Kenedija izturēšanās. It sevišķi bijām sašutuši par to, ka viņš bija ar mieru pārtraukt kodolizmēģinājumus. Mes apzinājāmies, ka mums kaut kas jadara.»

Veismans, protams, dēvē sevi par «patriotu» un neslēpj savu sajūsmu par «trakajiem». Viņš allaž mēdz skandināt tādas frāzes kā «komunisma briesmas», «nodēvēji», «komunistu aģenti». Veismans bija sašutis par to, ka Kenedija nogalināšanā tika apvainoti labējie, un atklāti sirdījās, ka «pēc slepkavības neizdevās izrēķināties ar komunistiem». Viņš nenoliedza to, ka naudu, kas bija vajadzīga melnajā «sēru» lappusē ievietotā materiāla publicēšanai, viņš ar saviem armijas draugiem bija savācis Dallasā no «Džona Bērča biedrības» locekļiem.

«Vai pārmainījās likteņa piemeklētās Dallasas atmosfēra? Vai tā k|uvusi iecietīgāka, liberālāka? Vai ‘ nožēlojusi to, ka ielikusi optisko šauteni prezidenta slepkavas rokās?» jautā itāliešu laikraksts «Avanti». Un atbild. «Nē. Dallasa, tāpat kā iepriekš, ir naida, neiecietības un ļaunuma pilsēta.»

Taču nekur citur kā Amerikas Savienotajās Valstīs, Viskonsinas štatā, kāds no pašu fašistiskajiem bandītiem, uzvilcis hitleriešu trieciennieka formas tērpu, tajā traģiskajā dienā klaigāja: «Apsveicu Kcnedija nogalināšanu! Tagad ķersimies pie sarkanajiem!»

Tie, kas ielika šauteni slepkavas rokās, tēmēja ne tik lielā mērā uz Savienoto Valstu prezidentu Džonu Ficdžeraldu Kenediju — uz vienu no Masačusetsas miljonāra dēliem, uz gluži respektablu Amerikas augstāko aprindu pārstāvi, uz labu namatēvu un lojālu katoli. Tie centās panākt, lai nekas netraucētu izvērsties reakcijai pašu zemē, centās saasināt ārpolitisko stāvokli, kas pēdējā laikā bija puslīdz normalizējies.

Ka noritēja izmeklēšana

Ja izdarīts tik drausmīgs noziegums kā valsts prezidenta nogalināšana, šķiet, būtu jāmobilizē visi speķi, lai noskaidrotu slepkavības apstākļus un iemeslus, it īpaši tāpēc, ka nonāvētā prezidenta miesīgs brālis Roberts Kenedijs ir ASV tieslietu ministrs.

Taču noziedznieku sāka meklēt vienīgi Dallasas policija, tas ir, tas pilsētas policija, kuras saimnieki bija radījuši apstākļus «gadsimta lielākajam noziegumam» — Kenedija nogalināšanai. Jāpiebilst, ka visās ASV lielākajās pilsētās parasti ir savi — faktiski patstāvīgi policijas spēki, kuru darbībā ASV policija cenšas neiejaukties.

Šāda sistēma ir ļoti izdevīga vietējām valdošajām aprindām, jo to rīcībā ir policija, kura tām pilnīgi pakļauta un ar kuras palīdzību 1ās ne tik daudz apkaro ka regulē organizētas noziedzības. Katrs, kas iepazinies ar mūsdienu Amerikas dzīvi, saskāries ar vareno apvienību: politikāņi — policija — gangsteri. Sās apvienības rezultāti vērojami ikdienas dzīvē. Amerikas zinātnieki Medokss un Fukvejs konstatējuši, ka «Amerikas pilsētu policijas pārvalžu hronikas pārpilnas daudziem korupcijas faktiem. Joprojām laikrakstos parādās ziņas par policijas un gangsteru slepenu vienošanos.»

Federālajai valdībai ir īpašs izmeklēšanas orgāns — Federālais izmeklēšanas birojs. FIB ir diezgan spēcīga,

tehniskā ziņā labi apgādāta organizācija. Tās aģenti atrodami katrā apdzīvotā vietā — ari Dallasā. F1B uzdevums ir vienīgi federālo likumu pārkāpumu izmeklēšana, tāpēc tas formāli nepiedalījās Kenedija slepkavības noskaidrošanā, jo šāda rakstura lietas paredzētas štatu kodeksos. Federālie likumi paredz sodu tikai par tām slepkavībām, kas notikušas federālajai varai pakļauta teritorijā (piemēram, Kolumbijas apgabala). Vēlāk tomēr noskaidrojās, ka FIB aģenti bijuši labi informēti par Lī Osvalda un daudzu citu personībām, iaču neko nav darījuši, lai prezidenta viesošanās laikā uzmanītu un izolētu aizdomīgas personas.

Tātad izmeklēšanu sāka Dallasas policija. Pusotras vai divas stundas pēc slepkavības Dallasas kinoteātrī «Tehasa», kas atrodas sešus kilometrus no nozieguma vietas, policija arestēja kādu Lī Hārviju Osvaldu, skolas grāmatu noliktavas strādnieku, kas šeit bija sācis strādāt dažas nedēļas pirms traģiskā notikuma. Tika paziņots, ka Osvalds esot nogalinājis arī policistu Tipitu.

Par Lī Osvaldu līdz šim publicēts vairāk nekā tūkstoš rakstu. Tomēr nevienā no tiem lasītājs neatradīs skaidru atbildi uz jautājumu: kas tad īsti ir šis Osvalds? Viņš ir gan «marksists», gan «Padomju Savienības ienaidnieks», gan «Kastro dievinātājs», gan «cilvēks, kas mēģinājis iesaistīties pret Kastro vērstos grupējumos», gan «fiziski pilnīgi vesels», gan «šizofrēniķis», gan «priekšzīmīgs tēvs un vīrs», gan «vēl lielāks tirāns nekā nacists Eihinanis — viņš sitot savu sievu», gan «cilvēks, kas cienī Džonu Kenediju», gan «jebkuras varas pretinieks».

Policija pēc arestēšanas ilgi pratināja Osvaldu. Tikai pratināšana bija visai dīvaina. Lī Osvaldu iztaujāja vienīgi par Tipita noslepkavošanu, it kā Osvalds nemaz nebutu apvainots prezidenta nogalināšanā. Tikai pēc tam, kad laikrakstos parādījās ziņojumi, ka Kenedija noslepkavošanu iecerējusi un izdarījusi viena vienīga persona un ka šf persona arestēta, policija sāka iztaujāt Osvaldu arī par prezidenta nogalināšanu. Osvalds pieprasīja, lai viņam ļauj ņemt advokātu. Sīs tiesības paredzētas ASV konstitūcijā. Tās

garantētas ar to, ka apsūdzētais var neatbildēt uz jautājumiem, ja advokāta nav. Tomēr Osvaldam neļava ņemt advokātu.

Sai cietsirdībai un likuma pārkāpšanai nav gadījuma raksturs. Žurnālists Tomass Bjukenens, kas atzīst, ka Lī Hārvijs Osvalds ir viens no Kenedija slepkavības līdzdalībniekiem (lai gan viņš, pēc žurnālistā domām, nav šāvis uz prezidentu), raksta, ka Osvalds būtu varējis jautāt advokātam: «Vai ir iespējams, ka mani nesodīs ar nāvi elektriskajā krēslā, bet ar cietuma sodu, ja es nosaukšu cilu sazvērnieku vārdus?»

Tieši tādu jautājumu taču uzdeva Lloids, viens no Linkolna slepkavības līdzdalībniekiem 1865. gadā, un tā izglāba sev dzīvību.

Tātad Dallasas policija turpināja Lī Osvalda pratināšanu bez advokāta piedalīšanās.

— Es neesmu noslepkavojis prezidentu Kenediju, — teica Osvalds. — Nevienu es neesmu noslepkavojis. Nesaprotu, ko tas viss nozīmē...

Tiem, kuru nolūks bija izmantot prezidenta nogalināšanu anlikomunistiskas histērijas radīšanai un naida kurināšanai pret Padomju Savienību, Osvalds likās pieņemama persona slepkavas lomai. Dzimis Jaun-orleānā, izglītību ieguvis Ņujorkā un Fortvertā, Osvalds septiņpadsmit gadu vecumā 1956. gadā iestājās flotes kājniekos un dienēja Japānā un Filipīnās. 1959. gadā viņu atbrīvoja no dienesta flotē, kur viņš bija pirmās klases ierindnieks un strādāja par radiolokācijas stacijas operatoru. Dallasā viņš apmetās nesen. Pilsētā viņam nebija ne radu, ne paziņu. Turklāt šim cilvēkam bez noteiktas profesijas tika dota reta izdevība publiski uzstāties televīzijas raidījumā un atzīties savās «simpātijās pret marksismu».

Pirms trim gadiem Ņujorku satrauca «svētdienas bombardētāja» noziedzības. Katru svētdienu vienā un tai pašā stunda vai nu metro stacijā, vai ļaužu pārpildītā pārceltuvē, vai ielu krustojumā sprāga bumbas. Sešsimt slepenpolicistu, kas gūstīja «svētdienas bom-bardētāju», velti pūlējās atrast noziedznieku. Tad reakcionārā prese paziņoja: sprādzieni ir komunistu roku darbs. Kādi tam pierādījumi? Vienīgais un izšķirošais: komunisti ir spējīgi uz visu, ņemiet ciet komunistus!

Veco recepti izmantoja arī šoreiz: Osvalds ir komunists, tātad prezidentu noslepkavojuši komunisti!

Jau pirms Osvalda vainas pierādījumu publicēšanas viņu daudzināja pa radio un televīzijā. Amerikāņiem centās iegalvot, ka Osvalds ir «komunists», «marksists», «Kastro piekritējs», ka viņš vairākus gadus nodzīvojis Padomju Savienībā. Laikrakstu un žurnālu ievadrakstos Kenedija nāvē katrā ziņā mēģināja vainot komunistus.

Sai nolūkā Dallasas policijas priekšnieks Džesijs Kerijs 23. novembrī paziņoja reportieriem, ka Osvalds it ka esot atzinies, ka viņš esot Komunistiskās partijas biedrs un lepojoties ar to (?!).

Kā Kerijs varēja to pierādīt? Izrādās, ka Osvalds kādu laiku abonējis ... trockistu lapeli. Pēc tam noskaidrojās, ka Osvalda «aizraušanās» ar marksismu izpaudusies . . . tādu antikomunistisku un Padomju Savienībai naidīgu grāmatu lasīšanā, par kurām «New York Times» 28. novembrī rakstīja: «Sīs grāmatas nav ne komunistiskas, ne marksistiskas.»

Federālais izmeklēšanas birojs, kas ilgāku laiku bija sekojis Osvaldam, bija rūpīgi izpētījis grāmatas, ko viņš bija ņēmis no publiskās bibliotēkas Jaunorleānā, kur Osvalds bija dzīvojis pirms Dallasas. To vidū bijusi grāmata par senatora Hjū Longa noslepkavošanu (G. Deiča «Hjū Longa noslepkavošanas lieta»), Džona Kenedija biogrāfija (Mančestera «Prezidenta portrets») un dažas anfikomunistiskas grāmatas.

Divas dienas pēc Dallasas policijas priekšnieka Ke-rija paziņojuma, ka Osvalds esot Komunistiskās partijas biedrs, apgabala prokurors Henrijs Veids, atbildot uz jautājumu, vai ir kādi pierādījumi par Osvalda piederību pie Komunistiskās partijas, bija spiests atzīt: «Nē, nav nekādu pierādījumu, kas liecinātu, ka viņš būtu Komunistiskās partijas biedrs.»

ASV Komunistiskā partija sniedza paziņojumu presē, kategoriski noraidot mēģinājumus saistīt ASV Komunistisko partiju ar prezidenta slepkavību. «Mēs vēlreiz uzsveram,» teikts paziņojumā, «ka prezidenta nonāvēšana kalpo tikai to mērķiem, kas mēģina iznīcināt demokrātiju un pakļaut mūsu valsti fašistiskās reakcijas teroram. Sis akls var būt vienīgi vājprātīgā roku darbs vai ari demokrātijas ienaidnieka, ultralabējo vardarbības advokātu aģenta iepriekš pārdomāta rīcība... Vardarbības un terora akti ir diametrāli pretēji Komunistiskās partijas programmai.» Paziņojumā uzsvērts, ka mēģinājumi izmantot prezidenta Kenedija slepkavību, lai pastiprinātu antikomunistisko histēriju, vel vairāk palielina noziegumu, kas izdarīts pret prezidentu un valsti, un palīdz noslēpt īstos vainīgos un tos, kas veicinājuši šo noziedzīgo, neģēlīgo un traģisko aktu.

Amerikas buržuāziskie laikraksti pasteidzās darīt zināmu, ka Osvalds esot bijis Kastro piekritējs un nodarbojies ar «Kastro literatūras» izplatīšanu. «Komiteja par taisnīgu attieksmi pret Kubu» iesniedza FIB sešas Lī Hārvija Osvalda vēstules, pec kurām var spriest, ka viņš pats sevi iecēlis par šās komitejas pārstāvi Jaunorleānā (Luizianā) bez šās komitejas vistautas štaba ziņas.

Osvalda vēstules ir nemākulīgi uzrakstītas un mudžēt mudž no pareizrakstības kļūdām. Viņš tajās lūdz atsūtīt brošūras un pastāsta, ka esot izplatījis reklāmās vēstules, lai Jaunorleānā nodibinātu nodaļu «Komitejai par taisnīgu attieksmi pret Kubu», kaut gan viņam nav bijis pat šās komitejas statūtu. Osvalds pastāsta ari to, ka viņš pats esot uzrakstījis un iespiedis izaicinošas reklāmas vēstules. Viņš raksta: «Jūs varbūt uzskatīsiet, ka šī reklāmas vēstule ir pārāk izaicinoša, bet es gribu, lai tā saistītu interesi, kaut arī šās intereses pamatā būtu neveselīga ziņkāre.»

Tai pašā laikā presē parādījās ziņojums, ka bijušais flotes kājnieks it kā piesolot savus pakalpojumus Klibas kontrrevolucionāriem instruktora darbā. Kāds kubietis Karloss Bringijers pastāstīja «Associated Press» korespondentam:

«Bijušais flotes kājnieks Osvalds piedāvāja savus pakalpojumus kubiešu (te domāti Kubas konlrrcvolu-cionāri, kas emigrējuši uz Amerikas Savienotajām Valstīm. — Autors) sagatavošanā uzbrukumam Kubai.

Jau no paša sākuma šis cilvēks man šķita aizdomīgs. | Taisnību sakot, es domāju, ka viņš var būt vai nu Fe- j derālā izziņu biroja, vai Centrālās izlūkošanas pārval- 1 des aģents, kas mēģina izpētīt, ko mēs gribam darīt.»

Reakcionārajā presē bija daudz rakstīts par Osvalda uzturēšanos Padomju Savienībā.

Kādi ir fakti?

Osvalds patiešām 1959. gadā ieradās Padomju Savienībā kā tūrists. Viņš ieradās Amerikas sūtniecībā un ziņoja, ka vēloties palikt Padomju Savienībā un pieņemt Padomju Savienības pavalstniecību.

