Gejevskis Igors

Mafija, CIP, Votergeita

Igors Gejevskis

Mafija, CIP, Votergeita

Ievads

Pastiprinājusies buržuāziskās sabiedrības idejiski politiskā krīze. Tā skar varas institūtus un buržuāziskās politiskās partijas, grauj elementārās tikumiskas normas. Korupcija kļūst arvien atklātāka, pat valsts mašīnas augstākajos posmos. Turpinās garīgās kultūras pagrimums, aug noiiedzlba.

(PSKP XXV kongresā materiāli. R., 1976, 321. lpp.)

Šī grāmata nav vispusīgs monogrāfisks pētījums. Tajā ir ietverti apraksti par noziedzību, kas aptver amerikāņu buržuāziskās sabiedrības visdažādākās sfēras no augšas līdz apakšai. Noziedzības nelegālā pasaule, no vienas puses, un šīs sabiedrības augstākās sfēras, no otras puses, nebūt nav strikti norobežotas.

Autors centies parādīt, ka labvēlīgos ekonomiskos, politiskos, tikumiskos un psiholoģiskos priekšnosacījumus organizētās noziedzības uzplaukumam Amerikas Savienotajās Valstīs galu galā radījusi monopolistiskā kapitāla kundzība. «Monopoli,» teikts ASV Komunistiskās partijas programmā, «mazina un izkropļo intelektuālās, morālās un kultūras vērtības, lai apmierinātu monopolistiskā kapitālisma neremdināmo rijību. Organizētās noziedzības pieaugums visās tās izpausmēs, korupcijas izplatīšanās policijā un politisko darbinieku vidū — arī tas viss radies lielā biznesa kundzības rezultātā.»1

Organizētā noziedzība jeb tā sauktā mafija nav tikai «slimās sabiedrības» produkts. Tā ir šīs sabiedrības organiska sastāvdaļa, kauls no amerikāņu kapitālisma kaula. Monopolizācijas procesi, kas raksturīgi kapitālistiskajai ekonomikai, pilnīgi likumsakarīgi ietiekušies arī noziedzības sfērā — izveidojušās lielas noziedznieku apvienības. Vienlaikus gangsterisma metodes aptvērušas politiskās darbības lauku, tās izmanto arī valsts. Viens no šīs parādības piemēriem ir noziedzības pasaules līdzdalība netīrajās CIP operācijās.

Dziļā krīze, kas skārusi mūsdienu buržuāzisko sabiedrību, izpaužas arī tādējādi, ka noziedzība pieaug varas aparāta augšslāņos. Laikam gan nevienā Rietumu valsti

korupcija, noziedzība un morālais pagrimums nav aptvēruši valdošo šķiru tādā mērā kā Amerikas Savienotajās Valstīs. To visspilgtāk atklāj plaši pazīstamā «Votergeitas lieta».

«Mums jācenšas panākt,» teica ASV Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs Gcss Holls ASV KP XXI kongresā «lai nekad netiktu aizmirsta Votergeitas skandālā gūlā mācība.» Sis skandāls visai pasaulei pavēra Vašingtonas politiskās virtuves priekškaru.

Kā paziņoja ASV Komunistiskā partija, «Votergeitas atmaskojumi uzskatāmi demonstrēja, ka izpildu vara:-augstākais orgāns, politiskie un policejiskie resori slepenā savienībā ar ietekmīgiem monopolistiskā kapitāla pārstāvjiem nodarbojušies ar korupciju, zādzībām, uzpirkšanu un izspiešanu. Tie atklāja, ka arī Savienoto Valstu prezidents personiski bijis iesaistīts šajā skandālā un noziedzībās.»2 Autors, neizvirzīdams sev uzdevumu sniegt vispusīgu «Votergeitas lietas» analīzi, centies apgaismot tieši to šīs lietas aspektu, kas atklāj valdošās šķiras morālo pagrimumu. Pēdējo gadu politiskie skandāli vēlreiz apstiprināja: «Votergeitas lieta» ir tipiska parādība valdošajā elitē.

Kā rāda grāmatas materiāli, noziedzībai amerikāņu sa biedrības dažādos līmeņos — atsevišķu cilvēku, amatpersonu, gangsteru bandu, kapitālistisko monopolu un speciālo dienestu noziegumiem — ir viens avots un tos saista ne tikai daži netieši, bet arī tieši pavedieni.

I NODAĻA ORGANIZĒTĀ NOZIEDZĪBA, BIZNESS UN POLITIKA

Ož. Dins. Tātad — kur ir mūsu vājākās vietas? Pirmām kārtam pastāvīgie šantažas draudi ne vien pašlaik, bet tik ilgi, kamēr šie cilvēki (noziedzīgās Votergeitas operācijas dalībnieki. — Aut.) atrodas cietumā. Mums nāksies dot viņiem naudu, un tas ir bištami Mūs var vainot, ka mēs aizkavējam tiesas spriedumu. Mums vajadzēs dabūt naudu. Bet mūsu cilvēki nav profesionāļi šarias lietās. Mafijas ļaudis gan to pieprot — «izsūkt» naudu, iegūt «tīru» naudu. Mēs vienkārši to visu nezinām, jo neesam kriminālie, mums nav pieredzes.

R. Niksons. Tiesa gan.

Dž. Dins. Bet iemācīties, kā tas darāms, nav nemaz tik vienkārši.

R. Niksons. Varbūt iesaistit kādu bandu, lai tā izdara to?

Dž. Dins. Pareizi gan.

No ASV prezidenta R. Niksona sarunas ar savu juriskonsultu Dž. Dinu 1973. gada 21. martā.

MAZLIET NO VESTURES

Mafija Amerikas Savienotajās Valstis... Tai veltīti simtiem pētījumu un romānu, kinofilmu un televīzijas pārraižu. Detalizēti ziņojumi par tās vadoņu kārtējiem nodarījumiem diendienā tiek publicēti laikrakstu pirmajās lappusēs. Popularitātes ziņā tie sekmīgi konkurē ar vadošajiem politikāņiem un slavenām ekrāna un estrādes zvaigznēm. Tāpat kā kovboji, gangsteri ir galvenās darbojošās personas un romantizētie varoņi vesternos.

Šādai noziedzīgās pasaules karaļu romantizēšanai nav tikai komerciāls aprēķins vien, lai gan, protams, gangsteru tematikas izmantošana Holivudai un masu informācijas līdzekļiem nes krietnu peļņu. Pirmām kārtām to nosaka vispārējie masu ideoloģiskās ietekmēšanas uzdevumi. Organizētās noziedzības varoņu dzīve tiek izmantota, lai nostiprinātu buržuāziskās propagandas izsenis izplatīto vardarbības kultu un mītu par «vienlīdzīgām iespējām»; ikviens zēns — zābaku tīrītājs vai avīžpuika — varot kļūt par miljonāru. Jo pašreizējie reketa karaļi bērnību ir pavadījuši trūkumā un uz greznajām savrupmājām viņi ir pārvākušies no pilsētas graustiem. Tiesa gan, «augšupejas ceļš» parasti neiekļāvās likuma rāmjos. Bet vai nu viņiem vien? Galvenais — viņi ir starp uzvarētājiem vispārējā sacensībā par Amerikāņu Sapni — bagātību. Bet uzvarētājus netiesā, tiem liek galvā lauru vainagus.

Vārds «mafija» stabili iegājis ASV politiskajā leksikā. Taču to lieto dažādās, nozīmēs. Sākotnēji to attiecināja tikai uz bandām, bet vēlāk uz itāliešu izcelsmes noziedznieku organizācijām. Sājā nozīmē vārds «mafija» grāmatā rakstīts ar lielo burtu. Ar gadiem jēdziens «mafija» ieguva plašāku nozīmi, to sāka lietot kā sinonīmu organizētai noziedzībai vispār. Tādā vispārīgā nozīmē vārds «mafija»[1] šajā grāmatā rakstīts ar mazo burtu.

Pirmās ziņas par Mafiju Amerikas Savienotajās Valstīs attiecas uz pagājušā gadsimta beigām. Tas bija laiks, kad notika masveidīga emigrācija no Itālijas pāri okeānam. Imigranti parasti apmetās ciešās grupās, pirmajā laikā izveidodami noslēgtas savienības. Ņujorkā biezi apdzīvotais itāliešu geto tika saukts par «Mazo Itāliju». Desmitiem tūkstošu itāliešu apmetās Ņūorleānā. Gandrīz visi imigranti no Itālijas bija neizglītoti; neprotot svešo valodu, nezinot jaunās dzimtenes tikumus un paradumus, viņi viegli nonāca noziedzīgo elementu rokās, starp kuriem acīmredzot bija itāliešu slepeno organizāciju — Mafijas un Komorras — locekļi. Viņi rīkojās ārkārtīgi primitīvi — pieprasīja kukuļus no saviem tautiešiem. Ņūorleānā 1890. gadā šādu izspiedēju bandu izveidoja atbraucēji no Palermo — brāļi Antonio un Karlo Matrangi. Ar vardarbību un draudiem viņi noteica nodevu sistēmu ostā, kur strādāja galvenokārt imigranti, kas bija ieradušies no Itālijas

dienvidiem. Visi dokeri, ostā ienākušo kuģu kapteiņi un zvejnieki bija spiesti maksāt meslus bandas vadoņiem Antonio un Karlo Matrangi un viņu rokaspuišiem. Pilsētas policijas priekšnieks Deivids Henesijs mēģināja uzsākt izmeklēšanu, bet drīz vien tika nāvīgi ievainots. Viņš bija atteicies no kukuļa, un mafieši nolēma izmācīt viņu un pārējās oficiālās personas. Tiesa, kas izskatīja lietu, konstatēja: «Nav nekādu šaubu, ka pastāv slepena organizācija, kas pazīstama kā Mafija.»3

Pirmajos gadu desmitos Itālijas ieceļotāju noziedzīgās bandas atgādināja sicīliešu Mafiju. Viņi nodarbojās ar izspiešanu rajonos, kur dzīvoja viņu tautieši. Dažreiz slepeni noliktajās vēstulēs, kurās tika prasīta nauda, bija zīme — melns plaukstas nospiedums.- Tāpēc dažas izspiedēju bandas sāka dēvēt par «Melno roku». «Melnā roka» nebija centralizēta apvienība. Čikāgas unversitā-tes pētījumā teikts: ««Melnā roka» nav organizācija. Tās izdarītie vardarbības akti ir atsevišķu bīstamu noziedznieku un noziedzīgu bandu roku darbs.»4

Mūsu gadsimta sākumā Amerikas Savienotajās Valstīs darbojās itāliešu izcelsmes imigrantu organizācija, kura saucās «Dižciltīgo sabiedrība» («Onorata societa»). Dokumentālas liecības par tās struktūru, sastāvu un darbību nav saglabājušās. Daži pētnieki šo «Dižciltīgo sabiedrību» uzskata par mūsdienu Mafijas priekšteci.

Līdzās itāliešiem savas bandas izveidoja arī citu etnisko grupu pārstāvji — īri, ebreji, ķīnieši un citi. Visā ASV vēsturē noziedzība, arī organizētā, nekad nav iekļāvusies kādā vienā vai vairākās etniskās grupās.

Mūsu gadsimta pirmajos gadu desmitos līdzās izspiešanai par galveno dažādu bandu noziedzīgās darbības veidu kļuva tirgošanās ar «dzīvo preci» jeb «baltajām verdzenēm», kā tajā laikā dēvēja prostitūtas. Tolaik noziedzības pasaulē vispopulārākais bija Lielais Džims — Kolo-simo, kurš Čikāgā un citās pilsētās izveidoja atklāto namu un nakts restorānu tīklu un organizēja vieglas uzvedības jaunavu piegādi no dažādām valsts malām.

«Sausā likuma» stāšanās spēkā, kad aizliedza alkoholisko dzērienu pārdošanu, pavēra bandām jaunas iedzīvošanās iespējas. 1920. gada 16. janvārī daudzos amerikāņu laikrakstos parādījās paziņojums: «Beidzot pienākusi pirmā skaidrā prāta diena Amerikā. Kad pulkstenis nositīs pusnakts stundu, dzims jauna nācija. Alkoholisko dzērienu pretinieku līga novēl katram Amerikas vīrietim, sievietei un bērnam laimīgu pirmo skaidrā prāta gadu

Amerikā.» Naivie atturības aizstāvji neiedomājās, ka pa tiesībā sācies vispārējas nelegālas alkoholisko dzērienu tirdzniecības un neapvaldītas žūpības laikmets.

Ari ne jau visi noziedzības pasaules vadoņi uzreiz apjauta, cik plašas iespējas kļūt bagātam pavēra «sausais likums». Starp tiem bija ari Kolosimo. Drīz vien viņa radinieks un galvenais partneris Džons Torio, iesaukts par Lapsu, nošāva savu tēvoci un stājās viņa vietā. Būtībā tā bija pirmā sadursme starp mafiešu paaudzēm, kas uzaugušas Itālijā, un jauno imigrantu paaudzi, kas jau bija paspējusi amerikanizēties. Tieši divdesmitajos gados sāka veidoties noziedznieku sindikāts, kas savu darbību izvērsa valsts mērogā. Pazīstamais speciālists organizētās noziedzības problēmās Henks Mcsiks uzskata, ka «tā galvenie radītāji ir Torio, Arnolds Rotšteins un Meijers Len-skijs... So cilvēku talants pirmām kārtām atklājās spējā laikus saskatīt, kad ekonomisku vai sociālu iemeslu dēļ viens reketa veids jānomaina ar citu.»5

Nelegālā tirdzniecība ar alkoholiskajiem dzērieniem ieguva milzu apmērus. Ar slepenajām raž.otnēm ASV teritorijā bija par maz. Tika organizēta stipro dzērienu ievešana kontrabandas ceļā pāri ziemeļu un dienvidu robežām, kā ari ar kuģiem, pirmām kārtām caur Ņujorku un citām austrumu piekrastes ostām. Milzīgās operācijas — alkohola slepenā ražošana, kontrabanda, pārvadāšana pa valsti, sadale un pārdošana — prasīja no šī no ziedzīgā biznesa darbiniekiem labu organizāciju, drošus sakarus, sadarbību un savstarpēju uzticību. Par butlēģe-risma (tā tika saukta gan kontrabandas ceļā ievesto, gan pārējo alkoholisko dzērienu tirdzniecība) centru kļuva Ņujorka. Vietējie butlēģeri noteica iepirkumu daudzumu un cenas, kā ari izlēma, pa kādiem kanāliem spirta upe tecēs tālāk pa valsti. Viņu rokās, kā toreiz mēdza teikt, atradās «pudeles kakliņš». Dabiski, viņi tiecās nostiprināt savu vadošo stāvokli šajā nelegālajā biznesā un «ieviest kārtību» noziedzības pasaulē. Asiņainās ķildas tikai traucēja. Daudz enerģijas vajadzēja, lai pasargātu dzērienu transportu no dažādām sīkām laupītāju bandām. Divdesmito gadu beigās lielāko Ziemeļaustrumu un Čikāgas butlēģeru grupu pārstāvji Luēāno, .Gordons, Madēns un Dvaijers, Sigels un Lenskijs, Kostello, Cvilmanis, Solomons un Alkapone nodibināja «karteli», lai risinātu alkoholisko dzērienu iepirkšanas un sadales jautājumus. So pirmo lielāko butlēģeru organizāciju nosauca par «Lielo septiņnieku». Raksturīgi, ka tā aptvēra dažādu etnisko grupu pārstāvjus — itāliešus, ebrejus, īrus... ««Sausā likuma» periodā,» raksta amerikāņu sociologi profesori I rānsiss Janijs un Elizabete Reusa-Janija, «itāliešu izcelsmes amerikāņi nebūt nebija noteicošais spēks konkurējošajās butlēģeru bandās Tesākumā vadošās pozīcijas ieņēma īru etniskās grupas pārstāvji, bet divdesmitajos gados — ebreji. O’Banionam, Moranam, O’Donelam, Buli-galteram, Kastelam, Lenskijam, Sigelain, Veisam un Cvil-inanim bija daudz svarīgāka, kaut arī ne mazāk baismīga loma kā Apello, Kaponem un Torio.»6

«Sausā likuma» gados itāliešu izcelsmes amerikāņu bandās iezīmējās svarīgas pārmaiņas, Arvien niknāki ķīviņi izraisījās nevis starp atsevišķām bandām, bet to iekšienē. Pēc varas tiecās jaunie amerikanizējušies gangsteri. Pēc viņu domām, Sicīlijā uzaugušie «veči» bija mazizglītoti, ar laucinicciskām manierēm, slikti runāja angliski, ģērbās vecmodīgi (aiz muguras viņus sauca par «kurinātājiem» un «ūsainajiem Pitiem») un vairs nespēja vadīt noziedzības pasauli. Amerikas Savienotajās Valstīs viņi turpināja ķildoties tāpat kā Itālijā, savas bandas veidoja kā noslēgtus klanus, atteicās sadarboties ar neitāliskas izcelsmes gangsteriem. Bet noziedzīgās darbības loģika, īpaši butlēģerisma paplašināšanās, prasīja modernizēt Mafiju, pielāgoties jaunajiem Amerikas apstākļiem. Pirmais modernizācijas mēģinājums notika slepenā sapulcē Klīvlendā 1928. gadā, kad kopā sanāca 21 Mafijas boss. Tika apspriests jautājums par nepieciešamību izbeigt savstarpējās ķildas. Vairāk ziņu ir par nākamo tikšanos — Atlantiksitijā (Ņūdžersijas štats) 1929. gadā. Par tiešo sapulces organizatoru kļuva jaunākās gangsteru paaudzes pārstāvis Frenks Kostello, kas jau bija iemantojis prasmīga organizatora un veikla politiķa slavu. Viesnīcā «Prezidents» pie milzīga sarkankoka galda svinīgi sēdēja paši ietekmīgākie Mafijas barveži no Ņujorkas, Čikāgas, Detroitas, Filadelfijas, Bostonas un citām lielajām pilsētām. «Pati draudīgākā figūra šajā baismajā sapulcē bija «cilvēks ar rētu», iespaidīgais neapolitānietis Alka-pone, kas slepkavību pārvērtis par ikdienas notikumu Čikāgas dzīvē.»7 Galda viņā galā sēdēja trio, kuram drīz vien bija lemts kļūt par pašu ietekmīgāko spēku noziedzības pasaulē, — Cārlijs Lučāno, saukts par Lakiju (Laimes luteklis), Frenks Kostello un Džo Adoniss. Viņi kļuva par svarīgu lēmumu iniciatoriem, kuri sekmēja vietējo gangsteru «ģimeņu» konsolidēšanos vienotā noziedznieku organizācijā. Valsts teritorija tika sadalīta šo «ģimeņu» ietekmes sfērās. «Ģimeņu» barveži ietilpa vadošā orgāna sastāvā, kuru literatūrā sauc par «nacionālo padomi». Lai nodrošinātu vadības stabilitāti un novērstu jaunas sadursmes cīņā par varu, bija nolemts; ka nevienu «ģimenes» bosu nedrīkst atcelt bez padomes piekrišanas. Policijas, tiesnešu un politisko darbinieku uzpirkšanai izveidoja daudzmiljonu fondu. Mafijai pamazām veidojās specifiski amerikāniski vaibsti. Tomēr sicīliešu Mafijas tradīcijas vēl nebija izskaustas. Ķildas turpinājās, un gangsteru bosi mainījās cits pēc cita. Ņujorkas Mafijas vadību pārņēma Lučāno. Viņš enerģiski ķērās pie tās reorganizācijas. Lučāno visiem spēkiem centās palielināt nelegālā un legālā biznesa efektivitāti un pilnīgi nostabilizēt iekšējo struktūru. Regulāri notika «ģimeņu» bosu tikšanās. Sevišķi svarīga nozime bija 1934. gada decembra saietam drīz pēc «sausā likuma» atcelšanas. Tajā apsprieda pašu neatliekamāko, visus satraucošo jautājumu: ar ko lai aizstāj zelta āderi — nelegālo tirdzniecību ar alkoholiskajiem dzērieniem? Nolēma, ka jāizvērš visi tradicionālie darbības veidi — gan rekets rūpniecībā (izspiešana par «aizbildniecību»), gan augļošana («haizivs amats»), gan tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, gan bukmeikerisms. Taču galvenais bija azartspēles — sākot ar skaitļu spēlēm un beidzot ar spēļu automātiem («vienročiem bandītiem») un kazino.8

Lučāno vadībā Mafija atrisināja vēl divus svarīgus jautājumus — paplašināja savus kontaktus ar politisko pasauli un tieslietu orgāniem un nodibināja ciešus sakarus — gan personiskos, gan organizatoriskos — ar citām noziedzīgām grupām. Galvenā loma vispārnacionālas noziedznieku apvienības jeb tā sauktā sindikāta izveidošanā bija Lučāno un Lcnskijam. Par viņiem tiks pastāstīts turpmāk.

MAFIJA. «COSA NOSTRA» VAI...!

Ķā tad sauc itāliešu izcelsmes noziedznieku organizāciju, kas Amerikas Savienotajās Valstīs izveidojās divdesmito gadu beigās un trīsdesmito gadu sākumā? Kā sauc dažādo noziedznieku organizāciju apvienību, kurā ietilpst vairāku etnisko grupu pārstāvji? Sājā jautājumā jau vairākus gadu desmitus nenorimst strīdi starp amerikāņu kriminologiem, sociologiem, žurnālistiem un citiem organizētās noziedzības problēmu speciālistiem. Gandrīz '

katram autoram ir sava terminoloģija. Tiek lietoti tādi apzīmējumi kā «noziedznieku sindikāts», «noziedznieku konfederācija»; vadoņus sauc par noziedzības pasaules «karaļiem» un «premjerministriem», vadošos orgānus — par «komisiju», «nacionālo padomi», «direktoru padomi» un «neredzamo valdību».

Kas attiecas uz itāliešu izcelsmes noziedznieku organizāciju, tad to visbiežāk sauca par Mafiju. Bet sešdesmitajos gados parādījās jauns nosaukums «Cosa nostra», kas tulkojumā no itāliešu valodas nozīmē «mūsu lieta». Pirmoreiz to nopratināšanā minēja gangsteris Džozefs Valači no Vito Dženovēzcs «ģimenes». FIB direktors li. Hūvers, noliegdams Mafijas eksistenci, paziņoja, ka viņš atmaskojis kādu noziedznieku organizāciju ar nosaukumu «Cosa nostra». Taču daudzi policijas darbinieki tūlīt apšaubīja šo apgalvojumu. Sājā sakarā F. Kuks rakstīja: «Valsts labākie speciālisti, kuri ir lieliski informēti par noziedzības pasauli, vienprātīgi apgalvo, ka pirms Valači liecības viņi nekad agrāk neesot dzirdējuši nosaukumu «Cosa nostra»... Tas izraisa šaubas par Valači teiktā patiesīgumu.»1

Visticamāk, ka nosaukums «Cosa nostra» patiešām lietots «ģimenē», no kuras nāca Valači, tātad tas bija viens no daudzajiem noziedznieku organizācijas nosaukumiem, kādā to dēvēja paši gangsteri. Tomēr nav nekāda pamata uzskatīt, ka «Cosa nostra» un Mafija būtu divas dažādas organizācijas. «Nosaukums nav svarīgs,» pareizi atzīmē F. Kuks, «galvenais, ka pastāv noziedznieku organizācija. To sauca par Mafiju, Sicīlijas savienību, Kombināciju, Sindikātu, un tagad Valači to nosauca par «Cosa nostra». Kā tieši tā saucas, ir sekundārs jautājums. Būtisks ir tas, ka reāli pastāv slepena organizācija, noziedzības pasaules neredzamā valdība... tā nav vienīgā noziedznieku organizācija Amerikā, taču tā ir pati lielākā, pati draudīgākā un bīstamākā.»2

Kāda ir šīs organizācijas iekšējā struktūra? Vispamatīgāk šo jautājumu izpētījis Kalifornijas universitātes socioloģijas profesors Donalds Kresijs^3. Viņš uzskata, ka tā sastāv no 24 teritoriālām grupām, kuras bieži vien sauc par «ģimenēm», un tās darbojas 20 štatos. Katras grupas skaitliskais sastāvs svārstās no 20 līdz 800 cilvēkiem. Vislielākās- un ietekmīgākās «ģimenes» ir Ņujorkā,, kur jau kopš trīsdesmito gadu sākuma tradicionāli pastāv 5 «ģimenes», kā arī Ņūdžersijas, llinoisas, Floridas, Luiziānas, Ņevadas, Mičiganas un Rodailcndas štatos.

Tās vada bosi, kurus dažreiz sauc ari itāliski — par «do-niem». Ņujorkā «ģimenes* galvu kādreiz sauca par «krusttēvu» («godfather»). Savā «ģimenē» bosam ir gandrīz absolūta vara, viņa autoritāte ir neapstrīdama un pavēles ir obligātas. Boss ieceļ savu «vietnieku» («sottocapo»). Tas pavēles nodod tālāk, vāc informāciju bosam, bet tā prombūtnes laikā pilda visas viņa funkcijas. Tādu pašu stāvokli kā «vietnieks» ieņem tā sauktais «padomnieks» («consiliere»). Parasti tas ir vecākais organizācijas loceklis, kuru ari ieceļ boss. «Padomnieks» pats neizdod pavēles vai rīkojumus. Viņa autoritāti un ietekmi nosaka tas, ka viņš ir «ģimenes» tradīciju un pieredzes glabā tājs, bosa uzticības persona un dod padomus visiem tās locekļiem, ari galvam. Svarīga loma «ģimenes» vadīšanā ir tā sauktajam «buferim» («buffer»), kas ir vienojošais posms starp bosu un «ģimenes» locekļiem. Lai iekrišana* gadījumā bosam būtu alibi, viņš izvairās no tiešiem kon taktiem ar «ģimenes» locekļiem — neizšķir konfliktus un personiski nesaņem naudu. Ar to viņa vārdā nodarbojas «buferis». Uz zemāka hierarhijas pakāpiena atrodas «leitnanti» («coporegime»). Viņi vada ierindas mafiešu grupas. «Leitnantiem» ir viens vai divi palīgi, kas tieši sazinās ar Mafijas ierindniekiem, kurus sauc par «kareivjiem» vai «pogām» («button men»).4

Uzņemšana Mafijā notiek pēc tradicionāla rituāla. Svinīgās un slepenās procedūras mērķis ir pasvītrot, cik svarīga nozīme ir uzņemšanai organizācijā, kā arī nostip rināt tās iekšējo vienotību, saliedēt visus locekļus, ar asinīm apliecinot zvērestu par savstarpējo kopatbildību

Ierindas mafieši parasti nodarbojas ar vienu vai vairākiem noziedzīgās darbības veidiem; daļa no ienākumiem viņiem jāatdod organizācijai. Viņi paši sadarbojas ar dažādiem sīkiem likumpārkāpējiem, kuri tirgojas ar narkotiskajām vielām, noteic likmes azartspēlēs, uztur sle peņus publiskos namus utt. Sie cilvēki nav organizācijas locekļi, bet nereti ar tās atļauju realizē noziedzīgo biznesu un samaksā tai daļu no savas peļņas. Ierindas mafiešu un neorganizēto konkurentu sadursmes gadījumā, norunu pārkāpšanas, izmaksu termiņu neievērošanas un citu konfliktu gadījumā mafiešu pusē ir viss organizācijas spēks un varenība. Viņu priekšrocība salīdzinājumā ar neorganizētajiem noziedzniekiem ir arī tā, ka viņus aizstāv uzpirktā policija. Ja apcietina kādu mafieti, «ģimene» cenšas to atbrīvot, dodot ķīlā naudu par atbrīvošanu, apmaksā advokātus, sniedz materiālo atbalstu piederīgajiem.

Tāda ir Mafijas «ģimeņu» iekšējā struktūra. Tā ir lieliski piemērota nelegālai un legālai darbībai, dzelzs disciplīnas uzturēšanai starp locekļiem, barvežu drošības garantēšanai.

Organizācijai ir savs vadošais orgāns. «Pamatojoties uz Džozefa Valači un citu liecinieku sniegto informāciju,» kādā no senāta apakškomisijas sēdēm teica R. Kenedijs, «mēs zinām, ka šo «Cosa nostra» vada komisija un ka lielo pilsētu organizāciju vadītāji parasti ir tai atbildīgi. Mums turklāt ir zināms tas, ka komisijas aktīvistu skaits svārstās no 9 līdz 12, mēs zinām ari viņu vārdus.»8

Tā ir veidota itāliešu izcelsmes personu plaši sazarotā noziedzīgā organizācija, kura šajā grāmatā tiek saukta par Mafiju. Par to, kāda ir šis organizācijas un tās 24 «ģimeņu» vieta organizētās noziedzības sistēmā kopumā, pastāv dažādi uzskati. D. Kresijs uzskata, ka itāliešu izcelsmes gangsteru organizācija «ar nelieliem izņēmumiem kontrolē visu organizēto noziedznieku darbību Amerikas Savienotajās Valstis».6 Gluži pretēji uzskati ir H. Mesi-katn. «Ja visus Mafijas (vai «Cosa nostra») locekļus ietupinātu aiz restēm,» viņš apgalvo, «organizētā noziedzība būtu tikpat ietekmīga kā agrāk.»7 Varētu likties, ka D. Kresijs un H. Mesiks stipri pārspīlē. Galējība, kuru aizstāv D. Kresijs, acīmredzot saistīta ar to, ka tieši itāliešu izcelsmes gangsteru vēsture un darbība piesaistījusi vislielāko amerikāņu preses, speciālistu un tiesas iestāžu uzmanību. «Amerikas Savienotajās Valstīs,» rakstīja N. Hcidžs, «darbojas reketieri, kas pieder pie visām etniskajām grupām. Bet, vienalga, kādi gangsteri tiktu atveidoti grāmatās vai filmās, tiem vienmēr ir itāliešu vārdi.»8 Amerikāņu kriminologu konferencē par Mafiju («Cosa nostra») tika izteikts atzinums: lai gan «šī organizācija nepārstāv organizēto noziedzību kopumā, tomēr gandrīz neviens nav mēģinājis raksturot pārējās noziedznieku organizācijas».9 Bet tajā pašā laikā šādas organizācijas darbojas daudzos valsts rajonos. Piemēram, Klīvlendā kopš «sausā likuma» darbojas tā saucamais «Klīvlendas sindikāts». Tā barveži — Mozess Dalies, Moriss Kleinma-nis, Sems Tekers un Lūiss Rotkopfs. Vispārnacionālus mērogus ieguvušas Meijera Lenskija operācijas — viņš gandrīz pusgadsimtu ir valdošā figūra organizēto noziedznieku vidū, noziedzības pasaules «finansu ģēnijs».

Ņujorkā izveidojās noziedznieku organizācija, kas sastāvēja galvenokart .no tumšādainajiem amerikāņiem. Pēdējos gados radusies tā saucamā «izraēliešu mafija», kas

izmanto tādas pašas metodes kā citas organizēto noziedznieku bandas. 1982. gadā Losandželosā vairākas personas iegāja veikalā, kas atrodas Fērfaksa avēnijā. Bez aplinkiem tie tūlīt ķērās pie lietas: viņi piedāvājās ņemt veikalu savā aizbildniecībā, par ko saimniekam regulāri būtu jāmaksā zināma atlīdzība. Atteikšanās gadījumā, gangsteri brīdināja, saimnieka ģimenei var gadīties «nepatikšanas:». Biznesmenis, neņemdams vērā draudus, noraidīja šo priekšlikumu. Aiznākamajā dienā mājā, kur dzīvoja viņa tēvs, sprāga bumba... Izspiedēji, izrādījās, piederēja pie «izraēliešu mafijas». Tās sastāvā ietilpst no Izraēlas aizbraukušie kriminālnoziedznieki un personas, kas dienējušas izraēliešu diversijas vienībās.

Amerikāņu nedēļas izdevums «Newsweek» rakstā «Bet tagad — «izraēliešu mafija»» paziņo, ka ebrejiem izdevies izveidot Amerikas Savienotajās Valstīs «absolūti noziedzīgu organizāciju, kura nodarbojas ar izspiešanu, krāpnieciskām apdrošināšanas operācijām, ar narkotisko vielu tirdzniecību un slepkavībām»10. Pēc kāda atbildīga darbinieka vārdiem, kas tiek citēti šajā rakstā, «piecos gados viņiem izdevies panākt to, ko itālieši sasnieguši 40 gados».