PSRS valdība nepiešķīra Osvaldam Padomju Savie- ; nības pavalstniecību. Viņam tika dota atļauja dzīvot Padomju Savienībā kā ārzemniekam. Osvalds strādāja Minskā kādā fabrikā. Minskā viņš apprecējās ar krievieti. Viņiem piedzima bērns.

Pēc kāda laika Osvalds «vīlies» aizrakstīja Teksa-sas senatoram Džonam Taueram vēstuli, kurā lūdza palīdzēt atgriezties dzimtenē. Valsts departaments j izdeva Osvaldam Amerikas pasi un piešķīra 435 dolārus (pārcelšanās izdevumiem).

Kādā nolūkā Osvalds ieradies Padomju Savienībā, nav zināms. Tikai Amerikas laikrakstos parādījās daudz rakstu par to, ka, atgriezies ASV, Li Osvalds atklāti izrādījis savas antipātijas pret PSRS. Vairākkārt viņš sniedza apmelojošus pretpadomju ziņojumus.

Polina Beitsa, mašīnrakstītāja no Fortvertas, intervijā laikrakstam «Press» pastāstīja, ka drīz pēc atgriešanās Savienotajās Valstīs Lī Osvalds atnesis viņai j «piezīmes», kuras tas it kā «slepeni izvedis» no Padomju Savienības. Beitsa izteicās, ka manuskripts esot uzrakstīts asā pretpadomju garā. Osvalds rakstījis par ļ spiegošanu, par smagajiem apstākļiem Padomju Savienībā, kur viņam vajadzējis strādāt 12—14 stundas dienā un kur neesot ne pusdienu pārtraukumu, ne apmaksātu atvaļinājumu utt.

Trīs dienas mašīnrakstītāja pārrakstījusi šo manuskriptu. Osvalds vienmēr pievācis visus pārrakstītos eksemplārus, melnrakstu un pat kopējamos papīrus.

Beitsa stāsta, ka pēdējā dienā Osvalds bijis ļoti nervozs un nobijies. «Visu laiku viņš bija satraukts, te

il

apsēdās, te atkal piecēlās un raudzījās man pār plecu, kuru vietu manuskriptā es pārrakstu.» Pēkšņi Osvalds mašīnrakstītāju pārtraucis. «Man ir tikai desmit dolāru,» viņš teicis. Beitsa atbildējusi, ka manuskripts to ieinteresējis, un piebildusi: «Es to jums pabeigšu, Lī. Jūs man samaksāsiet, kad jums būs nauda.»

«Nav vajadzīgs,» Osvalds teicis, uzmetis uz galda desmit dolāru zīmi un paņēmis manuskriptu.

Beitsa pastāstīja, ka viņš nekad nav tieši teicis, ka ir slepens valdības agents, bet centies radīt tādu iespaidu.

Tā izgāzās mēģinājums izmantot Osvalda braucienu uz Padomju Savienību par pierādījumu viņa «kreisajam noskaņojumam».

Teksasā neparedzēja, ka šādas reakcijas provokācijās nav nekāds jaunums. Pie baltgvarda Gorgulova, kas trīsdesmitajos gados noslepkavoja Francijas prezidentu Dumēru, atrada pat Komunistiskās partijas biedra karti. Berlīnes policija pasteidzās izsludināt par komunistu vienu no reihstāga dedzināšanas dalībniekiem — garīgi nenosvērto jaunieti Vanderlibi, holan dieti bez noteiktas nodarbošanās, kas gadījuma pēc toreiz bija nokļuvis Berlīnē. Šādas provokācijas uz visiem laikiem bezcerīgi sakompromitējušās un nevar gūt panākumus. Dallasas policija noprata, ka Osvalda politiskie uzskati nevar noderēt par pierādījumu. Oficiālā Dallasas policijas versija ir šāda: prezidenta Kenedija slepkava ir Osvalds viens pats. Liecinieku liecības un lietišķos pierādījumus, kas nesaskanēja ar šo versiju, neievēroja ne Dallasas policija, ne FIB.

Pēc oficiālās versijas, visus šāvienus uz Kenediju no viena punkta raidījis viens pats cilvēks, kas stāvējis grāmatu noliktavas sestā stāva pēdējā logā.

Taču laikrakstos un žurnālos publicēts daudz faktu, kas liek apšaubīt šo versiju.

Advokātam Leinatn, kas patstāvīgi izdarījis izmeklēšanu, izdevies noskaidrot, ka četri «Dailas Morning News» līdzstrādnieki, kas tad, kad izdarīts uzbrukums prezidentam Kenedijam, stāvējuši starp grāmatu noliktavu (no kuras it kā šauts uz prezidentu) un dzelzceļa tillu, kurp devās prezidenta mašīna, izsaka vienprātīgu lēmumu: šāvieni atskanējuši no tilta puses.

Fotouzņēmumi, kas izdarīti tūlīt pec šaušanas, rada, ka prezidenta oficiālās apsardzes motociklisti laikam domājuši tāpat. Viņi devušies nevis atpakaļ uz noliktavu, bet gan uz priekšu — uz tiltu, acim redzot, cerēdami tur notvert šāvēju. Aculiecinieki redzējuši policistu ar motociklu dodamies augšup pa uzbērumu pakaļ kādam pārītim, kas mēģinājis paslēpties aiz tilta.

Tātad jau no paša sākuma radušās dibinātas aizdomas, ka slepkavību izdarījušas vairākas personas. Bez tam drīz to pašu apliecināja arī cilvēki, kas apskatīja prezidenta mašīnu pie slimnīcas, kur tika ievietots Kc-nedijs.

Frenks Kormjē no «Associated Press» aģentūras un Ričards Dadmens no laikraksta «Sant-Luiss Post-Des-petch» liecināja, ka automašīnas vēdlodziņa stiklā bijis neliels, apaļš lodes caurums.

No lodes, kas izurbusies cauri prezidenta ķermenim vai arī ar rikošetu atlēkusi no automašīnas grīdas, pēc liecinieku domām, nevarēja rasties tāds caurums.

Pec oficiālās versijas, uz Kenediju šāvis tikai Lī Osvalds. Lai šautu uz kustīgu mērķi ar tādu precizitāti, slepkavam vajadzēja pārvietot tēmēšanas punktu kā augstumā, tā arī pēc azimuta. Viņš nevarēja ietvert mērķi sava teleskopiska tēmēkļa krustpunktā: viņam bija jātēmē vairāk pa labi un augstāk par mērķi. Tiešu trāpījumu šādos gadījumos var panākt tikai teicams šāvējs, ļoti labi ievingrinājies speciālists, kas prot aplēst, kura vietā atradīsies kustīgais mērķis, kad lode būs nolidojusi 100 jardu (1 jards ir 91,44 cm). Bez tam šāvējam bija jāprot virtuozi zibens ātrumā pārslēgt un pielāgot savu ieroci. Pēc FIB ziņām, trīs šāvieni izdarīti piecarpus sekunžu laikā. Ar pusautomātisku šauteni, kam ir teleskopisks tēmēklis, to nav iespējams izdarīt, jo pēc katra šāviena jāatvelk atpakaļ aizslēgs. Bez tam optiskais tēmēklis ierobežo redzes lauku, un pēc katra šāviena šāvējam no jauna jāuztver kustīgais mērķis. Tas prasa laiku.

Pēc Olimpisko spēļu čempiona šaušanā Hammerera domām, nav iespējams atrast pasaulē šāvēju, kas

varētu piecarpus sekundēs ar šāda tipa šauteni izdarīt trīs šāvienus.

Žurnāls «Life» izmantojis vienu no labākajiem ASV šāvējiem — «Naeionālās šāvēju asociācijas» direktoru, lai salīdzinātu viņa rezultātus ar rezultātiem, ko it ka sasniedzis Osvalds. Viņš izdarīja trīs šāvienus 6,2 sekundes.

Vai tiešām Osvalds pārspējis šo rezultātu?

«New York Times» 23. novembrī raksta, ka Lī H. Osvalds nav bijis labs šāvējs. «Baltimor Sun» 24. novembri ziņo, ka Osvalds pēdējās sacensībās šaušanā (1959. g.) no 250 iespējamiem punktiem ieguvis 191 (runa ir par rezultātiem, ko Osvalds sasniedzis karaklausības laikā).

Amerikāņu armijā šāvēji tiek klasifieēti trīs kategorijās. Osvalds pieder pie pēdējās kategorijas — pie visvājākajiem šāvējiem.

«Nacionālās šāvēju asociācijas» līdzstrādnieks Dēviss un daži flotes kājnieku virsnieki Pentagonā liecināja, ka Osvaldam pēc atbrīvošanas no karaklausības vajadzējis ļoti daudz vingrināties, lai saglabātu un pilnveidotu iemaņas rīkoties ar šaujamiem ieročiem.

Kenedija slepkavām (vai slepkavam) bija sevišķi griits uzdevums: prezidenta automašīna virzījās ar 20—30 km ātrumu stundā, pie tam pēc pirmā šāviena automašīna krasi palielināja ātrumu.

Pēc oficiālās versijas ar noziedzīgo ieroci — šauteni rīkojies vienīgi Osvalds.

Pirmajā versijā policija atrod uz šautenes Osvalda pirkstu nospiedumus. Bet apgabala prokurors Henrijs Veids konstatē nevis «pirkstu», bet gan «plaukstas nospiedumus». Tas pilnīgi maina lietas būtību, jo pēc pirkstu nospiedumiem viegli konstatēt cilvēka personību, turpretī pēc plaukstas nospiedumiem tas jau ir daudz grūtāk. Trešajā oficiālajā versijā, ko izvirza FIB, «nozūd» ari šie nospiedumi. FIB ziņo, ka uz ieroča, ar kuru slepkava šāvis, laboratorijas izmeklēšana nav konstatēti nekādi noteikti nospiedumi.

Tad parādījās ziņojums, ka Osvalda plaukstas nospiedumi atrasti uz kartona kastes istabā, no kuras 'slepkava šāvis. Taču šis fakts neko neatklāj, jo Osvalds

taču strādājis grāmatu noliktavā un kartona kastu pārvietošana ietilpusi viņa ikdienas pienākumos.

Policija aizbildinās ar to, ka ar parafīna palīdzību uz Osvalda rokām konstatētas pulvera pēdas. Tā kā šauts tika nevis ar pistoli, bet gan ar šauteni, pulvera pēdām vajadzēja būt nevis uz rokām, bet gan uz vaigiem. Prokurors Veids kategoriski apgalvo: pārbaudē konstatētas pulvera pēdas Osvaldam uz abām rokām.

Lai apzīmētu ieroci, kura šāviens atstātu pulvera pēdas. Veids lieto vārdu <rgun», kas nozīmē — pistole, bet nelieto vārdu «■rifle», kas nozīmē — šautene. Viņš pat atkārto šo vārdu, kad kāds žurnālists vēlreiz jautā, vai Veids nav gribējis teikt «rifle».

Pie Osvalda patiesi atrada pistoli, kad viņu arestēja policija. Ar pistoli, liekas, viņš nogalināja policistu Tipitu — ar to izskaidrojams, kāpēc uz viņa rokām bija pulveris. Bet kāpēc pulvera pēdu nebija uz vaigiem, ja viņš nesen bija lietojis šauteni?

Pēc oficiālās versijas, Osvalds atradies viens pats noliktavas sestajā stāvā, kad pārējie strādnieki izgājuši uz ielas vērot korteža virzīšanos. Taču uzņēmumā, ko izdarījis uz ielas kāds kinoamatieris, skaidri redzami divi silueti noliktavas telpās, kas atrodas sestajā stāvā.[3]

Ja tie ir slepkavu silueti, tas nozīmē, ka Osvaldam bijis līdzdalībnieks, ja tie ir noliktavas strādnieki, tas liecina par Osvalda alibi. Tādā gadījumā Osvalds nebūtu paspējis pulksten 12 un 20 minūtēs ieiet istabā, no kuras šauts. Osvalds nevarēja dažās minūtēs sagatavoties šaušanai un ieturet maltīti, kuras paliekas (cā|a kauli un divas sodas ūdens pudeles) vēlāk tika atrastas.

Starp citu, nav zināms, vai pēc Osvalda arestēšanas tika izmeklēts viņa kuņģa saturs. Tas būtu daudz ko palīdzējis noskaidrot.

Ievērību pelna vēl kāds dīvains apstāklis. Līdzās vistas kauliem un tukšajām pudelēm policija atrada tukšu cigarešu paciņu, kaut gan Osvalds nav smēķētājs. Viņš «dusmojās katrreiz, kad viņa sieva aizsmēķēja cigareti» («Time», 6. decembris).

Saskaņā ar oficiālo versiju policija atradusi Osvaldu bufetē otrajā stāvā. Viņš stāvējis pie bezalkoholisko dzērienu bufetes ar koka-kolas pudeli rokā. Viņu tur atradis policijas motociklists, kas te ieradies tūlīt pēc šāviena.

Noliktavas pārzinis Rojs Truli liecina, ka policijas motociklists ienācis šaja mājā tūlīt pēc šāviena. Pēc dažām sekundēm viņš kopā ar pārzini ieradies bufetē, kur jau bijis Osvalds ar koka-kolas pudeli roka. Ja pieņem, ka Osvalds ir slepkava, tas zibens ātrumā paspējis atlekt nost no loga, no kura šāvis, aizskriet uz pretējo milzīgās ēkas pusi, kur atrodas kāpnes, noslēpt šauteni kastē, noskriet lejā pa kāpnēm četrus stāvus, ieiet bufetē, iemest automātā monētu un attaisīt pudeli. Pie tam ne policists, ne Truli nav manījuši, ka Osvalds atgādinātu cilvēku, kas aizkusis no ātras skriešanas.

Laikraksts «New York Herald Tribune» 25. novembrī ziņo, — misteram Truli Osvalda atrašanās grāmatu noliktavā nav radījusi nekādas aizdomas. Bet, tiklīdz viņš pazudis, «es pasteidzos par to ziņot», teica pārzinis. Tātad vienīgais pierādījums bija tas, ka Osvalds izgājis no mājas. Bet vai nav dīvaini, ka Dallasas policija, konstatējusi, ka slepkava šāvis no grāmatu noliktavas, nav nolikusi sardzi pie šās ēkas durvīm?

Minūti pēc Osvalda aiziešanas Dallasas policija pa radio ziņo, ka «izbēdzis vīrietis, apmēram 5 pēdas 10 collas garš, 160—165 mārciņas smags». Apbrīnojama precizitāte, jo Osvalda garums ir 5 pēdas 10 collas, svars — 160 mārciņas.

Bet arī vēlāk, meklējot iedomāto slepkavu, policija demonstrē gan apbrīnojamas zināšanas, gan pilnīgu nevarību. Tādas galējības rada aizdomas.

Policija, zinādama Osvalda dzīvokļa adresi (tikai

dažas dienas pirms tam F1B to bija paziņojusi viņa dzīvokļa saimniece), nesūtīja aģentus uz viņa dzīvokli. Var domāt, ka viņam tīšām tika dota iespēja atgriezties mājās, pārģērbties, paņemt pistoli un atkal doties uz pilsētu, kur viņš arī noslepkavoja policistu Tipitu, kas it kā mēģinājis viņu aizturēt. Bet arī te rodas neizpratne par Dallasas pilsētas policijas noteikumu pārkāpšanu, jo tāda tipa automašīnā, ar kādu brauca Tipits, vajadzēja atrasties nevis vienam, bet diviem policistiem.

Neviļus rodas doma, ka Tipits pazinis Osvaldu, citādi tas nebūtu viņu pamanījis pēc policijas sniegtajām pazīmēm: Dallasā taču ir daudz cilvēku ar tādu augumu un svaru. Te interesi rada ari tas, ka Tipits labi pazīst Džeku Rubiju. Rubija māsa, misis Granta, izpļāpājusi reportieriem, ka bijušais Čikāgas gangsteris un Dallasas policists dzīvojuši kā brāļi. Ne mazāku neizpratni radīja arī citi «pierādījumi», ko atkārtoja Dallasas policija.

Nepamatotie pierādījumi, uz kuriem dibinājās apvainojums, radīja apjukumu pat tajos, kas bija vienis pratis ar oficiālo policijas versiju. Nav nejaušība, ka viņiem, aizstāvot policijas varas iestādes, katru reizi vajadzēja apelēt pie tām ar kaut kādiem «neapgāžamiem pierādījumiem». Taču, kad 23. novembri prokurors Henrijs Veids preses konferencē ziņoja, ka esot minējis «izsmeļošus pierādījumus», «Associated Press» korespondents Pegijs Simpsons skeptiski piebilda, ka prokurors esot gan «minējis vairāk sīkumu nekā agrāk», taču «neesot izdarījis nekādu jaunu atklājumu».

Ieslodzījuši Osvaldu cietumā, Dallasas policijas varas orgāni pārtrauca jebkuru tālāku izmeklēšanu, lai noskaidrotu iespējamos Kenedija slepkavības līdzdalībniekus un organizatorus.

Ne tikai visa Amerika, bet arī visa pasaule nepacietīgi gaidīja tiesas procesu, kurā tiesātu iespējamo ASV prezidenta Džona F. Kenedija slepkavu. Visi saprata, ka tiesa var atklāties daudz svarīgu sīkumu, kas palīdzētu atrast īstos vaininiekus valsts prezidenta traģiskajā bojā ejā un pie tam tajās dienās, kad prezidents tik pārliecināti bija sācis gatavoties vēlēšanām.

Tomēr process nevienu nepārliecināja. Un notika kaut kas neizprotams: 24. novembri, kad Osvaldu pārveda no viena cietuma uz otru, «jupiteru» spilgtā gaismā (visa šī procedūra bija pieslēgta televīzijai), pagrūžot nost policijas sardzi, naktslokāla īpašnieks Džeks Ru-bijs ar pistoli nošāva Osvaldu.

Dažiem bija «jānovāc» Osvalds, dažiem bija jābaidās no tiesas procesa, kurā varētu atklāties patiesība. Kādas aizdomas un minējumi gan netika izteikti! Vieni bija pārliecināti, ka Kenediju nogalinājis Osvalds. Otri uzskatīja viņu par slepkavības līdzdalībnieku, kas pats tomēr nav šāvis. Trešie apgalvoja, ka viņš ir tikai īsto prezidenta slepkavu upuris.

Grūti konstatēt patiesību. Pēc mūsu domām, tai visai tuvu bijis laikraksta «New York Times» redaktors Turners Katledžs, kas 1963. gada 27. novembrī publicēja rakstu, kurā atzina, ka avīze vienā no virsrakstiem kļūdījusies, kategoriski nosaukdama Osvaldu par «prezidenta slepkavu».

Taču kā gan varēja notikt Osvalda noslepkavošana?

Tā ir jauna mīkla Dallasas policijas rīcība. Kā Džeks Rubijs ar ieroci varēja iekļūt rūpīgi apsargātajās Dallasas policijas pārvaldes telpās?

Laikam vislabāko un precīzāko atbildi uz šo jautājumu devis viens no pilsētas policijas virsniekiem, ar pseidonīmu «Bills X». Korespondents tā atstāsta šo sarunu:

«Jautājums. Pastāstiet par Rubiju!

Atbilde. Jūs zināt gandrīz tikpat daudz, cik es.

Jautājums. Vai viņš bijis ziņu pienesējs policijai?

Atbilde. Jā, brīvajā laikā.

Jautājums. Kāpēc viņam ļauts atrasties policijas telpas tad, kad Osvalds lika pārvietots?

Atbilde. Mēs bijām paraduši viņu bieži tur redzēt. Mēs ar viņu spēlējām domino un kārtis. Bez tam tur atradās apmēram 60 cilvēku — reportieru, fotogrāfu, tehniķu, F1B aģentu. Viens cilvēks vairāk vai mazāk — tam nebija nekādas nozīmes.

Jautājums. Vai jūs tomēr nepārsteidza viņa klātbūtne?

Atbilde. Nē. Viņš tur atradās — un viss . . .

Jautājums. Kāpēc, pēc jusu domām, viņš nogalināja Osvaldu?

Atbilde. Viņam, protams, bija kāds iemesls.

Jautājums. Viņš apgalvo, ka iemesls bijis patriotisms.

Atbilde. Viss atkarīgs no tā, ko jūs saprotat ar vārdu «patriotisms». Patriotisms nozīmē daudz ko, piemēram, savas ādas glābšanu.

Jautājums. Riskējot nokļūt uz elektriskā krēsla?

Atbilde. Tā ir kauliņu spēle: divkāršs laimests vai arī nekas. Ar laba advokāta palīdzību iespējams izglābties.»

Prāva Dallasā

Kaut gan prāvai bija svarīga nozīme, jo tajā bija jānoskaidro ASV prezidenta noslepkavošanas detaļas, Džeka Rubija lietu izskatīja nevis federālajā tiesā, bet Dallasas štata apgabaltiesā.

Lai būtu skaidrs, kā norisinājās prāva Dallasā, daži vārdi jāsaka par tiesu sistēmas un tiesvedības īpatnībām Amerikas Savienotajās Valstīs.

Amerikas tiesu sistēmas struktūra ir visai sarežģīta.

Buržuāziskie zinātnieki visādi cildina demokrātiskos principus, uz kuriem dibinās ASV tiesu orgānu darbība. Tiek plaši daudzināta tiesas «neatkarība», apsūdzētāja tiesības uz aizstāvību, uz tiesas sprieduma vai lēmuma pārsūdzēšanu, zvērināto piesēdētāju piedalīšanās lietu izskatīšanā.

Patiesībā tiesneši un prokurori štatos visbiežāk ir atkarīgi no vienas vai otras partijas barvežiem, no bosiem, kuri jo cieši saistīti ar gangsteru bandām un zaņķu turētājiem.

Amerikas tiesneši, prokurori un policijas ierēdņi — par šādiem Faktiem ne vienu vien reizi ziņojusi amerikāņu prese — nereti saņem kukuļus par iecietīgu izturēšanos pret dažādām bandām, spēļu namu un bukmeikeru kantoru īpašniekiem.

Saskaņā ar konstitūciju Amerikas Savienotajās Valstīs ir federācija, un valstī it kā līdzās pastāv divi tiesu sistēmu tipi: federālā tiesu sistēma un atsevišķu štatu (to patlaban ir 50) tiesu sistēma. Viens no šiem štatiem ir Teksasa. Federālajām tiesām, kuru tiesnešus ar senāta piekrišanu ieceļ ASV prezidents, kompetence formāli ir visai ierobežota, un to pirmām kārtām nosaka ASV konstitūcija. Federācijās tiesu vara attiecas tikai uz lietām, kuras tiek ierosinātas, pamatojoties uz ASV konstitūciju, likumiem un noslēgtajiem līgumiem. Federālās tiesas bez tam izšķir strīdus starp štatiem, kā arī strīdus starp štata un cita štata pilsoņiem, starp štatu un vēstniekiem un konsuliem — tādas ir lietas, kas saskaņā ar konstitūciju iztiesājamas federālajās tiesās. Taču pretēji konstitūcijai federālās tiesas faktiski izskata plašu krimināllietu grupu. Te ir minami tādi noziegumi kā sazvērestība, graujoša darbība, nodevība, necieņa pret federālo tiesu utt. Noziegumus, kas pastrādāti pret atsevišķiem pilsoņiem, ar mantu saistītus un citus vispārkriminālus noziegumus federālās tiesas izskata tikai tad, ja tie izdarīti Kolumbijas novadā vai cilās federālajās teritorijās vai arī uz ASV kuģiem.

Krimināllietu lielum lielo daļu iztiesā saskaņā ar tā štata likumiem, kura teritorijā noziegums pastrādāts. Federālā tiesa nedrīkst šādas lietas pieņemt izskatīšanai kā pirmās instances tiesa.

Taisnība gan, gandrīz jebkuru krimināllietu var no štata tiesas nodot ASV Augstākajai tiesai, ja ir saņemta apsūdzētā vai viņa advokāta sūdzība, ka attiecīgā liela tādā vai citādā veidā skar ta saucamo «federālo jautājumu», t. i., ja ir pārkāpta kaut kāda ASV konstitūcijas noteikta garantija. Šāds pārkāpums var būt otrreizēja notiesāšana par tiesa jau agrāk izskatītu noziegumu vai personas neaizskaramības, dzīvokļa neaizskaramības vai citu konstitucionālu brīvību neievērošana bez tiesas sankcijas. Kaut gan štati krimināllietu izskatīšanā ir formāli patstāvīgi, var, nebaidoties kļūdīties, piekrist amerikāņu profesora L. Meijersa atzinumam, ka «ASV Augstākā tiesa . .. savās rokās tur visu sarežģīto tiesu mehānismu».

Sā tiesu mehānisma darbība sākas štatos. Tieši štati nosaka, kurai štata liesai lieta par noziegumu jaiz-skata, tie nosaka arī tiesāšanas kārtību štata tiesās, kaut gan tās pamati ir kopīgi visai valstij. Saskaņā ar

Teksasas štata likumiem lietas par slepkavībām iztiesā apgabaltiesas. Slepkavība ir noziegums, kas šaja štatā ir visai izplatīts. Par to liecina kaut vai tas fakts, ka laika no 1930. līdz 1961. gadam tikai par slepkavībām vien Teksasā ar nāvi sodīja 198 cilvēkus. Pie tam, kā tas vispār amerikāņu tiesās pieņemts, tiesa, izskatot lietu par slepkavību, interesējas vienīgi par diviem apstākļiem: vai slepkavības fakts ir pierādāms, un vai slepkavību izdarījusi persona, kas atbild par savu rīcību, t. i., vienkārši runājot, vai šī persona ir pie pilna prāta. Pastrādātā nozieguma motīvi tiesu gandrīz nemaz neinteresē.

Šādu tīri formālu virzienu pieņēma Rubija lietas izmeklēšana. Tiesai nebija daļas gar 1o, kāpēc Rubijs vai ar viņu saistītās personas bija ieinteresētas Li Osvalda novākšanā no ceļa.

Preses ziņojumi liecina par to, ka šāda tradīcija bija izdevīga zināmām aprindām. Ietekmīgi spēki Teksasā un ārpus tās robežām baidījās, ka prāvas gaita varētu uzpeldēt jaunas detaļas, kas parādītu Kenedija noslepkavošanas aizkulises. Viņi gribēja pavērst prāvu la, lai tiesa nodarbotos tikai ar Osvalda noslepkavošanu un iespējami mazāk pieskartos prezidenta noslepkavošanai.

«Visiem piecelties!» atskanēja sekretāra balss.

Nelielajā Daliasas apgabaltiesas zālē, kura bija reportieru un skatītāju pārpildīta, iestājās klusums. 1964. g. 17. februāri pulksten 10 no rīta tiesnesis Džo Brauns ievadīja, pēc amerikāņu preses izteiciena, pirms trim mēnešiem notikušās «drāmas pēdējo cēlienu». Tika tiesāts Džeks Rubijs, kas miljonu televīzijas skatītāju acu priekšā bija nogalinājis Lī Hārviju Osvaldu, kuru turēja aizdomās prezidenta Kenedija noslepkavošana.

Prāvas sakuma Rubijs par aizstāvi bija izraudzījies savu draugu advokātu Tomu Hovardu, kuram plaši sakari ar noziedznieku pasauli.

Taču drīz vien Rubijs no Toma Hovarda pakalpojumiem atteicās. Rubijam palīgā nāca Melvins Belijs — pirmā lieluma zvaigzne pie ASV juridiskā apvāršņa.

Pirmais, kas nāk prātā, dzirdot Melvina Belija vārdu,

ir viņa pasakainie ienākumi. Milzīgais nams Sanfrancisko, kurā atrodas Belija kantoris, ir nosaukts viņa vārdā ... Belijs ir viens no vislielākajiem Amerikas gigantiskās advokatūras industrijas speciālistiem. Viņu daudzina par «zaudējumu karali». Taču, nodarot zaudējumu vieniem, viņš, protams, gust lielu pe|ņu citiem. Sā mērķa sasniegšanai visi līdzekļi atzīstami par labiem. Ik reizes, kad Belijs vinnē prāvu, viņš paceļ virs savas savrupmājas pirātu karogu — galvaskausu ar sakrustotiem kauliem. Belijam bija palīgi — tādas amerikāņu advokatūras zvaigznes ka mums jau pazīstamais Toms Hovards un Džo Tonahils — abi no Tek-sasas, Sems Brodijs no Losandželosas un Maikls Levins no Čikāgas. Visu šo advokātu pakalpojumi maksā ārkārtīgi daudz.

Belija pretinieks tiesā bija apgabala prokurors Henrijs Veids, kas šaja amatā ir kopš 1951. gada.

Dallasā, kas noziedzības ziņā pārspēj pat Čikāgu, pilsētā, kur ieročus var īrēt, kur katrs otrais students ierodas lekcijās universitātē ar revolveri kabatā, prokurora amats nav no vieglajiem.

Līdzās spožajam «advokātu karalim» galvenais apsūdzētājs — Dallasas apgabala prokurors Veids it kā nobāl. Viņa vienīgais trumpis bija tas, ka viņš jau 13 gadus bijis prokurors, bet pirms tam 4 gadus — FIB aģents. Viņš bija iemantojis tāda cilvēka reputāciju, no kura rokām retam noziedzniekam izdodas izslīdēt.

Savas prokurora prakses laikā Henrijs Veids 24 reizes pieprasīja nāves sodu apsūdzētajiem un 23 gadījumos saņēma zvērināto piesēdētāju piekrišanu nāves soda piespriešanai. Vienu reizi tiesa neievēroja Veida prasību piespriest nāves sodu, bet aprobežojās ar mūža ieslodzījumu cietumā. Apgabala prokurors jau рос dažam stundām kopš Osvalda apcietināšanas paziņoja, ka Osvalds būšot divdesmit ceturtais. Bet tagad, pēc viņa domām, par divdesmit ceturto bija jākļūst viņa paziņam Džekam Rubijam.

Vecais tiesnesis Džo Brauns, kura konta ir 30 tūkstošu iztiesātu krimināllietu, ir jebkādu lieku ceremoniju pretinieks. Sai sakarā ar viņu noticis ne mazums kuriozu gadījumu. Tā, piemēram, reiz pie tiesneša atveda kādu nēģeri, kas it ka draudējis kādam baltajam.

— Ko jus, tiesnesi, būtu darījis šādā gadījumā? — viņam vaicāja apsūdzētājs.

Džo Brauns, ilgi nedomājot, atbildēja:

— Es būtu viņu uz vietas nošāvis.