Iesākumā izraēliešu gangsteri nodarbojās ar krāpšanu. Vairākos dienvidu un rietumu štatos viņi iegādājās veikalus, apdrošināja tos par summu, kas lielāka par reālo cenu, pēc tam aizdedzināja vai inscenēja aplaupīšanu. Tādā veidā viņi no apdrošināšanas kompānijām ieguva vairākus miljonus dolāru. Kopš 1980. gada viņi ķērās pie narkotiskajām vielām, nodibinādami kontaktus ar redzamiem tirgotājiem Izraēlā un Vācijas Federatīvajā Republikā. Pēc speciālistu novērtējuma, Losandželosā viņi piegādā pusi no visa kokaina daudzuma.

Izraēliešu gangsteri izrādījās iejaukti arī vairākās zvēriskās slepkavībās. Viens viņu noziegums tika atklāts 1979. gada oktobrī, kad atkritumu izgāztuvē nejauši atrada plastmasas somu ar sievietes kāju. Drīz vien policijai izdevās atrast ari šīs sievietes pārējās ķermeņa daļas un vīrieša līķi. Gangsteru upuri bija Estere Ruvena un viņas vīrs. Trīs slepkavas piederēja pie «izraēliešu mafijas». Laulātie izrādījās narkotisko vielu tirdzniecibas aģenti, viņi no gangsteriem bija pieprasījuši 70 tūkstošus dolāru par piegādāto preci. Bet gangsteri nolēma atbrīvoties no viņiem. Laulātos uzaicināja it kā uz sarunām Losandže-losas viesnīcā «Buonaventure», kur viņus nogalināja, pēc tam ar lielo miesnieka nazi ķermeņus sadalīja daļās, salika somās un čemodānos un izsvieda izgāztuvēs. Tātad

«izraēliešu mafijas» locekļi ir tikpat aukstasinīgi un cietsirdīgi kā tie izraēliešu necilvēki, kuri izrēķinājās ar Libānas mierīgajiem iedzīvotājiem 1982. gada vasarā un rudenī. Vienīgā atšķirība varbūt ir tā, ka pēdējie nogalināja un nomocīja tūkstošiem upuru.

Kas tad ir organizētā noziedzība kopumā? Tas ir sarežģīts sociāls fenomens. Lai to pareizi izprastu, nepieciešams noteikt šīs parādības mērogu, tās būtību un raksturīgākos elementus. Amerikāņu kriminoloģiskajā un politiskajā literatūrā vairākkārt mēģināts definēt organizēto noziedzību. Viens no pirmajiem to izdarīja pazīstamais publicists un politiskais komentētājs Volters Lipmans. Jau 1931. gadā rakstā «Noziedzības pasaule: mūsu slepenais palīgs» viņš rakstīja, ka atšķirībā no parastās (tā sauktās ielas vai vispārkriminālās. — Aut.) noziedzības, kurai ir vienīgi laupīšanas raksturs, organizētā noziedzība ir saistīta ar «zināmu pakalpojumu vai preču»11 nodrošināšanu. Sājā formulējumā Lipmans norādīja tikai vienu organizētās noziedzības īpatnību, neatklādams citas svarīgas pazīmes.

Daži amerikāņu speciālisti sašaurina organizētās noziedzības jēdzienu līdz tādai pakāpei, ka tā zaudē savas galvenās specifiskās iezīmes un gandrīz saplūst ar vis-pārkriminālo noziedzību, tādējādi kļūdama «gandrīz nekaitīga». Piemēram, kriminologs Alfrēds Landsmits to formulē kā vairāku personu vai grupu īpašu sadarbības formu, lai nodrošinātu sekmīgu noziedzīgu darbību.12 Viņš saskata organizētās noziedzības elementus arī kabatzagļu un krāpnieku «sadarbībā» hipodromā. Ohaio štata universitātes profesors Volters Rekliss noziedzīgo darhību tāpat indentificē ar gadiem ilgi pastāvošām kabatzagļu, bērnu nolaupītāju un cita veida blēžu bandām.13 Prezidenta komisija likumu piemērošanā un tiesas spriešanā savā ziņojumā (1967) sniedza izvērstāku formulējumu: «Organizētā noziedzība ir asociācija, kura tiecas darboties ārpus amerikāņu tautas un varas orgānu kontroles. Tā aptver tūkstošiem noziedznieku, kas darbojas tikpat sarežģītu struktūru ietvaros kā lielās korporācijas un kas ievēro savus likumus, turklāt daudz stingrāk nekā valsts likumus. Tās darbība nav impulsīva, bet gan sarežģītu vienošanos rezultāts, tās mērķis ir panākt kontroli pār veselām darbības sfērām, lai iegūtu milzu peļņu.»14 Sājā formulējumā pareizi atklāta sarežģītā organizētās noziedzības iekšējā struktūra, tiekšanās monopolizēt zināmas darbības sfēras un iegūt milzu peļņu. Tomēr ari tam ir

būtiski trūkumi. Vienu no tiem atzīmē padomju pētnieki B. Ņikiforovs un V. Gevorgjans: «Minētajā formulējumā atzīta organizētās noziedzības līdzība ar legāli eksistējošajām kapitālistiskajām korporācijām. Tomēr tajā trūkst galvenā: netiek atzīts, ka noziedzīgo peļņu sindikāts iegūst, pamatojoties uz tiem pašiem principiem un dažos gadījumos izmantojot tos pašus līdzekļus, kas raksturīgi kapitālistiskajiem uzņēmumiem.»15

Minētajam prezidenta komisijas formulējumam ir vēl citas nepilnības. Organizētā noziedzība tiek pielīdzināta kādai milzīgai organizācijai — «asociācijai». Līdz ar to netiek aptvertas tās pilsētu, parasti mazpilsētu, organizētās noziedzības apvienības, kuras neietilpst lielajos noziedznieku sindikātos, nav saistītas ar tiem un darbojas uz vietējās bāzes. Galvenā vaina šajā formulējumā ir tā, ka organizētā noziedzība aplūkota bez saiknēm ar valsts orgāniem, it kā ārpus sabiedrības. Prezidenta komisijas ziņojumā pat apgalvots, ka organizētā noziedzība it kā «tiecoties sagraut... Amerikas institūtus». Šādam organizētās noziedzības un ASV valdošo institūtu pretnostatījumam nav pamatojuma. Organizētie noziedznieki tiecas nevis graut šos institūtus, bet gan iekļūt tajos, stingrāk nostiprināties un izmantot tos savās interesēs. Reālajā Amerikā starp tiem pastāv nevis antagonisms, bet plaši sakari. To bija spiesta atzīt Ilinoisas štata komisija noziedzības jautājumos. Tā ieteica uzskatīt organizēto noziedzību par «mijiedarbības procesu» starp sabiedrības politiskajiem, ekonomiskajiem un sociālajiem institūtiem. Komisija izteica ārkārtīgi svarīgu atzinumu, ka Amerikas Savienotajās Valstīs organizētajai noziedzībai raksturīga «tieksme saglabāt politiskos un valsts institūtus un sabiedrību kopumā to pašreizējās formās». Komisija atzīmē, ka organizētā noziedzība jāšķir no sazvērestības atsevišķu noziegumu izdarīšanai. Viena no neiztrūkstošām organizētās noziedzības pazīmēm ir tās darbības ilglaicība (pēc komisijas domām — vismaz gads). Cita pazīme — noziegumu plašais mērogs. Un, visbeidzot, galvenais noziedzīgās darbības motīvs, pēc komisijas domām, ir ne tikai lielu naudas summu iegūšana, bet arī «tāda politiskā klimata nodrošināšana, kurā varētu darboties ar minimālu risku un izvairīties no tiesu orgānu iejaukšanās»16.

Organizētie noziedznieki no parastiem kriminālnoziedzniekiem atšķiras tikpat lielā mērā kā korporācija no sīka veikalnieka. Organizētā noziedzība ir ASV noziedzības augstaka forma. Tas ir viens no lielkapitālistiskā biznesa

veidiem, kura mērķis iegūt maksimālu peļņu. Kā atzinusi apvienotā Ņujorkas legislatures komisija noziedzības jautājumos, «organizētā noziedzība ir brīvās privātās iniciatīvas sistēmas turpinājums». Tāpat kā lielajām legālajām korporācijām, ari organizēto noziedznieku apvienībām raksturīga monopolizācija. «Galvenais organizētās noziedzības mērķis,» 1973. gadā rakstīja mūsdienu amerikāņu pētnieks Džons Konklins, «ir monopolizēt noteikta veida iirgu un tādējādi nodrošināt augstāku peļņu.»17

Organizētās noziedzības specifiska iezīme ir arī tās ciešie sakari ar policiju, tiesu iestādēm, varas orgāniem un abām buržuāziskajām partijām — Demokrātisko un Republikānisko. Parastie kriminālnoziedznieki laiku pa laikam izdara nelikumīgus aktus, turpretī organizēto noziedznieku darbībai raksturīgs pastāvīgums. Azartspēlēm, tirdzniecībai ar narkotiskajām vielām, izspiešanai un daudziem citiem darbības veidiem nav gadījuma raksturs kā, teiksim, laupīšanai, ar to nodarbojas diendienā gadiem ilgi. Bez policijas un ne tikai policijas aizbildniecības ar daudziem noziedzīgās darbības veidiem praktiski nebūtu iespējams nodarboties tik plašos apmēros. Ja organizētie noziedznieki tiek saukti pie atbildības, viņi mēģina panākt dažādus atvieglojumus — tiesāšanu par mazsvarīgākiem noziegumiem, vismazākā soda piespriešanu, bet pēc ieslodzījuma — izlūgties atbrīvošanu ult. Tas sasniedzams, tikai pastāvīgi uzpērkot varas orgānus un partiju aparātu vadītājus. Tāpēc senators E. Kefovers savā grāmatā «Noziedzība Amerikā» pamatoti rakstīja, ka noziedznieku organizāciju darbību «kontrolē negodīga un ciniska bandītu savienība, pērkami politiķi, nekaunīgi spekulanti, kā arī brīvo profesiju pārstāvji, to skaitā grāmatveži, juristi, ka* paslēpušies aiz respektabluina maskas»18. Tādējādi korupcija ir kļuvusi par organizēto noziedznieku galveno ieroci, kuru izmanto, lai radītu drošus apstākļus nelikumīgai darbībai. Bez korupcijas, bez buržuāziskās sabiedrības ietekmīgu spēku atbalsta organizētā noziedzība nebūtu izvērsusies pašreizējos apmēros. Sis apstāklis jāņem vērā, formulējot organizēto noziedzību.

Uzpirkšana ir svarīgs, bet nebūt ne vienīgais organizētās noziedzības ierocis. Otrs balsts, uz kura turas viss tās darbības mehānisms, ir vardarbība vai piedraudēšana ar to. Tā sauktā «Slepkavību korporācija» vien, izpildīdama apmaksātus «kontraktus» (noziedznieku žargonā tā sauc vienošanos par kādas personas nogalināšanu), 30,—40. gados uz viņpasauli aizraidīja apmēram 1000 cilvēku.

Mafija vienmēr izmantojusi visrafinētākās un cietsirdīgākās metodes, lai novāktu nevēlamas personas un likvidētu pēdas. Minēsim piemēru.

...Labu gabalu no ce|a liela mūra savrupmāja Living-stonā (Ņūdžersijas štats). Tās saimnieks Rudžiēro Bo-jardo (Ričijs Zābaciņš) aiz mājas, ar mežu apaugušā īpašuma attālākajā vietā, ierīkojis krāsni cilvēku sadedzināšanai. Tas kļuva zināms no divu gangsteru — Rēja de Karlo un Entonija Ruso sarunas, kas slepeni bija ierakstīta lentē.

Ruso. Rej, esmu viņus tik daudzus redzējis. Tu pat nevari iedomāties, cik daudz cilvēku mēs tur esam piebeiguši!

De Karlo. Vai tu domā to lielo krāsni tur nost no mājas?

Ruso. Jā, tieši par to es tev stāstu.

De Karlo. Liels dzelzs kamīns.

Ruso. Viņš tos parasti lika tur un dedzināja.

Organizēto noziedznieku nežēlīgā izrēķināšanās ar nevēlamām personām ir plaši pazīstama. Bailes no asiņainām represijām parasti piespiež klusēt lieciniekus, bet biznesmeņus — piekrist neizdevīgiem darījumiem.

Rezumējot organizēto noziedzību varētu definēt šādi: tās ir noziedznieku apvienības ar noturīgu iekšējo struktūru, šo apvienību locekļi kopīgi ar uzpirktiem buržuāziskās varas un kapitālistiskā biznesa pārstāvjiem, izmantodami vardarbības un iebaidīšanas metodes vai bieži vien noslēgdami vienošanos ar citām noziedzīgām organizācijām, nodibina ilglaicīgu kontroli pār dažādām nelikumīgās darbības sfērām, lai gūtu milzīgu peļņu. Sī organizēto noziedznieku nelikumīgā darbība ir cieši saistīta ar viņu līdzdalību legālajā biznesā, kurā tie iekļūst, bieži vien izmantodami šantāžu, draudus un tiešu vardarbību. Sājā formulējumā ietvertas organizētās noziedzības raksturīgās specifiskās iezīmes un pasvītrotas tās nesaraujamās saites ar visu buržuāziskās sabiedrības saimniekošanas sistēmas struktūru.

LAIMES LUTEKĻA ČARLIJA KARJERA

Aukstā, vējainā 1946. gada 7. februāra rītā Bruklinas ostā pulcējās Ņujorkas gangsteri. Šeit, pie desmitas kuģu piestātnes, atiešanai gatavojas kuģis, kuram uz Itāliju vajadzēja aizvest Čārliju Lučāno. No ASV deportējamais Mafijas karalis nevēlējās sniegt interviju. Kad preses pār-

stfivji mēģināja nokļūt uz kuģa klāja, viņiem ceļu aizšķērsoja plecīgi gangsteri. Žurnālisti varēja tikai iztālēm noskatīties, kā garām pabrauc melni limuzīni ar aizklātiem logiem. To pasažieri bez jebkādiem šķēršļiem nokļuva uz trapa. Tumšās brilles un dziļi uz acīm uzbīdītās cepures neļāva reportieriem saskatīt pavadītāju sejas. Viņu vārdi kļūs zināmi vēlāk: Lenskijs, Kostello, Sigels, Cvilmanis, Adoniss, Lučēze, Bonanno, Anastāzia, Gambīno, Dalies — visa noziedznieku pasaules elite. Pēc tradīcijas katrs atvadoties atstāja aploksni ar naudu. Pavisam 165 tūkstošus dolāru.

Atvadīties no bijušā ieslodzītā un novēlēt labu ceļavēju bija ieradušies arī daži politiskie darbinieki. Pēc tam pavadītāji nokāpa krastā. «Lakij, tu vēl atgriezīsies!» viņi sauca bosam, kurš vienatnē stāvēja uz kuģa klāja, vērodams, kā tas pamazām attālinās no krasta.

Pēkšņi kuģis apstājās. Pie tā piebrauca kara kuteris. Uz klāja uzkāpa Ņujorkas pilsētas mērs Viljams O’Dvaiers.

— Par visu, ko esmu sasniedzis, Cārlij, esmu jums pateicību parādā. Bet, saprotiet, es nevarēju jūs pavadīt kopā ar visiem, taču nevarēju arī neatvadīties no jums, nepaspiest roku un nenovēlēt visu to labāko. Arrivederci.

Teikdams šos vārdus, Ņujorkas mērs paspieda roku cilvēkam, kuru tiesnesis Makuks pirms desmit gadiem bija nosaucis par «vienu no bīstamākajiem noziedzniekiem, kas jelkad stājies tiesas priekšā». Piespriezdams Lučāno ieslodzījumu cietumā uz laiku no 30 līdz 50 gadiem, Makuks uzskatīja, ka tas faktiski būs mūža ieslodzījums. Tā tas arī būtu, ja vien amerikāņu politiskās dzīves nerakstītie likumi negūtu virsroku pār kriminālkodeksa pantiem. Pagāja desmit gadi, un cietuma vārti Lučāno priekšā atvērās^

Lučāno liktenis ir cieši saistīts ar organizētās noziedzības pieaugumu Amerikas Savienotajās Valstīs. Tajā spilgti atklājas šīs noziedzības iekšējā enerģija, dzīvīguma un spēka avoti, saiknes ar valdošajiem politiskajiem institūtiem un morāli.

Jau bērnībā itāliešu imigranta dēls Salvatore Lukiānia {tāds ir nākamā Mafijas bosa īstais vārds) iepazina atšķirību starp «cilvēkiem, kuriem ir nauda, un cilvēkiem, kuriem tās nav». «Būt bagātam — lūk, kas ir patiešām svarīgi,» — tāds bija pirmais pusaudža secinājums par dzīvi. Viņš kopā ar vairākiem vienaudžiem izveido zagļu bandu. Tajā bija Frančcsko Kastilia (vēlākais Frenks Kos-

telloj, Meijers Lenskijs un Benijs (Bagsijs)' Sigels. «Kad pavēroju, kas notiek apkārt,» viņš vēlāk atcerējās, «atklāju, ka ne tikai mēs nodarbojāmies ar zagšanu. Visap kārt mums bija zagļi un krāpnieki, no kuriem daudziem it kā vajadzēja ievērot likumus, — tie bija zemesīpašnieki, veikalnieki, politiskie darbinieki un policisti. Bet visi viņi kaut ko kādam zaga.»

Deviņpadsmitgadīgo Salvatori Lukāniu ieliek uz gadu cietumā par tirgošanos ar narkotiskajām vielām. Izkļuvis brīvībā, viņš kopīgi ar Lenskiju, Kostcllo un Sigelu piedalās banku, noliktavu un veikalu aplaupīšanā. Daļu no iegūtās naudas viņi iegulda nelikumīgo azartspēļu organizēšanā.

Spēļu biznesa uzplaukums Amerikas Savienotajās Valstīs bija iespējams, pastāvot ciešai savienībai starp noziedzniekiem, no vienas puses, un vietējām varas iestādēm un policiju, no otras puses. Jaunais Lukānia, pēc viņa biogrāfa vārdiem, savām acīm pārliecinās, ka «par naudu var iegūt policijas un valsts iestāžu aizbildniecību, lai būtu iespējams brīvi turpināt nelegālās operācijas un gūt peļņu; azartspēles paver neierobežotas iespējas, un tie, kuri ar tām nodarbojās profesionāli, ieguva, lai cik paradoksāli tas skan, noteiktu stāvokli un varu sabiedrībā»1. Kā piemēru var minēt Arnoldu Rotšteinu, kurš kļuva par miljonāru.

Arvien plašākos mērogos Lučāno un viņa līdzdalībnieki nodarbojās ar «haizivs amatu», tas ir, aizdeva naudu par lieliem procentiem. Gadījumā, ja parāds vai tā procenti netika samaksāti termiņā, gangsteri piespieda rūpniekus kļūt par saviem partneriem. Tā noziedzības pasaule arvien vairāk iespiedās legālajā biznesā. Vienlaikus tā ietiecās arī arodbiedrībās. Lučāno un citi gangsteri palīdzēja izveidot fiktīvas arodorganizācijas, piesavinājās lielu daļu biedru naudas. Turklāt viņi saņēma noteiktu atlīdzību no uzņēmējiem kā garantiju, ka viņu uzņēmumos strādnieki nestreikos un neprasīs paaugstināt darba algu.

«Jau tajā laikā, kad mēs vēl bijām bērni,» vēlāk atceras Lučāno, «labi zinājām, ka cilvēkus var uzpirkt. Jautājums tikai — cik vajadzēs maksāt. Mēs redzējām, kā tas notika visapkārt.» Noderīgo cilvēku uzpirkšanā īpaši izcēlās jaunais Kostello. Lučāno un citi bandas locekļi viņu apgādāja ar naudu speciāli šīm vajadzībām.

Divdesmito gadu vidū Lučāno, kuram nebija pat vēl trīsdesmit gadu, sasniedza visu, par ko kādreiz bija sap' ņojis. Viņš bija ieguvis bagātību un ar katru gadu kļuva

vēl bagātāks. Dzīvoja plašā, grezni iekārtotā dzīvoklī, iiva uzvalkus pie labākajiem drēbniekiem, viņam piede-ieja vairākas jaunāko mārku automašīnas. Kā. cienījamu viesi viņu uzņēma Ņujorkas elites pārstāvji — politiķi, biznesmeņi, aktieri.

Viņa bandas locekļi turpināja nodarboties ar laupīšanu un zagšanu. Bet Lučāno pats tiecās pārvērst noziedzīgo «larbību «īstā biznesā, gribēja strādāt kā milzīgā korporācijā». Paplašinot savu ietekmi ārpus Menhetenas — Ņujorkas centrālā rajona robežām, viņš sāka veidot savu bukmeikera impēriju. Galvenais ienākumu avots bija nelegālā tirdzniecība ar alkoholiskajiem dzērieniem. Daļa ienākumu, dažreiz pat puse, tika iztērēta «iesmērēšanai» politiķiem un policijas vadībai. Sim nolūkam Lučāno un viņa līdzzinātāji izlietoja vairāk nekā piecus miljonus gadā. Uzpirkšanas pieredze bija iemācījusi Lučāno, ka iesmērēt» pirmām kārtām vajag nevis dažādiem sīkiem ierēdnīšiem, bet gan augstām amatpersonām. Jo augstāk kāpj pa hierarhijas kāpnēm, jo lielākas dividendes dod kapitālieguldījumi. «Lielie dūži,» viņš skaidroja saviem drauģeļiem, «ir tieši tādi paši kā tie, kas mums jau ir rokā. Vienkārši jāatrod viņiem pieeja. Un jāprot piedāvāt tik, cik vajag.» Pilsētas policijas komisariātam pietika ar desmit tūkstošiem nedēļā. Katru pirmdienu komisariātā ieradās remontstrādnieks — spectērpā ģērbies rud-matains, vasarraibumains īrs Džo Kunijs. Tas bija Lučāno cilvēks. Rokā viņš turēja papīra sainīti, kādā parasti ieliek brokastmaizi. Bet sviestmaižu vai Frankfurtes desiņu vietā tur bija banknotes..^ Pēc tam Lučāno tika vēl dažus pakāpienus augstāk. Vajadzīgie kontakti tika nodibināti ar Demokrātiskās partijas bosiem un pat ar štata gubernatoru Alfrēdu Smitu. So kontaktu izveidošanā ar pasaules varenajiem liels meistars bija Frenks Kostello, Lučāno labā roka.

Sājos gados Lučāno nostiprina personiskos un lietišķos kontaktus ar citu bandu vadoņiem neatkarīgi no to nacionalitātes. Viņš ir viens no «Lielā septiņnieka» — divdesmito gadu lielākās butlēģeru apvienības organizētājiem. Pēc tam viņš uzsāk sadarbību vēl ar 22 bandām alkoholisko dzērienu nelegālā iepirkšanā, pārvadāšanā, apsardzē un pārdošanā. Lučāno sāk sadarboties arī ar Mozesu Anenbergu, kas izveidoja valsti lielāko spēļu sindikātu.

Džuzepe Masēria, tālaika nekronētais Ņujorkas Mafijas karalis, ar aizvien lielāku neapmierinātību vēroja, ka Lučāno ietekme strauji pieaug. Viņš prasīja no tā bezierunu

paklausību un atskaiti par katru soli. Savukārt arī Lu-čāno kaitināja gan «ģimenes» galvas diktatoriskie gājieni, gan viņa vecmodīgie uzskati. Brieda konflikts. Drīz vien spēku pārsvars izrādās Masērias pretinieku pusē. Tos vada Marancāno, kas cer ieņemt viņa vietu. Marancāno ierosina, lai Lučāno nogalina Maseriu, bet tas kategoriski atsakās, jo, pēc sicīliešu Mafijas tradīcijām, tas, kurš personiski nogalinājis organizācijas galvu, nedrīkst ieņemt viņa vietu. Bet tieši tāpēc Marancāno uzstāja, jo negribēja pieļaut iespēju, ka Lučāno varētu kļūt par bosu. Lučāno to saprata. Marancāno ar vairākiem gangsteriem līdz nāvei piekāva Lučāno. Nepakļāvīgajam uz visu mūžu sejā palika naža pēdas. Pēc tam viņa gandrīz pusdzīvo ķermeni izmeta uz ceļa. Par spīti visam, Lučāno tomēr izdzīvoja. Slimnīcā viņam uzlika 55 šuves. Meijers Len-skijs apciemoja brīnumainā kārtā dzīvu palikušo Lučāno un nosauca viņu par «laimes lutekli». Tā radās šī iesauka. Kopš tā laika viņu dēvēja par Laimes lutekli (Lakiju) Cārliju.

Atveseļojies Lučāno nolemj piedalīties Masērias noga-, iināšanā. Bet tikai kā organizators, nevis tiešais izpildītājs. Kādu rītu viņš iegāja pie bosa un sāka stāstīt par iespējām likvidēt dažus tuvākos Marancāno rokaspuišus. Bosa noskaņojums uzlabojās. Lučāno ierosināja iedzert par nākamās operācijas panākumiem. Viņi devās uz itāliešu restorānu «Nuova villa Tamparo» Koniailendā. Brauca ar Masērias bruņumašīnu, kurai bija ložu necaurlaidīgi stikli. Boss Džo nezināja, ka viņa cietoksnim uz riteņiem zināmā atstatumā sekoja kadilaks ar četriem bruņotiem pasažieriem. Tie bija Vito Dženovēze, Alberts Anastāzia, Džo Adoniss un Bagsijs Sigels. Ieturējuši pusdienas, viesi apsēdās pie kāršu galdiņa, Kā rādās, pieredzes bagātais boss Džo šoreiz nepieļāva domu par iespējamām briesmām, bet tā bija liktenīga kļūda: viņš pārkāpa pārbaudītu gangsteru ieradumu — restorānos nesēsties ar muguru pret ieejas durvīm. Kad Lučāno atvainojies izgāja uz tualeti, Masēria turpināja nesteidzīgi sūkt no glāzes vīnu. Viņš neredzēja, ka restorānā ienāca vairāki cilvēki. Tie uzreiz raidīja ložu krusu uz viņu. Policistiem, kas drīz vien bija klāt, Lučāno paskaidroja: «Noslaucījis rokas, es no tualetes steidzos uz zāli, lai redzētu, kas tur notiek.» Ložu caururbts, Masēria nekustīgi gulēja, sakņupis ar seju pret galdu.

Dažas stundas vēlāk uz Ņujorkas 60. policijas vienības priekšnieka galda nogūla ziņojums nr. 130, kurā teikts;

«1931. gada 15. aprīlī 3.30 pēcpusdienā Džuzepe Masēria, kas pazīstams arī kā boss Džo, adrese: Ņujorkā, Otrā avēnijā 65, tika nogalināts ar šāvieniem mugurā un galvā, kad viņš atradās restorānā, adrese: 27Г5 Rietumos, 15. ielā, Koniailendā, Bruklinā. Nezināmām personām, kas šāvušas uz viņu, izdevās aizbēgt....»

Tagad Lučāno ceļā uz piramīdas virsotni stāvēja vienīgi Marancāno, kas bija jau paspējis sevi pasludināt, ka esot «bosu boss». Zālē, kur notika viņa kronēšana, vēl skanēja šampanieša pudeļu šāvieni, kad Lučāno un Lcn-skijs sāka apspriest plānu par noziedzības pasaules jaunā karaļa likvidēšanu. Tā īstenošana prasīja vairākus mēnešus. Marancāno bija pieredzējis noziedznieks, un viņu nebija tik vienkārši iedabūt slazdā. Bet, apvienojoties Lučāno nežēlīgajai noteiktībai ar Lenskija aso prātu, radās tāds plāns, kuru paredzēt nespēja pat Marancāno, kurš vienmēr ievēroja vislielāko piesardzību. Viņu nepasargāja arī pieci miesassargi, kuri no bosa neatkāpās ne soli un stāvēja pie viņa kabineta durvīm. Viņš liktenīgi kļūdījās, uzskatīdams, ka slepkavas var būt tikai paši Mafijas locekļi. Līdz šim Mafijas iekšējos karos bija piedalījušies vienīgi ieceļotāji no Itālijas. Tāpēc, kad viņa pieņemamajā telpā ienāca četri tipiski ebreji un stādījās priekšā kā detektīvi, aizdomas neradās ne apsardzei, ne pašam Marancāno, kurš iznāca tiem pretī un aicināja kabinetā. Notika viņa lietas izmeklēšana, un kuru katru brīdi bija gaidāma policijas ierašanās, lai izdarītu kratīšanu. Lučāno un Lenskija smalkais plāns izdevās pilnībā.

Sie četri nāca no profesionālu slepkavu bandas «Bugcy and Mayer Mob», ko bija izveidojuši un vadīja Lcnskijs un Sigels. Vairākus mēnešus visus četrus turēja pilnīgā izolācijā speciāli noīrētā dzīvoklī Bronksā. Viņus rūpīgi gatavoja gaidāmajai operācijai: mācīja, kā izturēties, iet, runāt, lai viņus noturētu par policijas aģentiem. Lučāno un Lenskijam tas izmaksāja astoņdesmit tūkstošus dolāru. Likme šai spēlē bija pārāk augsta, lai skopotos ar izdevumiem. Kad operācijas izpildītāji bija sagatavoti, Lcnskijs un Lučāno sāka gaidīt izdevīgu brīdi izšķirošajam triecienam. Pēkšņa ziņa paātrināja atrisinājumu. Lučāno uzzināja, ka Marancāno grib uzaicināt viņu uz sarunu un nogalināt. Vēlāk no Džozefa Valači — Marancāno šofera un miesassarga — liecībām šis plāns kļuva zināms visos sīkumos. 1931. gada 9. septembrī boss izsauca Valači pie sevis uz mājām.

— Mums atkal nāksies gulēt uz matračiem, — brīdināja Marancāno. Sis teiciens nozīmēja to, ka sācies kārtējais iekšējais karš,

Marancāno nosauca savus ienaidniekus. Pirmie tika minēti Lučāno un Dženovēze.

— Nevaru viņus vairs ciest, — viņš atzinās Valači, — un, iekams nebūsim atbrīvojušies no viņiem, mēs neko nevarēsim saņemt savās rokās.

Marancāno runāja par butlēģerismu, azartspēlēm un citiem ienākuma avotiem. Viņš gribēja «atbrīvoties» ne tikai no diviem jauniem reketieriem, kas bija bruģējuši viņam ceļu uz troni, bet arī praktiski gandrīz no visiem pārējiem iespaidīgākajiem Mafijas bosiem — Alkapones. Kostello, Moreti un Adonisa. Pirmais trieciens bija pare dzēts jau nākamajā dienā. Viņš uzaicināja savā galvenajā mītnē — celtniecības kompānijas «Eagle Building Corporation» kantorī — Lučāno un Dženovēzi. Viesiem bija jāierodas pulksten divos dienā. Tajā pašā laikā bija izsaukts pazīstamais uzpērkamais slepkava Vinsents Kols. saukts arī Trakais Suns.

«Nākamā diena — 1931. gada 10. septembris,» kāda speciālista vērtējumā, «kļuva, iespējams, par pašu svarīgāko dienu Amerikas noziedzības vēsturē, iezīmējot pārvērtības Mafijā un tās nākotnē.»2

...Tiklīdz aiz cilvēkiem, kuri bija stādījušies priekšā kā policijas detektīvi, aizvērās kabineta durvis, Marancāno pēkšņi apjauta briesmas. Viņš drudžaini metās pie rakstāmgalda, kur glabāja pistoli, bet bija jau par vēlu. Tad slepkavas steidzīgi nozuda. Uz kāpnēm viņi aci pret aci saskrējās ar Trako Suni, kurš bija ieradies noteiktajā laikā...

Policijas protokolā bija teikts:

«1931. gada 10. septembrī pulksten 2.50 dienā kādam Salvatorem Marancāno, vīrietim, baltās rases pārstāvim, uzbrukts ar šaujamo ieroci «Eagle Building Corporation» telpās, adrese: Parka avēnijā 230, 925.—926. istabā. Uzbrucēji — četri nezināmie, kas uzdevušies par policistiem. Izdarīti četri šāvieni un seši naža dūrieni, kuru rezultātā iestājusies upura nāve.»

Lučāno pieprasīja, lai nelaiķim Salvatorem Marancāno tiktu parādīts tradicionālais gods. Pēdējā gaitā bosu pavadīja garš melnu limuzīnu eskorts. Atvadu runās cildināja aizgājēja labās īpašības un nopelnus. Kapu klāja ziedu kaudzes. Bet, tiklīdz bosa mirstīgās atliekas bija apbedītas, Lučāno pasludināja: kopā ar Marancāno no šī

brīža ir aprakta arī viņa «absolūtās monarhijas» sistēma, l.učāno gribēja kļūt par noziedznieku organizācijas faktisko galvu, nepiešķirot sev formālu titulu, kļūt par pirmo  tarp sev līdzīgiem. Tas bija pa prātam arī citu bandu vadītājiem un, pēc Lučāno domām, nodrošināja viņam stiprākas pozīcijas.