Apsūdzētais Džeks Rubijs visu mūžu bija nodarbojies ar sīkām tumšām mahinācijām. Šis pusbiznesmens un puskriminalists lepojas ar to, ka jau 9 gadu vecumā atklājis «biznesa noslēpumu» — pirkt vairumā, bet pārdot mazumā. Viņa karjera, kas bija sākusies ar teatra un futbola sacīkšu biļešu plašu spekulāciju, viņu padarīja par liela Čikāgas noziedznieku sindikāta locekli. Beidzot Rubijs «bija ticis uz zaļa zara» — kļuvis par otras šķiras naktsklubu īpašnieku Dallasā.

Rubija labklājība bija pilnīgi atkarīga no policijas orgānu labvēlības. To zinot, viņš tīri labi ar tiem satika un jutās policijas iestādēs kā savās mājās. Viņš maksāja policistiem 7 dolārus par naktsdežūru «Karuseli», ziemsvētkos cienāja tos ar viskiju, pārdeva alu ar atlaidi, bet prokurora palīgam Bilijam Aleksanderam uzdāvināja ieejas biļeti, kas viņam deva iespeju jebkura laika noskatīties striptīzu.

Rodas vel viens jautājums — kā Džekam Rubijam, ievērojot viņa visai ierobežotos finansu līdzekļus, izdevās nolīgt tik dārgus advokātus?

Dallasas naktslokālu «Karuselis» un «Begass» īpašnieks pie trūcīgiem ļaudīm nepieder: pēc amerikāņu preses ziņām, viņa kapitāls ir .40—40 tūkstošu dolāru liels. Taču apmēram 70 advokātu (līdz ar palīgiem to skaits ir tiešām tik liels) algošanai Rubijam ar paša līdzekļiem nepietiktu. Viņa radinieki, būdami materiāli maz nodrošināti, nespēja viņam palīdzēt. Viens no Rubija brāļiem, kas dzīvo Dallasā, remontē mazgājamās mašīnas, otrs dzīvo Čikāgā un apgadā ar precēm puķu veikalus, trešais strādā ķīmiskā tīrītavā Detroitā. Viņa māsai pieder neliels kabarejs.

«Associated Press» aģentūras korespondents rakstīja, ka Rubija aizstāvēšana izmaksā vairāk nekā 100 tūkstošus dolāru.

«Bez juridiskiem pakalpojumiem,» izteicās Melvins

Belijs, «daudz naudas prasa dažādi izbraukumi, telefona sarunas un izmeklēšana.» Turklāt Rubija advokāti paziņoja, ka ir gatavi iemaksāt drošības naudu — 100 tūkstošu dolāru, lai atbrīvotu savu aizstāvamo no ieslodzījuma.

Kad Melvinam Belijam jautāja, kurš tad šo summu sagādās, tas atbildēja:

— Esmu dzirdējis, ka Rubija tuvinieki taisās pārdot viņam piederošos divus klubus Dallasā. Bez tam saņemti ziedojumi no apmēram 400 cilvēkiem ...

Kas tad īsti ir šie ziedotāji? Amerikāņu sabiedrībai viņu vārdi nav zināmi. Belijs atteicās atbildēt uz šo jautājumu. Sī noslēpuma atklāšana droši vien dotu zināmu skaidrību par dažiem tumšiem Dallasas traģēdijas apstākļiem.

Taču, lai vai kādi bulu naudas ziedojumu avoti, advokāti pārliecinoši pierādījuši, ka viņiem par neko naudu nemaksā.

Vēl pirms prāvas sākuma advokāti mēģināja pārcelt prāvu uz kādu citu Teksasas pilsētu. Viņi apgalvoja, ka faktiski tiesā pašu Dallasas pilsētu un tāpēc šai pilsētā nav iespējama objektīva Rubija tiesāšana. Lai to pierādītu, aizstāvji ierosināja izsaukt tiesā 176 lieciniekus, kuri varētu apstiprināt, ka Dallasā Rubija taisnīga tiesāšana neesot iespējama. Liecinieku nopratināšana būtu prasījusi ārkārtīgi daudz dārgā laika.

Melvins Belijs mēģināja arī citādi novilcināt prāvas sākumu. Viņš pieprasīja, lai prāvā nolasītu visus laikrakstu ziņojumus par Lī Osvalda nogalināšanu. Cik daudz menešu un varbūt pat gadu prasītu šāda procedūra!

Apgabala prokurors Henrijs Veids teica, ka neiebilst pret laikrakstu ziņojumu iekļaušanu prāvas materiālos, taču iebilst pret to, lai šos materiālus publiski nolasītu tiesas sēdēs. Tiesnesis Brauns piekrita prokuroram, jo visu šo materiālu nolasīšanai un ierakstīšanai protokolā, pēc viņa domām, «būtu vajadzīgi 25 gadi».

Tad aizstāvji izvirzīja versiju par Rubija nepieskaitāmību un pieprasīja psihiatrisku tiesas ekspertīzi. «Karuseļa» īpašnieka dzīvē bijušas dažādas nelaimes, starp tām arī divi nopietni galvas ievainojumi kauties

ņos, četras reizes viņš slimojis ar venēriskām slimībām, trīs reizes — ar nervu šoku. Та vismaz apgalvo doktors Rojs Safers no Jēlas universitātes. Viņu advokāti bija nosūtījuši pie ieslodzītā Dallasas apgabala cietumā, un viņš bez īpašas izmeklēšanas konstatēja «smadzeņu fizisku bojājumu, kas radīja psihomotorisku epilepsiju». «Psihomotoriskie epileptiķi», apgalvo Safers, varot pastrādāt noziegumu stāvoklī, kad viņi savu rīcību neapzinās un to pēc tam neatceras.

Advokāts Belijs, prasīdams, lai atzīst, ka Rubijs rīkojies «īslaicīgas prata aptumšošanās» stāvoklī, gribēja izmantot vienu visai būtisku pantu Teksasas likumos: ja tiesa atzītu, ka nozieguma pastrādāšanas brīdī slepkava bijis nepieskaitāms, viņu elektriskā krēsla vietā gaidītu parasta psihiatriska slimnīca Teksasas štatā.

Interesanti atzīmēt, ka izmeklēšanas sākotnējā stadijā šis gangsteru miesassargs apgalvoja pretējo: Rubijs esot ķēries pie pistoles aiz cēliem patriotiskiem motīviem, — gribēdams atriebt prezidenta noslepkavošanu.

Rubija māsa, Ieva Granta, žēlabaini stāstīja, ka Rubija iedzimtā vājība ir pārmērīga mīlestība uz Amerikas prezidentiem. Pats Rubijs apgalvoja, ka nogalinājis Osvaldu tāpēc, ka bija zaudējis līdzsvaru sakarā ar liktenīgo atentātu pret prezidentu Kenediju.

Psihiatrs Bronbergs, kuru advokāti bija izsaukuši no Ņujorkas, tā formulēja Rubija jūtas pret prezidentu Kenediju: «...Tās zemapziņā tuvojās mīlestībai, kura pārspēj nacionālu cieņu pret dižo cilvēku.» Tādējādi Rubijs, trešās šķiras naktskrodziņa īpašnieks, pašu cilvēks gangsteru pasaulē, cilvēks, kuram morāle ne tuvu nav nevainojama, izrādījies par patriotu un prezidenta cienītāju. Kāds no Rubija draugiem izteicies, ka Rubijs mīlējis tikai prezidentu portretus uz dolāru kre-dītzīmēm.

— Vai tad Rubijs ir patriots? — kāds korespondents jautāja dažiem gangstera «kolēģiem» un draugiem.

— Ko vēl ne, — atbildēja Džeks Kellijs, kas pazina Rubiju kopš 1944. gada.

— Šis «patriots», — paziņoja viņš «United Press

International» korespondentam, — kara laikā staigāja apkart ar viltotu klausāmo aparātu, lai izvairītos no iesaukšanas aktīvajā armijā. Es nekādi nevaru iedomāties, ka Rubijs butu spējīgs izdarīt slepkavību aiz patriotisma jūtām. Par naudu viņš to gan varētu izdarīt.

Advokāti bija Rubiju labi samācījuši. Tiesas sēžu starpbrīžos viņš, sarunādamies ar reportieriem, tēloja ne vien patriotu («Esmu vairāk nekā simtprocentīgs amerikānis»), bet ari cilvēku, kuram «visi pieci nav mājās». Viņš šad un lad nobirdināja pa asarai un murmināja vienu un to pašu iemācītu frāzi: «Tas nolicis bez tīša nodoma. Es pat neesmu pārliecināts, ka tieši es to esmu izdarījis.»

Kaut gan advokātu paziņojumi par Rubija nepieskaitāmību bijuši nepamatoti, tiesa nolēma pārbaudīt apsūdzētā veselības stāvokli. Vairākas dienas no vietas pieredzējuši eksperti psihiatri rūpīgi izmeklēja simu-lantu un, dabiski, nevarēja konstatēt nekādas novirzes no normas.

Prāva sākās 1964. gada 17. februārī. Apstākļi, kuros tā norisinājās, bija visai neparasti.

... Skatītāji zāle saņēma no Rubija autogrāfus.

.. . Klusumu tiesas zālē šad tad pārtrauca advokātu histēriski izsaucieni.

.. . Cits aiz cita, rokas virs galvas pacēluši, sēžu zālē nāca iekšā cilvēki. Šerifa palīgi, stāvēdami pie ieejas, pārmeklēja visus, iemetot acis pat dāmu frizūras. Taču, neraugoties uz šiem drošības pasākumiem, kāds Dēvids Glass pašā pirmajā prāvas dienā iekļuva tiesas zālē ar automātisku pistoli kabatā.

Dallasas prāvu amerikāņu prese ne jau velti iesauca par «bedlemu», t. i., jucekli.

Pašas pirmās dienas parādīja, ka advokāts Belijs un viņa rokaspuiši nebūt netaisās atteikties no novilcināšanas taktikas. Tā, piemēram, vairāk пека divas nedēļas tiesa no 900 potenciāliem zvērinātiem piesēdētājiem atlasīja 12 piesēdētājus. Normālos apstākļos šada procedūra neprasa vairāk par vienu divām dienam.

Saskaņā ar Teksasas likumiem nozieguma aculiecinieks nevar būt par piesēdētāju. To arī nolēma izmantot advokāti. Viņi sāka attiecināt terminu «aculiecinieks» uz visiem, kuri pa televīziju noskatījās, kā Rubijs nogalināja Lī Osvaldu. Bet šo pārraidi taču redzēja praktiski visi valsts iedzīvotāji. Radiokompanijai «Columbia Roadcasting Sistem» pārstāvis aprēķināja, ka trīs lielas televīzijas kompānijas kādas 15—20 reizes pārraidīja slepkavības ainu, izmantojot slepkavības laikā uzņemtos kinokadrus. Tika izmantoti arī daudzi citi argumenti nevēlamu zvērināto piesēdētāju kandidātu noraidīšanai.

Zvērināto atlases laikā Rubija aizstāvji lietoja anti-komunisma ieročus.

Kad apsprieda Perkinsa kandidatūru, advokāts Džo Tonabils jautāja: «Vai jūs nedomājat, ka īstam teksa-sietim neklājas būt par locekli pirmajā Amerikas zvērināto tiesā, kas piespriedīs nāves sodu cilvēkam par komunista noslepkavošanu?»

Izvirzot šo demagoģisko jautājumu, Tonahils tīšuprāt ignorēja apstākli, ka Osvalds nekad nebija bijis komunists. Savās interesēs izmantodami tiesības noraidīt kandidatūras, «nepaskaidrojot iemeslus», advokāti noraidīja, piemēram, nēģerietes R. Alienas kandidatūru. Advokāts Tonahils šo savu rīcību motivēja ar to, ka viņš atzīstot par «nevēlamu, lai zvērināto vidū būtu nēģeris vai kādas citas mazākumtautības pārstāvis».

Kad bija jāizraugās divi pēdējie zvērinātie, advokāti atkal laida darbā versiju, ka Rubijs, šaujot uz Osvaldu, bijis «nepieskaitāms». Pēc viņu prasības tika no jauna noteikta apsūdzētā medicīniska izmeklēšana, kaut gan visas iepriekšējās izmeklēšanas bija parādījušas, ka Rubijam nav «nekādu organisku psihes» traucējumu.

Beidzot tikai 3. martā no 162 kandidātiem tika atlasīti nepieciešamie 12 zvērinātie piesēdētāji. Izraudzītos zvērinātos piesēdētājus pilnīgi izolēja no ārpasaules. Visas grāmatas un vēstules, žurnālus un laikrakstus, ko viņi saņēma, iepriekš kontrolēja. No laikrakstiem un žurnāliem izgrieza visus materiālus, kas tieši vai netieši attiecās uz Džeka Rubija prāvu, piesēdētājiem nejāva iepazīties ar informāciju, kas bija veltīta Vorena speciālās komisijas darbībai.

Rītos šie 12 cilvēki stingra apsardzībā devās uz apgabaltiesas ēku, bet vakaros viņus atkal vadīja atpakaļ uz pilsētas cietumu.

Šādus pasākumus varas orgāni veica ar ieganstu, lai piesēdētāju atzinumus neietekmētu «ārējie notikumi».

Pec tam kad divu nedēļu laikā tika izraudzīti zvērinātie piesēdētāji, tiesa varēja staties pie lietas izskatīšanas. Taču aizstāvji turpināja savu obstrukcionisma taktiku. Viņi atkal izvirzīja prasību pārcelt lietas izskatīšanu uz citu pilsētu, lai nodrošinātu «objektīvu» liesas spriešanu. Tiesnesis Brauns šo prasību noraidīja un atņēma aizstāvjiem tiesības šādu prasību turpmāk izvirzīt.

Visumā advokātu rīcību diez vai var novērtēt citādi ka mēģinājumu izjaukt ievadīto prāvu. Rubija aizstāvji, piemēram, pēkšņi pieprasīja lietu izskatīt no jauna uz ta «pamata», ka sēžu zālē žurnālistiem bijis ierādīts vairāk vietu nekā publikai.

4. martā tiesa sāka apsūdzētā nopratināšanu. Uz jautājumu, vai viņš atzīst sevi par vainīgu Osvalda nogalināšanā, Rubijs atbildēja: «Neatzīstu.» Nu advokāti atkal laida darbā noraidīto versiju par Rubija «nepieskaitāmību» nozieguma pastrādāšanas brīdī. Viņi bez jebkāda pamata prasīja, lai apsūdzētajam atļautu atsaukties uz savu īslaicīgo «nepieskaitāmību», lai paskaidrotu savu rīcību. Si advokātu prasība bija tik nepārliecinoša, ka tiesa bija spiesta to noraidīt.

Tai pašā diena tiesa sāka apsūdzības liecinieku nopratināšanu. Trijās dienās tā nopratināja 20 cilvēku.

Interesantas liecības sniedza viens no lieciniekiem, kas bija kopā ar Rubiju tad, kad kļuva zināms par prezidenta Kenedija nogalināšanu. Liecinieks neesot manījis, ka Rubijs būtu kaut kā īpatnēji reaģējis uz šo vēsti. «Rubijs,» viņš paziņoja, «reaģēja kā visi pārējie.» Si liecība lieku reizi pierādīja, ka neatbilst patiesībai aizstāvja apgalvojumi, it kā Rubijs pēc Kenedija nogalināšanas esot bijis ārkārtīgi nomākts, bet Osvalda noslepkavošanas brīdī vispār zaudējis kontroli par savu rīcību.

Grevo — detektīvs, kas apsargāja Osvaldu, liecināja, ka dažas sekundes pēc šāviena Rubijs «joprojām turēja pirkstu uz revolvera nospiežamās mēlītes».

Nopratināšanas rezultāti vispirmām kārtām liecināja par to, ka, šaujot uz Osvaldu, Rubijs skaidri apzinājās, ko darīja. Pat vairāk, — no liecinieku liecībām var secināt, ka slepkavas rīcība bija iepriekš pārdomāta. Tā, piemēram, policists Dins liecināja, ka Rubijs bija izšķīries par Osvalda nogalināšanu divas dienas pirms slepkavības, kas notika miljonu televīzijas skatītāju acu priekšā. Par to lieciniekiem bija izteicies pats Rubijs.

Pēc aģentūras UPI domām, šī liecība tiesā atstāja «sprāgušas bumbas iespaidu».

Visai nozīmīga bija telegrāfa darbinieka Leina liecība, kas paziņoja, ka 3 minūtes pirms slepkavības Rubijs bijis «mierīgs un nosvērts». Policijas aģents I.eivelijs liecināja, ka, izšāvis uz Osvaldu, apsūdzētais te icis: «Tagad šim inaitam būs beigas.»

Pēc tam sākās 16 aizstāvības liecinieku pratināšana. Viņu liecībām bija jāapstiprina aizstāvju versija, ka Rubijs, kad viņš šāva uz Osvaldu, bija «nepieskaitāms». Jāatzimē, ka šai gadījumā aizstāvju sniegtajos pierādījumos galvenā loma bija advokāta miljonāra Hēlija sarunāto psihiatru liecībām. Kad eksperts sniedza savus paskaidrojumus, starp advokātiem un apsūdzības pārstāvjiem norisinājās asa vārdu apmaiņa, kas atgādināja īstu «psihisku karu». Baltimoras ārsts Gut-maēers, kas bija izmeklējis Rubiju 1963. gada decembrī, kategoriski paziņoja, ka apsūdzētais «neapzinās savu rīcību un tās sekas». Sis liecinieks gandrīz veselu dienu gari un plaši runāja vienīgi par to, kā nakts kabareja īpašnieks «epizodiski zaudē kontroli pār sevi».

Gutmačers pat mēģināja apgalvot, ka apsūdzētais esot «uz pašnāvības sliekšņa» un ka tāpēc viņš esot jāatbrīvo no kriminālatbildības. Krusteniskās nopratināšanas laika noskaidrojās, ka šīs liecības dibinājās galvenokārt uz to, ko lieciniekiem bija pastāstījis Rubijs pats un viņa māsa.

Tādā pašā gara liecināja arī Jēlas universitātes psihiatrs Sāfers. Pēc viņa vārdiem, apsūdzētais «ar savu rīcību spēj iznīcināt pats sevi un citus». Te jāpiebilst, ka Šafers pirmo reizi bija ieraudzījis kabareja īpašnieku tad, kad bija pagajis mēnesis kopš Osvalda nogalināšanas.

Ārsts Tolers no Teksasas medicīnas universitātes pakavējās galvenokārt pie «epilepsijas psihomotoriskās formas», kas esot konstatēta Rubijam.

Pēc liecinieku nopratināšanas aizstāvis Tonahils pieprasīja, lai tiesa attaisnotu Rubiju uz la «pamata», ka apsūdzētā vaina nav pierādīta. Tiesnesis noraidīja šo prasību.

Nākamajā tiesas sede prokurors un aizstāvji izvirzīja savus pretlieciniekus. Katrs no tiem atspēkoja liecības, ko bija devuši pretējās puses liecinieki.

Arī apsūdzības pārstāvis bija uzaicinājis tiesā psihiatrus. Ārsti psihiatri R. Stablfīlds, D. Holbruks, P. Kellavejs un E. Vokers liecināja, ka Rubijs «apzinās savu rīcību un tās sekas». Viņu minētie dati par elek-troencefalogrāfiskā un citu izmeklējumu rezultātiem pieradījuši, ka apsūdzētajam «nav organisku psihes traucējumu».

Doktors E. Vokers bez tam uzsvēra, ka «nepieskaitāmības stāvoklī» cilvēks «nespēj lielā ļaužu drūzmā izraudzīties dzīvu, kustīgu mērķi un tajā trāpīt».

Apsūdzības liecinieks — televīzijas stacijas priekšnieks inženieris M. Valkers pastāstīja, ka viņš atradies cietuma telpas laikā, kad tur bija jānogādā Lī Osvalds. Valkers paziņoja, ka Rubijs neilgi pirms izdarītas slepkavības divas reizes piegājis viņam klāt un jautājis: «Vai tad viņu vēl neatveda?»

Aizstāvji tūliņ mēģināja šo liecību apstrīdēt, paziņodami, ka apsūdzētais varējis interesēties arī par kādu citu personu. Aizstāvju izsauktais eksperts — Ņujorkas psihiatrs Bronbergs, kas, pēc Belija vārdiem, līdz tam brīdim bijis «paslēptuvē», nekā jauna nepateica.

Līdzīgi citiem ārstiem, kurus aizstāvji bija uzaicinājuši tiesā, viņš sīki runāja par «epilepsijas» un «psi-hopātiskās depresijas» parādībām, kas esot konstatētas Rubijam.

Krusteniskās nopratināšanas laika kļuva zināms, ka šis psihiatrs saņem no advokāta Belija kā «honorāru» 350 dolāru diena un ka, spriežot pec visam pazīmēm, viņš par dolāriem var dot jebkuras liecības.

Pārējie aizstāvības |>retiiecinieki neko būtisku nepastāstīja.

Visvairāk pārsteidza tas, ka lietas iztiesāšanas tempi sāka strauji pieaugt. Sākumā šie tempi bija ārkārtīgi gausi: divas nedējas, no 17. februāra līdz 3. martam, prasīja zvērināto atlase. Lietas izskatīšana faktiski ilga tikai nedēļu, no 4. līdz 11. martam. Tad, visiem par pārsteigumu, advokāts Belijs paziņoja: «Aizstāvji ir visu pateikuši, augsti godātais tiesneša kungs!» Tie, kas bija sabraukuši Dallasā un bija sagatavojušies maratonprāvai, bija vīlušies,

Aizstāvji nenopratināja 15 lieciniekus, ar kuriem viņi bija plātījušies. Viņi nenopratināja ari pašu Džeku Rubiju. Apsūdzētais šo 23 dienu laikā nebilda ne desmit vārdu. «Rubijs man gandrīz bija aizmirsies, kad klausījos prāvu. Domāju, ka prokurors un aizstāvji ari viņu ne visai bieži atcerējās,» teica kāda Dallasas iedzīvotāja.

Belijs, tāpat ka prokurors Veids, bija solījis «pārsteigumus» prāvas gaita. Taču tos neviens ta ari nesagaidīja. Izbrīnu izraisīja vienīgi prāvas sasteigtība.

18. martā prokuratūra uzaicināja zvērinātos piesēdētājus piespriest Džekam Rubijam nāves sodu uz elektriskā krēsla ne tikai par to, ka tas bija nogalinājis Lī Hārviju Osvaldu, bet arī par to, ka tas «ņirgājies par Amerikas tiesu orgānu darbību».

14. martā ap pusdienu zvērināto vecākais Maksis Kozijs iznāca no apspriežu istabas un pieklauvēja pie sēžu zāles durvīm.

«Esam pieņēmuši lēmumu,» viņš paziņoja.

Tiesnesis Brauns, ieņēmis vietu pie tiesnešu galda, teica: «Esmu gatavs noklausīties verdiktu šajā lietā ...» Viņš paskatījās uz zvērinātajiem un jautāja: «Vai jusu verdikts ir gatavs?» Daži piesēdētāji atbildēja apstiprinoši.

«Vai es to varu saņemt?» jautāja tiesnesis.

Tiesas izpildītājs pasniedza viņam papīrus. Tiesnesis Brauns pārspīlēti ātri nolasīja verdiktu, kura sastādīšanai zvērinātie bija patērējuši pavisam 139 minūtes: «Mēs, zvērinātie, atzīstam apsūdzēto par vainīgu slepkavībā ar noziedzīgu nolūku (tas tiek apliecināts apsūdzības rakstā) un nosakām soua mēru — nāvi.» Pacēluši rokas, 8 vīrieši un 4 sievietes vienprātīgi apliecināja savu atzinumu. Sprieduma pasludināšanas procedūra prasīja tikai 3 minūtes.

Speciāla apsardze triju cilvēku sastāvā nekavējoties izveda Rubiju no tiesas zāles.

Tagad sevišķi skaidri redzams, cik daudz pīiļu pielikts, lai prāvu pārvērstu par farsu.

Prāva nepalīdzēja atklāt patiesos Kenedija nogali nāšanas motīvus.

Laikraksts «New York Times» uzsvēra, ka prāvā vīlās visi tie, kuri bija cerējuši, ka liecinieki pastāstīs ko jaunu par Kenedija noslepkavošanas apstākļiem.

Šādas cerības tika izteiktas arī ārzemju presē, kaut gan tiesa ne vienu vien reizi uzsvēra, ka tā nedomā šaja prāvā pieskarties Kenedija noslepkavošanas apstākļiem.

Prāvas laikā visi. it kā savā starpā iepriekš sarunājuši, apgāja pašu galveno jautājumu: vai Rubijs rīkojās viens pats vai ari kāds vadīja katru viņa soli no prezidenta noslepkavošanas brīža līdz tam brīdim, kad pats Rubijs ar tieši mērķētu šāvienu Dallasas policijas pārvaldes pagrabtelpās nogalināja Li Osvaldu.

Tikai pēc sprieduma pasludināšanas prokurors Veids paziņoja, ka viņa personāls un F1B aģenti bija izdarījuši izmeklēšanu, lai konstatētu, vai pastāvējuši kādi sakari — personiski vai politiski — starp Osvaldu un Rubiju. Šādus sakarus, kā apliecināja Veids, konstatēt neizdevās.

Taču dažas oficiālas personas Dallasā, kā uzsver laikraksts «New York Times», joprojām uzskata, ka sakars starp Osvaldu un Rubiju esot pilnīgi iespējams.

Tūliņ pēc prāvas beigām apsūdzētais un viņa tuvinieki sāka aizstāvības spēku «pārgrupēšanu», lai pa-nāklu nāves sprieduma atcelšanu visās tiesu instancēs, to skaitā ari ASV Augstākajā tiesā.

Šo instanču ir visai daudz. Rubijs varēja apgabaltiesas spriedumu, kā tas noteikts Teksasas štatā, pārsūdzēt kriminālapelāciju tiesā, kas sastāv no trim ties-nēšiem. Formāli štata tiesu sistēmas ietvaros kriminal-apelāciju tiesas spriedums atzīstams par galīgu. Taču faktiski šās tiesas spriedums nepavisam vēl nav pēdējais. Apsūdzētajam ir tiesības griezties pie štata gubernatora ar lūgumu* viņu apžēlot, t. i., atcelt zvērināto piesēdētāju verdiktu un tiesas spriedumu vai mīkstināt sodu. Apžēlošanas lūgumu izskatīšanai pie gubernatora pastāv speciāls orgāns, kurā ietilpst gubernatora iecelta persona un štata augstāko tiesu orgānu pārstāvji. Kaut gan gubernatoram nav tiesību mīkstināt sodu slepkavības gadījumā, viņš drīkst uz zināmu laiku atlikt sprieduma izpildīšanu.

Ja štata robežās apsūdzētā lūgums netiek apmierināts, viņš drīkst iesniegt sūdzību ASV Augstākajā tiesa, atsaucoties uz formāliem likuma pārkāpumiem un tādējādi lietu novilcinot. Vairākkārtēja lietu izskatīšana un to pārcelšana no vienas liesas citā nav nekāds retums Amerikas Savienotajās Valstīs, pat tad, kad noziegums ir acīm redzams. Tā, piemēram, pateicoties advokātu juridiskajām mahinācijām, vairāk nekā 12 gadus ilga Kerila Cesmena lieta pēc tam, kad kāda no Kaiifornijas tiesām viņu bija notiesājusi uz nāvi par vairākiem smagiem noziegumiem.

Uz tādu pašu gausumu, varbūt pat uz lietas pilnīgu pārtraukšanu cerēja Džeka Rubija aizbildņi.

Vispirmām kārtām viņi tika vaļā no advokāta Belija, kas, pēc preses ziņām, bija paguvis kā honorāru saņemt 17 tūkstošus dolāru. Ka zināms, viņa versija par Rubija «nepieskaitāmību» slepkavības brīdī nebija gu-vusi tiesā nekādu atbalstu.

Belija vietā par Rubija aizstāvi tika sākuma pieaici nats advokāts P. Formens — Nacionālās aizstāvju asociācijas prezidents. Formens savā ilgajā advokatūras praksē bija aizstāvējis 700 apsūdzēto, kas bija pastrādājuši smagus noziegumus, un tikai vienam no viņa aizstāvamiem tika piespriests nāves sods.

Persijs Formens, uzņemdamies galvenā advokāta lomu, tāpat cerēja uz prāvu naudas summu. Lai celtu savu prestižu Rubija tuvinieku acīs, viņš paziņoja: «Advokāts, ka neapelē visās instancēs līdz pat Augstākajai tiesai, neizpilda savu pienākumu.» Taču pēc dažam dienām Persijs Formens atteicas no advokāta pienākumiem, jo viņam bija radušās «domstarpības ar Rubija ģimenes locekļiem».

Džeka Rubija tuvinieki sarunāja trešo advokātu. Šoreiz savus pakalpojumus piedāvāja Teksasas universitātes tieslietu profesors Huberts Vinstons Smits.

Smits paziņoja, ka viņš pieprasīšot uz nāvi notiesātā Rubija jaunu medicīnisku izmeklēšanu. Ja tiesnesis šo lūgumu noraidīs, tad advokāts pieprasīšot lietas atkārtotu iztiesāšanu.

Jūnijā Džeka Rubija tuvinieki salīga ceturto galveno advokātu. Šoreiz Rnbiju aizstāvēt apņēmās Kleitons Faulers — Dallasas advokātu asociācijas prezidents,

Faulers bija nodomājis būtiski grozīt aizstāvju taktiku. Līdz tam advokāti kategoriski prasīja jaunu oficiālu Rubija lietas izskatīšanu, jo tas pēc nāves soda pasludināšanas esot zaudējis prātu. Jaunais advokāts paziņoja, ka viņš iesniegšot augstākajā instancē apelāciju par tiesas sprieduma revidēšanu, jo prāvas laikā pieļauti likuma pārkāpumi. Pēc viņa domām, izskatīt jautājumu par to, vai Rubijs ir pie pilna prāta, patlaban esot «pāragri».

Rubija tuvinieku, viņa advokātu un slepeno aizbildņu pūles bija vērstas uz to, lai panāktu Dallasas prāvā pasludinātā nāves soda atcelšanu.

Džeka Rubija advokāti 1964. gada jūlija beigās vēlreiz mēģināja glābt savu aizstāvamo no elektriskā krēsla. Viņi pārsūdzēja spriedumu, motivējot ar to, ka lietas izskatīšanas procedūrā tiesa pieļāvusi 15 procesuālus pārkāpumus.

Vorena komisija

Tieši nedēļu pec Kenedija noslepkavošanas Dallasa Baltais nams nozīmēja komisiju prezidenta un Lt Osvalda nogalināšanas cēloņu izmeklēšanai.