Tagad, varēja likties, nekas vairs neapdraudēja Lučāno. Nevienam no vietējo organizāciju un apvienību vadītājiem nebija ne vēlēšanās, ne arī pienācīga spēka mest viņam izaicinājumu. Turpināja nostiprināties arī viņa saiknes ar abu partiju — Demokrātiskās un Republikāniskās — vietējiem varasvīriem. Lučāno apmetās visrespektablākajā un greznākajā Ņujorkas viesnīcā «Waldorf Towers». Reģistrācijas grāmatā viņš tika ierakstīts kā Cārlijs Ross. Administrācija zināja, kas slēpās aiz šī vārda, bet uzskatīja par labāku piemiegt acis. Vēsturē dziļākās krīzes laikā, kad notika masveidīgi bankroti, vajadzēja pienācīgi novērtēt klientu, kurš par saviem piecistabu apartamentiem katru mēnesi kārtīgi maksāja astoņus tūkstošus dolāru.

Pēkšņi — pērkons no skaidrām debesīm. Godkārais prokurors Tomass Djūijs, cenzdamies taisīt politisku karjeru un radīt ap sevi gangsteru un reketieru apkarotāja oreolu, 1936. gada 1. aprīlī Ņujorkā pasludināja Lučāno par sabiedrības ienaidnieku № 1. Tiesa ilga vairākas nedēļas. «Lučāno,» teica Djūijs, «mūsu pilsētā prostitūciju padarījis par labi organizētu biznesu un komerciālu uzņēmumu.» Vieglas uzvedības jaunavas, kas uzstājās kā liecinieces, atklāja, ka viņas tiek turētas kā verdzenes, suteneri viņas piekauj, atņem visu 'nopelnīto naudu. Ar «klientiem» liek nodarboties četrpadsmit stundas dienā, pieradina pie narkotiskajām vielām.

Lučāno pilnībā noliedza viņam izvirzīto apsūdzību. «Es nekad neesmu bijis saistīts ar prostitūciju,» viņš teica tiesā, griezdamies pie zvērinātajiem. «Neesmu saņēmis nevienu dolāru no šī reketa.» Taču šie apgalvojumi nevienu nepārliecināja. Zvērināto tiesa 7. jūnijā pasludināja ver-diktu: «Visos punktos atzīts par vainīgu» — par piespiedu prostitūcijas organizēšanu, izspiešanu un citiem noziegumiem, Pēc dažām dienām Lučāno pārkāpa vieninieku kameras slieksni Danemoras cietumā, Ņujorkas štata ziemeļos. Bet Tomass Djūijs triumfēja, viņš bija spēris svarīgu soli Ceļā uz gubernatora krēslu ...

Lučāno līdzgaitnieki sāk meklēt iespēju, kā viņu atbrīvot. Gadi iet, taču Lučāno joprojām redz pasauli, precī-

zāk, mazu debesu strēlīti, tikai pa cietuma, kameras logu. Izskatās, ka laime novērsusies no Laimes lutekļa Čārlija. Tiesa gan, viņš vēl cer uzpirkt pašu Djūiju. Godkārais prokurors 1942. gada vēlēšanās gribēja iegūt Ņujorkas štata gubernatora krēslu, un viņam, dabiski, bija nepieciešama nauda. ;

Esmu secinājis, — Lučāno teica savam advokātam Polakofam, — ka Djūijs nebūt nav labāks par mani, at-' šķiriba tikai tā, ka viņš ir it kā legāls gangsteris, bet es ne... Domāju, ka Djūiju varētu uzpirkt, ja to uzņemtos labs starpnieks.

Lučāno tomēr maldījās. Sis nebija pats izdevīgākais brīdis gangsteru vadoņa apžēlošanai. Djūijs pat liela kukuļa dēļ negribēja riskēt ār savu politisko karjeru.

— Jūs kļūdāties, ja cerat, ka Djūijs, kļuvis par gubernatoru, jūs tūlīt apžēlos, — skaidroja advokāts. — Ja viņš to izdarītu, viņu tūdaļ atbrīvotu no amata. Tā viņš zaudētu jebkuru iespēju kļūt par prezidentu, un ar to viņš negribēs riskēt neatkarīgi no tā, vai jūs viņu atbalstīsiet vai neatbalstīsiet vēlēšanās.

Un tomēr stāvoklis nebija gluži bezcerīgs. Vajadzēja atrast svarīgu iemeslu, precīzāk, šķietamu iemeslu, kas varasvīriem ļautu atvērt cietuma vārtus un atbrīvot Lučāno. Ieslodzītajam un viņa drauģeļiem dzimst fantastisks plāns — gangsteru karali pārvērst par varoni un patriotu. Tajā laikā amerikāņu jūras kara flotes vadība baidījās, ka fašistiskās valstis, izmantojot «piekto kolonnu», organizēs sabotāžas aktus Ņujorkas ostā. Tāpēc Dancmorā izstrādātajā plānā tika paredzēts: pastiprināt jūras kara resora bažas, organizējot plašu diversiju, un pēc tam pamudināt griezties pēc palīdzības pie Lučāno. Visiem bija labi zināms, ka Ņujorkas ostā gangsteriem ir liela ietekme. Viena no Mafijas bosiem — Alberta Anastā-zias brālis Tonijs Anastāzia faktiski vadīja ostas strādnieku arodbiedrību. Brāļi ierosināja sarīkot diversiju uz franču pasažieru kuģa «Normandija», kas tolaik stāvēja ostā. Lučāno piekrita* šai «lieliskajai idejai». «Pēc dažām dienām radioziņās dzirdēju par ugunsgrēku uz «Nor-mandijas»,» atceras Lučāno, «tas bija Anastāzias roku darbs.»

Drīz vien jūras kara flotes štāba mītne uzdeva kapteiņleitnantam Čārlzam Hofendenam stāties kontaktos ar Mafijas barvežiem. Tā sākās «Operācija: noziedzības pasaule». Pusnaktī pilsētas parka nostūrī Hofendens tikās

.ir Fultonas tirgus «karali» Čārlzu Lancu. Viņš apsolīja palīdzēt cīņā pret «piekto kolonnu», taču brīdināja, ka viņa ietekme nesniedzas tālāk par tirgu un zvejniekiem, kuri turp nogādā savu lomu. Vienīgais cilvēks, kurš spētu ietekmēt itāliešu izcelsmes amerikāņus, kas strādā dokos, — tas ir Lučāno.

Bet Lučāno nesteidzas tikties ar militāro varas iestāžu pārstāvjiem. Viņš zina, ka par viņu interesējas un tagad ir iespējams uzsist sev cenu. Iesākumā Lučāno pieprasa, lai viņu pārved uz citu cietumu — tuvāk Ņujorkai un labākos’ apstākļos. Varas iestādes piekrīt — un viņu pārved uz cietumu «Great Meadow», netālu no štata galvaspilsētas Olbani. Šeit Lučāno saņem atļauju pēc savas gaumes iekārtot kameru ar mēbelēm, atteikties no cietuma (diena, pārtiekot no tā, ko iesūta drauģeļi, un dažreiz apsardzes pavadībā iziet vakara pastaigā pa Olbani ielām.

Lučāno pirmā tikšanās ar varas iestāžu pārstāvjiem bija diezgan neparasta. Lenskijs parūpējās par to, lai galdā būtu gardi ēdieni. «Puiši,» Lučāno familiāri uzrunāja atnācējus, «jūs mani atvainojiet. Pirms mēs sāksim sarunu, es gribētu mazliet iekost.»

Kapteiņleitnantam Hofendenam neatlika nekas cits kā gaidīt, kamēr Lučāno nesteidzīgi notiesāja savu iemīļoto mikspiklu un citas delikateses. Un tikai pēc maltītes viņš aprunājās ar Mofendenu.

Tagad Lučāno pavērās jauna dzīve. Viņa cietuma kamera kļūst līdzīga viesnīcas numuram. Viņam piešķir istabu, kur satikties ar apmeklētājiem un kur iespējams risināt konfidenciālas sarunas. .Jebkurā laikā Lučāno (irīkst tikties ar Lenskiju, Kostello, Adonisu, Lučēzi, Mi-randi un citiem Ņujorkas gangsteru barvežiem, lai it kā apspriestu plānu, kā cīnīties pret sabotāžu ostā. «Bet pirmām kārtām,» raksta Mafijas vēstures speciālists R. Hammers, «viņus māca bažas par sava noziedzīgā sindikāta stāvokli un par to, kā atrast jaunus ienākumu avotus kara laikā. Tie bija viltus patrioti, viņu patriotisma jūtās netraucēja iedzīvoties bagātībā ari kara gados. Sājā ziņā viņi maz atšķīrās no daudziem citiem biznesmeņiem.» R. Hammers skeptiski izsakās par Lučāno un citu gangsteru reālo lomu sabotāžas novēršanā ostās. «Lučāno oeva rīkojumu dokeriem un gangsteriem sadarboties ar karavīriem... Bet vai šie Lučāno rīkojumi patiesi bija nepieciešami? Grūti iedomāties, ka dokeri, organizētās noziedzības barveži vai ierindas gangsteri būtu palīdzējuši valsts ienaidniekiem, kuru uzvara varēja nest viņiem

vienīgi nelaimi. Patiesi, daudzu gadu gaite neviens nebija guvis tik lielus augļus no amerikāņu sistēmas kā gangsteri.»

Jūras kara izlūkdienesta virsnieks C. Ifofendens vēlāk atzina: «Lučāno bija gluži tāds pats ziņu pienesējs kā daudzi citi, kurus mēs izmantojām izlūkošanas darbā... Es nevaru viņu celt uz pjedestāla kā cilvēku, kurš būtu izdarījis kaut ko sevišķu, jo tā bija visparastākā sadarbība.» Bet tas pats Hpfendens drīz pēc kara beigām apgalvoja, it kā Lučāno būtu devis «lielu» ieguldījumu uzvaras kaldināšanā. Šādi inspirēti un droši vien labi apmaksāti paziņojumi tika izmantoti operācijā, kurai vajadzēja pārvērst Lučāno par «Amerikas patriotu». Cildinājumos gan nebija nekā konkrēta. «Šāds slepenības plīvurs izrādījās ļoti noderīgs,» atzīmēja R. Hammers, «tas palīdzēja viņu atbrīvot pirms termiņa.»

R. Hammers un vairāki citi organizētās noziedzības pētnieki skeptiski uzņēma apgalvojumus par kaut kādiem Lučāno «nopelniem» 'amerikāņu karaspēka izsēdināšanā Sicīlijā. «Tiek apgalvots,» viņš rakstīja, «ka Lučāno esol pārliecinājis sicīliešu Mafijas vadītājus palīdzēt sabiedroto karaspēkam 1943. gadā izcelties salā. Taču viņš pats no Sicīlijas aizbrauca 1906. gadā deviņu gadu vecumā. Ja sicīliešu noziedznieki palīdzēja sabiedrotajiem, tad tikai paši savās interesēs.»

Patiesi skaidrs ir vienīgi tas, ka amerikāņu pavēlniecība plaši izmantoja sicīliešu mafiešus. Slepenā valdības dokumentā (šifrs 3701X/9867) 1943. gada 28. aprīlī amerikāņu bruņotajiem spēkiem pēc izsēšanās Sicīlijā bija paredzēts «kontaktēties un uzņemt sakarus ar slepeno radikālo grupu, piemēram, ar Mafijas, vadītājiem un sniegt viņiem visu iespējamo palīdzību».3 Jau pirmajās dienās pēc izcelšanās salā notika amerikāņu virsnieku tikšanās ar sicīliešu Mafijas galvu Kalo Vicini, kurš dzīvoja Vilalbas pilsētā. Amerikāņu militārā pavēlniecība iecēla viņu par pilsētas mēru un atļāva Mafijas locekļiem nēsāt ieročus. Mafija sāka sadarboties ar amerikāņiem, redzēdama, ka Musolīni režīms nolemts bojāejai. Amerikāņi nolēma izmantot Mafiju, tāpat kā citus reakcionāros elementus, lai cīnītos pret demokrātiskajiem un progresīvajiem spēkiem. Abas puses viegli atrada kopēju valodu. Kalo Vicīni iedeva amerikāņiem sarakstu ar «uzticamiem» kandidātiem mēra amatam visai Rictumsicīlijai. «Viņš tos iztēloja par fašisma upuriem, lai gan tie bija visīstākie bandīti, no kuriem daudzi sēdējuši cietumā. Un pēc dažām dienām pusē Sicīlijas pilsētu par mēriem kļuva Mafijas locekļi vai viņu ielikteņi.»4

Neilgi pirms nāves Lučāno atzinās, ka apgalvojums, it k.-i viņš esot «palīdzējis amerikāņu karaspēkam iebrukt Sicīlijā, izmantojot Mafijas locekļu atbalstu, nav ne plika graša vērts». Bet, lai kā tas būtu, cietumā «Great Meadow» ieslodzītajam šāds apgalvojums bija ārkārtīgi svarīgs — tas palīdzēja Ņujorkas štata varas iestādēm pieņemt šķietami pamatotu lēmumu par organizētās noziedzības karaļa pirmstermiņa atbrīvošanu. Taču varasvīru rīcības pamatā nebija gluži nesavtīga vēlēšanās izcelt Lučāno «patriotiskos nopelnus». Gubernatora varas rati sāka braukt tikai pēc kārtīgas smērēšanas. Pēc vairāku speciālistu domām, starp Lučāno un Djūija pārstāvjiem bija nodegts slepens darījums: Lučāno apsolīja neierosināt savas lietas otrreizēju izskatīšanu un neizmantot lieciniekus, kas varētu mest ēnu uz Djūiju un kļūtu par šķērsli viņa cīņā par prezidenta krēslu; Mafija pārskaitīja slepenajā Djūija vēlēšanu fondā 315 tūkstošus skaidrā naudā (90 tūkstoši bija no Lučāno personiskajiem līdzekļiem), savukārt Djūijs apņēmās pēc kara Lučāno apžēlot. Turklāt daudzpieredzējušais un piesardzīgais gubernators vēlējās ne tikai iegūt kapitālu, bet arī saglabāt savu politisko nevainībņ: pēc atbrīvošanas Lučāno nekavējoties vajadzēja izraidīt uz Itāliju. Adafijas pārstāvji veltīgi centās pierunāt Djūiju atstāt Lučāno Amerikas Savienotajās Valstīs. Gubernators palika nepielūdzams, jo nevēlējās riskēt ar savu reputāciju Un karjeru.

1945. gada 7. maijā Lučāno iesniedza gubernatoram lūgumu par apžēlošanu. 1946. gada 3. janvārī tika pasludināta viņa pirmstermiņa atbrīvošana, bet bez tiesībām palikt Savienotajās Valstīs. Savā paziņojumā gubernators minēja Lučāno «sadarbību» ar bruņotajiem spēkiem «informācijas sniegšanā par ienaidnieka iespējamo uzbrukumu» un norādīja uz ieslodzītā «absolūti apmierinošo» uzvedību cietumā. Piecas nedēļas vēlāk Lučāno no kuģa raidīja atvadu skatienu Amerikas zemei, kurā viņam vairs nebija lemts atgriezties.

...Dzīve dzimtajā Lerkaras-Fridi pilsētiņā Lučāno likās neizturama.5 Viņam izdevās dabūt ārzemju pasi. 1946. gada oktobra beigās Havanas hotelī «National» apmetās jauns iemītnieks, kas tika reģistrēts ar Salvatores Lukānias vārdu. Drīz vien četrus augšējos hoteļa stāvus aizņēma ievērojami organizētās noziedzības bosi, kas bija ieradušies no Amerikas: Adoniss un Anastāzia, Bonanno,

Kostello, Lučēze un Profači pārstāvēja Ņujorku un Ņū-džersiju, no Bufalo ieradās Magadīno, no Čikāgas — Akardo, no Ņūorleānas — Marcello, no Floridas — Tra-fikante. Dabiski, uz šo tikšanos atbrauca ari Meijers Lenskijs. Viņš bija ne tikai tās organizētājs, bet varēja uzņemties arī viesmīlīga namatēva lomu, jo hotelis «National» piederēja viņam un Batistam, kas tolaik dzīvoja Floridā. Oficiālais sapulcēšanās iemesls bija dziedātāja Frenka Sinatras godināšana (ar viņu Lučāno un citiem klātesošajiem bija draudzīgas attiecības). Taču patiesais cēlonis bija vēlēšanās demonstrēt visiem organizētās noziedzības bosiem, ka Lučāno atkal praktiski ir kļuvis par sindikāta galvu. Jo no ASV viņu šķīra tikai deviņdesmit jūdzes platais Floridas jūras šaurums ...

Havanā Lučāno ilgi neuzturējās. Amerikas varas iestādes panāca, ka viņu izraidīja uz Itāliju. Tas stipri iedragāja Lučāno plānus. Taču viņš nezaudēja cerības atkal atgriezties Amerikas Savienotajās Valstis. Bet pagaidām viņš izvērsās jaunajā vietā. No dažiem avotiem zināms, ka Lučāno vadīja vairumtirdzniecību ar narkotiskajām vielām. F. Sondems grāmatā «Sātaniskā savienība»® raksta, ka viņš esot darbojies īpaši piesardzīgi, baididamies «atkal apdedzināt sev pirkstus». Laimes luteklis Cārlijs nekontaktējās ne ar vienu, kas personiski nodarbojās ar narkotisko vielu iepirkšanu un pārvadāšanu. Par šo jautājumu viņš ne ar vienu nerunāja pa telefonu, neuzrakstīja nevienu vēstuli, nenoformēja nevienu dokumentu. Atbildīgais par visām operācijām Sicīlijā bija no ASV izraidītais gangsteris Džuzepe Pičs, Neapolē — deportētais Lučāno līdzdalībnieks Ralfs Linjori.

Pirmajos gados pēc atgriešanās Itālijā Lučāno tomēr vēl tika uzskatīts par Amerikas noziedzīgās pasaules vadoni. Pie viņa brauca pēc padoma, izlūdzās viņa atbalstu. Tomēr vizītes kļuva arvien retākas. Sindikāta vadītāja vara balstās ne tikai uz viņa personisko autoritāti, bet arī uz viņa «kareivju» reālo spēku, viņa kapitālu un politiskajiem sakariem. Lučāno tā visa trūka. Viņš atgādināja ģenerāli bez armijas. Jo nereālāka kļuva viņa atgriešanās Amerikas Savienotajās Valstīs, jo uzstājīgāk savas tiesības uz vakanto troni pieteica Vito Dženovēze. Vienu pēc otra viņš novāca no ceļa Lučāno uzticamos bosus. Pirmie upuri bija brāļi Moreti: Viliju nošāva restorāniņā, So-liju — cietuma kamerā Tad nāca Frenka Kostello kārta. Vēlu vakarā 1957. gada 2. maijā viņš atgriezās no restorāna un devās uz savu hoteli. Viņam sekoja melns ka-

dilaks. Pie hoteļa no tā izkāpa plecīgs vīrietis un sekoja Kostello. Pavērsis pret viņu pistoli, uzsauca: «Tas tev, I renk!» — un nospieda mēlīti. Kostello zibenīgi atskatījās, un tas glāba viņam dzīvību — lode tikai skāra deniņus. Kostello pazina uzbrucēju — bijušo smagsvara bokseri Karmīni Galanti, bet nolēma klusēt. Šāviens, kas varēja kļūt liktenīgs, izskanēja kā nepārprotams brīdinājums. Kostello pārtrauca darbību Mafijā, izņemot savu personisko biznesu. Tagad bija pienākusi kārta Anastā-ziam, kuru sauca par «lordu-bendi» no «Slepkavu korporācijas». Zinādams, ka viņam tiek gatavots uzbrukums, Anastāzia tomēr, kā parasti, iegāja noskūties kādā no Brodvejas frizētavām. «Viņš gribēja parādīt Dženovēzem, ka nav iebaidāms.»7 Bet šī bravūra viņam maksāja dārgi. Frizieris vēl nebija paspējis ieziepēt klienta vaigus, kad telpā ienāca divi nepazīstami vīrieši ar šallēm apsietām sejām. Pēc dažām sekundēm Anastāzia jau gulēja uz grīdas bez dzīvības. Slepkavas nozuda tuvākajā metrosta-cijā.

Tas notika 1957. gada 25. oktobrī. Dženovēze kjuva par Mafijas faktisko vadoni. Lai pārējie bosi viņu formāli atzilu par «bosu bosu», viņš tos pulcina uz kārtējo apspriedi. Tikšanās vieta nebija izvēlēta veiksmīgi — kāda Džozefa Barbara māja nelielajā Apalačinas pilsētiņā, Ņujorkas štata ziemeļdaļā. Viesmīlīgais saimnieks, dabiski, nevarēja izvietot visus neskaitāmos viesus un rezervēja viņiem vairāk nekā simt istabas tuvējā apkaimē. Kad pie Barbara mājas sastājās gara limuzīnu rinda, vietējiem policistiem radās aizdomas. Viņi sarīkoja pēkšņu kratīšanu, dažiem atbraucējiem izdevās nozust. Tomēr starp aizturētajiem bija gandrīz visa Mafijas virsotne. Bet, tā kā trūka jebkādu pierādījumu par noziedzīgu rīcību (visi kā viens apgalvoja, ka esot atbraukuši apciemot saslimušo biedru), viņus vajadzēja atbrīvot. Dženovēzes pretinieki nenorima, taču pistoles bija nolemts nelikt lietā. Viņi samaksāja kādam sīkam kriminālnoziedzniekam Kantelpor-sam simt tūkstošus dolāru par solījumu ... liecināt tiesā pret Dženovēzi. Beigu beigās Donam Vitonem piesprieda piecpadsmit gadus cietumsoda par tirgošanos ar narkotikām. Taču, arī atrodoties cietumā, Dženovēze joprojām formāli skaitījās Mafijas galva. Tikai pēc viņa nāves 1969. gadā šo vietu ieņēma Karlo Gambīno.8

Ziņa par to, ka ienīstais Dons Vitone nokļuvis aiz restēm, liekas, bija pēdējā priecīgā vēsts, ko Lučāno saņēma no Amerikas Savienotajām Valstīm. Tā viņam neatnesa

neko vairāk kā jaunu gandarījumu. Mafijas vadoņi nebūt nedomāja no jauna celt tronī tālo trimdinieku. Viņa vadībā izveidotā organizācija bija sasniegusi briedumu. Taču tajā valdīja agrākais likums — kam spēks, tam vara. Lučāno bija pārdzīvojis pats sevi. Kļuvis vecs un slims, savu atlikušo mūža daļu viņš nodzīvoja galīgā nomalē. Laime no Lakija Lučāno bija pilnīgi novērsusies.

Tieši pēc 16 gadiem, kopš Lučāno bija atstājis Amerikas krastus, 1962. gada 9. februārī, kompānijas «Pan-American» kravas lidmašīna zārku ar viņa mirstīgajām atliekām nogādāja Ņujorkas lidostā. Sagaidītāji bija tikai divi nelaiķa brāļi, daži reportieri un FIB aģenti. Katafalks lielā ātrumā devās uz Svētā Džona kapsētu. Šeit zārku novietoja kapličā, uz kuras bija uzrakstīts viens vārds — «Lukānia». Tā Mafijas karalis uz viņsauli aizgāja ar to pašu vārdu, ar kuru pirms sešdesmit diviem gadiem bija nācis pasaulē.

CILVĒKS ĒNA

Pulkstenis seši no rīta. Kolinsa avēnijā, pazīstamā Mai-amibīčas kūrorta centrā, parasti šajā laikā ir tukšs, jo tūristi atpūšas pēc līksmošanās naktsbāros, restorānos un cauru diennakti atvērtajos kazino. No 5001. nama, kas atrodas netālu no hoteļa «Fontcnebleau», iznāk neliela auguma, sirms, padzīvojis vīrietis. Saulē iededzis, vēl pietiekami spēcīgs, ar vanagam līdzīgu profilu, asu skatienu. Viņš izvedis pastaigā nelielu, pinkainu Tibctas su gas suni, vārdā Brūzers. Pastaiga ilgst tikai dažas minūtes, turklāt saimnieks nekad neiet pārāk tālu no mājas. Viņam blakus ir miesassargs Fils Kovaleks (saukts ari par Mietu), kurš 20. gados bija pazīstamās Ņujorkas «Bagsija un Meijera bandas» loceklis, vai arī kāds jaunāks gangsteris.

Tā diena iesākas Meijeram Lenskijam.

Vēlāk Kovaleks aizvedīs bosu uz moteli «Singapore», kurš pieder viņa skolasbiedram. No deviņas jūdzes attālās Holivudas šeit pastāvīgi iegriežas Vinsents Alo (Zilacainais Džimijs) — galvenais sakarnieks starp Mafiju un Lenskiju. Neiztrūkstošs tikšanās dalībnieks ir Meijera Lenskija brālis un tuvākais palīgs Džeiks. Bieži vien šeit ierodas Mozess Dalies, kas pārstāv Lasvegasas organi-

žēlās noziedzības intereses. Pēc steidzamu jautājumu apspriešanas viņi spēlē golfu un sauļojas.

Parasti ap pulksten pieciem Lenskijs ir mājās, jo tad atkal ir pienācis laiks vest pastaigā Brūzeru. Vakaros viņš skatās televīziju, nekad neizlaizdams iecienīto programmu «FIB». No ekrāna kauc iespaidīgas mašīnas, kas dzenas pakaļ laupītājiem un slepkavām, skan šāvieni un visuresošie FIB aģenti viegli atšķetina vissarežģītākos noziegumus, pēdējos kadros vienmēr tiek uzlikti roku-dzelži gandrīz vai nenotveramiem bandītiem... Bet cilvēks, kuru jau apmēram pusgadsimtu uzskata par ASV organizētās noziedzības tēvu, par tās faktisko vadītāju, savā savrupmājā nesteidzīgi sūc kokteili (viņam vienmēr piemitusi mērenība alkohola lietošanā) un smīn par F'IB televīzijas varoņdarbiem.

Savā garajā mūžā aiz restēm viņš pavadījis tikai trīs mēnešus. Atšķirībā no pārējiem noziedzības pasaules bosiem viņš nekad nav publiski dižojies ar savu bagātību, nav rīkojis greznas pieņemšanas, nav valkājis dārgus gredzenus. Pat septiņdesmitajos gados, kad, pēc ekspertu vērtējuma, viņa īpašums bija sasniedzis 300 miljonus dolāru, viņš turpināja dzīvot pieticīgos apartamentos, brauca nomātā ševroletā, valkāja vienkāršus uzvalkus, lai ne ar ko neizceltos apkārtējo vidū. Laiku pa laikam viņš ziedoja 2—5 tūkstošus dolāru labdarības iestādēm, tāpat kā to dara daudzi cienījami biznesmeņi, kas tiecas iegūt tādu cilvēku reputāciju, kuriem rūp sabiedrības vajadzības. Vienīgais viņa vaļasprieks — kaklasaišu kolekcionēšana — neprasa nekādus lielos izdevumus. Mcijers Lenskijs cenšas iztērēt tieši tik daudz, cik saņem likumīgā ceļā. Bet par tiem miljoniem, kuri uz šifrētiem rēķiniem noguldīti Zenēvā un Cīrihē, zina tikai «Šveices rūķi» — banku īpašnieki, kas savu noguldītāju vārdus tur slepenībā.

Būdams ārkārtīgi piesardzīgs nodokļu maksājumos, precīzāk, savu milzīgo ienākumu slēpšanā no nodokļu inspektoru acīm, Lenskijs allaž centās izvairīties no publiskas ievērības. Viņa tuvāko līdzdalībnieku patmīlībai glaimoja, kad presē tos dēvēja par noziedzības pasaules «karaļiem» un «premjerministriem». Viņi cīnījās uz dzīvību un nāvi, gāja pāri savu konkurentu līķiem, lai iegūlu kāroto «ģimenes» galvas posteni un vēl vairāk — kļūtu par «bosu bosu». Lenskijs deva priekšroku reālai varai, kaut arī tā viņam nenesa spožus titulus. Lcnskija ietekme balstījās uz viņa aso prātu, spēju atrast arvien jaunus ienākumu

avotus sev un citiem organizētās noziedzības barvežiem. Viņam pašam labak patika turēties ēnā. Tiesu iestādes un prese sabiedrības uzmanību pievērsa Alkaponem, Lučāno, Kostello, Dženovēzem, Lepkem, Gambīno, Kolombo... Bet Meijeram Lenskijain izdevās palikt otrā plānā, darboties aiz kulisēm. Kad F1B direktors E. llūvers, balstoties uz Dž. Valači liecībām, sešdesmitajos gados sacēla troksni, it kā viņš «atklājis» organizāciju «Cosa nostra», Len-skijs vispār gandrīz tika aizmirsts. «Valači piezīmēs» viņš pieminēts tikai kādās trīs lappusēs, bet Dženovēze — gandrīz deviņdesmit, Lučāno — trīsdesmit. Lai gan tieši Len-skijs bija centrālā figūra gandrīz visos notikumos, kuros bija iejaukti citi organizētās noziedzības vadoņi, jo tieši viņš iedarbināja visas slepenās sviras.

Taisnība ir Hcnkam Mesikam, kad viņš raksta: «Galvenokārt Lenskijs ar savu ietekmi panāca to, ka organizētā noziedzība no kropla, ķirurģiski likvidējama izauguma uz amerikāņu politikas pārvērtās par da|u no mūsu ekonomiskās un politiskās sistēmas, kurā pašā ieperinājies ļaundabīgs audzējs.»1 Nikolass Geidžs Lenskiju nosauc par «galveno milzīgā konglomerāta — Amerikas Savienoto Valstu organizētās noziedzības — izveidotāju»2. Tieši viņš jau trīsdesmitajos gados palīdzēja apvienot konkurējošās bandas un grupējumus, pārkārtot organizēto noziedzību tagadējā veidā, pārvērst to par uzņēmumu, kurš, pēc viņa paša vārdiem, ir lielāks nekā korporācija «U. S. Steel». Tas bija viņš, kas pārliecināja organizētos noziedzniekus paplašināt savu tradicionālās darbības sfēru — «izpriecu industriju» (bārus, spēļu namus utt.) un ietiekties banku darbībā, celtniecībā, operācijās ar nekustamo īpašumu un desmitiem citās ekonomikas sfērās, izmantojot šim nolūkam tūkstošiem visdažādāko «izkārtņu». Tieši Lcnskija vadībā organizētā noziedzība izvērsa savas operācijas tālu aiz ASV robežām. Izmantodams lielāko butlēģeru pieredzi, kontrabandas ce|ā ievedot alkoholiskos dzērienus no ārzemēm, Lenskijs palīdzēja organizētajai noziedzībai iespiesties daudzās Kārību jūras' valstīs, vēlāk arī citos rajonos un izvērst finansu operācijas Šveices bankās.

Lenskija uzskati ne ar ko neatšķīrās no citu lieluzņēmēju domām. «Politiskajā ziņā,» konstatē N. Geidžs, «viņš noteikti pieslejas labējam spārnam.»

Precīzāk sakot, Lenskijs ir karojošs antikomunists. Viņš vienmēr ir bijis «vanags». Kad notika amerikāņu agresija Vjetnamā, viņš uzskatīja, ka «Hanoja jāsagrauj līdz pamatiem», ka daudz bargāk jāizrēķinās ar pretkara demonstrantiem. Savu dēlu viņš iekārtoja Vestpointas akadēmijā, kur amerikāņu militāristi kaldina bruņoto spēku virsniekus. «Savā darbībā,» raksta Henks Mesiks, «Meijers Lenskijs vispirms vadījās no tā, ka organizētā noziedzība uzskatāma par brīvās privātās iniciatīvas sistēmas turpinājumu. Gangsteriem tikai ir lielāka līdzekļu izvēles brīvība nekā tiem, kuri darbojas likuma ietvaros. Taču laiku pa laikam robeža starp legālo un nelegālo darbību izzuda, it sevišķi tas attiecināms uz lielām finansiālām operācijām. Tie, kuri balansēja starp likumīgo un nelikumīgo darbību, uzskatīja, ka galvenās briesmas brīvajai privātajai iniciatīvai ir kreisie spēki, intelektuāļi, liberāļi, tā sauktie «plikgalvji», un, visbeidzot, starptautiskā komunistiskā sazvērestība. Tāpēc gandrīz neizbēgami vajadzēja rasties neoficiālai savienībai starp Amerikas labējiem politiskajiem spēkiem un organizēto noziedzību. Tiem bija kopējs mērķis — iznīcināt visu, kas traucēja iegūt peļņu.»3 Gangsteri un labējās rasistu aprindas uzstājās pret pilsoņu tiesību piešķiršanu nēģeriem, pret rasu segregācijas un diskriminācijas likvidēšanu. «Organizētā noziedzība nēģeru geto graustos ieguva miljonus no skaitļu spēles un pretojās visam, kas varētu uzlabot nēģeru stāvokli. Par viņu līdzdalībniekiem kļuva baltie namīpašnieki un daudzos gadījumos arī uzpirktā vietējā policija.»4

Vēl kāda iezīme Lenskija politiskajā portretā — viņš ir zvērināts cionists. Zinādams, ka cionistu akcijas Vašingtonas politiskajā biržā kotējas augstu, Lenskijs publiski dižojās kā «Izraēlas atbalstītājs»5. Tiesa, viņš gan uzskatīja par labāku neizklāstīt, kā tieši tas izpaudās. Tomēr ir zināms, ka viņa tuvākie līdzdalībnieki Sigels un Koens, kā rakstīja žurnāls «Middle East International», 40. gadu sākumā apgādājuši ar ieročiem cionistu organizāciju «Irgun Zwei Leumi», kura piedalījās sevišķi nežēlīgās represijās pret Palestīnas arābu iedzīvotājiem. Ir zināms arī kas cits. Lenskijs bija cieši saistīts ar Zenēvas lielākās bankas «Credit International» saimnieku Tiboru Rozen-baumu. Klerka vainas dēļ bija pazaudēti dokumenti, un atklājās, ka Lenskijs bankā glabā lielu noguldījumu. Tieši Rozcnbauma banka bija tā «mazgātava», kur Meijera Lenskija un viņa līdzdalībnieku nauda tika «nomazgāta» no dubļiem un asinīm, kļuva «tīra» kā Alpu sniegi. Žurnāls «Life» jau 1968. gadā nosauca Rozenbaumu par noziedzības pasaules baņķieri. Vienlaikus viņš bija arī starptautiskā cionisma baņķieris. Sis Lenskija līdzzinātājs bija

gan Vispasaules ebreju kongresa kases pārzinis, gari Vispasaules cionistu organizācijas finansu komitejas priekšsēdētājs.

,,.19'H. gadā deviņgadīgo Meijeru Suhovļanski vecāki atveda uz ASV no Grodņas. Viņi nespēja atcerēties ne dēla dzimšanas dienu, ne mēnesi. Imigrācijas dienesta ierēdnis, ilgi nedomādams, ailē «dzimšanas datums» ierakstīja 4. jūliju — ASV Neatkarības dienu. «Varbūt tas viņu padarīs par mūsu zemes patriotu,» viņš piebilda. Gadiem ritot, imigrants kļuva par «simtprocentīgu amerikāni» Uzvārds tika pārveidots amerikāņu manierē — Lenskijs. Pēc N. Geidža vārdiem, viņš «sasniedza Amerikāņu Sapni». Viņš kļuva ari patriots, bet tikai savas personiskās kabatas patriots, tāpat kā daudzi citi finansu Olimpa apdzīvotāji. Kas attiecas uz ceļu, pa kuru Lenskijs aizkļuva līdz šai virsotnei, tad tas zināmā mērā atšķīrās no citu ceļiem. Taču nereti tie vai nu krustojās, vai veda paralēli — tās bija stāvas, līkumotas takas, no kurām konkurenti tika nogrūsti lejā un kur vājākie tika samiti.

Nodarbodamies ar daudzmiljonu komerciālām operācijām, Lenskijs vienmēr bija un palika gangsteris. Plašā noziedzības pasaule turpināja dzīvot pēc džungļu likumiem. Jo ienesīgāks bija kāda gangstera rekets, jo lielāka bija pārējo noziedznieku tieksme viņam atņemt treknāku kumosu vai vispār ieņemt tā vietu. Lai gan šīm iekšējām sadursmēm cīņā par varu, ietekmes sfērām un ienākumu avotiem pēdējos gadu desmitos vairs nebija tik visaptverošs raksturs kā divdesmitajos gados, tomēr laiku pa laikam tās joprojām uzliesmoja. Kā visa noziedznieku sindikāta faktiskais vadītājs Lenskijs nevarēja stāvēt malā no šīm ķildām, turklāt daudzos konfliktos tieši viņam piederēja pēdējais vārds. Tā tas notika arī «Bag-sija Sigela lietā». Sigels bija Lenskija jaunības draugs, savā laikā viņi abi savervēja bandu «Bagsijs un Meijers». Kādu brīdi Lenskijs sevi dēvēja par Bagsiju Meijeru, bet pēc vairāku gadu desmitu ciešas sadarbības attiecības tika sarautas. Sigels uzskatīja, ka viņš «atklājis» Lasvē^1 gasu, mazu pilsētiņu Nevadas štatā, kuru viņš cerēja pārvērst par pasaules lielāko legālo azartspēļu centru. Saņēmis naudu no Klīvlendas un citām organizēto noziedznieku grupām, viņš sāka būvēt kompleksu — hoteli-kazino «Flamingo», kuram vajadzēja pārsteigt tūristus ar oriģinalitāti un greznību. Tomēr drīz vien nauda izsīka. Lenskijs iedeva Sigclam vēl vienu miljonu skaidrā naudā. Vienlaikus gangsterim Mikijam Koenam tika uzdots no-

vi lot katru Sigela soli, jo tas bija sācis rīkoties arvien neatkarīgāk un slepenāk. Sigela vēlēšanās pārvērst Las-vogasu par savu personisko īpašumu izraisīja neapmierinātību daudzos noziedznieku sindikāta bosos, kuri «Flamingo» celtniecībā bija ieguldījuši savu naudu. Līdz Len-kijām nonāca baumas, ka Sigela mīļākā nodomājusi lnaukt uz Parīzi, bet viņš pats slepeni no sindikāta jau acis pārvest daļu no «Flamingo» celtniecībai paredzētās naudas uz saviem personiskajiem rēķiniem Eiropas bankās.

Lenskijs uzaicina hotelī «Waldorf-Astoria» Anastāziu, Cvilmani, Kostello un citus organizētās noziedzības bosus. Uzzinājuši par Sigela nodomu bēgt, daudzi pieprasīja nekavējoties izdarīt «eksekūciju». Lenskijs, saņēmis no sindikāta mandātu, devās uz Lasvegasu, lai tiklos ar Si-gelu. Acīmredzot sarunas apstiprināja viņa ļaunākās aizdomas. Atvadoties Lenskijs solīja atbraukt pēc pāris dienām. Bet jau nākamajā vakarā Sigelu caururba uzpirkto depkavu lodes. Tas notika 1947. gada 20. jūnijā.

Desmit gadus vēlāk Meijeram Lenskijam izaicinājumu mēģināja mest Alberts Anastāzia. Viņš ļoti vēlējās iegul savā pārziņā azartspēles Kubā. Gribēdams dabūt savā pusē citus organizētās noziedzības barvežus, viņš centās pārliecināt tos, ka viņa paziņa Trafikante varēs sadarboties ar diktatoru Batistu tikpat labi kā Lenskijs. Taču Trafikante neriskēja uzsākt cīņu ar tik bīstamu cilvēku, kāds bija Lenskijs. Viņš uzskatīja; ka izdevīgāk ir iegūt viņa simpātijas, nododot Anastāziu. 1957. gada 24. oktobrī Anastāzia tikās ar Trafikanti, kuram izklāstīja plānu par to, kā savā kontrolē iegūt kazino Havanas hotelī «Hilton» un vēlāk arī citus spēļu uzņēmumus. Tālāk notikumi risinājās tikpat strauji un precīzi kā visās iepriekšējās Mei-iera Lenskija operācijās. Pēc kopīgām vakariņām kopā ar Anastāziu Trafikante piezvanīja Lenskijam. Bet jau nākamajā rītā Anastāzia tika nogalināts frizētavā.

Pusotru gadu vēlāk pienāca kārta Cvilmanim, vienam no noziedzīgā sindikāta vadītājiem. Viņa darbību izskatīja Iekšējo ieņēmumu birojs un viena no senāta komisijām. Lenskijs baidījās, ka vecais gangsteris var izpļāpāties, lai glābtu sevi. Viņam bija ko teikt gan par Lenskiju, gan citiem sindikāta bosiem. 1959. gada 20. februārī Cvilmani atrada nogalinātu savā divdesmit istabu lielajā mājā Vestorindžā (Ņūdžersijas štatā).

1959. gada sākumā aiz restēm nokļuva sens Lenskija pretinieks Vito Dženovēze. Starp organizētās noziedzības

bosiem, kas raka bedri Lenskijam, bija palicis tikai Antonijs Karfāno, kuram Lenskijs bija atņēmis spēļu biznesa vadoņa posteni Florida. Karfāno sāka aust sazvērestības tiklus cerībā likvidēt Lenskiju un pat kļūt par sindikāta vadītāju. Bet Karfano, tāpat kā viņa priekšgājēji, nenovērtēja noziedzības pasaules «ļaunā ģēnija» prāta asumu, viņa informētību un sīkstumu. Lenskijs prata iemidzināt pretinieku modrību. Ikreiz viņš izstrādāja jaunu rīcības plānu un ievilināja savu kārtējo upuri slazdā. 1959. gada 25. septembrī Karfāno vakariņoja kādā Ņujorkas restorānā Leksingtonas avēnijā. Pēkšņi viņu pasauca pie telefona. Ar viņu steidzami vēlējās runāt Vinsents Alo. Zilacainais Džimijs bija ietekmīgs cilvēks Mafijā. Karfāno visādi centās nodrošināties ar viņa atbalstu intrigās pret Lenskiju. Taču tās bija naivas cerības — abu itāliskajai izcelsmei nebija nekādās nozīmes. Lagvardijas lidostā Karfāno sagaidīja divi nepazīstami cilvēki. Viņi paziņoja, ka Alo aizbraucis un gaida viņu savā dzīvoklī. Nenojauzdams lamatas, Karfāno kopā ar abiem nepazīstamajiem devās ceļā. Kad mašīna izbrauca uz vientulīgas šosejas, viņa pakausī tika raidīti vairāki šāvieni. Tagad sindikāta vadonim vismaz uz kādu laiku vairs nebija klaju pretinieku un pretendentu uz viņa vietu.

Lenskijs prata atrast kopēju valodu ar visdažādākajiem politiskajiem darbiniekiem. It sevišķi labi viņš sapratās ar pašiem iespaidīgākajiem politiskajiem bosiem un diktatoriem. Un ne tikai tāpēc, ka viņus vienoja kopējs naids pret visiem, kas cīnījās par sociālām pārmaiņām. Ar diktatoru bija vienkāršāk kārtot lietas un galarezultātā arī lētāk, jo maksāt nācās tikai viņam vienam. Jau trīsdesmito gadu sākumā Lenskijs ātri vien aptvēra, kādu labumu varēja gūt, sadarbojoties ar Hjū Longu, kuru dēvēja par topošo amerikāņu Hitleru. Būdams Luiziānas gubernators, vēlāk senators, viņš savā štatā nodibināja vienpersonisku diktatūru, izveidoja slepenpolicijas tīklu, pakļāva savai kontrolei leģislatūru un augstāko tiesu. Viņš nekautrīgi paziņoja: «Konstitūcija pašlaik esmu es.» Tieši ar viņu Lenskijs noslēdza darījumu. Mcijeram Lenskijam un viņa līdzdalībniekiem atļāva uzstādīt spēļu automātus Ņūorleānā. Sī spēļu biznesa tiešo vadību Lenskijs uzticēja Karlosam Marčello, kurš vēlāk kļuva par visa Luiziānas štata organizētās noziedzības bosu.

Darījums ar Longu izrādījās izdevīgs. Gangsteri katru mēnesi atmeta viņam divdesmit tūkstošus dolāru, bet savās kabatās ielika astoņsimt tūkstošus.

1933. gadā Lenskijs dodas uz Kubu. Vietējais diktators viņam pārdod spēļu biznesu, samaksu pieprasot no nāka-inajiem ienākumiem. Sākumā viņa pārziņā ir kazino hotelī

• National». Lenskijs savukārt atver uz Batistas vārda bankas rēķinu Cīrihē.

Otrā pasaules kara laikā mazinājās tūristu pieplūdums Kubā. Arī Batistam tika atņemta vara. Gaidīdams savu likteņstundu, viņš apmetās netālu no Mcijera Lenskija. m stunda sita 1952. gadā, kad Batista izdarīja militāro ap-versumu. Lenskijs tobrīd sēdēja aiz restēm — vienīgo reizi

• Ivā mūžā un arī tad tikai tris mēnešus. Tiklīdz bija atvē-nišics cietuma vārti, viņš traucās uz jaunā Kubas vadītāja iczidenci. Lenskijs ierosināja pārvērst Havanu par «Kārību jūras Lasvegasu» — uzcelt milzīgus hoteļu un kazino kompleksus, uzaicināt estrādes zvaigznes. Viņi vienolas par celtniecības noteikumiem: pusi līdzekļu ieguldītu Batistas valdība, otru pusi — Meijera Lenskija ļaudis. Svarīgākos posteņus viņš sadalīja saviem seniem drauģeļiem — Klīvlendas gangsteriem Mozesam Dalicam un 1 ilam Kastelam, saviem vecajiem partneriem Klifordam Džonsam, bijušajam Nevadas vicegubernatoram, Edijam I.evinsonam, kurš bija viņa «izkārtne» Lasvegasā, brāļiem Dino un Edijam Cellini, speciālistiem azartspēlēs.

Lenskijs darbojās ar viņam raksturīgo vērienu, lietišķi un operatīvi. Cits pēc cita radās kompleksi «Riviera», «Hilton» un citi. Havana pārvērtās par pilsētu — zaņķi.

Lenskijs pats, kā vienmēr, turējās ēnā. Viņš skaitījās restorāna «Riviera»... virtuves pārzinis. Diez vai viņš pats aptvēra šī amata simbolisko nozīmi: visu savu mūžu viņš pārzināja virtuvi, kurā tika gatavota noziedznieku sindikāta politika. Arī brālim Džeikam viņš atvēlēja visai pieticīgo gaiļu cīņas arēnas vadītāja vietu hotelī «National». Faktiski Džeiks šajā hotelī pārstāvēja brāļa finansiālās intereses.

Havanas pārvēršana par organizētās noziedzības paradīzi nesa milzīgus ienākumus gan gangsteriem, gan diktatoram. Uz estrādes gorījās puskailas jaunavas, griezās ruletes, krupjē darbojās ap zaļajiem spēļu galdiem, bet tūkstošiem jūdžu attālumā, Šveices bankās, auga pārskaitījumi uz Batistas, Lenskija un viņu partneru rēķiniem. Likās, šai krāpšanas un iedzīvošanās bakhanālijai nekad nebūs gala. Taču beigas pienāca pēkšņi un nenovēršami. Fidela Kastro uzvarām vainagotā armija ieņēma galvaspilsētu. Asiņainais bende tikko paspēja aizlaisties. Dažu nedēļu laikā revolucionārā vara iztīrīja valsti arī no viņa

drauģeļiem — amerikāņu gangsteriem — un likvidēja netīro biznesu. Lenskijs, pārcēlies uz Fioridu, sākumā vēl cerēja saglabāt savas azartspēļu un netiklības impērijas paliekas. Viņš atstāja Havanā brāli. Taču revolūcija nepieļāva kompromisus. Tā attīrīja valsti no vecās sabiedrības netīrumiem — saviem un no ASV ievazātajiem. Džeiks mēnesi sabija aiz restēm, pēc tam viņu izsūtīja. Tā drīz vien pēc Batistas diktatūras krišanas sabruka arī Lenskija impērija. No šī brīža organizētajiem noziedzniekiem niknākais ienaidnieks bija Fidels Kastro. Bet ne jau viņiem vien, arī dažiem Vašingtonas resoriem...

Meijers Lenskijs steidzīgi meklēja, ar ko aizstāt Ha-vanu. Lenskijs zināja, ka viņa stāvoklis noziedznieku sindikātā būs stabils vienīgi tik ilgi, kamēr viņš tā barvežiem sagadās kādu zelta āderi. Viņš izvēlējās Bahamu salas. Tās atradās Floridai vēl tuvāk nekā Kuba. Arī politiskais klimats bija labvēlīgs organizētās noziedzības uzplaukumam. Salas pārvaldīja pērkamu politikāņu grupa — «puiši no Beistrītas». Centrālā figūra viņu vidū bija Sta-fords Sandss. Tieši ar viņa līdzdalību organizētā noziedzība sāka uzbrukumu Bahamu salām, sāka atvērt hoteļus un kazino. Ar nelielām izmaiņām šeit atkārtojās «Ku-bas variants».

1966. gadā prese atmaskoja Bahamu politikāņu ciešos sakarus ar Mafiju. Salās pie varas nāca jauni cilvēki. Mafijai vajadzēja vēl vairāk konspirēties. Taču salas tā neatstāja. Vēlāk kļuva zināms, ka kāds Maikls Makleinijs, liecinādams vienā no senāta komisijām, 1973. gada 4. oktobrī paziņojis, ka viņš kopā ar savu partneri Deividu Probinskiju ticies ar Bahamu salu premjerministru Lin-denu Pindlingu pirms 1968. gada vēlēšanām un noslēdzis vienošanos. Viņi devuši Pindlingam 65 tūkstošus vēlēšanu kampaņai, par to pretī saņemot tiesības nodarboties ar spēļu biznesu. Kā ziņoja aģentūra UPI, Makleinijs «bijis Lenskija partneris, divreiz tiesāts par finansiālām blēdībām un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas»6.

Bahamu salas bija tikai viens no jaunajiem placdarmiem, kur organizētie noziedznieki izvērsa savas operācijas. Lenskijs un viņa pilnvarotās personas klīst pa pasauli, dibinādami jaunus kazino un hoteļus, organizēdami tirdzniecību ar narkotiskajām vielām. Viņu maršrutā ietilpst Havaju salas, Kolumbija, Honkonga, Anglija, Itālija, Francija, Tuvo Austrumu valstis. Un, protams, ari Haiti, kur valdīja «tētiņš Doks» — Divaljē, jo Lenskijam joprojām bija vājība pret diktatoriem. 60. gadu beigās

I’ortoprensas pilsētā tiek izveidots milzīgs kazino «International». Diktators tik lielā mērā uzticējās Lenskijam,

I a amerikāņu gangsteri tika iekļauti pat viņa personiskajā apsardzē. Pēc tam kārta pienāca Jamaikai. Lenskijs uz turieni aizsūtīja savu cilvēku — Lūisu Cesleru, respektablu amerikāņu biznesmeni, kas tirgojās ar nekustamo īpa-.umu. Viņš jau bija uzcītīgi kalpojis par Lenskija «izkārtni» Bahamu salās. Jamaikā viņš iegādājās prāvu ho-leli. Aiz viņa muguras stāvēja organizētie noziedznieki, l ad sekoja iebrukums Virdžinu salās.

Lenskija vadībā amerikāņu mafijas taustekļi aizstiepās tālu pāri ASV robežām. Mafija sekoja tām milzīgajam amerikāņu korporācijām, kuras no nacionālajām pārauga par starptautiskajām jeb tā saucamajām trans-nacionālajāin korporācijām.

... 1970. gada vasarā Meijers Lenskijs kā tūrists ieradās Izraēlā. Viņš apmetās greznajā Telavivas hoteli «Dan». Tajā laikā ASV federālās iestādes pārbaudīja viņa nodokļu pārskatus. Bet Lenskija ierašanās acīmredzot ne tikai un ne galvenokārt bija saistīta ar izvairīšanos no iespējamās tiesas. Viņu nodarbināja grandiozie plāni par plašu spēļu uzņēmumu izveidošanu Tuvajos Austrumos. Izraēlas varas iestādes Lenskijam periodiski pagarināja tūrista vīzu; kā ziņoja laikraksts «New York Times», tās gatavojās viņam piešķirt pilsoņa tiesības.7 Cionisti bija ar mieru ņemt savā paspārnē cilvēku, kurš sniedza viņiem tik dāsnas veltes. Tomēr vietējā presē parādījās raksti, kuros Meijers Lenskijs tika atmaskots kā viens no ASV organizētās noziedzības barvežiem. Izcēlās skandāls. Veltīgi Lenskijs centās iegalvot, ka viņš «visu mūžu bijis tikai respektabls spēlētājs un nekad neesot bijis gangsteris». Viņš pat iesūdzēja tiesā laikrakstu, kas viņu bija nosaucis par gangsteri. Amerikas Savienotajās Valstīs Mai-ami lielā federālā tiesa izvirzīja pret viņu apsūdzību par hoteļa «Flamingo» ienākumu slēpšanu. Šādā situācijā Tel-avivas varas iestādēm nekas cits neatlika kā atteikties piešķirt Meijeram Lenskijam pilsoņa tiesības. Taču atgriezties Savienotajās Valstīs Lenskijs nesteidzās, lai gan viņu izsauca uz Maiami dot liecību. Viņš izmantoja pārbaudītu paņēmienu — izlikās slims. Ņujorkas policijas arhīvos ir 20. gados rakstīts dokuments, kurā teikts, ka neesot vērts uztraukties par Meijcra Lenskija noziedzīgo darbību, jo viņam atlicis dzīvot ne vairāk kā pusgadu. Gandrīz pusgadsimtu vēlāk viņa advokāts pieprasīja anulēt izsaukuma pavēsti, jo Lenskijs slimojot ar sirds

nepietiekamību, čūlu un citām kaitēm un tādēļ nevarēšot atbraukt no Izraēlas. Paklīda baumas, ka Lenskijs mirstot ar vēzi. Amerikāņu varas iestādes jau nu gan zināja, ka tās ir tukšas atrunas. Tieslietu ministrijas izmeklētājs Makmilans paziņoja, ka patiesībā Lenskijs bauda dzīvi hotelī «Dan».8 Tiesas pavēstes Lenskijs turpināja ignorēt.

...1972. gada 25. novembrī M. Lenskijs bija spiests aizbraukt no Telavivas, jo beidzās vīzas termiņš. Lidina šīna aizveda viņu uz Cīrihi. Šveices varas iestādes atteicās dot viņam vīzu. Nācās šķērsot Atlantijas okeānu. Sekoja nosēšanās Brazīlijā, Argentīnā, Paragvajā, Bolīvijā, Peru, Panamā. Visi mēģinājumi dabūt vīzu beidzās nesekmīgi, jo nekur negribēja ielaist šo odiozo personu. Lenskijam nekas cits neatlika kā doties uz Maiamibiču. Tur noslēdzās viņa 13 tūkstošus jūdžu garais ceļojums. Lidostā viņu jau gaidīja FIB aģents ar apcietināšanas orderi. Taču pēc dažām stundām, samaksādams 250 tūkstošus dolāru lielu drošības naudu, Lenskijs jau bija brīvībā. Nedēļu pavadījis vietējā slimnīcā, viņš aizbrauca uz savu privātmāju.

Nākamā gada februārī viņu atzina par vainīgu tiesas aizskaršanā, tas ir, par tās izsaukumu ignorēšanu.9 Bet ari šoreiz viņš tika sveikā cauri. Tāpat kā no visiem pārējiem, daudz lielākiem noziegumiem, kurus viņš bija izdarījis savā garajā mūžā.

Maksims Gorkijs rakstīja, ka baņķieris rada bandītu. Mūsdienās dažkārt ari bandīts rada baņķieri. Tieši tā notika ar Meijeru Lenskiju. Vai ne tāpēc amerikāņu tiesa bija pret viņu tik iecietīga? ...

KAD IZZūD ROBEŽAS...

Rekets ... Amerikas Savienoto Valstu politiskajā leksikā šis vārds ienācis apmēram pirms pusgadsimta. Tomēr vispārpieņemtas šī jēdziena definīcijas joprojām nav. «Sabiedrisko zinātņu enciklopēdijā» ir dots šāds «reketa» un «rekcticrisma» formulējums: «Parasti ar šiem vārdiem apzīmē savtīgu organizētas grupas darbību, kas saistīta ar preču pārdošanu un pakalpojumu sniegšanu, šo mērķu īstenošanai izmantojot fizisku varmācību un nelikumīgu spiedienu. Par reketu uzskatāma kā ar likumu aizliegtas iestādes izmantošana, tā arī likumīgi pastāvošas iestādes vai uzņēmuma nelikumīga izmantošana.»1 Arī H. Bārnzs

mi N. I iterzs, F. Tcncnboms un daudzi citi amerikāņu kri-iiiimilogi uzskata, ka rekets pirmām kārtām balstās uz i im .anu, lietojot iebaidīšanu. Vebstera skaidrojošajā vārdnīcā dota daudz plašāka reketa definīcija, tas rakstu-i"i kā «nelikumīgas operācijas», kuras īsteno ar iebaidī-.nui vai uzpirkšanu.2

Daži amerikāņu pētnieki uzsver reketa organisku sais-111 hi ar tā radītāju — buržuāzisko sabiedrību. Grāmatas ■ I as ir rekets» autori G. Hosteters un T. Bislijs norāda, I ,i «rekets atzīst amerikāņu ekonomisko, politisko un so-• i.ilo ideālu — Bagātību — un cenšas to sasniegt visīsākajā laikā...»3. Arī H. Bārnzs un N. Titerzs norāda, ka icketa virzošais spēks ir parazītisma filozofija, kas uzplaukst kapitālisma ekonomikas apstākļos un ir saistīta ar la peļņas kultu. Tādējādi rekets (katrā ziņā vairums no la veidiem) aplūkojams kā specifiska kapitālistiskās privātās iniciatīvas forma. Tā īpatnība — reketieris gūst nelikumīgu labumu likumīgas vai nelikumīgas ekonomiskas darbības rezultātā. Te var minēt gan vienošanos par reālas vai šķietamas aizbildniecības piešķiršanu uzņēmumiem, organizācijām un atsevišķām personām, gan arī piespiešanu pirkt produktus un preces, ko ražo un tirgo lie, kuri ir reketieru aizbildniecībā. Ir vēl citi reketa veidi. Daži amerikāņu zinātnieki izšķir divus reketa tipus: atklātais, kad reketieris tieši uzspiež uzņēmējam savus noteikumus, un apslēptais, kad tas rīkojas ar viņa kontrolei pakļauto uzņēmumu un atkarīgu personu starpniecību.

Amerikāņu kriminologs V. Rekliss atzīmē, ka vienkāršākā reketa forma ir īpašs monopola veids: reketieris piespiež mazumtirgotāju sadarboties nevis ar vairumtirgotāju, bet ar viņu, tas ir, izmantot nevajadzīga starpnieka palīdzību. Cits reketa veids izpaužas tā, ka veikala vai uzņēmuma īpašnieki tiek piespiesti maksāt zināmu summu par viņu personības vai īpašuma sargāšanu. Sarežģītāka reketa forma ir slepena vienošanās starp uzņēmējiem, arodbiedrību bosiem un reketieriem par cenu paaugstināšanu precēm un pakalpojumiem. Jau 30.—40. gados rekets Ņujorkā bija aptvēris uzņēmumus, kas iedzīvotājus apgādāja ar maizi, zivīm, putnu gaļu, pienu, dārzeņiem, kā arī restorānus, kinoteātrus u. tml. Turpmākajos gadu desmitos reketieru darbība arvien paplašinājās, tā aptvēra celtniecību, apkalpošanas sfēru un citas ekonomikas nozares. «Reketieris,» rakstīja V. Rekliss, «kļuva par īpašu starpnieku-diktatoru, kurš kontrolē un virza uzņēmēju darbību.»

Reketierisms nav pa spēkam atsevišķam noziedzniekam. Tikai organizētajiem noziedzniekiem ir iespējams veikt tāda veida operācijas. Ne jau vienmēr reketieri savu mērķi panāk ar draudiem un vardarbību. Daudzos gadījumos starp viņiem un uzņēmējiem pastāv labprātīga vienošanās, kas ir izdevīga abām pusēm. Daži amerikāņu biznesmeņi izsenis uzskatījuši, ka izdevīgāk ir maksāt noteiktu atlīdzību gangsteriem, kas izveido fiktīvu arodbiedrību, nekā pieļaut reālas arodbiedrības rašanos, kura aizstāvētu strādnieku intereses. Tā starp viena liela Ņujorkas resto rāna saimnieku un gangsteri Džonu Amalfitāno bija noslēgts darījums: viņš iekļāva restorāna darbiniekus savā fiktīvajā arodbiedrībā, bet saimnieks viņam maksāja noteiktu summu «biedru naudas» veidā. Vai pseidoarodbied-rības organizācijas izveidošana deva kādu labumu pašiem darbiniekiem? Izskatot šo jautājumu komisijā, kas izmeklēja reketieru darbību, saimniekam uzdeva jautājumu:

— Vai ir notikušas kādas izmaiņas jūsu darbinieku algās un darba apstākļos pēc kontrakta parakstīšanas ar arodbiedrības divdesmit sesto nodaļu?

— Nē, nav notikušas, — atzinās saimnieks.

— Tātad jūs turpinājāt maksāt viņiem tieši tikpat daudz, cik pirms kontrakta parakstīšanas?

— Pilnīgi pareizi.4

Joprojām izplatīts mafijas noziedzīgās darbības veids ir liela mēroga zādzības dokos un lidostās, transportā un noliktavās. Senāta komisija sīkā biznesa lietās paziņoja: «Noziegumus kravas transportā izdara galvenokārt organizētie laupītāji, kuri nolaupa veselas kravas, lai nozagtās preces tālāk pārdotu legālajā un melnajā tirgū.» Apdrošināšanas sabiedrības «American Insurance Association» līdzstrādnieks Gilberts Meijers šai komisijai liecināja: «Ir liels pieprasījums pēc alkoholiskajiem dzērie- 1 niem, cigaretēm, medikamentiem, elektroniskajām ierīcēm, fotoaparātiem, televizoriem, ilgspēlējošām platēm, apģērbiem, kažokādām, metālizstrādājumiem un elektroprecēm. Domāju, ka daudzas zādzības notiek pēc organizēto noziedznieku rīkojuma un ar viņu transportu. Noieta tirgi jau ir izveidojušies.» Noziedznieku kopējais ienākums no šim zādzībām — apmēram 1,2 miljardi dolāru gadā. Te vēl jāpieskaita ap 800 miljoni dolāru gadā, kurus organizētie noziedznieki saņem no nelegālās tirdzniecības ar tabakas izstrādājumiem.

Izplatītākā reketa forma ir tā sauktais «haizivs amats», kas ir specifisks augļošanas veids, kuru izmanto organi-

zētie noziedznieki. Tā īpatnība — pie parādnieka deniņiem vienmēr atrodas aizdevēja neredzama pistole. Sie fiziskās Izrēķināšanās draudi gangsteriem palīdz izspiest no saviem upuriem kolosālu peļņu. Kopsummā, pēc speciālistu vērtējuma, tā gadā sastāda apmēram desmit miljardus dolāru. Augļotāji parasti izsniedz aizdevumu ar lieliem procentiem, dažkārt pat divdesmit procenti nedēļā. Žargonā to dēvē par aizdevumu «pieci pret seši», tas ir, pirmdienā izsniedz piecus dolārus, bet nedēļas beigās saņem sešus. Par parādniekiem visbiežāk kļūst narkomāni, zaudējuši vai uz vinnestu ceroši spēlmaņi, grūtībās nonākuši bodnieki vai citi, kuriem ir lielas naudas grūtības, bet nevar izmantot bankas kredītu.

Organizētajiem noziedzniekiem «haizivs amats» ir ne tikai milzīgas, nodokļu neskartas peļņas avots, bet arī veids, kā uzmest cilpu upurim, pakļaujot viņu savai ietekmei. Tā Ņujorkas municipalitātes darbinieks Džeimss Markuss, kas bija iestidzis parādos, griezās pie augļotāja. Viņš saņēma pieprasīto summu par 104 procentiem gadā. Kad izrādījās, ka viņš nespēj norēķināties ar kreditoru, Markuss kļuva par ieroci gangsteru rokās. Citos gadījumos aizdevumi palīdz iespiesties legālajos uzņēmumos.