Prezidenta Džonsona paziņojumā norādīts, ka šai speciālajai komisijai «jaiepazīstas ar visiem faktiem un apstākļiem, kam sakars ar nelaiķa Džona Kenedija noslepkavošanu un tai sekojošo prezidenta nogalināšanā apvainotā cilvēka nāvi un par rezultātiem jāziņo prezidentam, amerikāņu tautai un visai pasaulei».

Komisijai bija jāiesniedz ziņojums prezidentam, kas tad ari noteiktu, kad tas publicējams.

Zināms, ka ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs Eris Vorens sākumā atteicās vadīt speciālo Dallasas traģēdijas izmeklēšanas komisiju. Stāsta, ka Džonsons gandrīz ar varu piespiedis viņu pieņemt šo norīkojumu. Amerikāņu komentētājs M. Ceilds raksta, ka prezidents Džonsons esot uzrunājis Vorenu šādi: «Jus nēsājāt karavīra formu, vai ne? Bet, ja nu es lūgtu to atkal uzvilkt, jūs to uzvilktu, vai ne? Un tieši to es jums patlaban lūdzu.»

Prezidenta Džonsona izvēlei nebija gadījuma raksturs. Vorenam bija godīga un principiāla cilvēka reputācijā. Vorena piekrišana vadīt prezidenta speciālo komisiju «trako» vidu izraisīja jaunu niknuma uzliesmojumu. Viņi paziņoja, ka Vorens nevarot iesniegt «godīgu ziņojumu», jo viņa vadītā tiesa «izturas mīksti pret komunismu», lāču aiz šiem demagoģiskajiem spriedelējumiem bija redzamas bailes. Reakcija baidījās, ka tikai Vorena vadītās komisijas ziņojums nepa-vērtu aizkaru, kas sedz prezidenta Kencdija īstos slepkavas.

Bez Vorena komisijā ietilpa vēl seši cilvēki: divi senatori — demokrāts Ričards Rasols no Džordžijas štata un republikānis Džons Sērmens Kupers no Ken-tuki štata; divi kongresa pārstāvji — pārstāvju palātas demokrātu līdera palīgs Luiziānas štata deputāts Ileils Bogs un pārstāvju palātas loceklis, Mičiganas štata deputāts, republikānis Džeralds Fores; bijušais CIP priekšnieks Allens Dalless un bijušais ASV augstākais komisārs Vācijā, bet pēc tam prezidenta Kenedija padomnieks atbruņošanās jautājumos Džons Maklojs.

Kādi tad bija apsvērumi, kas pamudināja radīt speciālu komisiju Kenedija noslepkavošanas cēloņu un apstākļu noskaidrošanai?

Pirmkārt, ASV sabiedriskā doma bija uztraukta kopš pirmajām Kenedija noslepkavošanas dienām, jo Dalla-sas policija nesteidzās ar lietas izmeklēšanu un acīm redzami darīja to vienpusīgi, ignorējot, liet varbūt pat maskējot īstos slepkavas.

Otrkārt, izmeklēšanai bija vajadzīgs autoritatīvs organs, kura spriedumu uzklausītu amerikāņu tautas vairākums. Lūk, tieši tādēļ par komisijas priekšsēdētaju tika nozīmēts ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs Vorens.

Neapšaubāmi, ka bez šiem iemesliem komisijas izveidošanu diktēja ASV valdības vēlēšanās iegūt objektīvu ziņojumu. Līdz ziņojuma publicēšanas brīdim grūti bija paredzēt, vai las tiešām būs objektīvs vai ari taja krasi izpaudīsies autoru šķiriskums. Jo lietas izmeklēšanai bija ne tik daudz krimināli tiesiskā nozīme — noskaidrot personu vai personas, kas nospiedušas šautenes gaili, cik noskaidrot šī zvēriskā nozieguma iedvesmotājus.

Lai ari cik tas nebūtu paradoksāli, neskatoties uz to, ka ASV ir liels un plašs valsts aparāts, taja nav pastāvīga orgāna, kas valdībai spētu dot precīzu informāciju par tādu svarīgu nolikumu kā noziegums Dal-lasa. Par šīs pilsētas policiju jau bija teikts iepriekš. F1B ir varena un tehniski labi apgādāta organizācija, kas viegli atklāj ievērojamus noziegumus — aplaupīšanu, naudas viltošanu un pat slepkavības greizsirdības vai mantojuma dēļ. Bet vai FIB spējīgs dot patiesu vērtējumu politiskam notikumam? Bet tieši šāds notikums bija Kenedija noslepkavošana. FIB ir bēdīga slava kā organam, kas vilto pret ASV progresīvajiem darbiniekiem ierosinātās krimināllietas, kā orgānam, kura darbības galvenais virziens, ka atzīst šī biroja vadītājs P'. Hiīvers, ir antikomunisms.

Pirmā Vorena komisijas sēde notika 5. decembri. Sēdē tika apskatīti organizatoriski jautājumi, kā ari izstrādāta kārtība, ka komisijas locekļiem novērtēt Federālā izmeklēšanas biroja ziņojumu par Kenedija noslepkavošanas izmeklēšanas gaitas rezultātiem.

Vorens paziņoja, ka viņa vadītā komisija lugs kongresu piešķirt tai pilnvaras izsaukt lieciniekus.

Kongress šo prasību apmierināja, un 10. decembrī likumprojektu nosūtīja prezidentam parakstīšanai, kas to arī nekavējoties izdarīja.

Komisijā nopratināmām personām likums piešķīra tiesisko neaizskaramību. Tas nozīmēja, ka viņu liecības nevarēja izmantot, lai tiesas ceļa sauktu tos pie atbildības, ja vien viņu liecības netiktu atzītas par nepatiesām. Reizē ar to likums aizliedza lieciniekiem atteikties no liecību sniegšanas, pamatojoties uz konstitūcijas piekto labojumu^4.

Personas, kas pec komisijas uzaicinājuma neierastos, federālais tiesnesis varēja saukt pie atbildības par necienīgu izturēšanos pret tiesu.

Kamēr risināja jautājumu par komisijas tiesībām izsaukt lieciniekus un pieprasīt visus vajadzīgos dokumentus, FIB pasteidzās iesniegt komisijai savu ziņojumu.

Ņujorkas avīzes «Daily News» žurnālists Drjū Pīr-sons rakstīja, ka FIB direktors Edgars Hūvers gribējis pat nekavējoši publicēt šo ziņojumu. Tas atņemtu pašpaļāvību komisijai, kurai pēc būtības vajadzēja izmeklēt paša FIB darbību. Bez šaubām, FIB, tapat kā slepenais dienests, vainojams, ka netika novērsta prezidenta Kenedija noslepkavošana. Vorena komisijai bija arī jānoskaidro, kāpēc šie divi Dallasas resori savā starpā nesadarbojās, kā arī visi fakti, kas liecina par šo abu resoru darba efektivitātes trūkumu.

FIB nav pieradis, ka tā darbu pārbauda. Tas uzskata, ka viņam, kā valdības ietekmīgākajam resoram, labāk pašam izmeklēt un iedzīt bailes. No avīžu ziņojumiem k|uva skaidrs, ka FIB vai nu nebija izpildījis savas funkcijas Da 1 lasa, vai arī nebija palīdzējis slepenajam dienestam (starp šiem diviem resoriem jau sen valda nesaskaņas).

Traģisko notikumu gaitā, kas beidzās ar Kenedija noslepkavošanu, paliek neapstrīdams tāds fakts, ka FIB pratināja Lī Osvaldu pirms slepkavības, nepaziņojot par to slepenajam dienestam.

Acīm redzot, sapratis, cik tā rīcība nepievilcīga, FIB vispirms centās noslēpt faktu, ka tas vispār pratinājis Osvaldu, un lūdza pat Osvalda draugus neziņot presei, ka FIB aģenti tikušies ar Osvaldu.

Tagad kļuvis skaidrs, ka FIB jau sen novēroja Osvaldu. FIB aģenti divas reizes runājuši ar Rutu Peinu, kas palīdzējusi Osvalda sievai, kad tā bijusi stāvoklī, jo Osvalds lielāko tiesu nav bijis mājās.

No Peinas FIB uzzinājis, ka Osvalds strādā Teksa-sas skolas grāmatu krātuvē — iestādē, kas pieder štata vietējai varai un atrodas ēkā pie ceļa, pa kuru vienmēr uz Dallasu brauc augsti stāvošas personas. Tomēr FIB nenovēroja Osvaldu, kad prezidents Kenedijs brauca caur Dallasu, un nepaziņoja par viņu slepenajam dienestam, kas pārzināja prezidenta apsardzi.

Tādi ir daži no dīvainajiem faktiem, kas noskaidrojās Dallasas traģēdijas iepriekšējās izmeklēšanas gaiļa.

FIB ziņojumu komisija saņēma 10. decembri. Ziņojums sastāvēja no pieciem sējumiem un vairākiem lietišķiem pierādījumiem. Šajā ziņojumā par prezidenta Kenedija slepkavu bija atzīts Lī Hārvijs Osvalds. Tālāk ziņojumā teikts, ka starp Osvaldu un Džeku Rubiju nav bijis nekāda sakara.

Kaut ari prese sniedz ļoti daudz pierādījumu tam, ka viens cilvēks nevarēja izdarīt šo noziegumu, FIB vadītājs Hūvers neatlaidīgi atkārtoja vienu un to pašu: «Slepkava ir Osvalds, slepkava ir viens cilvēks.»

Tieslietu ministrija atteicās komentēt FIB ziņojumu, paziņojot, ka, pēc prezidenta Džonsona norādījuma, šis ziņojums nodots tieši komisijai.

Komisija lūdza atļauju ziņojumu nepublicēt līdz tam laikam, kamēr nebūs to izstudējusi un pieņēmusi attiecīgos lēmumus, ja tādus pieņemt «uzskatīs par vajadzīgiem».

Tieslietu ministrija paziņoja, ka FIB turpina izmeklēšanu un visus jaunos faktus paziņos Vorena komisijai.

Komisija, kura izmeklēja prezidenta Kenedija noslepkavošanas apstākļus, sadalījās sešās grupas.

Viena grupa pētīja Lī Osvalda darbību slepkavības dienā — 22. novembrī, otrā — Osvalda dzīves apstākļus, viņa uzskatus un psiholoģiju.

Osvalda dienesta laiku juras kājnieku korpusā un Padomju Savienības apmeklējumu izskatīja atsevišķi. So darbu veica trešā grupa.

Viņa noslepkavošanas apstākļi Dallasas policijas iecirknī ietilpa ceturtās grupas kompetencēs. Bet piektā grupa nodarbojās ar naktskluba īpašnieka Džeka Ru-bija lielu, kurš, iekļuvis policijas iecirknī, noslepkavoja Osvaldu.

Un, beidzot, sestā grupa pētīja prezidenta Kenedija aizsardzības sistēmu. Sai grupai bija jānoskaidro arī metodes, kādas lietoja slepenais dienests, Federālais izmeklēšanas birojs un Dallasas policija prezidenta apsardzībai, kā ari naidīgās kampaņas darbība Dallasā.

Neviļus radās jautājums — kura no grupām tad noskaidros, kas īsti bijis ieinteresēts Kenedija noslepkavošana?

Komisijas sekretariātam Lī Renkina vadībā bija uzdots izanalizēt daudzu orgānu darbību, kas piedalījās vietēja, štata un federālajā izmeklēšanā.

Sis sekretariāts, kas sastāvēja no 12 ievērojamiem advokātiem, necentās pats izdarīt parasto policejiska rakstura izmeklēšanu. Sekretariāts nopratināja lieei-niekus, studēja ziņojumus un, lai noskaidrotu to ticamību, salīdzināja tos citu ar citu. Katram sekretariāta darbiniekam vajadzēja izlasīt un izanalizēt apmēram 8000 lapas pušu dažādu dokumentu.

Tālāk sekretariāts centās noskaidrot, cik efektīvi dotajā gadījumā strādājis FIB un slepenais dienests.

Vispār komisija cerēja noskaidrot visus faktus. Tomēr tās uzdevums nav bijis,spriest tiesu par Lī Hār-viju Osvaldu.

Kopš ASV prezidenta Džona F. Kenedija zvēriskās noslepkavošanas Dallasā ir pagājis daudz mēnešu. Pa šo laiku ASV ir atklāts ne mazums noziegumu, noķerts ne viens vien noziedznieks, tomēr amerikāņu sabiedrībai vēl nav noteikti zināms, kas tad 1963. gada 22. novembrī izdarījis «gadsimta noziegumu».

Kā zināms, prezidents Lindons Džonsons paredzēja, ka speciālā komisija, kuru vadīja tiesnesis Vorens, izmeklēs lietu «ātri un rūpīgi». Bet tagad redzams, ka lietas izmeklēšana noritēja lēni. Speciālā komisija sākumā gatavojās iesniegt ziņojumu par izmeklēšanas gaitu pēc diviem mēnešiem, pēc tam — pēc pusgada, bet faktiski iesniedza tikai 1964. gada septembra beigās.

Pirmo prezidenta komisija nopratināja liecinieci — Lī Osvalda atraitni.

Pēc vīra nāves viņa ar abām meitām atradās «Hū-vera zēnu» apsardzībā piespiedu izolācijā vientuļā vielā. FIB aģenti neatļāva viņai satikties ne ar pazīstamiem, ne ar vīra radiniekiem un žurnālistiem.

Šajā laikā avīzes rakstīja, ka aģenti ar viņu «tērzē» veselām stundām. Acīm redzot, šīs «sarunas» deva vajadzīgos rezultātus. Negaidītas preses konferences laikā, kura tika pārraidīta pa televīziju. Marina Osvalda paziņoja, ka tagad viņa vairs nešauboties par sava vīra līdzdalību prezidenta nonāvēšanā. Tūlīt pēc tam avīzēs parādījās ziņojums, ka Marina parakstījusi izdevīgu kontraktu grāmatas izdošanai par viņas dzīvi ar «prezidenta slepkavu» un kinofilmas uzņemšanai par šo pašu tēmu.

Osvalda māte— Margareta Osvalda teica, ka viņas vedeklas paziņojums liecinot, ka viņa ļoti ilgi bijusi piespiedu vientulībā. Pēc mātes domām, «ilgstošu laiku tika pieliktas lielas pūles, lai Marina sāktu ticēt, ka LI vainojams slepkavībā».

Margareta Osvalda esot pārliecināta, ka prezidenta slepkavas atrodas brīvībā un ka viņas dēls ir tikai sazvērnieku upuris, kuri to pārvērta grēkāzī. Viņa neatlaidīgi apgalvoja, ka tai ir pietiekami daudz pierādījumu (viņa domāja dēla atstātās vēstules un citus papīrus), kuri pierāda, ka Lī Osvalds bija Centrālās izmeklēšanas pārvaldes aģents un ka viņš izpildīja atsevišķus Federālā izmeklēšanas biroja uzdevumus.

«Esmu pārliecināta, ka mans dēls ir iepriekš sagatavota inscenējuma upuris. Man ir vairāk pierādījumu tam, ka viņš bijis amerikāņu valdības aģents, nekā Dallasas policijai par to, ka viņš esot prezidenta K.e-nedija slepkava,» paziņoja Margareta Osvalda. Viņa izteica pārliecību, ka «viens no amerikāņu valdības orgāniem» sagatavojis šo «inscenējumu», par kura upuri kļuva viņas dēls un ka Džekam Rubijam bija «samaksāts», lai «piespiestu viņu klusēt».