Augļotāju darbība spilgti atklājās senāta komisijā sīkā biznesa lietās. Tai liecību devis kāds sīks uzņēmējs (publicētajos protokolos viņš figurē ar izdomātu vārdu Džons Doti). Kad viņš bija nonācis naudas grūtībās, pie viņa ieradās aizdevējs un piedāvāja: «Ja jums vajag 1000 dolāru, es varu palīdzēt. Bet pēc trīspadsmit nedēļām jūs atdosiet man 1300 dolāru.» Dž. Dou pieņēma šos noteikumus. Nākamajā dienā augļotājs solīto tūkstoš dolāru vietā iedeva astoņsimt dolāru, solīdams atnest vēl divsimt nākamajā dienā, bet tā arī neatnesa. Pēc trim nedēļām viņš ieradās un pieprasīja procentus — simt dolāru. Tad viņš nāca katru nedēļu un pieprasīja kārtējos simt dolārus. Ja parādnieks nemaksāja procentus, viņa parāds attiecīgi palielinājās. Tā-tas turpinājās apmēram piecus gadus.

Komisijas priekšsēdētājs. Tātad sākotnēji jūs bijāt nodomājis aizņemties 1000 dolārus. Cik šajā laikā jūs faktiski esat nomaksājis?

Dž. Dou. Vairāk nekā 14 tūkstošus.

Priekšsēdētājs. Bet cik faktiski saņēmāt?

Dž. Dou. 1900 dolārus.

Priekšsēdētājs. Saņēmāt 1900 dolārus, bet nomaksājāt 14 tūkstošus?

Dž. Dou. Jā.

Priekšsēdētājs. Vai jūs izteicāt vēlēšanos senāta komisijā uzstāties maskā?

Dž. Dou. Jā.

Priekšsēdētājs. Vai baidījāties, ka ar jums var kas notikt, ja kļūs zināma jūsu liecība?

Dž. Dou. Jā. Reiz augļotājs mani brīdināja: «Ja nemaksāsiet, ar jums var kas atgadīties.» Viņš parādīja informāciju laikrakstā, kur tika ziņots, ka līcī atrasts līķis, kuram piesiets betona plāksnes gabals. Citreiz viņš draudēja, ka var aizdedzināt māju un pat bērnus nebūs laika iznest. Vēl viņš teica: «Es zinu, kur mācās jūsu bērni. Viņi var pakļūt zem mašīnas.» Tas viss spieda mani turpināt maksājumus.5

Kāds no lieciniekiem, sniegdams paskaidrojumus senāta apakškomisijai izmeklēšanas jautājumos, stāstīja: «ir tikai divi ceļi, kā tikt vaļā no augļotāja: nomirt vai aizbēgt. Bet, atgriežoties pat pēc desmit gadiem, konstatēsi, ka procenti visu šo laiku auguši.»6

Lielie augļotāji parasti pieder pie organizētajiem noziedzniekiem vai sadarbojas ar tiem. Vienam nemaz nav iespējams veikt operācijas, kurās uz spēles likti miljoniem dolāru un iesaistīti simtiem cilvēku. Bez tam tikai organizētajiem noziedzniekiem ir nepieciešamie sakari ar policiju un tikai tiem ir pa spēkam piespiest un iebaidīt kreditorus. Viņi gluži vienkārši ignorē 1965. gada likumu, kas aizliedz no parādniekiem iekasēt vairāk par 25 procentiem gadā. «Šodien «Cosa nostra» locekļi Ņujorkā,» šajā sakarā raksta D. Krcsijs, «vairāk cieš no autokatastrofām nekā no apsūdzībām augļošanā: viņu upuri tiek brīdināti, ka tiks nogalināti, ja griezīsies pēc palīdzības policijā.»

Kāda prāva augļotāja — «haizivs» izteiksmīgu portretu sniedzis Freds Kuks žurnālā «New York Times Magazine». Kuks raksta: «Viņu sauc «Doktors». Jūs viņu varat sastapt vienā no greznākajiem naktsklubiem kopā ar glītu, gados jaunu draudzeni. Doktors vienmēr ir apburošs. Apmēram piecdesmit gadus vecs, vienmēr izsmalcināti ģērbies. Grūti pat iedomāties, ka īstenībā šis sava veida zirnekļa un maitu lijas krustojums, īsts plēsoņa, ievelk savos tīklos upuri, lai noskrubinātu to līdz kauliem... Doktors vada noziedzības pasaulē visdrošākās un ienesīgākās operācijas.» Tās realizē daudzpakāpju organizācija. «Augļotāju piramīdā,» turpina F. Kuks, «pēc izmeklētāju domām, pastāv četras pakāpes. Virsotnē ir

«ģimenes» galva. Viņš balstās uz uzticamiem rokaspuišiem. Tiem ir savi pakļautie, kuriem viņi nodod naudu investīcijām, un šis trešās pakāpes bandinieks, rīkodamies patstāvīgi ar daļu no summas, savukārt pārējo novada tālāk uz ceturto, zemāko pakāpi — sīkajiem bukmeikeriem un uz ielas savāktiem salašņām.» Rakstā shematiski attēlots, kā darbojas visa šī sistēma: «Uz Ziemassvētkiem, pieņemsim, vadonis rīko saviesīgu vakaru un uzaicina desmit uzticamus palīgus. Viņš nepieraksta viņu uzvārdus, jo pazīst tos. Tie ir viņa draugi. Viņš var izsniegt 100 tūkstošus dolāru katram. Turklāt tikai ar vienu piebildi: «Man — vienu procentu nedēļā. Cik jūs saņemsiet, mani neinteresē, bet es gribu vienu procentu nedēļā.» Viņam nav jāpicraksta naudas summas. Tās ir viegli iegaumējamas. Bet pēc gada, nākamajos Ziemassvētkos, šim gangsteru barvedim būs tikai viena rūpē: kur atrast vēl piecus, kam uz tādiem pašiem noteikumiem pasniegt to pusmiljonu dolāru, kas iegūti aizvadītajā gadā.»

Doktors ir viens no šiem augsti stāvošajiem rokaspuišiem. Viens ieraksts viņa grāmatvedības reģistros sākas ar 11600 dolāriem. Parādnieks, kura vārds ierakstīts blakus šim skaitlim, sākumā maksāja regulāri, bet tad viņam radās arvien lielākas grūtības. Maksājumi aizkavējās nedēļām ilgi. Tika uzliktas soda naudas. Kopā ar procentiem tās palielināja parādu līdz 16 898 dolāriem, kaut arī daļa summas jau bija atmaksāta. Cilvēku, kurš nespēja dzēst parādu, atrada parkā nogalinātu ...

Justīcijas iestāžu pārstāvji paši atzīst, ka viņu pūliņi cīņā pret noziedzīgo augļošanu izrādījušies mazefektivi. 1982. gadā speciālās grupas cīņai ar organizēto noziedzību Menhetenā (Ņujorkas centrālais rajons) vadītājs Dominiks Amoroza paziņoja: «Nekad agrāk «haizivs amats» nav bijis izplatīts tik plaši kā pašlaik.»

Viens no svarīgākajiem reketa veidiem ir gemblings — tā Amerikas Savienotajās Valstīs sauc azartspēles. Tas ir galvenais organizēto noziedznieku ienākumu avots. «Azartspēles,» raksta nedēļas izdevums «Newsweek», «ir kļuvušas par varenu biznesu, par sava veida nozari līdzīgi automobiļu, celtniecības un citām lielajām nozarēm.» Dažādu azartspēļu kopējā likmju summa, pēc vairākiem vērtējumiem, ir 20—40 miljardi dolāru. To organizatoru tīrā peļņa, pēc žurnāla «Time» datiem, ir no 6 līdz 7,6 miljardiem dolāru gadā.7

Pēdējos gadu desmitos raksturīga gemblinga īpatsvara palielināšanās salīdzinājumā ar citiem noziedzīgās

darbības veidiem. Amerikas Savienotajās Valstīs azartspēles ir plaukušas vienmēr, taču ar mafijas palīdzību tas ieguva patiesi vispārnacionālu vērienu un teicamu organizāciju. Jau 20. gados Anenberga vadībā lika izveidota telegrāfiska informatīvā sistēma par rikšošanas sacīkstēm. Pec tam vēl viens līdzīgs Visamerikas informatīvais dienests «Trans-American Publishing» tika izveidots par Čikāgas noziedznieku sindikāta un Bagsija Sigela bandas līdzekļiem. Organizētie noziedznieki savā pārziņā ieguva spēļu automātus («bandītus — vienročus»), kuri uzstādīti veikalos, kafejnīcās, stadionos, kinoteātros un citās sabiedriskajās vietās. Mafija, izmantodama Bagsija Si gela vieglo roku, sāka atvērt valstī lielus, greznus spēļu namus — kazino. Iniciators bija Bagsijs Sigels. Par mafijas naudu nelielajā Lasvegasas pilsētiņā viņš uzcēla greznu hoteli un kazino «Flamingo». Tos atklāja 1947. gadā. Nākamajā gadā par M. Lenskija un viņa lidzdalīb nieku naudu uzcēla kompleksu «Thunderbird». Pēc tam atvēra hoteli un kazino «Desert Inu» (Klīvlendas sindikāts), «Dunēs» (Rodailendas štata Mafijas vadonis R. Patriarka), «Riviera» (Čikāgas gangsteri) un citus ho teļus un spēļu namus. Organizētie noziedznieki pārvērta Lasvegasu par lielāko legālo azartspēļu centru pasaulē. Katru gadu te ierodas vairāk nekā piecpadsmit miljoni tūristu.8 Pazīstamie amerikāņu publicisti Eds Reids un Ovids Demariss Lasvegasas kazino nosaukuši par «Ma-mona tempļiem» — mitoloģiskā iedzīvošanās un alkatības dieva vārdā. «Kopš Bagsija Sigela laikiem,» viņi rakstīja, «mafija kļuvusi par Lasvegasas sastāvdaļu.»3 Tāda tā ir joprojām.

Tiesa gan, priekšplānā zināmas pārmaiņas ir notikušas. Daudzi no tiem Mafijas barvežiem, kas izveidoja šī spēļu biznesa centru Lasvegasā un valdīja vairākus gadu desmitus, jau beiguši šīszemes gaitas vai sirmā vecuma dēļ stāv malā. Par vairāku hoteļu un kazino oficiālajiem īpašniekiem kļuvuši tādi industrijas un tūrisma giganti kā kompānijas «Hilton», «Holiday Inn» un citas. «Vai tas nozīmētu, ka mafijas vara beigusies, ka tā aiziet no Lasvegasas?» jautā žurnāls «Forbes». «Nebūt ne,» atbild žurnāls, «patiesībā mafija nekur nav aizgājusi.» Tās klātbūtne vienkārši ir grūtāk pamanāma, hoteļu un kazino galveno īpašnieku sarakstā tagad reti var manīt plaši pazīstamo organizētās noziedzības karaļu vārdus. Taču Mafijas neredzamā klātbūtne šeit joprojām ir manāma un tā gust milzu ienākumus. Bet šie ienākumi ir tik lieli, ka neviens no tiem, kam tiek sava daļa no Lasvegasas labumiem, nepaliek zaudētājos: Nevadas štatā 1979. gadā kopējā likmju summa azartspēlēs bija apmēram 55 miljardi dolāru.10

Ar kādām metodēm Mafija saglabā savas pozīcijas Las-vegasā? Pirmkārt, tās ļaudis, tāpat kā agrāk, organizē un vada spēļu biznesu, izmantojot savu unikālo pieredzi un nepieciešamās profesionālās iemaņas. No varas iestādēm un kazino īpašniekiem tiek slēpta liela daļa ienākumu, kurus grūti uzskaitīt. Otrkārt, Mafija ari šajā gadījumā izmanto savu iecienīto metodi — darboties ar fiktīvu personu starpniecību. Minēsim pēdējo gadu faktus. Hotelis un kazino «Tropicana» tagad oficiāli pieder baņķierim Deilam Gustafsonam no Mineapolisas un lielas ķīmiskās kompānijas īpašniecei Micijai Brigsai. Patiesībā galvenais rīkotājs ir Kanzasas un Čikāgas Mafijas pārstāvis Džo Agosto, kurš ir hoteļa «Tropicana» «direktors» izpriecu jautājumos. Vēl kāds cits piemērs. 1974. gadā hoteļus un kazino «Stardust» un «Frecmont» iegādājās kāds Mens Gliks, jauns, visai respektabls biznesmenis, kuram ir divi universitātes diplomi. Tikai pēc vairākiem gadiem atklājās viņa ciešie sakari ar Mafiju. Ohaio štata universitātē viņa kursabiedrs bija Džozcfs Bilistriēri — Milvoki pilsētas organizēto noziedznieku bosa dēls. Gliks kļuva par Milvoki un Čikāgas Mafijas uzticības personu. Tā kā viņam skaidrā naudā bija tikai 66 tūkstoši dolāru, viņš saņēma aizdevumu... 63 miljonus dolāru, par kuriem Gliks iegādājās «Stardust» un «Freemont». Dabiski, ka šo aizdevumu izgādāja aizbildņi no Mafijas. Taču’ tie neko nezaudēja. Tikai pāris gados Gliks viņiem atdeva trīsarpus miljonus dolāru — spēļu automātu peļņas slēpto daļu.

Tāpat kā Nevadas štatā, kur atrodas Lasvegasa, nesen kazino tika legalizēti arī Ņūdžcrsijas štatā. Šeit, Atlan-tiksitijā, atklāja milzīgu kazino. 21 štatā legāli funkcionē totalizatori rikšošanas sacīkstēm, 13 štatos notiek suņu skriešanās sacensības. Azartspēļu legalizācija, kā rāda pieredze, nekādus zaudējumus organizētajiem noziedzniekiem nerada. Kā teikts žurnālā «Business Week», «legalizācija... palielinās Mafijas varu, tās vadoņi saskata jaunu «likumīgā biznesa» sfēru, kuru iespējams pārņemt savās rokās. Noziedzības pasaulei ir daudz lielāka pieredze azartspēļu jomā nekā jebkuram valsts ierēdnim. Mafija tiecas pārņemt savā kontrolē šīs spēles, un lielākā daļa policijas speciālistu uzskata, ka tam pretoties nav iespējams.»

Ietiekušies azartspēļu legālajā biznesā, organizētie noziedznieki turpina kontrolēt arī ar likumu aizliegtās spēles. Izplatītākās starp tām ir šādas: skaitļu spēle (loterijas veids, kur uzvarējušo skaitli nosaka katru dienu pēc sarežģītas formulas), derības par rikšošanas satikšu un citu sporta sacensību- rezultātiem, kā ari kāršu un kauliņu spēles.

Organizētā noziedzība gandrīz pilnīgi savā kontrolē pārņēmusi tirdzniecību ar narkotiskajām vielām. Sī riskantā nodarbošanās prasa augstu organizācijas līmeni, plašus sakarus valsts iekšienē un ārzemēs. Organizētie noziedznieki uzskata par labāku pašiem neiesaistīties narkotisko vielu mazumtirdzniecībā (ar to nodarbojas tā sauktie «bikstītāji»), viņu uzdevums — nodrošināt visa daudzpakāpju mehānisma precīzu funkcionēšanu. Viņi paši gūst peļņu ne tikai no vairumtirdzniecības, bet arī uzliekot nodevas ielu tirgotājiem. Tie savukārt iegūst kādu protekciju — pret konkurentiem, policiju utt.

To, cik fantastisku pe]ņu nes tirdzniecība ar «balto nāvi», vislabāk atklāj piemērs ar heroīnu, kas ir viena no izplatītākajām narkotiskajām vielām un atstāj īpaši smagas fiziskas un psihiskas sekas. Importieris — vairumtirgotājs iepērk heroīnu aiz robežas, maksājot par vienu kilogramu 50 tūkstošus dolāru. Tas ir gandrīz tīrs (as-toņdesmitprocentīgs) heroīns. Pēc tam katram kilogramam viņš pievieno kilogramu picncukura un hinīna un pārdod šo četrdesmitprocentīgo heroīnu par 65 tūkstošiem dolāru kilogramā, tas ir, saņem 80 tūkstošus peļņas par katru nopirkto kilogramu. Tālāk pulveris nonāk lielo ma-zumtirgotāju rokās. Arī viņi katram kilogramam pievieno pa 600 gramiem, pēc tam pārdod 250 gramu iesaiņojumā par 15 tūkstošiem dolāru katru, tas ir, savā kabatā ieliek apmēram 25 tūkstošus dolāru par katru nopirkto kilogramu. Heroīns tiek šķīstīts vēl vienu reizi, kad to pārvērš par piecprocentīgu. Ar to nodarbojas ielu tirgotāji («pushers»), kas to pārdod mazās paciņās.11

Sociālās sekas tirdzniecībai ar narkotiskajām vielām ir tūkstošiem cilvēku traģēdiju un noziedzības pieaugums. Narkomāni marihuānas iepirkšanai vien iztērē 25 miljardus dolāru.

Narkomānija ir kļuvusi pa vienu no nopietnākajām ASV sociālajām problēmām. Tā kļūst arvien asāka. Tas ir atzīts neskaitāmos oficiālos ziņojumos. Tomēr varas iestādes neko efektīvu neuzsāk, lai apkarotu tirgošanos

>ii indīgajiem reibinātājiem. «Savienotās Valstis ir zaudējušas karā ar narkotiku tirdzniecību,» atzīst laikraksts Washington Post». Galvenais cēlonis ir tas, ka pret Ma-lijas bosiem — galvenajiem šīs tirdzniecības organizētā-ļlrin — nekas netiek uzsākts. Tiesā nonāk sīkie gariņi. Daži tiesu orgānu kritizētāji,» turpina laikraksts Washington Post», «pārmet, ka aresti notiek pašā zemākajā līmenī, bet barvežiem ir iespējams brīvi turpināt savu biznesu.»

Par to rakstīja arī amerikāņu nedēļas izdevums «Time»:

Pret narkotiku tirgotājiem kopīgiem spēkiem cīnās mui-las iestādes, krasta apsardze, pārvaldes cīņai pret narko-likātn un vietējie tiesu orgāni. Bet visas tās ir zaudētājas šajā cīņā.»12 Žurnāls to apstiprina ar vairākiem faktiem, kas saistīti ar Dienvidfloridu. Caur Dienvidfloridu ieved 70 procentus no ik gadu Savienotajās Valstīs piegādātā marihuānas un kokaīna daudzuma. Kokaīnu parasti transportē pa gaisa ceļiem. Katru nakti ASV teritorijā slepeni nosēžas vidēji 80 lidmašīnas ar «baltā pūdera» kravu. Marihuānu parasti pārvadā pa jūru. Varas iestādēm izdodas pārtvert tikai kādu desmito daļu no narkotiskajām vielām. Un nav brīnums, ka pašlaik narkotisko vielu gada apgrozījums Dienvidfloridā ir 7—12 miljardi dolāru. Salīdzinājumam varam minēt, ka tirdzniecībā ar zemesgabaliem tur apgrozījums ir 12 miljardi, bet tūrisma industrijā — 9 miljardi dolāru gadā.

«Miljardiem narkodolāru (tā Savienotajās Valstīs dēvē naudu, ko ienes tirdzniecība ar «balto pūderi») ļauj narkotiku tirgotājiem,» raksta žurnāls «Time», «pirkt par skaidru naudu villas okeāna krastā par miljonu dolāru, mersedesus par 50 tūkstošiem dolāru, vecus vīnus, kas maksā 400 dolārus par pudeli. Kāds Mafijas barvedis nopirka pirmšķirīgu zemesgabalu Maiami par 20 miljoniem dolāru.»13 So labklājībā dzīvojošo noziedznieku vidū ir daudzi kubiešu imigranti — kontrrevolucionāri un kriminālnoziedznieki, kuriem amerikāņu varas iestādes laipni atvēra durvis.

Daudztniljardu operācijas ar narkotiskajām vielām nevarētu noritēt nesodīti, ja vietējie baņķieri nebūtu Mafijas līdzdalībnieki un tiesu iestādes nebūtu ar viņiem uz vienu roku. Narkotiku tirgotāju nauda noguldīta lielākajā daļā, varbūt pat visās 250 Maiami bankās. Četrdesmit bankas joprojām neziņo, kā to prasa likums, par 10 un vairāk tūkstošu dolāru noguldījumiem skaidrā naudā, kas iemaksāti vienā reizē. Bet tieši narkotiku tirgotājiem parasti ir

lielas summas skaidrā naudā. Vismaz 4 bankas piedei pašiem gangsteriem.

Komerciāla sadarbība starp baņķieriem un narkotiski vielu tirgotājiem balstās uz savstarpēju izdevīgumu. Bankt īpašniekiem par pakalpojumiem tiek labi samaksāts. Daž no viņiem nedēļā saņem 10 tūkstošus dolāru «komisijai naudā». Par to baņķieri, nenoformējot vajadzīgajā veidā «narkodolārus», pārskaita tos uz citām valstīm, kur šos dolārus saņem noziedznieku sindikātu pārstāvji.

Milzīgā peļņa, ko ienes tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, ļauj noziedzniekiem pirkt ne vien dārgas savrupmājas un automašīnas, bet arī pašu vērtīgāko — nesodāmību. Arestētie kontrabandisti parasti samaksā vienu miljonu vai lielāku drošības naudu un nozūd. Šādas summas zaudējumu viņi dēvē par ražošanas izmaksām. Ja par drošības naudu neizdodas iegūt brīvību un sākas tiesas izmeklēšana, tad tiek izmantots tāds varens ierocis kā kukulis. Advokāts, kas apkalpo noziedzniekus, žurnāla «Time» korespondentam lielīgi paziņoja: «Mēs maksājan tam, kam vajag maksāt un cik vajag. Ja nevaram uzpirkt policistu, tad mēģinām dot kukuli prokuroram; ja nebūs iespējams tikt klāt prokuroram, mēs uzpirksim tiesnesi.» Atklāti un tieši pateikts.

Organizētie noziedznieki ne tikai izmanto uzpirktos biznesmeņus un oficiālās personas, bet arī paši arvien plašāk iesaistās saimnieciskos darījumos. Kā norāda B. Nikiforovs un V. Gevorgjans, viena no galvenajām mūsdienu organizētās noziedzības attīstības tendencēm Amerikas Savienotajās Valstīs ir tās arvien dziļāka iespiešanās le.-gālajā biznesā.14 Gangsteru pārtapšana par «biznesmeņiem» nodrošina viņiem sabiedrības cieņu un legālu ienākumu avotu, kas palīdz izvairīties no nodokļu inspektoru uzmācības.

Nacionālā padome noziedzības un likumpārkāpumu jautājumos 1970. gadā paziņoja, kā organizētā noziedzība jau aptvērusi ne tikai restorānus, bārus, viesnīcas, motel ļus, hipodromus, maizes ceptuves, bet arī celtniecību, šūšanas un ogļu rūpniecību, bankas, mākleru kantorus un citas saimniecības sfēras.15 Astoņus gadus vēlāk, 1978. gada beigās, speciālā senāta komisija organizētās noziedzības izmeklēšanā atklāja 46 legālus tirdznieciskus darījumus, kuros gangsteru bandu locekļi bija ieguldījuši savus līdzekļus. Kuņa ir par naftas, metalurģisko, mašīnbūves un citām nozarēm.

M.ifija izmanto visdažādākos līdzekļus, lai iekļūtu le-ļnikijā biznesā. Nacionālā padome noziedzības un likum-I',iikāpumu jautājumos min šādas galvenās metodes: tiek nis.-stēti ienākumi, kas iegūti azartspēlēs, tirdzniecībā ar и и kotiskajām vielām, izspiešanā un citās noziedzīgās

■ I.и lubās; tiek izveidots kopīpašums ar kādu uzņēmumu, dzēšot tā saimnieka parādu; saimniekam netiek atļauts I/pirkt parādzīmi, ja ir nokavēts termiņš; ar vardarbību vni draudiem tiek iegūta saimnieka piekrišana pilnībā vai daļēji kontrolēt viņa uzņēmumu.

Pēdējā laikā organizētie noziedznieki, iespiežoties likumīgajā biznesā, izvairās lietot vardarbību (kaut gan no lir. neatsakās). Viņi labprātāk izmanto citas — smalkā-i.is metodes. Mafiešu rīcībā ir milzīgs brīvais kapitāls, un daudziem uzņēmējiem viņi ir izdevīgi komerciālie partneri. Ņūorlcānas noziedzības apkarošanas komisijas izpilddi-n ktors A. Kons norādīja: «Privātais sektors un daudzas

■ iciālas personas vai nu nedara neko, vai arī viņu veiktie pasākumi pret organizētajiem noziedzniekiem ir mazefek-livi. Ja organizētā noziedzība pašlaik ir izvērsusies par

plašāko nozari Amerikā», tad galvenokārt tāpēc, ka privātais sektors pats to sekmējis un izturējies pārāk iecie-ligi.»16 Tā domā arī speciālists amerikāņu biznesa problēmās Čārlzs Gracncrs. Rakstā «Kā aizslēgt durvis ma-lijai?» viņš organizēto noziedznieku sekmīgu ielaušanos legālajā biznesā izskaidro ar to, ka «uzņēmēji tā vai cita iemesla dēļ nevēlas ziņot tiesu orgāniem savas aizdomas par viņu infiltrācijas mēģinājumiem. Sī «klusējošā vairākuma» pozīcija lielā mērā atvieglina noziedzības pasaules darbību.»17

Mafijas iespiešanos legālajā biznesā veicina tā sauktās «balto apkaklīšu» noziedzības strauja izplatīšanās. Gangsteri atrod kopīgu valodu ar daudziem biznesmeņiem, menedžeriem un citiem korporāciju darbiniekiem, kopīgi nodarbojas ar krāpšanu un citām finansiālām mahinācijām. Pārstāvju palātas komisija noziedzības problēmās vairākkārt noklausījās ziņojumus par organizēto noziedznieku infiltrāciju banku un citās finansu iestādēs. Ziņojumi, pēc komisijas priekšsēdētāja kongresmeņa Kloda Pepera vārdiem, parādīja, ka «daudzi rūdīti noziedznieki no bankām, apdrošināšanas kompānijām un mākleru firmām katru gadu viltus ceļā izkrāpj miljoniem dolāru... sadarbodamies ar uzpirktiem grāmatvežiem un juristiem»18. Izmantodami «savus cilvēkus» finansu iestādēs, noziedznieki realizē zagtos vai viltotos vērtspapīrus. Pēc ziņojumu no-

klausīšanās pārstāvju palātā, kas notika 1971. gadā, un daudzām citām izmeklēšanām organizēto noziedznieku iespiešanās process dažādās ekonomikas nozarēs turpinājās. Žurnāls «U. S. News and World Report» 1977. gada 13. jūlijā publicēja materiālu «ASV: mafijas ietiekšānās likumīgā biznesa sfērā». Tajā teikts: «Pašlaik sabiedrības uzmanību saista organizētās noziedzības pastiprināta iespiešanās likumīgā biznesa sfērā. Izmantojot savus milzīgos resursus, gangsteru bandas izstrādā rafinētas un sarežģītas krāpnieciskas operācijas. Aizvien plašāk viņi iekļūst visdažādākajos uzņēmumos, sākot ar aizdevumu iestādēm un nekustamā īpašuma tirdzniecības kompānijām un beidzot ar pārtikas veikaliem.» Tālāk žurnālā izteikta zīmīga atziņa: «Sājā procesā arvien vairāk zūd robežas starp Mafijas tradicionālo «ģimeņu» operācijām un no kalpotāju vidus nākošo augsti organizēto noziedznieku mahinācijām.»

Robeža izzūd arī starp organizēto noziedznieku un biznesmeņu un menedžeru sociālo stāvokli. Sājā sakarā var minēt zīmīgus skaitļus par tiem, kas piedalījās Visameri-kas gangsteru apspriedē Apalačinā 1957. gadā: 17 bija bāru vai restorānu īpašnieki, 10 — mazumtirdzniecības veikalu īpašnieki, 16 — apģērbu šūšanas uzņēmumu īpašnieki vai līdzīpašnieki, 11 nodarbojās ar olīveļļas un siera tirdzniecību, 10 — ar celtniecību.19 Minēsim citus, jaunākus datus. Iekšējo ienākumu birojs pārbaudīja 113 pašu redzamāko organizēto noziedznieku darbību. Izrādījās, ka... 98 no tiem piedalās likumīgajā biznesā.

Pašlaik Mafijas barveži vairs nevar iztikt bez personiskas piedalīšanās legālajā biznesā, kurš ir ne tikai milzīgu ienākumu avots, bet arī aizsegs ienākumiem, kas iegūti nelegālā ceļā. Līdzekļus, ko ienes noziedzīgā darbība, viņi iegulda visur, kur gaidāma liela peļņa. Piemēram, Floridā narkotiku tirgotāji un citi organizētie noziedznieki savus līdzekļus pārvērš nekustamā īpašumā — viesnīcās, dzīvojamās mājās, tirdzniecības centros u. tml. No 1970. gada līdz 1980. gadam viņu īpašumu vērtība pieaugusi no 1 lidz 7 miljardiem dolāru. Mafijas pārziņā ir apmēram puse no visām viesnīcām Maiamibīčas piekrastē. Lenskijs un viņa rokaspuiši ir jaunu tirdzniecības centru un komerciestāžu ēku līdzīpašnieki (viņiem pieder 50 procenti akciju, kuru kopvērtība sasniedz 45 miljonus dolāru).

Vērienīgs mūsdienu gangsteris vairs ne ar ko nelīdzinās tādiem saviem izciliem 20. gadu priekštečiem kā Di-lindžers un Kartiss, kuri traucās zagtos fordos un ar

inn .ku uz sejas un automātiem rokās iebruka bankās. Ta-iMidejie gangsteri sev nodrošina cienījamu reputāciju. Viņi neriskē ar brīvību, bankas kasierim atņemot banknošu paciņu. Tagad viņi pievāc sev visu banku. Kad nav irspčjams pārņemt bankas kontroli savās rokās vai saņemt tajā aizņēmumu, nereti viņi mēģina izspiest subsīdijas no dažādiem valsts resoriem. Kā ziņoja laik-inksts «New York Times» (1974. gada 28. februāri), organizētie noziedznieki vairāk nekā 30 lielās pilsētās regulāri uiņēmuši miljoniem lielus aizņēmumus no Sīkā biznesa administrācijas. Starp tiem bija Ņūorleānas organizēto noziedznieku bosa Karlosa Marcello radinieks, kāds tuvs viņa līdzdalībnieks un daudzi citi. Viņiem ir milzīgi līdzekli, ko ienes dažādi nelegālās darbības veidi. Bet ir vajadzīga likumīgā cejā iegūta nauda, lai tos bez riska varētu ieguldīt legālajā biznesā.

Noziedzniekus vienmēr nodarbina jautājums: kā izlietot nelegālā ceļā iegūto naudu vai vērtspapīrus un nenonākt liesas rokās? Bijušais kramplauzis Džeks Bleks žurnālam Harper’s Magazine» pavēstījis: «Pirms pusgadsimta slavenais laupītājs Džimijs Havs izzaga no Bostonas bankas miljonu dolāru obligācijās un nekādi nevarēja no tām tikt vaļā. Toreiz likumi vēl kaut ko nozīmēja. Džimijs tās mēģināja samainīt pie zagtu lietu uzpircējas «māmiņas» Mcndelbomas, gāja uz tās netīro midzeni, lai vienotos par noteikumiem, bet viņa par to negribēja ne dzirdēt. Mūsdienās viņš varētu ierasties greznā kantorī un griezties pie darbinieka, kas sēž pie pulēta galda un kas palīdzētu slēpt pēdas, jau nākamajā rītā paņemdams obligācijas un samaksādams piecdesmit centus par dolāru.»20

Vērtspapīru realizēšana bankās par noteiktu atlīdzību ir viens no daudzajiem veidiem, ko organizētie noziedznieki izmanto, kā pieņemts Amerikas Savienotajās Valstīs leikt, savas «netīrās» naudas «mazgāšanai» jeb «tīrīšanai». Pēdējos gadu desmitos galvenokārt tiek izmantotas Šveices bankas ar to numurētajiem, tas ir, bezvārdu rēķiniem. Šveices baņķieri (viņu paraugam seko arī Naso bankas Bahamu salās) labprāt pieņem glabāšanā naudu un citas vērtības, sevišķi neinteresējoties par to ieguves avotiem un klientu personību. Ņujorkas prokuratūras izmeklētāji Tārstons Klārks un Džons Tigjū savā grāmatā «Netīrā nauda» atklāj naudas «mazgāšanas» mehānismu. To veido trīs operācijas: naudas izvešana kontrabandas ceļā ārpus Amerikas Savienotajām Valstīm, tās ieguves avota nomaiņa un, visbeidzot, «tīrās» naudas atgādāšana

atpakaļ; tikai to organizētie noziedznieki izlieto kapitālieguldījumiem dažādos komerciālos uzņēmumos un citiem mērķiem.21_

Organizētos noziedzniekus pastāvīgi apkalpo apmēram desmit kurjeri. Tie ir pieredzējuši cilvēki, kas labi zina, kā bankā atvērt rēķinu un iziet muitas kontroli. Viņi cen-i šas ne ar ko neizcelties starp biznesmeņiem, kas veic transatlantiskus lidojumus: pērk pirmās klases biļetes, apmetas labākajos hoteļos, valkā dārgus, bet neuzkrīto sus uzvalkus. Naudu glabā speciālas jostās. Šveices bankā noguldīto naudu pēc tam kā oficiālu aizņēmumu pārved uz ASV uz paša noguldītāja vārdu vai viņa norādītajai korporācijai vai bankai. Cikls noslēdzas. Ar šāda veida krāpnieciskām operācijām nodarbojas ne tikai profesionāli noziedznieki, bet arī lielās amerikāņu korporācijas. Starpība ir tikai tā, ironiski atzīmē T. Klārks un Dž. Tigjū, ka mainās operāciju secība — korporācijas legāli pārved savu naudu uz Sveici vai Bahamu saiām, tui pārvēršot skaidrā naudā, pēc tam slepeni nogādā uz ASV, lai ieguldītu nelegālās operācijās. Tā vienas no lielākajām naftas kompānijām «Gulf Oil» viceprezidents Klods Vilds šādā ceļā saņemtos 100 tūkstošus dolāru slepeni nodeva prezidenta Niksona pārvēlēšanas komitejai, bet 10 tūksto šus — senatoram Henrijam Džeksonam (demokrāts, Va šingtonas štats), 15 tūkstošus — kongresmenim V. Mil-sam (demokrāts, Arkanzasas štats).

Starp amerikāņu sociologiem un kriminologicm jau sen un visā nopietnībā risinās strīds: par ko uzskatīt Mafijas barvežus — par noziedzniekiem, kas nodarbojas ar biz nesu, vai par biznesmeņiem, kas izmanto noziedzīgas metodes. Diskusijas joprojām turpinās. Bet robežas, kas Mafijas bosus šķir no korumpētiem politikāņiem un respektabliem noziedzniekiem «baltajās apkaklītēs», kļūsi arvien grūtāk saskatāmas. Tomēr masu informācijas līdzekļi un it sevišķi valdošās aprindas cenšas novērst sabiedrības uzmanību no valdošās šķiras morālās degradācijas, no daudzu tās pārstāvju noziedzīgās darbības. Tādējādi, atzīmē Sanfrancisko noziedzības apkarošanas komisijas izpilddirektors Irvins Reiherts, «cilvēki ir vairāk norūpējušies par noziedzību uz ielām nekā par noziedzību biznesa sfērā, lai gan naudas zaudējumi noziegumos uz ielām un ielaušanās gadījumos ir nelieli salīdzinājumā ar korporāciju darbošanos — patērētāju krāpšanu un likumu pārkāpumiem».

«I 1B diezgan lēni pārslēdzās uz organizēto noziedzību. I .l-ч rada izbrīnu, jo ir grūti iedomāties vēl dabiskāku inctinieku.»1 So rindu autors ir bijušais ASV tieslietu ministrs Ramsejs Klārks, kurš no pirmavotiem, no per-Miniskās pieredzes zināja, cik stūrgalvīgi Federālā izmck-li anas biroja galva nevēlējās uzsākt cīņu pret organizēto noziedzību. Turklāt Klārks nebūt nebija pirmais, kurš versa uzmanību uz šo E. Hūvera «apbrīnojamo» nostāju, kudu FIB direktors nemainīgi ieturēja jau kopš 20. gadu ■nkuma, kad viņu iecēla par šī resora vadītāju. Patiesi, vairākus gadu desmitus organizētās noziedzības un FIB attīstība ritēja it kā paralēli, to ceļi gandrīz nekad nekrustojās, tie gandrīz nekad nesadūrās viens ar otru. Abām organizācijām — noziedznieku sindikātam un I IВ — šāda mierīga līdzāspastāvēšana bija izdevīga, tās ■ tiprināja savas pozīcijas un turpināja zelt. «Tā bija vislielākā, visnepārprotamākā un visneizskaidrojamākā FIB i/.gāšanās,» atzīmēja progresīvais amerikāņu publicists un politologs Freds Kuks.

Vairāku desmitu gadu laikā Hūvers nepakustināja ne pirkstu, lai cīnītos pret noziedzīgo pagrīdes sindikātu. Viņš nemitīgi atkārtoja, ka tāds vispār nepastāvot, ka Mafija ir žurnālistu fantāzijas auglis. Dona Vaitheda grāmatā «FIB vēsture», kuras iznākšanu atbalstīja Hūvers, tika slavināta FIB ciņa pret tādiem bandītiem kā Dilin-džers un Kartiss, kas bija nelielu bandu vadoņi. Taču šajā pusoficiālajā FIB vēsturē pat nav nosaukti tādi vārdi kā Lučāno, Kostello, Lenskijs un Dženovēze, jo autoram nebija ko teikt par FIB ciņu pret šiem organizētās noziedzības pasaules dūžiem. «Vairāk nekā trīsdesmit piecus gadus,» konstatē Roberts Nešs, kurš publicējis pētījumu par amerikāņu slepenpolicijas šefu, «būdams Fili galva, Hūvers par pastāvošo noziedznieku sindikātu cieta klusu, nemotivējot to ne ar pārliecinošiem paskaidrojumiem, ne savas nostājas attaisnojumiem.»2

Kad atcēla «sauso likumu», Hūvers paziņoja, ka tagad galvenais noziedzības veids būs bērnu nolaupīšana. Patiesi, tajā laikā noziedznieki bieži vien nolaupīja turīgu vecāku bērnus. Ar to nodarbojās atsevišķi noziedznieki vai nelielas bandas, kas, saņēmušas izpirkuma naudu, tūlīt pajuka. Ikviens bērnu nolaupīšanas gadījums parādījās laikrakstu pirmajās slejās un piesaistīja vispārēju uzmanību. FIB direktors ar šo vienkāršo noziegumu atklāšanu

centās izsist sev kapitālu. Tā par vispārnacionālu sensā» ciju izvērtās Čārlza Lindberga (viņš bija pirmais, kurš pārlidoja Atlantijas okeānu) dēla nolaupīšana. Bērnu tieši no gultiņas izzaga nevis profesionāls noziedznieks, bet galdnieks, kuru to spieda darīt galēja nabadzība. Lai gan galvenā loma zēna meklēšanā bija Iekšējo nodokļu biroja aģentiem, tomēr Hūvers pacentās nopelnus pierakstīt savai organizācijai. Taču, kad Federālajam izmeklēšanas birojam uzdeva pārbaudīt tirdzniecību ar alkoholiskajiem dzērieniem, Hūvers vētraini protestēja un panāca, ka to uzdod Finansu ministrijai. «Hūvers par to bija ļoti apmierināts,» raksta I lenks Mesiks, «viņš acīmredzot negribēja tīši sāpināt tādus cilvēkus kā vīnu karali Lūisu Rozenslilu vai Džonu Torio un Meijeru Lenskiju.»3

20.—30. gados, tieši tad, kad veidojās mūsdienu organizētās noziedzības mugurkauls, Federālais izmeklēšanas birojs savas atskaites piepildīja ar datiem par nozagto automašīnu atdošanu to īpašniekiem. Vispār FIB pašreklāmas nolūkos ārkārtīgi veikli iemanījās manipulēt ar statistikas datiem. Daudz vienkāršāk ir arestēt parastus zagļus, laupītājus, izvarotājus un slepkavas nekā organizētos noziedzniekus. Pat ja neviens no tiem nebūtu arestēts un notiesāts, tad paliktu tūkstošiem parastu kriminālnoziedznieku, kuru meklēšanu arvien varētu iztēlot kā Federālā izmeklēšanas biroja iespaidīgo cīņu pret noziedzību.-«Tieši ar tamlīdzīgām statistiskām viltībām,» rakstīja pa-1 zīstamie speciālisti organizētās noziedzības jautājumos R. Salerno un D. Tompkinss, «FIB radīja sev lielisku reputāciju.»4

Tomēr jau 20. gadu beigās ASV tiesu iestādēs krājās» arvien vairāk faktu par organizētās noziedzības pieaugumu. 1928. gada 5. decembrī kāds KJīvlendas policists ievēroja aizdomīgus cilvēkus, kas vēlā naktī ieradās viesnīcā «Stutler». Izrādījās, ka tur no visām valsts malām pulcējās organizētās noziedzības barveži. Taču pirmā bosu tikšanās neizraisīja ne vismazāko FIB interesi. Nav ne-i kādu pierādījumu, kas liecinātu, ka FIB būtu bijusi jeb£ kāda interese arī par viņu otro sanākšanu, kas pēc dažiem mēnešiem notika Atlantiksitijas pilsētā.

Nemaz necīnīdamies pret Mafiju, FIB tomēr prata veikli radīt ap sevi cīnītāja oreolu. Par savu nopelnu tas izreklamēja Alkapones arestu. Sī Hūvera inspirētā versija iekļuva daudzās grāmatās. Patiesībā bēdīgi slavenais Čikāgas gangsteris tika sodīts nevis par neskaitāmām slepkavībām, bet gan par nodokļu nemaksāšanu, un vajadzi-

I'. pierādījumus savāca Finansu ministrijas līdzstrād-hii l,i, nevis FIB aģenti. Un nevis Hūvera resors, bet tieši .iil panāca Alkapones tuvāko rokaspuišu Nitija un Hull .1 notiesāšanu.

1951. gadā senatora E. Kcfovcra vadītās komisijas I. i’iilic atmaskojošie fakti no jauna pievērsa sabiedrības и/inanību organizētās noziedzības problēmām. Komisija miVM ziņojumā atklāja, ka valsts mērogā darbojas no-/irdznieku sindikāti. Tādējādi no Ilūvera rokām tika izrīs pēdējais vairogs, ar ko viņš slēpa savu bezdarbību: inš atrunājās ar to, ka noziedznieku organizācijām, ja bis vispār eksistē, ir izteikti lokāls raksturs, tāpēc ciņa piet tām ir vietējās policijas kompetencē. Bet arī Kefo-ii a komisijas ziņojums nemainīja FIB «apbrīnojamo» l’ii/.lciju. Likumdošana, kas bija pieņemta jau Rūzvelta laikā, deva birojam nepieciešamo tiesisko pamatu cīņai Ciet organizētajiem noziedzniekiem, saucot tos pie atbildības par tādiem kriminālnoziegumiem kā izspiešana, zagtu mantu un azartspēļu iekārtu vešana pāri štatu robežām, krāpšana, izmantojot telegrāfa sakarus, daži reketa veidi, prostitūtu pārvadāšana no viena štata uz otru un daudzi riti. Taču FIB nekad neizmantoja šis tiesības, lai dotu triecienu noziedznieku sindikātiem. «Turklāt,» rakstīja b. Kuks, «birojs un tā direktors lika šķēršļus ce]ā ikvienam, kurš mēģināja to darīt.» Sevišķi to juta pēc gang-teru sanāksmes Apalačinā, kas notika 1957. gada rudenī, l aikraksts «New York Herald Tribune» rakstīja, ka šī likšanās pierādījusi noziedzības pasaules «neredzamās valdības» pastāvēšanu, un aicināja FIB uzsākt pret to enerģisku cīņu. Šādu pamudinājumu izteica arī daudzi citi preses izdevumi, sabiedriskie un politiskie darbinieki. Bet lluvers nelokāmi turējās pie sava — viņš joprojām noliedza Mafijas eksistenci.

Šajā situācijā Eizcnhauera administrācija, nespēdama ilgāk ignorēt faktus par pagrīdes sindikāta esamību, 1958. gadā Tieslietu ministrijas ietvaros izveidoja speciālu grupu, kas nodarbotos ar organizētās noziedzības izmeklēšanu. Tomēr drīz vien noskaidrojās, ka FIB ne vien tai nepalīdzēja, bet, tieši otrādi, meta sprunguļus ce|ā. Kā izteicās grupas vadītāja vietnieks Džerards Hetels, tās ciņa faktiski risinājās divās frontēs: pret noziedzīgajām organizācijām un pret vairākiem valsts tiesu orgāniem. Pēc viņa vārdiem, «visnaidīgāko pozīciju ieņēma FIB». Starp citu, Hūvers nemaz neslēpa savu naidīgo nostāju pret šo speciālo grupu, viņš atteicās sniegt jebkādu

informāciju, aizliedza saviem aģentiem jebkādā veidā sadarboties ar to. Cenzdamies diskreditēt speciālo grupu un pašu ideju par vispārnacionālu noziedzības sindikātu eksistenci, Hūvers pasludināja: «Vienīgais, ko varu secināt, ir tas, ka dažas personas pārāk bieži skatās televīzijas pārraides un izdomā fantastiskas receptes vietējās noziedzības problēmu risināšanai.» Hūvers apvainoja grupu tieksmē pēc popularitātes un pavēstīja: «Mums, protams, nav ne cilvēku resursu, ne laika, lai nodarbotos ar kaut ko tik apšaubāmu.» Speciālā grupa savukārt atmaskoja FIB centienus bremzēt cīņu pret organizēto noziedzību. Grupas loceklis Ričards Ogilvijs publiski paziņoja: «Kritizēt Hūveru jebkuram ir bīstami. Bet godīgums mani mudina teikt, ka llūvera idejas ir atpalikušas. FIB joprojām turpina cīņu pret noziedzību, kāda bija 20.—30. gados. Tas arvien vēl nav sācis kauju pret noziedznieku sindikātiem.»

Speciālās grupas mēģinājumi mest izaicinājumu Federālajam izmeklēšanas birojam bija nolemti neveiksmei. Spēki izrādījās pārāk nevienādi. Kad sabiedrības uzmanība pēc sanāksmes Apalačinā bija noplakusi, speciālo grupu izformēja. Tās priekšlikumu izveidot speciālu pastāvīgu centru cīņai pret organizēto noziedzību noraidīja. Vēlāk grupas vadītājs Miltons Vesels rakstīja: «Vislielāko vilšanos grupas locekļos izraisīja tas, ka tika noraidītas mūsu rekomendācijas. Mēs ierosinājām izveidot pastāvīgu apakšvienību, kas nodarbotos ar noziedznieku sindikātiem... Pret šo priekšlikumu kategoriski iebilda tie, kuri apgalvoja, ka noziedzība un rekets pirmām kārtām ir vietējas problēmas.» Sī paziņojuma autors acīmredzot to pirmām kārtām attiecināja uz Hūveru.

1961. gadā žurnālists Džons Krosbijs atklātā vēstulē Ilūveram rakstīja: «Kamēr Jūs vadāt Federālo izmeklēšanas biroju, noziedzība mūsu valstī ieguvusi gigantiskus apjomus. Ar Jūsu labvēlību gangsteru sindikātiem naudas ir maisiem, turklāt viņiem tiek parādīta atzinība un cieņa.»

Hūvers uz šo publisko apvainojumu nereaģēja.

Pēc ievēlēšanas prezidenta amatā Džons Kenedijs par tieslietu ministru iecēla jaunāko brāli Robertu Kenediju, kas aktivizēja cīņu pret organizēto noziedzību. Pēc viņa ierosinājuma tika pieņemti likumi, kas paplašināja federālo varas iestāžu pilnvaras šajā sfērā, tika aktivizēts darbs Tieslietu ministrijas nodaļā, kas cīnījās pret organizēto noziedzību. R. Kenedijs pieprasīja arī, lai Federā-| и izmeklēšanas birojs atsakās no pasīva vērotāja pozī-iipis. Hūvers pret savu gribu bija spiests pakļauties. Taču viņš nepalaida garām izdevību izsist sev politisku kapi-<.ilti, tīšām pārspīlēdams FIB nozimi. Šāda izdevība Hū-veram radās tad, kad kļuva zināms, ka par tirdzniecību и narkotiskajām vielām notiesātais Ņujorkas gangsteris Džozefs Valači vēlas dot liecību par noziedznieku organizāciju. Un atkal Hūvers piesavinājās nopelnus, kas pienācās citiem, šoreiz — Federālajam birojam cīņai pret narkotisko vielu izplatīšanu. Tieši šī biroja aģenti notvēra ■ ģimenes» ierindas locekli («kareivi») Vito Dženovēzi un panāca, ka 1960. gadā viņu notiesāja par federālo likumu pārkāpšanu — tirgošanos ar narkotikām. Viņam piesprieda 15 gadus ieslodzījuma un soda izciešanai nosūtīja uz Atļautas cietumu (Džordžijas štats). 1962. gada 22. jūnija vakarā Džozefs Valači, ieslodzītais № 82811, pastaigas laikā cietuma pagalmā, paķēris ūdensvada caurules gabalu, pēkšņi uzbruka kādam citam ieslodzītajam, kurš driz pēc tam nomira.

Vēlāk Valači paskaidroja savas rīcības iemeslus. Vito Dženovēze viņu turēja aizdomās par to, ka viņš sniedzis ziņas Federālajam birojam cīņai pret narkotikām. Savā laikā Dženovēze bija goda viesis jaunā Valači kāzās. Boss, atrazdamies kopā ar viņu Atlantas cietumā, parādīja lielu godu savam «kareivim» un apmetās ar viņu vienā kamerā. Bet tad, kā domāja Valači, kāds no ieslodzītajiem bija pārliecinājis Dženovēzi, ka Valači kļuvis par «okšķeri». Tagad viņa dienas bija skaitītas. Dženovēze pats viņam to nepārprotami pateicis: «Gadās, ka ābolu kastē viens ir sapuvis. Tas ātrāk jādabū prom, citādi tas nodarīs ļaunumu visiem pārējiem.» Šis vienkāršais salīdzinājums Valači ausīs izskanēja kā nāves spriedums. Tiesa gan, Dženovēze apgalvoja, ka tas uz Valači nekādi neattiecas, un noskūpstīja viņu. Bet Valači saprata, ka tas ir nāves skūpsts. Patiesi, kopš tā brīža nāve sekoja pa ieslodzītā № 82811 pēdām: viņam kaisīja ēdienā indi, mēģināja novākt dušas telpā, bet, kad tas neizdevās, centās iesaistīt kautiņā cietuma pagalmā un burzmā nodurt ar nazi. Valači zināja Mafijas tikumus un likumus, zināja arī to, cik liela ietekme ir bosam Dženovēzem — pat atrodoties cietumā, kur starp ieslodzītajiem bija arī mafieši.

Zinādams, ka viņa dienas tik un tā ir skaitītas, Valači izšķīrās par izmisīgu soli — uzbrukt un nogalināt uzsūtīto slepkavu (patiesībā par viņa upuri kļuva nevis Dipa-

lermo, kurš Dženovēzes «ģimenē» parasti izpildīja bosa piespriestos nāves sodus, bet gan kāds cits ieslodzītais, kurš bija viņam ļoti līdzīgs). Valači mudināja ne tikai atriebības jūtas: pēc šī jaunā nozieguma, kā jau bija paredzams, viņu ievietoja vieninieku kamerā, kur viņš jutās lielākā drošībā. Cerēdams izbēgt no nāves sprieduma, viņš piedāvājās «sadarboties ar federālo valdību».

Kad Valači bija sācis sniegt liecības, FIB saskatīja iespēju tās pārvērst sensācijā un panāca, ka ieslodzītais nokļuva biroja pārziņā. Vēlāk Hūvers dažādi centās pārspīlēt Valači sniegto liecību nozīmi. 1963. gada rudenī viņš rakstīja: «Pēdējo nedēļu laikā visā valstī uzmanība pievērsta baismajam sindikātam «Cosa nostra». Sī profesionālo reketieru federācija ir organizēto noziedznieku galvenais spēks Amerikā.» Valači esot «uzvedis uz pēdām līdz šim gandrīz pilnīgi nezināmai noziedznieku organizācijai un pirmais paziņojis tās nosaukumu». Tā kā Hūvers gadu desmitiem bija noraidījis Mafijas un citu organizēto noziedznieku apvienību eksistenci, viņam šķita svarīgi atrast iemeslu, lai saceltu troksni ap «jaunajiem draudiem», kurus viņš, Hūvers, atklājis. Tāpēc bija nepieciešams jauns nosaukums.

Daudzi amerikāņu speciālisti organizētās noziedzības jautājumos uzskata, ka Valači sniegto ziņu nozīme tika mākslīgi uzpūsta. Viņš nebūt nebija pirmais gangsteris, kurš izpļāpājies un, mēģinādams glābt savu dzīvību, pastāstījis par Mafiju. Daudz atklāja arī Rilzs. Svarīgs dokuments ir arī bijušā mafieša Nikolas Džintīles atmiņas. Plašu faktu materiālu bija savākušas dažādas komisijas, policijas orgāni, Tieslietu ministrija un citi resori. Pēc vairāku speciālistu atzinuma, Valači nepavēstīja nekā principiāli jauna arī par noziedznieku organizācijas struktūru. Tomasa O’Braiena — Ņujorkas policijas detektīva vārdiem runājot, «mēs jau divdesmit gadus pirms Valači liecībām zinājām, ka Ņujorkā pastāv piecas «ģimenes», kuras arī viņš pieminēja... Spriežot pēc viņa liecībām, mēs par organizāciju un tās locekļiem zinājām vairāk nekā viņš.» Kāds cits Ņujorkas policijas darbinieks Lūiss Kotrels paziņoja, ka ar elektronisko novērotāju jau noteikta organizētās noziedzības struktūra, «ģimeņu» sastāvs un to iekšējās savstarpējās attiecības, turklāt «krietnu laiku pirms Valači liecībām. Patiesībā viņš tikai apstiprināja ziņas, kuras jau sen bija mūsu rīcībā.»

Tomēr Federālajam izmeklēšanas birojam ar Valači liecībām izdevās propagandistisks bizness. «Atklājot jaunos

I us>, tas ir, organizāciju «Cosa nostra», bija iespē-■ parādīt sevi kā modru likumības sargu un cīnītāju i ’ organizēto noziedzību. Bez jebkādām pūlēm ieguvis politiskās dividendes no Valači liecībām (uz to pain :i., gan netika apcietināts neviens gangsteris), FIB at-

I ’ /audēja interesi par organizētās noziedzības problēmām.

I'.'66. gada 25. martā, it kā lai godinātu gangsteri Bu-i ri, Čikāgā notika kārtējā Mafijas barvežu sanāksme.

II dēlī «Edgewater Beach» sapulcējās desmitiem pazīs-I пни noziedzības pasaules vadoņu. Vairāk nekā simt pildās policijas slepeno aģentu novēroja viesnīcu, bet vienam pat izdevās tajā iekļūt. Taču FIB neatsūtīja nevienu apentu, tas pat neko nezināja par šo slepeno saietu. Nākamajā rītā, atvērdams laikrakstu «Chicago Tribune»,

I IB direktors izlasīja detalizētu materiālu par šo sanāk-■ mi. Viņš piezvanīja FJB Čikāgas nodaļas priekšniekam un pieprasīja nekavējoties sniegt izsmeļošu informāciju. Tas sākumā vispār neaptvēra, par ko ir runa, jo vēl nebija paspējis izskatīt laikrakstus. Viņam neatiika nekas cits kā sadabūt Čikāgas policijas ziņojuma kopiju.

1967. gadā pēc tieslietu ministra R. Klārka ierosinājuma, lai izvērstu koordinētu cīņu pret organizēto noziedzību, sāka dibināt specializētas federālās «trieciengru-pas». Šādas grupas izsūtīja uz Bufalo, Detroitu, Čikāgu, Ņujorku, Maiami un citiem centriem. Katrā no tām ietilpa darbinieki, kas pārstāvēja vairākas federālās iestādes: Federālo biroju cīņai pret narkotisko un citu kaitīgo preparātu izplatīšanu, Iekšējo ieņēmumu dienestu, Muitas pārvaldi, Finansu ministrijas Slepeno dienestu un citas. Faktiski tikai FIB bija atteicies tajās iekļaut savus darbiniekus. 1971. gadā labi informētais komentētājs Džeks Andersons paziņoja, ka FIB norīkojis tikai četrus aģentus, turpretī citas federālās aģentūras — 224.

Nobeidzot savu pētījumu par Hūveru, Henks Mesiks rakstīja: «Pusgadsimtu Džons Edgars Hūvers bija vienīgais starp amerikāņiem, kurš varēja iznīcināt negodīgos organizētās noziedzības sindikātus. Bet viņš to neizdarīja.»

Kā izskaidrot šādu FIB un tā vadītāja nostāju? «Kāpēc Hūvers un FIB absolūti un konsekventi ignorēja pašus nopietnākos noziedzības draudus, kādi bija valsti?» jautā Freds Kuks un turpina: «Uz to konkrēti atbildēt nav iespējams.» Ja nav iespējams izsmeļoši izskaidrot, tad,

mūsuprāt, galvenos cēloņus tomēr var atklāt, pamatojoties uz jau zināmiem faktiem.

Kriminologs D. Kresijs savā darbā «Nācijas nolaupi- i šana» apgalvo, ka visticamākais izskaidrojums ir tas, ka | Hūveram nav bijis pietiekamu tiesību. Šāds pamatojums ļ nepārliecina, jo FIB nav parādījis ne vismazāko vēlēšanos izmantot tās tiesiskās iespējas, kuras tam bija pie- j šķirtas jau kopš prezidenta Rūzvelta laikiem, Ilūvers pats I nekad nav pieprasījis kongresam nekādas papildu tiesības S cīņai pret organizēto noziedzību, vēl vairāk, kā jau minēts, viņš gadu desmitiem noliedza pašu tās eksistēšanas faktu.

Daudzi amerikāņu pētnieki cenšas Federālā izmeklēšanas biroja nostāju izskaidrot ar to, ka tā šefam ir tieksme manipulēt ar statistikas datiem un radīt pašreklāmu. Šaja izskaidrojumā ir zināma patiesība. Flūvcrs tiešām radīja mitu par FIB sekmīgu darbību, atsaukdamies uz to, ka 96—98 procenti no viņu atklātajiem noziegumiem beidzas ar vainīgo notiesāšanu. Šāds augsts notiesāto procents tika iegūts uz sīko noziedznieku rēķina, jo tos vieglāk piespiest atzīties. Cita lieta ir organizētās noziedzības barveži, kuri ne tikai prasmīgi dzēš savas pēdas, bet ari izmanto vislabākos advokātus. Ja FIB virzītu pūliņus cīņai pret tik rūdītu pretinieku, tad panākumu līkne krietni vien noslīdētu uz leju, tādējādi sagraujot mītu par tā nekļūdīgumu.

Pazīstamais politiskais komentētājs Entonijs Lūiss rak- j stīja: «Hūveram labāk patīk koncentrēt spēkus samērā ļ vienkāršiem policijas darba aspektiem, nevis tiem, kuri diez vai vainagotu FIB darbu ar slavas lauriem. Kā tiek apgalvots, Hūvers galvenokārt cīnās pret automašīnu aiz- ; braukšanu, banku aplaupīšanu, jo šeit panākumi ir izdevīgi no statistikas rādītāju viedokļa. Tā ilgu laiku viņš pretojās FIB plašai līdzdalībai tādu sarežģītu problēmu risināšanā kā cīņa pret organizēto noziedzību un nēģeru pilsoņu tiesību nodrošināšana.»5 Kāds cits politiskais ko- j montētājs Toms Vikcrs izvirzīja vēl šādu izskaidrojumu: «Ilūvers zināja, ka cīņā pret organizēto noziedzību paši likuma kalpi ļoti bieži pakļauti korupcijai, un viņš neredzēja jēgu pakļaut kārdinājumam savus aģentus un ap-, draudēt FIB reputāciju.»6 Ja šis apgalvojums atbilsPpa-tiesībai (un tā tas ir), tad tas apliecina tikai to, cik lielā mērā valsts ir saindēta ar korupcijas baciļiem. Starp citu, arī pats FIB šefs nav bez vainas. Ir zināms, ka viņam, piemēram, paticis doties izklaidējošos braucienos uz Ka-liforniju uz cilu rēķina. Ilūvers apmetās Ladžolas pilsē-11un viesnīcā «Del Charo», kas, tāpat kā vietējais hipo-ilmins, piederēja Teksasas naftas magnātiem Klintonam Merčisonam un Sidain Ričardsonam. Viņi piešķīra Hūve-i,1111 greznu numuru (par 100 dolāriem diennaktī), nomaksāja viņa rēķinus restorānā, atlīdzināja arī visus izdevumus Hūvera līdzpaņemtajam paziņam. Tikai viena viņa vizīte Mērčisonam un Ričardsonam, kuri izcēlās ar ■aviem ultralabējiem uzskatiem, izmaksāja 15 tūkstošus dolāru. Ilūvers pats atļāvās iztērēt tikai divus dolārus rikšošanas sacīkstēs.

Daudzi FIB darbinieki pie Hūvera gāja sava veida klaušās. Tie uzbūvēja portiku viņa savrupmājai, izraka zivju dīķi, pārklāja pagalmu ar mākslīgo zālāju, uzcēla žogu un paveica daudz ko citu bez jebkādas atlīdzības, liet visi izdevumi materiālu iegādei tika segti uz FIB rēķina. Tieslietu ministrija nolēma darīt zināmus atklātībai šos neglītos faktus tikai vairākus gadus pēc Hūvera nāves, sagatavojot četrdesmit lappušu garu ziņojumu. Sis dokuments, kā atzīmēja žurnāls «Titne», «parādīja, ka, prasīdams ievērot likumus saviem ierindas darbiniekiem, Ilūvers pats plaši izmantoja FIB līdzekļus»7.

Patiesības labad jāteic, ka arī FIB jaunais direktors Klcrenss Kelijs nebūt neizcēlās ar pedantisku korektumu naudas lietas. Taču atšķirībā no Hūvera viņš no saviem darbiniekiem labprātāk ņēma natūrā (riekstkoka galdu par 200 dolāriem, pulksteni par 250 dolāriem, gredzenu par 250 dolāriem utt.). Ja Kelijs tika pieķerts šādu dāvanu saņemšanā, viņš tūlīt centās atmaksāt to vērtību. Baltais nams nevis atcēla viņu no amata, bet gan cildināja. «Klerenss Kelijs,» .1076. gada.septembrī paziņoja prezidents Fords, «atbilst un atbildīs tām augstajām prasībām, kas izvirzītas Federālajam izmeklēšanas birojam.» Acīmredzot godīgums un krietnums šajās prasībās neietilpst.

Daži amerikāņu autori mēģinājuši atklāt ne tikai Hūvera morāli negodīgo rīcību, bet arī pavedienus, kas FIB vadītāju saistīja ar organizētajiem noziedzniekiem. Tiek minēts, piemēram, šāds fakts. Kāds Irvings Deividsons, kas oficiāli pārstāvēja Mērčisona intereses Vašingtonā, FIB dienestā jutās kā savās mājās. Kopējas komerciālas intereses viņu saistīja ar vienu no Klīvlendas Mafijas bosiem — Tomasu Likavoli. Kad tas nokļuva aiz restēm, Deividsons ieteica viņam iemaksāt 5 tūkstošus dolāru Edgara Hūvera fondā. Drīz pēc tam Likavoli atkal bija brīvībā. Vēl kāds fakts. Viens no Hūvera tuviem draugiem

Dells Vebs būvēja hoteli un kazino Lasvcgasā. Vēlāk viņš slepeni pārstāvēja Meijera Lenskija intereses hotelī «Thundcrbird». Kad FIB aģenti ierīkoja noklausīšanās aparatūru vairākos Lasvegasas hoteļos, Veba īpašumos viņi neiegriezās, jo Hūvera draugi bija neaizskarami, pat ja viņi uzturēja visai apšaubāmus sakarus ar noziedzības pasauli. Tiek minēts ari tas, ka FIB vadītājam paticis apmeklēt hipodromus, kas piederēja mafiešiem.

Sie fakti labi ilustrē Amerikas Savienotajās Valstīs valdošos politiskos tikumus, bet paši par sevi tie neļauj izskaidrot FIB nostāju pret organizēto noziedzību. Vispār nebūtu pareizi sevišķi uzsvērt paša Hūvera personību un sakarus, lai cik lielu politisku ietekmi viņš būtu iemantojis.

FIB «apbrīnojamās» nostājas cēloņi, pirmkārt, izskaidrojami ar vispārējiem un ciešiem sakariem starp organizēto noziedzibu un politiskajām aprindām un, otrkārt, ar tiem galvenajiem uzdevumiem, kurus ASV valdošās aprindas izvirzīja birojam.