Starp citu, par Osvalda sakariem ar FIB stāstīja arī Teksasas avīzes «Houston Post» korespondents Hod-kins. Un ne tikai viņš. Apgabala prokurora palīgs Dal-lasā — Viljams Aleksanders, kurš piedalījās Osvalda nopratināšanā, stāstīja, ka arestētajam piezīmju grāmatiņā atrasta Dallasas FIB aģenta Džo Ilosti mājas un darba telefona numurs, kā arī viņa mašīnas numurs. Tieši šaja mašīnā, pēc mātes izteiciena, Osvalds un Hosti divus mēnešus pirms slepkavības par kaut ko apspriedās.

Pēc Margaretas Osvaldas izteicieniem, viņai vajadzēja «izcīnīt īstu kauju», lai Vorena komisija to uzklausītu. Osvalda māte nosūtīja ne vienu vien telegrammu uz Vašingtonu, pieprasot, lai viņu uzaicina turp. Sarunājoties ar Fortvortas korespondentiem (Teksasas štats), viņa paziņoja, ka tai ir vairāki «trumpji». «Es pastāstīšu komisijai par dēla dzīvi, par savu dzīvi un par «trešo dzīvi», teica Margareta Osvalda, atsakoties paskaidrot, ko tā domā ar vārdiem «trešā dzīve».

— Lī Osvaldu atzina par vainīgu dažu stundu laikā bez tiesas un advokāta, — teica viņa, — varbūt arī

Lī Osvalds ir vainīgs, bet, kamēr nebūs pierādīta viņa vaina, viņu nevar uzskatīt par vainīgu, jo neviens to nav redzējis šaujot uz prezidentu. Visi pret viņu vērstie apvainojumi ir mazsvarīgi.

2. martā Amerikas lielākajā buržuāziskajā avīzē «New York Times» bija publicēta žurnāla «Minority of one» redaktora atklātā vēstule Vorenam. Si vēstule atspoguļoja to amerikāņu dziļu satraukumu, kuri norūpējušies par izmeklēšanas gailu.

«Reizē ar cilvēces lielākās daļas bēdām par prezidenta Kenedija nāvi,» teikts vēstulē, «daudzi cilvēki izjuta arī lielu satraukumu, vai tikai viņš nav gājis bojā tādēļ, ka ir bijis organizēts mēģinājums mainīt Savienoto Valstu politikas kursu. Vai mūsu nacionālās struktūras politiskajā un militārajā varā nav kāda iekšēja opozīcija, kas ar lodes palīdzību pacentās sasniegt savu mērķi un novāca izpildu varas vadītāju? Vai nevarētu būt tā, ka pastāv sazvērestība ne tikai pret Džona F. Kenedija personību, bet arī pret viņa centieniem izbeigt «auksto karu?»

Kad varbūtējo slepkavu nonāvēja, miljoni amerikāņu sāka jautāt — vai vispār kādreiz uzzinās patiesību par traģiskajam novembra dienām?

Vorena komisiju kritizēja dažādās formās. Pacēlās pat balsis par nepieciešamību radīt jaunu komisiju.

Sabiedrības pieaugošā neapmierinātība piespieda komisiju noklausīties Ņujorkas štata likumdošanas asamblejas bijušā locekļa, jaunā jurista Marka Leina liecību, kas personīgi «patstāvīgi» izmeklēja mīklainos Dallasas traģēdijas apstākļus.

Viņš paziņoja komisijai par apspriedi, kas bija notikusi 8 dienas pirms prezidenta noslepkavošanas Džeka Rubija naktsklubā.

Leins paziņoja, ka viņam zināms, ka Dallasas policists Tipits, kuru nošāva, kad tas centās apcietināt Osvaldu, ir viens no trim šīs apspriedes dalībniekiem.

Abi pārējie bija Ņujorkas iedzīvotāji. Viens no viņiem — Bernards Veismans, kas Dallasas avīzē Kenedija noslepkavošanas dienā ievietoja pret Kenediju vērstu paziņojumu, bet otra cilvēka vārdu viņš nenorādīja.

Leins teica, ka tā vārdu viņš būtu ar mieru paziņot Vorena komisijas slēgtā sēdē.

Komisijas priekšsēdētājs Vorens piekrita, un Leins sniedza liecību slēgtā sēdē.

Uz jautājumu, kāds ir bijis šīs apspriedes mērķis, Leins atbildēja: «Viņi tur apspriedās ilgāk par divām stundām.»

Vorens noraidīja Leina lugumu būt tiesā par Osvalda advokātu ar tiesībām nopratināt lieciniekus jautājumu krustugunīs, izvirzīt savus personīgos lieciniekus un ar tiesībām iepazīties ar komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem. Šo misiju — komisijas sēdes laikā pārstāvēt Osvalda intereses Vorens uzlika Amerikāņu juristu asociācijas prezidentam.

Dodot liecību, Leins aizstāvēja valdības organizācijām un Teksasas varas iestādēm pretēju versiju, pēc kuras, noslepkavojot Kenediju, Osvalds darbojies patstāvīgi. Viņš pierādīja, ka, runājot ar daudziem lieciniekiem, kas tajā dienā bijuši Dallasā pūlī, viņam izdevies noskaidrot, ka šauts esot no paugura, kas paceļas virs ceļa, bet ne no Teksasas skolas grāmatu glabātavas ēkas, kas atrodas uz ielas, pa kuru brauca prezidents.

Leins arī paziņoja, ka fotogrāfijas, kurās Osvalds redzams ar šauteni kreisajā rokā un pistoli pie labajiem sāniem, ir bijušas «noteikti viltotas» jau pirms ievietošanas žurnālos un avīzēs.

Viņš paziņoja, ka dažās fotogrāfijās redzama šautene ar teleskopisko mērķekli, bet citās — bez tā. Ne vienā, ne otrā gadījumā tas nav slepkavas ierocis, jo atšķirībā no itāliešu karabīnes, ar kuru, kā apgalvo Dallasas policisti, izdarīti šāvieni uz prezidentu Kenediju, šautenes spals stipri izliekts.

3. jūlijā Vorena komisija izsauca Leinu uz otru nopratināšanu. Leins, pamatojoties uz paša savāktajiem materiāliem, secināja, ka Lī Osvalds, kuru apvainoja prezidenta noslepkavošanā, faktiski nav slepkava. Kā vienu no šī slēdziena pamatojumiem Marks Leins uzskata pretrunīgās liecības par ieroci, no kura šauts uz prezidentu. Leins lūdza parādīt tam ieroci, ar kuru, pēc komisijas domām, ticis nošauts Kenedijs. Apskatījis to, viņš norādīja uz zīmi, kas liecina, ka komisijas rīcībā atrodas 6,5 milimetru itāliešu karabīne. Bet Dal-lasas policijas virsnieka liecībā atzīmēts, ka grāmatu noliktavā viņš atradis Li Osvaldam piederošu 7,65 milimetru vācu mauzeri. — Es uzskatu par neticamu, — teica Leins, — ka kvalificēts speciālists varētu sajaukt 7,65 milimetru vācu mauzeri ar 6,5 milimetru itāliešu karabīni.

18. jūnijā Vorena komisija beidza liecinieku un personu nopratināšanu, kuriem bijis kāds sakars ar traģiskajiem 1963. gada 22. novembra notikumiem. Ka pēdējo komisija uzaicināja Baltā nama slepenā dienesta priekšnieku Džeimsu Roilu.

Komisija bija noklausījusies 88 lieciniekus un ieguvusi liecības no 313 personām. 11 tūkstoši iespiestu lapas pušu — tāds ir komisijas darba rezultāts. Aģentūras «United Press» komentētājs Vandenbergs rakstīja, ka neviens, pat paši komisijas locekļi, kas izmeklēja Kencdija nonāvēšanas apstākļus, nezināja, kas notiks ar ziņojumu pēc tā iesniegšanas prezidentam. Spriežot pēc prezidentu komisiju darba pieredzes pagātnē, šīs komisijas slēdzieniem nebija juridiska spēka un tos nevarēja izmantot amerikāņu tiesā kā pierādījumu.

Pasaules presē tika izteikts daudz dažādu paredzējumu, kādi būs komisijas slēdzieni. Vai par prezidenta slepkavu tiks oficiāli nosaukts Lī Hārvijs Osvalds, kas darbojās patstāvīgi?

Ja tas tā, tad Vorena komisija apstiprinās tūlīt pēc slepkavības izteikto Dallasas policijas versiju. Kā zināms, «naida pilsētas» (tā sauc Dallasu) policija, pamatojoties uz samērā pretrunīgiem faktiem, apvainoja Osvaldu Kenedija noslepkavošanā. Tika izteikts ne mazums minējumu, kas bija pilnīgi pretēji versijai, ka Osvalds vainojams slepkavībā.

Vai Vorena komisijas ziņojums bija pēdējais vārds «prezidenta slepkavības lietā»? Ziņojumā ietverto secinājumu jau sen pareģoja ārzemju prese: ASV prezidentu nogalinājis maniaks, kuru savukārt nogalinājis «patriotiski» noskaņots amerikānis.

Tomēr, kā paziņoja aģentūras «United Press» korespondents, daudzi komisijas locekļi uzskatīja, ka «ir pāragri izdarīt līdzīgus secinājumus».

«Daži komisijas locekļi,» rakstīja šis korespondents, pamatojoties uz «komisijas pārstāvja» izteikumiem, «domā», ka viss tas (versija par to, ka prezidenta Ke-nedija nogalināšanu ir izplānojis un veicis Osvalds viens pats. — Aut.) nav pilnīgi pierādīts un tāpēc iespējams, ka komisijas galīgo ziņojumu nepieņems vienprātīgi...

«Komisijas locekļu vidū,» turpināja korespondents, «manāma zināma nevēlēšanās jau iepriekš izslēgt iespēju, ka turpmākā izmeklēšana var atklāt kaut ko tādu, kas liecinātu par Osvalda sakariem ar kādu personu vai vairākām personām.»

Tajā pašā laikā komisijas pārstāvji oficiāli paziņoja, ka ziņojums visus pārliecinās par sākotnējās versijas pareizību (ka Osvalds ir vainīgs slepkavībā un nav bijis saistīts ar aprindām, kas ir neapmierinātas ar Kenedija politiku).

Amerikāņu prese ziņo, ka tiklab Savienotajās Valstis, kā arī ārzemēs plaši izplatīta neticība oficiālajiem slepkavības apstākļu aprakstiem un Vorena komisijas izmeklēšanas rezultātiem.

Beidzot ziņojums bija gatavs.

1964. gada 24. septembra rītā pie Baltā nama piebrauca virkne melnu limuzīnu. Bija ieradušies Vorena komisijas locekļi.

Desmit mēnešus strādāja šī komisija, lai varētu prezidentam Džonsonam nodot biezu, tumši zilos vākos iesietu ziņojumu, kurā ietverts komisijas «autoritatīvais spriedums».

Prezidents Džonsons ar ziņojumu iepazinās līdz 27. septembrim. Svētdien, 27. septembri, Vorena komisijas ziņojumu publicēja.

Ziņojumā, kā jau bija paredzams, apstiprināts, ka prezidentu Kenediju nogalinājis bijušais jūras kājnieks LT Hārvijs Osvalds. Osvaldu savukārt nogalinājis Dal-lasas naktskluba īpašnieks Džeks Rubijs.

Komisijas locekļi nākuši pie slēdziena, ka Osvalds rīkojies «bez līdzdalībniekiem» un ka «neviens nav tam palīdzējis izplānot vai realizēt slepkavību». Komisija «nav ieguvusi pierādījumus tam, ka Osvalds vai Rubijs būtu bijuši kaut kadas iekšējas vai ārējas sazvērestības dalībnieki, kuras mērķis bijis novākt prezidentu Kenediju».

Lieki runāt par to, cik nepārliecinoši skan šis apgalvojums.

Komisija mēģināja no jauna analizēt augstāk minētos faktus, kas attiecināmi uz prezidenta Kenedija noslepkavošanas apstākļiem.

Ziņojumā atzīmēts, ka to liecinieku liecības, kas atradušies Kenedija automašīnas tuvumā, ir pretrunīgas. Vieni apgalvo, ka izdarīti divi šāvieni, citi — ka pieci vai pat seši. Tomēr komisija nākusi pie slēdziena, ka bijuši trīs šāvieni.

Pēc prezidenta līķa sekcijas ārsti izteica pieņēmumu, ka pirmā lode trāpījusi kaklā nedaudz pa labi no mugurkaula un iznākusi kakla priekšpusē. Ārsti uzskata, ka šis ievainojums nav bijis nāvīgs. Pieņem, ka šī pati lode pēc tam ievainojusi Teksasas štata gubernatoru Koneliju.

Ar otro šāvienu, kas sekoja apmēram 5 sekundes vēlāk, Kenediju ievainoja galvā. Ekspertīze konstatēja, ka lode iegājusi galvaskausa pakauša daļā un iznākusi galvaskausa labās puses sānos, atstādama dziļu vaļēju brūci. Sis ievainojums ir bijis nāvējošs. Eksperti izsaka pieņēmumu, ka lodes šķemba atsitusies pret automašīnas vēja aizsargstiklu, radot tajā plaisu, tomēr to ne-parsitot. Ziņojumā noraidīts pieņēmums, ka šāvieni nākuši no priekšpuses, bet ne no aizmugures. Tomēr komisija to kategoriski neapgalvo. Ziņojuma beigās atzīmēts, ka liela brūce galvā un brūce kaklā medicīniskajā slēdzienā pēc sekcijas aprakstītas tikai kā «iespējamas ložu izejas vietas». Tādējādi, pamatojoties uz brūču raksturu, eksperti neuzdrošinājās nešaubīgi apgalvot, no kuras puses šāvieni raidīti.

Tomēr Vorena komisija pievienojās daudzu aculiecinieku liecībām, kuri apgalvoja, ka šāvieni raidīti no grāmatu noliktavas ēkas sestā slāva loga. Pēc Dalla-sas iedzīvotāja Hovarda Brenana vārdiem, viņš redzē-jis šaja logā apmēram 30 gadus vecu kalsna auguma cilvēku, kurš tēmējis un izšāvis prezidenta automašīnas virzienā. Drīz policija pa radio pārraidīja aizdomās turētās personas aprakstu pēc Brenana izteikumiem. Pēc neilga laika mīklainā kārtā nogalināja Dallasas policistu Tipitu un daži liecinieki paziņoja, ka to ar revolveri nošāvis cilvēks, kurš līdzinās tai personai, ko aprakstīja Brenans.

Osvaldu arestēja, un sākumā pret to izvirzīja apvainojumu par policista Tipita nogalināšanu, bet vēlāk to apvainoja arī prezidenta Kenedija nāvē.

Ziņojumā minēts gluži pārsteidzošs fakts: Dallasas policijas kapteinis, kas galvenokārt bija pratinājis Osvaldu, «nebija izdarījis nekādas atzīmes un pratināšanas gaitā nebija veikti nekādi stenogrāfiski vai magnetofona pieraksti».