Organizētajiem noziedzniekiem vienmēr bijuši un ir augsti aizstāvji starp politiskajiem darbiniekiem un tiesu orgānu vaditājiem kā vietējā, tā federālā līmenī. Aktīva cīņa pret noziedznieku sindikātiem būtu varējusi likt Federālajam izmeklēšanas birojam ieinteresēties par politiskajiem darbiniekiem, no kuriem daudziem bija liela ietekme Vašingtonā un kuri politiskā ziņā atbalstīja FIB. Tas attiecas uz visdažādākajiem labējiem un ultralabē-jiem darbiniekiem. Sājā jautājumā interesantas domas izteicis Tieslietu ministrijas darbinieks Viljams Handlijs, kurš vada organizētās noziedzības apkarošanas nodaļu. Zinātniskajā konferencē Prinstonas universitātē, kurā analizēja Federālā izmeklēšanas biroja darbību, profesors' Džeimss Vorenbergs uzdeva Handlijam jautājumu, vai viņš piekrīt uzskatam, ka FIB nevēlēšanās piedalīties cīņā pret organizēto noziedzību izskaidrojama «ar tā sakariem ar ievērojamiem politiskajiem darbiniekiem un FIB centieniem neiejaukties Vašingtonas politiskajās lietās». Uz to Handlijs atbildēja: «Domāju, ka šādiem apgalvojumiem ir zināms pamats. To saku, balstoties uz personisko pieredzi.. Tajos gadījumos, kad bija runa par tiesas apsūdzības izvirzīšanu pret kādu politisko darbinieku, birojs, lai gan tam bija jāvcic izmeklēšana, ārkārtīgi jūtīgi uztvēra iespējamās sekas.»

Handlija atzīšanās ir jo nozīmīgāka tāpēc, ka tā notika 1971. gadā, Hūveram vēl dzīvam esot.

Galvenais FIB «apbrīnojamās» nostājas cēlonis, ko Ramsejs Klārks uzskata par labāku noklusēt, ir funkcijas, ! ta:n uzticējusi valdošā šķira, proti, būt galvenajam i>: cilti cīņā pret progresīvajiem spēkiem. Savas pastāvēšanas laikā FIB — amerikāņu slepenpolicija — nežēlīgi vēries pret Komunistisko partiju, pret visām kreisajām or-p; nizācijām, pret nēģeru, pretkara, studentu un citām demokrātiskajām kustībām, to vadītājiem un aktīvistiem. Pēdējos gados atklātībai nodotie dokumenti par FIB darbību uzskatāmi parādīja ne tikai to, cik plaši un ar kādām netīram metodēm darbojusies amerikāņu slepenpolicija, tiekdamās graut un likvidēt valsts demokrātiskos spēkus, ielikt aiz restēm, sakompromitēt, bet daudzos gadījumos arī fiziski iznīcināt progresīvos sabiedriskos darbiniekus. Apstiprinājies arī tas, ka šīs «sarkano medības» faktiski atbalstītas un sankcionētas no augšas, tās veicinājuši arī visi Baltā nama saimnieki — gan republikāņi, gan demokrāti, gan tie, kuri pretendēja uz liberālismu, kā Dž. Kenedijs, gan centristi H. Trumens un L. Džonsons, gan konservatori D. Eizenhauers un R. Niksons. Valdošo aprindu cīņa pret progresīvajiem spēkiem bija un ir galvenā iekšējā fronte Amerikas Savienotajās Valstīs. Konservatoriem, centristiem un liberāļiem, protams, ir atšķirīgi uzskati par to, kādā mērā izmantojamas buržuāziskā reformisma metodes, piekāpšanās atsevišķos gadījumos un kādā — vardarbības, tiesas un policejiskas vajāšanas metodes. Bet neviens no viņiem principā nešaubījās par nepieciešamību turēt savās rokās sazarotu buržuāziskās valsts sodīšanas aparātu, kas kalpotu vienām interesēm — aizstāvēt un saglabāt kapitālistisko iekārtu Amerikas Savienotajās Valstīs. Saprotams, liberāļi vēlētos, lai tādi resori kā FIB darbotos ne tik rupji, un viņi atļāvušies, tiesa gan, tikai pēdējā laikā, kritizēt tā netīrākās operācijas.

FIB necīnījās pret organizēto noziedzību vispirms jau tāpēc, ka galveno uzmanību un spēkus koncentrēja sava svarīgākā uzdevuma izpildei — citādi domājošo vajāšanai. Piemēram, 1959. gadā Ņujorkā 400 FIB speciālo aģentu nodarbojās ar komunistu un citu kreiso izsekošanu un tikai četri — ar organizētās noziedzības jautājumiem. Pazīstamais nedēļas izdevums «United States News and World Report», cenzdamies reklamēt FIB, 1976. gada martā rakstīja: «Pēdējā laikā FIB aktivizējis cīņu pret gangsteru bandām.»8 Tomēr, kā redzams no žurnālā minētajiem faktiem, šai aktivitātei drīzāk bija reklāmas raksturs: no 1961. gada līdz 1975. gadam bija arestēti apmēram 40 organizētās noziedzības vadoņi, taču cietumā no tiem nokļuva tikai ... viens!

Buržuāziskie autori, sevišķi liberālā virziena pārstāvji, atzīmēdami, ka tieslietu ministrs R. Kenedijs uzstājis, lai FIB iesaistītos cīņā pret organizēto noziedzību, noklusē kaut ko cilu: ne prezidenta Kenedija, ne prezidenta Džonsona administrācija, nemaz jau nerunājot par vēlākajām republikāņu valdībām, neprasīja, lai Hūvers mazinātu cīņu pret progresīvajiem spēkiem.

Turklāt pēdējā laikā kļuvis zināms, ka, sākot ar 1966. gadu, FIB īstenojis operāciju ar kodētu nosaukumu «Acu aizsiešana» («Hoodwink»), kurā izmantoti gangsteri (!) cīņai pret ASV Komunistisko partiju. Operācija bija «Cointelpro» programmas sastāvdaļa. Sī programma paredzēja plašu graujošu darbību pret komunistiem, pret-kara, nēģeru, studentu un citām demokrātiskām kustībām. Lūk, ar ko, pēc valdošo aprindu domām, jānodarbojas FIB. Un nav nejaušība, ka pēc Hūvera nāves 70. gados notikušajai FIB «reorganizācijai» bija tikai kosmētisks raksturs. FIB joprojām ir politiskā policija, līdzeklis cīņai pret progresīvajiem spēkiem un sociālā protesta kustību.

FRENKA SERPIKO ODISEJA

Tikšanās tomēr notika. Taču nevis tajā laikā, kad Ņujorkas policists Frenks Serpiko neatlaidīgi vairākus gadus centās dabūt audienci pie sava priekšnieka un pilsētas tēviem. Viņa mēģinājumi atmaskot policistu vidū izplatīto korupciju atdūrās pret vienaldzības mūri. Tikšanās notika tikai tad, kad Serpiko vārdu dažās stundās uzzināja visa Amerika, — pēc tam, kad bija atskanējis liktenīgais šāviens. Tikšanās vieta bija nevis mērija vai policijas komisariāts, bet Grīnpointas slimnīca. Serpiko tajā nokļuva pēc kāda reida uz narkotiku tirgotāja dzīvokli, kur viņu smagi ievainoja galvā. Palātā viņam savu apbrīnu un līdzjūtību steidzās izteikt gan pilsētas mērs Džons Lind-sejs, gan policijas komisārs Patriks Merfijs un viņa vietnieki, gan policijas galvenais inspektors un daudzas citas augstas amatpersonas.

Pie ievainotā gultas pienāca mērs.

— Policist Serpiko! — svinīgi teica Lindsejs. — Zinu, ka jūtaties ļoti slikti. Bet gribu jums pateikt, ka esat ļoti drosmīgs cilvēks un visi ņujorkieši ar jums lepojas.

Mēra vizīte ilga minūti. Tā slimniekā viesa tikai rūgtumu un nicinājumu.

Apmēram pirms četriem gadiem viņš bija ticies ar vienu no mēra tuvākajiem palīgiem un minējis viņam desmitiem faktu par kukuļņemšanas izplatīšanos policijas pārvaldē un par policijas šefu nevēlēšanos to novērst. Par šo sarunu palīgs ziņoja mēram. Bet tas neizrādīja ne vismazāko interesi, atteicās tikties ar Serpiko un uzskatīja par labāku izlikties neredzam likuma sargu noziedzīgo rīcību. Arī tagad slimnīcā mērs cildināja tikai viņa drosmi sadursmē ar gangsteriem. Ne vārda netika bilsts par to, ka daudz lielāku vīrišķību Serpiko ir parādījis, diendienā vairākus gadus cīnoties pret noziedzniekiem policistu formās.

Kukuļņemšana policistu vidū bija tik ļoti izplatīta, ka Serpiko ar to sadūrās gandrīz tūlīt pēc stāšanās darbā. Kāds no 19. iecirkņa policistiem viņam pasniedza aploksni ar 300 dolāriem. Viņš paskaidroja Serpiko, ka tā esot viņa «daļa» no regulārajiem maksājumiem, ko izdara «ebrejs Makss», azartspēļu organizētājs viņu rajonā.

Tā viņš pirmoreiz iepazinās ar tikumiem, kas valdīja policijas resorā, ar organizētu un sistemātisku kukuļņemšanu. Serpiko par notikušo tūlīt ziņoja kapteinim Filipam Foranam. Viņš vadīja nodaļu, kuras uzdevums bija cīnīties pret korupciju policistu vidū. Varēja gaidīt, ka Serpiko paziņojums izraisīs interesi un sāksies izmeklēšana. Taču kapteiņa atbilde pārsteidza Serpiko ne mazāk kā kukulis. Forans paskaidroja, ka Serpiko ir divas iespējās: pirmā — aizmirst šo incidentu, otrā — turpināt atmaskojumus, uzstāties tiesā. «Bet pēc tiesas,» kapteinis brīdināja, «var gadīties, ka jūsu līķi atrod īstriverā.»

Serpiko centieni vērst priekšniecības uzmanību uz policistu morālo pagrimumu, viņu kopīgajām mahinācijām ar noziedzīgajiem elementiem neguva atsaucību. Tad Serpiko brīdināja inspektoru Kornēliju Bchanu:

— Esmu nolēmis griezties kaut kur ārpus policijas.

Inspektors sašutumā eksplodēja:

— Ja tu uzdrošināsies to darīt, tev būs nepatikšanas. Tas ir pret noteikumiem. Mēs arī paši varam iztīrīt savu māju.

Tomēr policijas vadība nebūt negribēja taisīt ģenerāltīrīšanu. Nepieciešamības gadījumā tā uzspodrinātu ārpusi, sodītu vienu otru upurjēru, bet būtiski neko mainīt nevēlējās, Serpiko arvien labāk saprata, ka šādas ārišķības neko negrozīs: korupcija ir ietiekusies visā policijas resorā, kļuvusi par sistēmu.

Baumas par jaunatnācēju, kurš ne tikai neņem kukuļus, bet arī mēģina atmaskot savus kolēģus, ātri izplatījās policistu vidū. Serpiko drīz vien tika pilnīgi atstumts. Pārējie policisti skatījās uz viņu ar īgnumu, demonstratīvi neatņēma sveicienus. Daži atklāti izteica draudīgus brīdinājumus. Reiz pat viens pielika viņam nazi pie krūtīm un teica:

— Mēs zinām, kā rīkoties ar tādiem kā tu.

Viens no Serpiko arestētajiem azartspēļu dalībniekiem viņam atzinās:

— Viņi nolēmuši izrēķināties ar tevi.

— Kas tieši?

— Tādi paši kā tu.

— Itālieši?

— Nē jau. CopyI^1

Policisti uzzina, ka Serpiko dos liecību par korupciju septītajā apgabalā. Policists Roberts Stanards viņu brīdina:

— Neaizmirsti, ka tā ir nopietna lieta. No tā var ciest daudzi cilvēki, arī tu pats ...

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Padomā pats.

Vēl pēc brīža cits policists lika Serpiko saprast, ka pēc tiesas viņam var rasties nepatikšanas, var tikt apkaunota viņa ģimene.

— Tāpēc būtu vērts, — viņš daudznozīmīgi piebilda, — kādam iedot pāris tūkstošu, lai viņš parūpētos par mani.

To varēja saprast tā, ka nauda domāta salīgtam slepkavam.

Sis' neuzpērkamais, bezkompromisa cilvēks Serpiko bija kā dadzis acīs gan tiem, kuri deva, gan tiem, kuri ņēma kukuļus. Cīņai pret kopējo ienaidnieku policisti apvienojās ar Ņujorkas Mafijas locekļiem. Pamazām Serpiko sāka saprast, ka starp kārtības sargātājiem un noziedzības pasauli pastāv daudz sarežģītākas, rafinētākas un dziļākas saites, nekā viņam likās sākumā. Šī sadarbība izvērsusies tik plašos apmēros un uz tik noturīgiem organizatoriskiem pamatiem, ka faktiski policisti kļuvuši par noziedzīgā biznesa līdzdalībniekiem. Starp policistiem un Mafiju radusies savstarpēja uzticība, notiek apmaiņa ar slepenu informāciju, kas interesē abas puses. Serpiko jutās patiesi satriekts, kad uzzināja, ka gangsteri tiek brīdināti 11лr paredzētajiem policijas reidiem azartspēļu vietās. Tur-Llat kāds no policistiem bija iepazinies ar Serpiko «per-(Hiisko lietu», kas glabājās policijas pārvaldē, un paziņoji', gangsteriem viņa biogrāfijas datus... Reiz Serpiko bija ticis uz pēdām skaitļu spēles likmju savācējam Pītc-lam Tankredijam. Parasti viņš stāvēja pie ieejas itāliešu klubā Otrās avēnijas un 116. ielas stūrī, kas atradās Aus-liuinu Hārlemā. Pie viņa nepārtraukti nāca cilvēki, kaut ko pusbalsī pateica, pēc tam Tankredijs nozuda uz mirkli aiz durvīm, lai tūlīt atkal atgrieztos. Serpiko strauji sekoja un panāca viņu virtuvē, kur Tankredijs, izvilcis no krāsns papīra lapu, ierakstīja tajā kārtējo atzīmi par likmi. «Jūs esat arestēts,» policists teica Tankredijam, kas bija pieķerts nozieguma vietā. Bet arestētais vēl nebija izvests uz ielas, kad klubā ienāca pazīstamais gangsteris Fabri, «leitnants» no Vito Dženovēzes «ģimenes». «Kādā veidā mafictis uzzinājis par sava rokaspuiša arestu?» domāja Serpiko. Vēl vairāk viņu pārsteidza tas, ka šis augstas «pakāpes» gangsteris lieliski pazina viņu, zināja par viņa dzīvi visos sīkumos. Fabri mēģināja vienoties ar Serpiko, bez aplinkiem piedāvājot viņam naudu.

— Paklau, puis, ko tev īsti vajag? Ar visiem pārējiem mums ir okay. Tagad esi ieradies tu. Kas par lietu? Lūk, ko tev teikšu. Es parūpēšos par tevi no savas kabatas.

— Mani neinteresē, kas ir tavā kabatā. Citādi es nebūtu šeit.

Redzēdams, ka uzpirkt Serpiko neizdosies, gangsteris nolēma viņu iebiedēt:

— Pielūko, ja tu arestēsi šo puisi, pēc tam pats nožēlosi ... Es par tevi zinu pietiekami. Zinu, kur esi uzaudzis. Pazīstu tavu mašīnu. Zinu arī, kur tu dzīvo. Pat to, kur dzīvo tavi vecāki. Jā, kā tad viņi jūtas — tava māmiņa un tētiņš?

Gangsteris lika manīt, ka Mafijas garā roka var aizsniegties gan līdz Serpiko, gan līdz viņa vecākiem. Taču Serpiko palika nelokāms.

— Man apnicis klausīties tavā melšanā, — viņš asi teica un, izvilcis brauniņu, veda arestēto uz policijas iecirkni.

— Labi, ej vien, — noteica Fabri. — Bet tā to nedara.

Apstākļi, kādos Serpiko tika smagi ievainots, palika

līdz galam nenoskaidroti. Kurš gan varēja būt ieinteresēts izdibināt patiesību? Daži autori uzskata, ka Serpiko bija iekļuvis lamatās, ko izlikuši policisti kopā ar gangsteriem. Katrā ziņā neapstrīdams ir tas, ka pārējie policisti, kas atradās turpat līdzās kāpņu telpā, izturējās visai dīvaini. Kad Serpiko, strauji mēģinādams iekļūt narkotiku tirgotāja dzīvoklī, atradās kritiskā situācijā un sāka saukt palīgā, neviens no viņiem pat nepakustējās, bet gangsteris izšāva tiešā tēmējumā uz Serpiko, kam bija nogriezts atkāpšanās ceļš. Raksturīgi arī vēl kas cits. Kad smagi ievainotais Serpiko gulēja slimnīcas gultā, ne-draugi policisti centās viņu nobeigt morāli. Tie rīkojās klaji cietsirdīgi. Tiklīdz Frenks atguva samaņu, viņam tika nodots anonīms sūtījums — atklātne ar tipogrāfiski iespiestu tekstu: «Drīzu izveseļošanos!» Pēdējais vārds bija nosvītrots un virs tā ar roku uzrakstīts «nāvi». Kādas citas vēstules autors izteica nožēlu, ka Frenkam Serpiko «nav sašķaidītas smadzenes», nosauca viņu par «ne-krictneli» un «pretīgu nodevēju». Pazīstamais amerikāņu žurnālists Piters Māss uzrakstījis grāmatu par Serpiko. Tajā teikts: «Viņš (Serpiko) nevarēja nebrīnīties par to, ka viņu saukāja par nodevēju, ziņu pienesēju un okšķeri. Cita lieta, domāja Serpiko, ja viņš būtu devis uzticības zvērestu Mafijai un pēc tam lauzis to, atklādams tās no- • slēpumus. Bet viņš bija devis tikai vienu zvērestu — sargāt likumību, taču likumos nekas nav teikts, ka tie nav attiecināmi uz policistiem.»2

Serpiko izpildīja tikai to, kas oficiāli ietilpa policista pienākumos. Kādā no brošūrām, ko sagatavojusi Ņujorkas policijas pārvalde, teikts: policista vienīgais uzdevums — kalpot iedzīvotājiem. Parasti, kad visi guļ, viņš ir nomodā, «deldē trotuāru»; viņš glābj ar mašīnu notriekto bērnu un sameklē cietsirdīgo šoferi; viņš «dziļi pārdzīvo to, ka nogalina vai ievaino viņa biedru — policistu; vēl vairāk viņš cieš tad, ja viens no policistiem izrādās kraup-jaina aita, kas apkauno pārējos».3 Visus šos reklāmas un propagandas sacerējumus Serpiko bija izstudējis, gatavodamies iestāties policijas dienestā. Un varbūt viņa liktenis neizvērstos tik traģiski, ja šo retoriku viņš nebūtu ņēmis tik nopietni. Bet iespējams arī, ka viņš nekad nebūtu uzvilcis policista formu. Vai arī pašā sākumā viņā nerastos ilūzijas par augstāko amatpersonu ieinteresētību attīrīt policiju no korupcijas.

Četrus gadus Frenks Serpiko vientulībā cīnījās pret korupciju policijā, ik uz soļa juzdams policistu un viņiem sabiedroto noziedznieku atklātu naidu. Negūdams atbalstu komisariātā, ignorēdams vadības brīdinājumus, viņš nolēma savāktos sensacionālos materiālus darīt zināmus

Iklātībai. Publikācijas laikrakstos izraisīja politisku . milālu un guva plašu rezonansi visā valstī. Lai nomie-niiātu sabiedrību, pilsētas varas iestādes ķērās pie tradi-i i nālā amerikāņu politiskās virtuves numura — izveidoja : misiju. To vadīja advokāts Vitmens Knaps no Volstrī-las. Pēc vairāk nekā diviem gadiem komisija publicēja avu ziņojumu. Tajā tika atzīts, ka policijā «korupcija ļoti izplatījusies». Spēļu biznesa darboņi parasti izdara regulāras iemaksas — vienu vai divas reizes mēnesī. Vidēji katram policistam iznāca no 300 līdz 1500 dolāriem mēnesī. Regulārā kukuļu izmaksa kārtības sargātājiem policistu žargonā saucas «pad». Ne tik regulāri, bet tomēr pastāvīgi policiju «iesmērēja» arī narkotiku tirgotāji. Sie kukuļi bija daudz lielāki, dažreiz pat līdz 250 tūkstošiem dolāru. Komisija atzina, ka naudu no noziedzniekiem ņēma ne tikai ierindnieki, seržanti un leitnanti, bet arī augstas amatpersonas. «Protams, korumpēti nav visi policisti,» teikts ziņojumā. «Ja neņem vērā tādus sīkus pārkāpumus kā bezmaksas ēšana, liela daļa nav saistīta ar kukuļņemšanu. Tomēr ar retiem izņēmumiem pat tie, kuri personiski neņem kukuļus, ar kukuļņemšanu ir saistīti tādā nozīmē, ka neko nedara, lai to novērstu.»4 Ikvienam policistam, norādīts ziņojumā, kurš «pārkāpis klusēšanas kodeksu, draud briesmas». Policijā izveidojusies tāda situācija, ka cilvēkam «bija vieglāk kļūt par kukuļņēmēju nekā palikt godīgam».

Komisija uzskatīja, ka korupciju policijā nedrīkst aplūkot atrauti no sabiedrības stāvokļa kopumā. «Korupcijas problēma nav jauna, un tā nav raksturīga tikai policijai vien... Izmeklēšanas notikušas apmēram ik pa divdesmit gadiem, sākot ar pagājušā gadsimta beigām. Taču stāvoklis, kāds tika atklāts vienā ziņojumā, būtiski nemainījās arī līdz nākamā ziņojuma rakstīšanas laikam. Bet tas nenozīmē, ka korupcija būtu tikai policijas monopols. Tieši otrādi, visās sfērās, kur zeļ policijas korupcija, tā paralēli izvērsusies arī citos valsts resoros — kā starp uzņēmējiem un arodbiedrību vadītājiem, tā arī brīvo profesiju pārstāvjiem.»5

Ņujorkas mērs Džons Lindsejs pavēstīja, ka viņš «nevar piekrist dažiem secinājumiem», kas izteikti ziņojumā. Vienlaikus vēstulē V. Knapam viņš cēla vai debesīs «pastāvīgo un neatlaidīgo kampaņu pret korupciju policijā», kuru it kā bija uzsācis Ņujorkas policijas komisārs Pat-riks Merfijs. «Sie pūliņi,» apgalvoja mērs, «radījuši milzīgu progresu. Ir pilnīgs pamats uzskatīt, ka problēmas, ar kuram pirms sešiem gadiem saskārās policists Serpiko,J šodien nerastos.»

Dzīve tomēr pierādīja, ka Lindseja teiktie vārdi nozī- j mēja tikpat maz, cik viņa neskaitāmo priekšgājēju — : Ņujorkas mēru — paziņojumi, kuros arī tika apgalvots, ka viņi «iztīrījuši» policiju. Un Knapa komisijas ziņojuma i liktenis bija analoģisks visiem iepriekšējiem. To rekomendācijās tika ieliktas dziļi atvilktnē.

... Frenks Serpiko, saņēmis darba nespējas pensiju,; atstāja policijas dienestu. Vienīgais, ko viņš bija vēlējies, stādamies policijas dienestā, — būt godīgs policists. Bet tas izrādījās pārāk daudz. Saskaņā ar teoriju, kas policijas pārvaldē kļuvusi gandrīz par oficiālu doktrīnu, policists, kas pieķerts korupcijā, ir kā sapuvis ābols grozā, ] kur visi pārējie ir pilnīgi nevainojami. Nekādā gadījumā I nedrīkst atzīt, ka atsevišķu personu pērkamība ir vispārē- | jas saslimšanas simptoms.0 Serpiko pārliecinājās par šīs 3 teorijas melīgumu un liekulību. Patiesībā nevis korupcija j ir izņēmums, bet gan godīgums: grozā, kur visi āboli ir bojāti, tikai viens izrādījās vesels.

Palikt policijas dienestā Serpiko vairs nevarēja, tas bija gan bīstami un bezjēdzīgi, gan fiziski grūti, jo pēc smagā ievainojuma galvā viņš tā arī pilnībā neatveseļo-jās. Kad viņš pēdējo reizi iznāca no policijas komisariāta , ēkas, pie viņa piegāja kāds pazīstams policists.

— Paklau, Frenk, — kā tu domā, vai tev patiesi izdevās kaut ko mainīt? Un tagad viss būs citādi?

— Nezinu, — atbildēja Serpiko. — Tagad tā vairs nav mana problēma. Es izdarīju tikai to, ko man vajadzēja ! izdarīt.

Gadu vēlāk žurnāls «Esquire» rakstīja: «Vai patiesi j stāvoklis policijā ir mainījies? Policijas kapteini, kuram ' bija galvenā loma Serpiko pūliņu bloķēšanā, policijas pārvalde atzina par vainīgu nepatiesa ziņojuma sniegšanā, ļ Viņam uzlika sodu — uz mēnesi atbrīvoja no dienesta, j nesaglabājot algu. Taču pēc tam ievēlēja par Policijas kapteiņu asociācijas prezidentu! Serpiko apbalvoja ar goda medaļu, taču nevis par atmaskojumiem, bet par va- ļ ronību reidā, kad viņu ievainoja. Viņš atteicās pieņemt šo apbalvojumu.»7

Vēstulē šīs grāmatas autoram (1977. gada 10. oktobrī) Piters Māss ziņoja: '

«Pašlaik Serpiko dzīvo Nīderlandē, kur viņam pieder ierma. Viņš daudz ceļo, bet ne jau baidoties par savu dzīvību, kā daudzi domā. Man šķiet, ka pašreiz viņš vai-

7G

i,|k par visu cenšas atgūt mieru, jo darbs policijas pārvaldē, maigi izsakoties, viņu ir traumējis.»

Vispār Frenkam Serpiko savā ziņā laimējās. Viņu no dienesta neatbrīvoja. Pavisam citāds liktenis piemeklēja Olbani pilsētas (Ņujorkas štata galvaspilsēta) policistu. kurš, sekojot Serpiko paraugam, nolēma atmaskot vietējas policijas tikumus. Pilsētas varasvīri iesūdzēja viņu tiesā. Rezultātā viņu padzina no dienesta. Bet visi tie policisti, kuri tika apsūdzēti par organizētu kukuļņemšanu, guva pilsētas varas iestāžu atbalstu un palika dienestā.

Policijas korupcija, tās ciešie sakari ar Mafiju un citiem noziedzīgiem elementiem ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Amerikas Savienotajās Valstīs var plaukt organizētā noziedzība. Bez sadarbības ar policiju, bez tās aizbildniecības gangsteri, par noziedzības pasaules sīkajiem gariņiem nemaz nerunājot, protams, nevarētu nodarboties ar narkotisko vielu tirdzniecību, azartspēļu organizēšanu un citiem noziedzīgā biznesa veidiem. To atzīst pat mafieši. Lūk, ko, piemēram, nopratināšanā senāta apakškomisijā, ko vada Džons Maklelans, teica kāds Vin-sento Terēza, kas cieši saistīts ar organizēto noziedzību Bostonā.

Dž. Maklelans. Ja cilvēks, kurš nav organizācijas loceklis, vēlas sākt nodarboties ar kādu no reketa veidiem, kurus vada viņi (organizētās noziedzības bosi. — Aut), piemēram, ar augļošanu vai bukmeikerismu, vai tas būs iespējams bez viņu atļaujas?

V. Terēza. Nevienu mirkli.

Dž. Maklelans. Kāpēc?

V. Terēza. Tiklīdz viņi to atklās — tā beigas. Viņi taču maksā policijai. Bet maksā, protams, par sevi, nevis par kādu svešu.

Dž. Maklelans. Jūs apgalvojat, ka ar šo lietu nav iespējams nodarboties tā, ka policija par to neuzzinātu?

V. Terēza. Protams. Bez policijas ziņas ar tādām lietām nav iespējams nodarboties.8

Pēdējos gadu desmitos Mafija īpašu uzmanību pievērš nevis ierindas policistu, bet virsnieku uzpirkšanai. Prezidenta komisija cīņai pret noziedzību sastādījusi ziņojumu, kurā teikts: «Pašlaik organizētie noziedznieki visas pūles velta tam, lai korumpētu tiesu iestāžu augstākā vai vismaz vidējā ranga amatpersonas.»9

Organizētajiem noziedzniekiem nebūtu iespējams uzpirkt policijas aparātu tik plašos apmēros, ja tas pats nenotiktu ar varas iestādēm. «Organizētās noziedzības

bosi,» rakstīja amerikāņu komunistu laikraksts «Daily World», «var nodarboties ar savu netīro biznesu tikai tāpēc, ka politikāņi tiem sniedz nepieciešamo atbalstu. Policija bieži slēpj viņu noziegumus, par to saņemot kukuļus un «dāvanas».»10

DZSĻĀS SAKNES

H. Mesiks grāmatā «Bandas un Mafija» apgalvo, ka Amerikas Savienotajās Valstis «organizētā noziedzība ir vēsturiskas nejaušības produkts».1 Tas rašanās un attīstības cēloņus viņš saskata «sakritību kombinācijā»: ASV ieradās miljoniem trūkumā nonākušo imigrantu, radās iespēja viegli iedzīvoties bagātībā tai laikā, kad aizliedza tirgošanos ar alkoholiskajiem dzērieniem, butlēģeru rokās uzkrājās milzīgi naudas līdzekļi uti. Visi šie faktori patiesi sekmēja organizētās noziedzības pieaugumu, taču autors acīm redzami pārspīlē to nozīmi. Ne jau tikai šo faktoru dēļ tā ieguva tik milzīgu vērienu Amerikas Savienotajās Valstīs.

H. Mesiks organizētās noziedzības pieaugumu saista ar atsevišķu notikumu nejaušu sakritību ASV vēsturē, turpretī daži citi pētnieki apgalvo, ka tai vispār neesot dziļu sakņu amerikāņu sabiedrībā. Tā esot itāliešu — sicī!iešu Mafijas atzars, kas mākslīgi pārnests amerikāņu augsnē. Vieni savu viedokli sludina atklāti, citi turpretī — aizplīvurotākā formā. Sai ziņā tipisku pozīciju ieņēma prezidenta komisija likumu piemērošanā un tiesas spriešanā (1967). Savā ziņojumā tā aplūko tikai noziedzīgo sindikātu «Cosa nostra», «kura visi locekļi ir itāliešu izcelsmes personas». Ziņojumā teikts: «Uzvedības normas, arī «ģimeņu» hierarhiskā struktūra ļoti atgādina sicīliešu Mafiju.»2 Taču turpat apgalvots arī, ka «organizētie noziedznieki no likumus respektējošām organizācijām un atsevišķām personām atšķiras ar morālajām un ētiskajām normām, kuras tie ievēro, ar likumiem un noteikumiem, kuriem tie pakļaujas».3 Sī līnija orientē uz to, lai organizētajai noziedzībai noņemtu zīmi «izgatavots ASV», pasvītrotu tās neatbilstību šajā zemē valdošajai morāles un ētikas vērtību sistēmai.

Mēģinot organizēto noziedzību uzskatīt par «svešķermeni», tās izcelsme un attīstība tiek mākslīgi izolēta no amerikāņu kapitālisma attīstības un vēstures. Patiesībā organizētā noziedzība ir kauls no ASV buržuāziskās sa-

Id rības kaula, tajā valdošajām ekonomiskajām attiecī-I>.1111 un morāles. Organizētā noziedzība nav attīstījusies vakuumā, bet gan šīs sabiedrības pašās dzīlēs. Tā neputu varējusi tik krāšņi uzplaukt, iegūt visaptverošu rak-•.hiru, ja Amerikas Savienotajās Valstīs tai nebūtu tik labvēlīgi apstākļi.