Kaut gan Vorena komisija faktiski atzina Dallasas policijas versiju, tā nevarēja nepasvītrot, ka Dallasas varas iestādes Osvalda lietā radījušas nenormālu atmosfēru. Pat pēc tam, kad Dallasas policija saņēma telefonisku brīdinājumu par to, ka gatavojas uzbrukums Osvaldam, tā neveica nekādus drošības pasākumus.

Kā zināms, pēc Kenedija noslepkavošanas reakcionārā amerikāņu prese centās Osvaldu padarīt gandrīz vai par «marksistu». Arī ziņojumā mēģināts Osvaldu attēlot kā «marksistu autodidaktu», ar atrunu, ka viņš marksismu un komunismu izpratis pēc sava prāta, «attīstījis šiem terminiem savu personīgo interpretāciju».

Komisija, teikts ziņojumā, izskatīja Osvalda mēģinājumus iztēlot sevi kā cilvēku, kas saistīts ar dažādām politiskām organizācijām, starp cilu, ar ASV Komunistisko partiju un dažādām komitejām, kas aizstāv Kubu. Komisija nav guvusi nekādus pierādījumus tam, ka kontaktiem, pēc kuriem Osvalds centās, būtu kāds sakars ar «Osvalda izdarīto prezidenta slepkavību».

Komisija noraida arī to, ka Osvalds būtu C1P, F1B vai kādu citu ASV valdības orgānu aģents.

Sabiedriska doma no Vorena komisijas gaidīja pamatīgu prezidenta Kenedija slepkavības motīvu izmeklēšanu. Ziņojums uz šo jautājumu pārliecinošas atbildes nedod, tajā tikai neatlaidīgi vērsta uzmanība uz Osvalda galīgi nenosvērto raksturu.

Ziņojumā apgalvots, ka Osvaldam vispār bijusi «tendence» izdarīt slepkavības, ka viņš mēģinājis nogalināt atvaļināto ģenerāli Vokeru, bet vēlāk arī bijušo viceprezidentu Niksonu.

Pilnīgi skaidrs, ka plašais Vorena komisijas ziņojums nespēja izkliedēt šaubas un aizdomas par Kenedija slepkavības apstākļiem. Acīm redzot, ne viss nezināmais bija atklāts. Ne velti jau komisijas darbības sākuma tās priekšsēdētājs Vorens paziņoja, ka dažus faktus, kas saistīti ar prezidenta Kenedija nogalināšanu, šis paaudzes dzīves laikā neatklās.

Var konstatēt, ka Vorena komisijas ziņojuma publicēšana nav nomierinājusi sabiedrisko domu, nav likvidējusi nemieru par to, ka prezidenta Kenedija īstie slepkavas nav uzzināti.

Sakarā ar Vorena komisijas ziņojuma publicēšanu angļu komitejas «Kas nogalināja Kenediju» priekšsēdētājs — pazīstamais filozofs Bertrans Rasols uzstājās ar paziņojumu, ka «ziņojums nevar izkliedēt šaubas par pēdējo oficiālo slepkavības versiju».

Rasels norāda, ka izmeklēšanas gaitā mainījušās ārstu liecības, tikušas izvirzītas trīs cita citai pretrunīgas slepkavības apstākļu oficiālās versijas, ignorētas aculiecinieku liecības. Visi šie fakti atklājušies amerikāņu jurista Marka Leina patstāvīgi izdarītās izmeklēšanas rezultātā.

Apšaubot Vorena komisijas locekļu objektivitāti, Rasels paziņoja, ka komisija centusies apiet faktus, kurus izvirzījis Leins, un noklusēt liecinieku liecības, kas šos faktus apstiprina. «Diemžēl,» konstatēja Rasels, «ziņojums ir pilnīgi nekompetents un apzīmogojis ta autorus ar negodu.» Noslēgumā Rasels paziņoja, ka komiteja «Kas nogalināja Kenediju» turpinās savu darbu tik ilgi, kamēr bits atrasti prezidenta Kenedija īstie slepkavas.

Lī Hārvija Osvalda māte paziņoja preses pārstāvjiem, ka ziņojums viņu nav pārliecinājis par to, ka viņas dēls nogalinājis Kenediju. «Ziņojumā nav pierādījumu,» teica Margareta Osvalda. «Tas vienkārši satur izmeklēšanas secinājumus, kuriem mums jātic bez pierādījumiem. Tie mums nesniedz nekā jauna.»

5»: #

*

Noziegumi Dallasā satrauca visu pasauli. Kenedija lieta ir lielākais skandāls Amerikas vēsture pēdējos simt gados pēc Linkolna noslepkavošanas.

Valsts galvu noslepkavoja gaišā dienas laikā desmitiem tūkstošu cilvēku acu priekšā, noslepkavoja tik mīklainos apstākļos, ka tie nevar neradīt aizdomas.

Izdotas desmitiem grāmatu, kuru autori apšauba prezidenta Kenedija noslepkavošanas oficiālo versiju un kuru secinājumus neatspēko Vorena komisijas ziņojums. Starp šīm grāmatām var nosaukt Anglijā, Francijā un vairākās citās valstīs izdoto Tomasa Bjūke-nena grāmatu «Kas noslepkavoja Kenediju?». Autors secina, ka Dallasas policijas un FIB izvirzīta Kenedija noslepkavošanas versija satur virkni neskaidrību un daudzi lietas apstākļi, acīm redzot, ir viltoti:

«Osvalds — slepkava vai grēkāzis?» — tā saucas Savienotajās Valstis nesen izdotā amerikāņu publicista Joahima Jostena grāmata.

Arī Jostens savā grāmatā apstrīd prezidenta Kenedija noslepkavošanas oficiālo versiju. Rūpīgi izanalizējis šis versijas iekšējās pretrunas, Jostens secina, ka Osvalds viens pats nekādi nevarēja izdarīt viņam piedēvēto terora aktu. Iespējams, ka sazvērestībā viņam bija neliela loma, bet pēc tam viņu upurēja sazvērestības organizētāji.

Grāmatas autors raksta, ka valdībai grūti izdarīt vispusīgu un pilnīgu izmeklēšanu un nodot sabiedrības spriedumam pilnīgu ziņojumu par slepkavību. Šāds ziņojums varētu izrādīties par politisku bumbu, kuras sprādziena liesmās iezīmētos Teksasas naftas karaļu, ievērojamu militāro darbinieku un pat Centrālās izlasa košanas pārvaldes, FIB un policijas darbinieku figūras . . .

Kas tad iedvesmoja, organizēja un realizēja Džona Ficdžeralda Kenedija noslepkavošanu?

Jau no romiešu tiesībām zināms, ka, lai atklātu noziedznieku. jānoskaidro, kam noziegums izdevīgs. Qui prodest? — jautā izmeklētāji, cenšoties noskaidrot, kurp ved pēdas.

Kam tad šis noziegums bija izdevīgs? Dallasas policija šādu jautājumu neizvirzīja. So jautājumu neizvirzīja ari Dallasas apgabala prokurors Veids. To neizvirzīja FIB. So jautājumu neaplūkoja Vorena komisija. Kam tad tomēr noziegums bija izdevīgs? Uz šo jautājumu atbildēja sabiedriskā doma visā pasaulē.

Noziegums bija izdevīgs histēriskiem tumsoņām, kuri nīst katru progresu un kuri sauca Kenediju par «komunistu un nodevēju».

Noziegums bija izdevīgs bērčistiem ar ģenerāli Vo-keru priekšgala. Dallasa bija viņu centrs.

Noziegums lej ūdeni uz karojošo reakcionāru dzirnavām, kuri tīko iznīcināt jau tā apcirptās demokrātiskās brīvības un tiesības un asiņaini izrēķināties ar ASV Komunistisko partiju.

Noziegums bija izdevīgs tiem, kurus tautā sauc par trakajiem, un, beidzot, Kenedijs bija par traucēkli Tek-sasas monopolistiem, kuri raduši jaukt naftu ar asinīm, tā iegūstot kolosālu pe|ņu.

Noziegums bija izdevīgs starptautiskā saspīlējuma aizstāvjiem. Teksasas miljonāri tikai veica savus pasākumus, lai nedotu Kenedijam iespēju mīkstināt «auksto karu» un samazināt budžetu militāriem izdevumiem.

Amerikāņu monopoli baidījās, ka viņiem zudīs iespēja pārvērst ļaužu asinis un sviedrus par miljoniem dolāru «tīra» zelta.

Kenedija noslepkavošanu nedrīkst aplūkot kā izolētu aktu, ko pastrādājusi rasistu un «trako» vietējā Dallasas grupa. Visticamāk, ka vietējā grupa tikai izpildīja galēji reakcionāro aprindu gribu. Viņi nolēma fiziski iznīcināt Kenediju kā autoritatīvu valsts darbinieku, kura politiskie, it īpaši ārpolitiskie uzskati rasistiem un «trakajiem» nebija pieņemami. Viņi cerēja ietekmēt

Amerikas valdības turpmāko politisko kursu kā pašā valstī, tā ārpus tās, mainīt politisko spēku līdzsvaru ASV par labu sev, uzkurināt antikomunistisko, pret-padomju un pret Kubu vērsto histēriju.

Uz klasisko jautājumu — kam tas izdevīgi? — atbilde ir tikai viena: «trakajiem». Individuālais terors, kas vērsts pret politiskajiem pretiniekiem, ir «ultra» ierocis.

Spriežot pēc Helapa sabiedriskās domas pētīšanas institūta datiem, Kenedijs bija populārākais prezidents pēdējos trīsdesmit gados: ļoti iespējams, ka 1964. gadā viņu atkal ievēlētu par prezidentu. Tas tikai pielēja eļļu ugunij un paātrināja reakcijas lēmumu novākt viņu no ceļa. Katrā gadījumā Kenedija slepkavas novāca no ceļa galveno pretendentu prezidenta vēlēšanām 1964. gadā. Bez tam «trakie» un rasisti ar šo terora aktu gribēja iebiedēt saprātīgāk domājošās buržuāzijas aprindas.

Mēdz teikt, ka vēsture atkārtojas, un, kas zina, varbūt tāpat kā gadījumā ar Linkolnu, pēc simt gadiem Brodvejā izrādīs lugu «Kas nogalināja Džonu Kenediju?», kurā Amerika uzliks visus punktus uz «i» un neatstās nekādas mīklas tik mīklainajā «XX gadsimta noziegumā».

Dallasas traģēdija parādīja, ka atmosfēra, kurā nesodīti darbojas dažādas fašistiskas un rasistiskas organizācijas, pieaug «trako» patvaļa un antikomunis-tiskā histērija, ir pilna ar visbriesmīgākajiem noziegumiem. Uz grautiņu rīkotāju rēķina ir nēģeru bērnu noslepkavošana Birmingemā, asiņainie notikumi Misisipi un Alabamas štatos. Tūkstošus godīgu amerikāņu patriotu pastāvīgi apdraud un iebaida «Džona Bērča biedrības» un citu noziedzīgu organizāciju profašis-tiskie zeļļi, kas pēdēja laikā aktivizējušies ASV.

Traģiskie notikumi Dallasā vēlreiz parādīja, ko nozīmē «brīvās pasaules» tikumi, pasaules, kurā augstā stilā pļāpā par cilvēcību, bet cilvēka dzīvību neuzskata par graša vērtu; bazūnē par «demokrātiju» un pārkāpj elementārās pilsoņu tiesības; klaigā par «taisnīgumu» un izmanto barbariskas metodes, lai sajauktu pēdas, noslēptu īstos slepkavas.

Kad pirms simt gadiem Džons Būts Vašingtonas teātra ložā noslepkavoja cīnītāju pret verdzību — Ābramu Linkolnu, visiem bija skaidrs: uz Amerikas prezidentu mērķēja plantatori vergturi, kuru baltās rokas aptraipītas ar nēģeru asinīm.

Kenedija noslepkavošanā ieinteresēti tikai tumsonības, rasisma un totalitārā kara spēki. Vēsture apliecinās šo vārdu patiesīgumu.

SATURS

Ievads..........

Pēdējā diena........

Džons Kenedijs......

«Ultragalējie», «trakie» un Ko . Kā noritēja izmeklēšana ....

Prāva Dallasa.......

Vorena komisija.......

J. Joirišs, В. Sergejevs KURP VED PĒDAS

Tulkojusi I. Ērgle. Redaktore E. Balode. Māksi, redaktors V. Ozoliņš. Mākslinieka V. Granta noformējums. Tehn. redaKtore G. Sneidermane. Korektore V. Apine.

Nodota salikšanai 1965. g. 25. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1965 g. 26. augustā. Papīra formāls 84X108/32. 3.32 ii/.. iespiedi.; 5,45 uzsk. iespiedi ; 6,12 izdevu. 1. Metiens 8(XX) eks. Maksā 19 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. 1 /.devu. Nr. 19490/SP-905. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 23. tipogrāfijā Jelgavā.

Raiņa Iela 27. Pasūt. Nr. 2978. 32Л

И о й р ы ш, Б. Сергее» КУДА ВЕДУТ СЛЕДЫ ■Из д а тел ьство «Юридическая л и те р а т у р а » Москва — 19:34

А.

Издательство «Лиесма» На латышском языке

1

Tafta-Hārtlija likums («Darba attiecību regulēšanas likums, 1947») —• viens no galvenajiem ASV reakcionārās darba likumdošanas aktiem. Pieņemts 1947. gadā pēc monopolistisko aprindu pieprasījuma, lai grautu arodbiedrību un strādnieku kustību un vēl vairāk ierobežotu darbaļaužu tiesības. Nosaukts senatora Tafta un pārstāvju palātas locekļa Hārtlija vārdā, kuri šā likuma projektu izvirzīja kongresā.

Ar Tafta-Hārtlija likumu arodbiedrības tika pakļautas valsts kontrolei, arodbiedrībām tika uzlikts par pienākumu ik gadus iesniegt darba ministrijai organizatoriskas un finansiālas ziņas. Likums noliedz arodbiedrībām izlietot naudas līdzekļus politiskiem mērķiem. Arodbiedrību vadītājiem un aktīvistiem bija jādod zvē-

2

Sī vēstule publicēta 1963. gada 23. novembrī laikrakstā «Register», kas tiek izdots Ņūheivenā Koneklikutas štatā.

3

Runa ir par krāsaino filmu, kas uzņemta uz astoņu milimetru lentes. Kinoamatieris, kas atradies pie grāmatu noliktavas, gribējis kinolente uzņemt elektrisko pulksteni, kas paceļas virs ēkas. Tā precīzi fiksēts laiks, kad Kenedijs braucis garām.

Uzbrukuma laikā kinoamatieris uzņēmis motociklus, kas braukuši abās pusēs prezidenta automašīnai. Novirzot kinokameras objektīvu no pulksteņa, viņš nejauši ietvēris objektīvā daļu ēkas fasādes. Šajā uzņēmumā sestā stāva logā skaidri redzams nevis viens, bet divi silueti, kas atspiedušies ar elkoņiem pret palodzi.

Filmā sienas pulkstenis rāda laiku 12 un 20 minūtes, t. i., 10 minūtes pirms uzbrukuma.

4

Starp citu, šis labojums paredz, ka «nevienu nevar piespiest kādā krimināllietā liecināt pašam pret sevi».

Content

Joirišs Ābrams, et al Kurp ved pēdas

Ievads

Pēdēja diena

Džons Kenedijs

„Ultragalejie", „trakie" un Ko

Ka noritēja izmeklēšana

Prāva Dallasā

Vorena komisija

SATURS

1