Daži amerikāņu autori, to skaitā bijušais ASV tieslietu ministrs Ramsejs Klārks, atzīst, ka «amerikāņu dzīves veidam piemīt dažas īpatnības, kuras rada dabisku vidi organizētajai noziedzībai». Pie šiem cēloņiem, kas nosaka organizēto noziedzību, Klārks min: azartspēļu, narkotiku un dažu citu pakalpojumu un noziedznieku sindikātu piegādāto preču aizliegšana; pārapdzīvotie nabadzīgo iedzīvotāju grausti, narkomānija un citas sociālas parādības; tiesu orgānu vājums un nepietiekamā aktivitāte. Kamēr vien pastāvēs šīs parādības, «organizētā noziedzība turpinās zelt visdažādākajās formās...»4. Tādējādi Klārks, tāpat kā daži citi autori, atzīst organizētās noziedzības saiknes ar atsevišķām sociālām parādībām. Viņa minētie faktori patiesi veicināja tās pieaugumu un uzplaukumu. Tomēr Klārks un daudzi citi buržuāziskie autori nevēlas piekrist tam. ka organizēto noziedzību nosaka paši ASV buržuāziskās sabiedrības pamati.

Kādi svarīgākie vēsturiskie, ekonomiskie, politiskie un ideoloģiskie faktori kļuva par organizētās noziedzības rašanās un attīstības cēloņiem Amerikas Savienotajās Valstīs?

Pirmām kārtām nepieciešams atzīmēt amerikāņu kapitālisma attīstības īpatnības. K. Markss vēstulē F. Zorgem 1881. gadā rakstīja, ka Amerikas Savienotajās Valstīs kapitālisms attīstījies «daudz ciniskākā formā nekā jebkurā citā valstī»5. Nežēlīga melno vergu, vēlāk formāli brīvo nēģeru ekspluatācija, barbariska pamatiedzīvotāju iznīcināšana, asiņaina izrēķināšanās ar strādniekiem, laupīšanas karš Meksikā — tāda ir amerikāņu kapitālisma vēsture «brīvās privātās iniciatīvas» laikmetā. «Pretstatā spilgtajām bildītēm, kur cildināti bezbailīgi piedzīvojumi,» teikts ASV Komunistiskās partijas programmā, «un ar kurām pilnās vēstures mācību grāmatas, amerikāņu kapitālisma attīstības vēsture ir iekarošanas, slepkavību, laupīšanas, korupcijas un cietsirdības vēsture.»6

Sevišķi ciniskā formā kapitālistiskās iedzīvošanās bak-hanālijas izplatījās pēc pilsoņu kara. Pazīstamais amerikāņu ekonomists B. Seligmens, raksturodams kapitālisma attīstību 19. gadsimta pēdējā trešdaļā, grāmatā «Sīs pasaules varenie: bizness un biznesmeņi amerikāņu vēsturē» rakstīja: «Bizness atgādināja džungļus, kur mājo plēsoņas...»7 Sic plēsoņas mīdīja kājām jebkurus morāles principus un likumus, ne ar ko nerēķinājās, izputinādami konkurentus, neatteikdamies ne no kādām mahinācijām, ja tās solīja peļņu. Lūk, kā Seligmens raksturo vienu no lielākajiem 19. gadsimta Volstrītas nabobiem Dzeju Guldu: «Viņš bija iemantojis tāda finansista reputāciju, kurš nav izvēlīgs līdzekļu ziņā un kurš gūst gandarījumu, izputinot citus. Nekrietns, uzpērkams un amorāls, spējīgs uz jebkuru nodevību, meistarīgs spekulants, apveltīts ar ģeniālu prasmi aplaupīt kompānijas, kuras pats kontrolēja. Uz blēdīgiem, spekulatīviem darījumiem Gulds raudzījās aukstasinīgi un bezkaunīgi.» No Gulda maz atšķīrās Dž. P. Morgans, Dzims Fisks, Džons D. Rokfeliers, Endrjū Melons un citi plutokrāti, kas savu fantastisko bagātību ieguvuši vardarbības un krāpšanas ceļā. Viņu asiņainā cīņa par raktuvēm, naftas iegulām, viņu finansu mahinācijas ar līdzekļiem, kas ieguldīti dzelzceļu maģistrāļu būvniecībā, — tās ir amerikāņu kapitālisma tradīcijas. Par šiem pirātiskajiem brīvajiem uzņēmējiem savā laikā ir precīzi pateikts: «Kad viņi runā — tad melo, kad klusē — tad zog.»

Vēl ciniskāks un laupītkārāks amerikāņu bizness kļuva imperiālisma laikmetā. «Amerikas tresti,» atzīmēja V. 1. Ļeņins, «ir imperiālisma jeb monopolistiskā kapitālisma ekonomikas augstākā izpausme. Lai konkurentu nobīdītu pie malas, tresti neaprobežojas ar ekonomiskiem, bet pastāvīgi ķeras pie politiskiem un, pat krimināliem līdzekļiem.»8 «Monopols,» norādīja V. 1. Ļeņins, «lauž sev ceļu visur un visādiem līdzekļiem, sākot ar «pieticīgām» atkāpšanās naudas izmaksām un beidzot ar amerikānisku dinamīta «lietošanu» pret konkurentu.»9

Tādējādi krietni pirms organizētās noziedzības rašanās Amerikas Savienoto Valstu ekonomikā bija izveidojušās un attīstījās plēsonīgas tradīcijas, kas sais'titas ar noziedzīgu līdzekļu izmantošanu, lai iegūtu maksimālu peļņu. Mūsdienu monopolistiskais bizness noziedzīgus līdzekļus un metodes izmanto ne mazākos un varbūt pat plašākos mērogos nekā gadsimta sākumā. F. Landbergs, kurš sarakstījis pazīstamo pētījumu par monopolistu virsotni «Bagātnieki un superbagātnieki», konstatē: «Biznesmeņu noziegumus... parasti uzskata par tādiem, kur iztiek bez vardarbības, tādējādi sabiedrības acīs šie apsūdzētie ir vismaz pakāplti augstāk nekā tādi neortodoksālie biznes-

ineņi kā Frenks Nitijs, Tonijs Akardo un Frenks Kostello (pazīstami Mafijas vadoņi. — Aut.). Taču tā ir pilnīgi iluzora atšķirība...» Tālāk F. Landbcrgs atzīmē, ka pašreizējo monopolistiskā kapitāla dūžu «kontā ir iespaidīgs skaits likumpārkāpumu un viņu nelikumīgās darbības salīdzinājumā ar Mafijas un noziedzīgo sindikātu operācijām ir tīrā bērnu spēle»10.

Patiesi, nekad ASV vēsturē lielā biznesa saimnieku noziedzīgās mahinācijas nav bijušas tik vērienīgas kā pašlaik. V. I. Ļeņina pieminētā monopolu finansiālo blēdību «augstā tehnika»11 pēdējos gadu desmitos ir spērusi lielu soli uz priekšu. Te var minēt gan jaunās falsificē-šanas metodes grāmatvedībā, gan spekulācijas biržā, gan izvairīšanos no nodokļu maksāšanas (lielās korporācijas katru gadu nesamaksā desmitiem miljardu dolāru). Amerikāņu biznesa tipiska iezīme ir kukuļņemšana un uzpirkšana. Kā ziņoja amerikāņu prese, 1977. gadā vairāk nekā 300 kompānijas sniegušas bagātīgas veltes ārzemju politiskajiem darbiniekiem. Pircēju krāpšana kļuvusi par ikdienišķu parādību. Pēc ASV Tirdzniecības palātas datiem, tiek lietoti apmēram 800 dažādi patērētāju krāpšanas paņēmieni, lai izblēdītu no viņiem naudu, turklāt katru dienu tiek izdomāti arvien jauni stiķi. Korupcija un krāpšana uzņēmēju vidū ir tik izplatīta, ka senators Prok-smairs bija spiests atzīt: «Vismaz liela dala no ASV privātā sektora atgādina spēļu namu, kur spēlē ar iezīmētām kārtīm — korupcijas karaļiem, nelegālās tirdzniecības kalpiem un politiskā spiediena dūžiem.»

Buržuāzijas morālā degradēšanās, tās lietotās metodes, monopolizācijas procesi veido ne tik vien vispārēju labvēlīgu klimatu organizētās noziedzības uzplaukumam, bet ir noteikuši arī tas attīstības un darbības īpatnības. Noziedzīgo sindikātu izveidošanas vaininieki Savienotajās Valstīs ir ne tikai ļaunprātīgie mafieši, kuri šeit vēlas di-*bināt slepenas organizācijas pēc sīcīlīešu parauga. Patiesībā ASV organizētās noziedzības vēsture — atsevišķu bandu apvienošanās lielos sindikātos — būtībā atkārto amerikāņu legālās ekonomikas attīstību, tās monopolizācijas procesus. Parādīdams, ka organizētajai noziedzībai raksturīga apvienošanās tendence, amerikāņu kriminologs V. Rekliss te pareizi velk paralēles ar kapitālistiskajām korporācijām. «Sīs tendences pamatā,» viņš rakstīja, «ir organizēto noziedznieku barvežu vēlme iegūt neierobežotu varenību un absolūtu varu noziedzības pasaulē; gluži tāpat biznesa karaļi tiecas pēc absolūtas varas finansiālajā

un rūpnieciskajā darbībā. Noziedzīgo organizāciju slīe-cība pēc neierobežotas varenības savā sfērā pilnīgi atbilst monopolistiskajām tendencēm biznesa pasaulē.»

Cits svarīgs faktors, kas nodrošinājis organizētās noziedzības pieaugumu ASV, ir politiskās elites morālā degradēšanās, korupcija varas iestādēs. «Amerikāņu politisko pērkamību»12 V. I. Ļeņins nosaucis par vienu no raksturīgākajām ASV buržuāziskās sabiedrības iezīmēm imperiālismā laikmetā. Ja nebūtu šīs «politiskās pērkamī-bas», ja barveži nevienotos ar dažādiem varas iestāžu pārstāvjiem — policistiem, tiesnešiem, mēriem, gubernatoriem, partiju bosiem un vēl augstākiem darbiniekiem, noziedzīgās bandas jau sen būtu likvidētas un, dabiski, neizvērstos par plaukstošām apvienībām. Prezidenta komisija likumu piemērošanā un tiesas spriešanā savā ziņojumā (1967) atzina, ka «organizētās noziedzības pastāvēšanu nodrošina par naudu iegūtā vara», ka tā «var iztērēt miljoniem dolāru oficiālo personu korumpēšanai».13

Protams, tas ir pareizi. Tomēr šāda oficiāla atzīšanās būtībā sniedz vienpusīgu un tāpēc izkropļotu ainu par attiecībām starp organizēto noziedzību un varas iestādēm. Reketieriem tiek piedēvēta sātanisku pavedinātāju loma, tie ir viņi, kas ievilina grēkā «nevainīgos un godīgos eņģeļus» no valsts iestādēm. Organizētā noziedzība, sūrojas R. Klārks, «degradē valsts aparātu». Pēc viņa vārdiem, «vislielākais ļaunums, kuru rada organizētā noziedzība, ir amatpersonu korupcija».14

Tādējādi apzinātā, mērķtiecīgā divu vienlīdzīgu pušu — noziedznieku un varas iestāžu pārstāvju — sadarbība attēlota kā vienvirziena kustības iela. Šāda izpratne ir tālu no patiesības. Reālajā dzīvē reketieri un gangsteri nebūt nebija pirmie, kas korumpēja valsts aparātu un partijas. Korupcija šajās amerikāņu sabiedrības sfērās pastāvēja jau krietni agrāk, iekāms parādījās pirmie noziedznieku sindikāti. To rašanās bija iespējama tikai tāpēc, ka pēr-kamības, šaura prakticisma, kukuļošanas, iedzīvošanās, vīruss jau sen bija saindējis valsts un buržuāzisko partiju institūtus. Raksturodams ASV politiskās dzīves tikumus, F. Engelss rakstīja: «Tur katru no divām lielajām partijām, kas pārmaiņus atrodas pie varas, savukārt vada cilvēki, kuri politiku pārvērš izdevīgā darījumā, spekulē uz deputātu vietām gan federālajos, gan atsevišķu štatu likumdošanas orgānos vai arī dzīvo uz aģitācijas laikā iegūto partijas līdzekļu rēķina un pēc uzvaras kā atlīdzību iegūst amatus. Ir zināms, cik pūliņu amerikāņi pielika pēdejo desmit gadu laikā, lai nomestu šo neciešamo jūgu, un tomēr viņi grimst arvien dziļāka korupcijas purvā... Mis tur redzam divas lielas politisko spekulantu bandas, kuras pārmaiņus sagrābj valsts varu savās rokās un ekspluatē to ar visnetīrākajiem līdzekļiem un visnetīrāko mērķu vārdā, bet nācija ir bezspēcīga pret šiem diviem lielajiem politiķu karteļiem, kuri it kā tai kalpo, bet patiesībā valda pār to un aplaupa to.»15

Imperiālisma laikmetā politiskā korupcija izvērsās vēl plašāk. Finansu oligarhija, kas bija pilnīgi uzkundzējusies valsts ekonomikai, vēl vairāk pakļāva savai tiešajai kontrolei politisko dzīvi, uzpirkdama oficiālas personas un partiju vadoņus. «Pērkamība, uzpirkšana milzīgos apmēros»16, pēc V. 1. Ļeņina vārdiem, ir raksturīga amerikāņu kapitālisma politiskās virsbūves iezīme imperiālisma laikmetā. Sājā laikā radusies paruna, kuru pieminējis ari V. I. Ļeņins: «Ja jūs nozagsit gabalu maizes, jūs iesēdinās cietumā, bet, ja jūs nozagsit dzelzceļu, jūs iecels par senatoru.»17

Jau pagājušā gadsimta beigās ASV demokrātiskie spēki uzstājās pret monopolistiskā kapitāla kundzību, pret abu buržuāzisko partiju — Demokrātiskās un Republikāniskās — korumpētajām politiskajām mašīnām. 1892. gadā jaunizveidotās Populistu partijas (tās galvenais sociālais spēks bija fermeri) priekšvēlēšanu programmā, kas asi nosodīja esošo kārtību, tika paziņots: «Valsts atrodas uz morāla, politiska un materiāla sabrukuma robežas. Korupcija valda vēlēšanās, štatu leģislatūrās, kongresā un ieperinās pat tiesneša krēslā.»18

Vēlākajos gados amerikāņu kapitālisma- sērgu atmaskošanā daudz paveikuši tā sauktie «netīrumu novācēji». Viens no viņiem, populārais publicists Linkolns Stefenss, analizēdams kukuļošanas un demoralizēšanās cēloņus lielajās ASV pilsētās, nonācis pie secinājuma, ka tie sakņojas monopolu politiskajā kontrolē, abu partiju politikāņu savienībā ar «lielo biznesu». «Kukuļošanas un nelikumības gars,» konstatēja Stefenss, «ir Amerikas gars.»19

«Netīrumu novācēju» un citu atmaskotāju kritika nespēja apturēt buržuāziskās demokrātijas sabrukuma procesu, politiskās korupcijas tālāku attīstību. Nav brīnums, ka kampaņām pret korupciju, kuras laiku pa laikam uzsāka varas iestādes, bija ārišķīgs raksturs. Tām vienkārši vajadzēja nomierināt sabiedrisko domu. Tajā pašā laikā korupcijas vīruss arvien dziļāk iespiedās visās valsts aparāta porās. Tas ietiecās arī augstākajos varas orgānos.

Pati prezidenta vēlēšanu sistēma to padarīja atkarīgu no «taukajiem runčiem» — vadošajiem baņķieriem un rūpniekiem, kuri ziedoja lielas iemaksas buržuāzisko partiju vēlēšanu kampaņām. Ienākot Baltajā namā, prezidentiem vajadzēja apmaksāt vekseļus mūsdienu šeilokicm no Volstrītas. Pats skaļākais politiskais skandāls, kurā bijis iejaukts prezidents, ilgu laiku, līdz pat «Votergeitas lietai», bija «Tipota Dauma afēra». Tipota Dauma vārds Savienotajās Valstīs kļuva par politiskās pērkamības simbolu.20

Turpmākajos gados korupcija turpināja graut valsts aparātu no apakšas līdz augšai. Politiskie skandāli, no kuriem lielākais bija «Votergeitas lieta»21, kļuva par parastu, ikdienišķu parādību. Pēdējos gados kukuļošanā, ienākumu slēpšanā, lai izvairītos no nodokļu maksājumiem, un citos noziegumos pieķerti viceprezidents S. Agnjū, gubernators Marvins Mendels (Merilenda), Oto O. Kerners (Ilinoisa), Deivids Holls (Oklahoma) un daudzi citi politiskie, darbinieki. Vairāk nekā simt. kongresa locekļu saņēma kukuļus no Dienvidkorejas izlūkdienesta aģenta Paka Toņa Suņa. Apšaubāmās finansu operācijās bija iejaukts bijušais Administratīvās un budžeta pārvaldes direktors Berts Lenss. Kartera valdībā ar uzpirkšanu nodarbojās finansu ministrs Millers.

Politiskās elites morālo degradēšanos pilnā rnērā izmanto organizētās noziedzības barveži. «Mafijas ēna pār mūsu valdību» — tā saucas raksts labi informētajā Ņujorkas žurnālā «Parade». «Kā apgalvo federālie juristi,» teikts rakstā, «daudzi kongresmeņi uztur slepenus sakarus ar noziedzības pasaules vadoņiem, un tas izraisa bažas. Noziedzīgo reketu bosi finansē politiķu priekšvēlēšanu kampaņas un nodrošina viņiem visdažādāko atbalstu, kas nepieciešams kongresmeņa karjerai. Tā izveidojās netīrā savienība starp tiem, kas nosaka likumus, un tiem, kas tos pārkāpj.»22

Lai cik liela būtu politiskās korupcijas loma organizētās noziedzības pastāvēšanā, tomēr visu reducēt uz to būtu pārāk vienkāršoti. Jāņem vērā arī Mafijas vadoņu, no vienas puses, un politisko aprindu un monopolu īpašnieku, no otras puses, šķirisko interešu kopība.

Prezidenta komisija (1967), dabiski, šo jautājumu vēlējās noklusēt. Bet Čikāgas komisija noziedzības jautājumos kā vienu no svarīgākajām organizētās noziedzības pazīmēm minēja «vēlēšanos saglabāt politiskos un valsts institūtus līdzšinējās formās, kā arī sabiedrību kopumā»23.

I г; ir |oti svarīgs atzinums. Paliesi, amerikāņu reketierus i и gangsterus pilnīgi apmierināja un joprojām apmierina

hi ASV politiskā sistēma, gan pašreizējā politiskā i 1 ,irta. Kubas piemērs labi parādīja, ka sociālisms ātri i;n noteikti dara galu noziedzīgajam biznesam. Tāpēc galvenos draudus sev un savai nelikumīgajai darbībai, sa-v in ienākumu miljoniem viņi saskata ne jau prokuroru nu šerifu personā, ne jau kongresa komisijās, kas laiku pa laikam izskata viņu noziegumus. Galvenais ienaidnieks i kreisie — progresīvie spēki, kas cīnās pret lielkapitālu, par dziļiem sociāliem pārkārtojumiem.

Tāpēc nav nejaušība, ka reketieri un gangsteri, tāpat ka respektabli politiķi, par savu idejisko bāzi uzskata an-tikomunismu. Toni savā laikā uzdeva jau Čikāgas gangsteru vadonis Alkapone. Vērsdamies ne tikai pie saviem kolēģiem bandītiem, bet arī pie sabiedrības pīlāriem, viņš paziņoja: «Bojševisms klauvē pie durvīm. Mēs nedrīkstam to ielaist. Mums jāorganizējas, jāsalicdējas un jāslājas tam stingri pretī. Jāsaglabā Amerikas vienotība, drošība un tīrība. Mums jāpasargā strādnieki no «sarkanās» literatūras un «sarkano» intrigām, jārūpējas par io, lai viņu apziņa netiktu saindēta.»

Tāpat kā organizētie noziedznieki ir ieinteresēti kapitālistiskās iekārtas un buržuāzisko partiju aparāta pastāvēšanā, tāpat arī ietekmīgi buržuāzisko partiju un valsts orgānu pārstāvji, īpaši pilsētu un štatu līmenī, kā arī biznesmeņi savukārt ir ieinteresēti noziedzīgo sindikātu pastāvēšanā. Viņiem tie. ir ne tikai drošs dažādu kukuļu avots, bet arī spēks, kuru vienmēr var izmantot, lai izrēķinātos ar progresīviem sabiedriskajiem darbiniekiem, progresīviem līderiem un organizatoriem, lai izjauktu streikus un grautu strādnieku organizācijas. «Lai kur un kad uzņēmējiem rastos vajadzība pēc enerģiskas bruņotu spēku iejaukšanās, vajadzība, tā sacīt, pēc «brutāla spēka»,» rakstīja profesors Tenenboms, «banda, kurā parasti ietilpst noziedzīgi elementi, vienmēr bijusi pie rokas.» Turklāt, kā atzīst profesors Tenenboms, pati bandu izveidošanās zināmā mērā ir saistīta ar to, ka tās kapitālam bija vajadzīgas kā triccienspēks: «Svarīgs (varbūt pats svarīgākais) avots un labvēlīga vide, lai rastos bandas, reketieru apvienības un dažādas citas noziedzīgas organizācijas, ir asā, nežēlīgā cīņa starp darbu un kapitālu Savienotajās Valstīs.» Precīzāk būtu teikt, ka uzņēmēji neatsakās no vardarbības un bruņotu gangsteru bandu izmantošanas, lai izrēķinātos ar darbaļaudīm.

Sājā sakarā svarīgi atzīmēt, ka nevienā citā attīstītā kapitālistiskā valstī noziedzīgie elementi nav tik plaši, , atklāti un ciniski izmantoti strādnieku kustības apspieša- 1 nai kā Savienotajās Valstīs. Nav nejaušība, ka tieši ASV ir organizētās streiklaužu kustības dzimtene. Te varam pastāstīt par «streiklaužu karali» — Berhofu. Viņš lieli-! jās, ka trīs dienu laikā jebkurā valsts daļā var nogādāt 10 tūkstošus bruņotu algotņu. «Viņa plikadīdu un bau-j dītu armija...» pēc amerikāņu publicista А. Капа vārdiem, «iebruka te vienā, te otrā pilsētā, aplaupot un tero-1 rizējot iedzīvotājus un atstājot savā asiņainajā ceļā ne-j skaitāmus ievainotos un nogalinātos.»24 Sis Bcrhofa bandītu un streiklaužu organizācijas pakalpojumus izmantoja ļ Morganiem piederošā «Steelship Line», Rokfelleru «Stan- I dārd Oil of New Jersey» un vēl desmitiem lielāko korporāciju. Uzplauka arī citas aģentūras, kas apkalpoja liel- ļ kapitālu tā cīņā pret strādnieku kustību. Tikai 1934. gadā vien amerikāņu rūpnieki iztērēja 80 miljonus dolāru, lai ) salīgtu špikus un provokatorus iesūtīšaņai arodbiedrībās. Šiem mērķiem 230 detektīvu aģentūras viņu rīcībā no- , deva 100 tūkstošus aģentu.25 Tajā pašā laikā korporāciju vadītāji uzņēmumos sāka veidot savus arsenālus. Viņi iepirka bumbas ar asaru gāzi, mednieku ieročus, automātiskas pistoles, šķembu bumbas, vieglos ložmetējus un pat bruņumašīnas.

Korporāciju atbalstītas, teroristisku darbību izvērsa «Melnais leģions» un līdzīgas graujošas organizācijas, kas faktiski bija Kukluksklana ziemeļu variants. «Melnais leģions» izveidojās 30. gadu ekonomiskās krīzes laikā Detroitas un Flintas rūpniecības rajonos. Par automobiļu 1 kompānijas «General Motors», multimiljonāru Dipoņu ģimenes un profašistiskās Brīvības līgas naudu apbruņotie «leģiona» viri, ģērbušies melnos paltrakos ar kapuci, nolaupīja vairākus desmitus arodbiedrību aktīvistu. Viņus piekāva, mocīja, apmēram desmit cilvēkus nogalināja.

Arī pašas korporācijas ļoti bieži salīga noziedzīgos elementus. «Strādnieku iebiedēšanai,» rakstīja grāmatas «Nepastāstītā strādnieku kustības vēsture» autori R. Boi jērs un G. Moreiss, «lai viņus varētu turēt paklausībā, tika salīgti simtiem īstu bandītu. Lielā mērā ar viņiem tika nokomplektēta tā sauktā apkalpošanas nodaļa Forda rūpnīcās (šo nodaļu vadīja Harijs Benets) ... Izmantojot iebaidīšanu, strādniekiem tika aizbāzta mute un liegts veidot savas organizācijas. īpaši spilgti tas izpaudās Dir-bornā, kur špiku bija gandrīz tikpat daudz, cik Forda

Miitomobiļu.»26 Vairākkārt algotie bandīti uzbruka Forda iiiļinicu arodbiedrību organizatoriem brāļiem Volteram un Viktoram Reiteriem. 1938. gadā Volteru Reiteru nežēlīgi i и kava zeļļi no «apkalpošanas nodaļas». 1949. gadā mē-i'itiāja nogalināt Viktoru Reiteru. Tikai aiz nejaušības viņš palika dzīvs, tomēr zaudēja aci.

Nav jau nekā neparasta, ka šādā atmosfērā noziedzības un rūpniecības sindikāti atrada kopēju valodu. Sadarbība attīstījās dažādās formās. Kefovera komisija atzina, ka -atsevišķos (?) gadījumos uzņēmēji sadarbojas ar noziedzības pasauli, noslēdzot ar gangsteriem un bandītiem izdevīgus kontraktus, tādējādi atlīdzinot par pakalpojumiem cīņā pret strādniekiem un kalpotājiem — par strādnieku un kalpotāju organizēšanās mēģinājumu izjaukšanu, par streiku izjaukšanu».

Piemēram, Forda kompānija kontraktu par visu automobiļu transportēšanu no milzīgās Edžvoteras (Ņūdžer-sija) rūpnīcas nodeva firmai, kuru kontrolēja viens no organizēto noziedznieku vadoņiem Džo Adoniss. Detroitā 30. gadu sākumā Forda mašīnu vienīgā transportētāja bija kompānija, kuras akcijas 50 procentu apmērā piederēja D’Annam. 1951. gadā Kefovera komisija apgalvoja: «Tas paliks noslēpums, kādā veidā D’Anna un Džo Adoniss nodibinājuši tik izdevīgas attiecības ar Fordu. Nav saprotams arī, kāpēc joprojām šie divi bandīti bauda kompānijas labvēlību.» Patiesībā tā nav tik liela mikla. «Nav grūti saprast, ka Forda kompānijas līnija — padziļināt ekspluatāciju un vājināt arodbiedrību kustību — palīdz izskaidrot to, kāpēc tiek saglabati cieši sakari ar gangsteriem.» Tā par šo jautājumu rakstīja progresīvais amerikāņu žurnāls «Political Affairs». Detroitas lielās rūpnīcas «Detroit Stove Works» saimnieki noslēdza izdevīgu kontraktu ar brāļiem Peronēm, kas saistīti ar noziedzības pasauli. Viņi ieguva tiesības uzpirkt un aizvest metāllūžņus no rūpnīcas teritorijas. Bet saskaņā ar vienu no nerakstītajiem kontrakta noteikumiem brāļi Perones drīkstēja izmantot gangsterus, lai nepieļautu arodbiedrības organizācijas izveidošanu.

Izplatījās arī kāda cita biznesa un noziedzības pasaules sadarbības forma: gangsteri sagrāba arodbiedrību organizācijas, to vadībā ieceldami savus cilvēkus. Viņi vai nu pakļāva savai kontrolei pērkamos arodbiedrību bosus, vai arī izveidoja fiktīvas arodbiedrību organizācijas. Visu šo mahināciju galarezultāts bija viens: strādnieku pseido-organizāciju bosi slepus no darbaļaudīm vienojās ar

uzņēmējiem. Saimnieki, dabiski, bija ieinteresēti iedot krietnu naudas žūksni vairākiem gangsteriem un pretī saņemt kolektīvo līgumu, kurā paredzētas zemas darba samaksas likmes un saistības nesākt streiku. Arodbicdrī-has, precīzāk, pseidoarodbiedribas kļuva par vienu no galvenajiem reketa veidiem. Nav nejaušība, ka gangsteri izvērsa asiņainu cīņu pret arodbiedrību vadītājiem un aktīvistiem, kas aicināja masas attīrīt arodbiedrības no gangsteriem un viņu līdzzinātājiem. Par viņu upuriem kļuva Moriss Lendžers — komunists, kažokādu rūpniecības strādnieku arodbiedrības organizators, Pīts Panto — austrumu piekrastes ostas krāvēju arodbiedrības kustības vadītājs un daudzi citi.

Uzņēmēju un gangsteru sadarbība cīņā pret strādnieku šķiru un arodbiedrību kustību sevišķi plaši izvērsās 30. gados. Tieši tajā laikā, kā jau teikts, tika likti pamati organizētajai noziedzībai, un tieši lielkapitāls palīdzēja tai izveidoties.

Pēckara periodā gangsteru bandas (tāpat arī detektīvu aģentūras) tiek izmantotas mazāk. Monopolistiskā buržuāzija cīņai pret strādnieku un demokrātiskajām kustībām pirmām kārtām izmanto nepieredzēti izaugušo valsts sodīšanas mehānismu, ultralabējās organizācijas, labējos arodbiedrību līderus, masu informācijas līdzekļus, kuri vajā progresīvos spēkus. Tomēr amerikāņu reakcija arī vēl mūsdienās neatsakās no gangsteru pakalpojumiem. Mēnešraksts «Washington Monthly», kas labi informēts par amerikāņu politiskās dzīves tumšajām pusēm, 1975. gadā publicēja rakstu «Meloni, mafija un koloniālā grāfiste». Tajā stāstīts par Vestmorlendas grāfistē izvērsušos sabiedrisko kustību pret šīs pasaules vareno rupjiem likumpārkāpumiem, tas ir, nodokļu nemaksāšanu. «Sī kustība,,» atzīmēts rakstā, «atdūrās kā pret mūri, jo rūpīgi un smalki veidotajā vietējā «isteblišmentā» ietilpst arī nelegālais sindikāts un viena no bagātākajām ģimenēm valstī — Meloni.»27

Līdz pat šim laikam gangsterus izmanto politiskām slepkavībām, par kurām tiks pastāstīts turpmāk.

Mafijas bosi ir uzticīgi ne tikai kapitālistiskajai iekārtai, bet arī divpartiju sistēmai. Amerikāņu pētnieki jau sen konstatējuši, ka gangsteri ari šajā jautājumā ir līdzīgi lielajiem rūpniecības magnātiem un baņķieriem. Viņi vienmēr snieguši finansiālu un cita veida atbalstu abu buržuāzisko — Demokrātiskās un Republikāniskās — partiju pārstāvjiem, baidīdamies no kādas trešās — pro-i'ii ivās partijas rašanās. «Politiskās mašīnas vadītājiem nu reketieriem,» atzīmēja amerikāņu kriminologi <i Bārnzs un N. Titerzs, «ir kopējs ienaidnieks — progre-•. ivie spēki, viņus saista biedriskums un ciešas ideoloģiskas radniecības saites.»

Tas ir dabiski, jo pēc sociālā stāvokļa, ienākumiem un dzīves veida organizētās noziedzības barveži pieder pie buržuāzijas. Viņi nav sabiedrības pāriji, kuri mitinās graustos, dzīvo no rokas mutē, apzogot tādus pašus nabagus. Pēc Tieslietu ministrijas datiem, Mafijai pieder |() tūkstoši legālu firmu, kuras gadā ienes 12 miljardus dolāru peļņas.28 Vēl fantastiskākus ienākumus organizētie noziedznieki gūst no dažādām nelikumīgām operācijām. Al-kapones bagātība rēķināma vairākos desmitos miljonu dolāru. Meijera Lenskija kapitāls ir 300 miljoni dolāru.29 Daudzmiljonu bagātību sev sarausuši mafijas barveži, tuvākie Lenskija «partneri» — Mozess Dalies un Džozefs Stečcrs. «No organizēto noziedznieku vidus,» rakstīja žurnāls «Forbes», «iespējams, iznāktu daudz vairāk miljonāru nekā no Hārvarda biznesa skolas.» Vidēja ranga organizēto noziedznieku ienākumi ir vienā līmenī vai nereti pārsniedz korporāciju vadītāju, ministru un senatoru algas. Kratot Ņujorkas augļotāja un spēļu uzņēmuma īpašnieka Entonija Salerno dzīvokli, atrada vairāk nekā miljonu dolāru — Resnītis Tonijs tos glabāja pieliekamajā telpā kurpju kastēs.

Tomass Pleits grāmatā «Noziegums — izdevīga nodarbošanās»30 min šādus vidējos noziedznieku ienākumus gadā: Mafijas leitnantam — 125 tūkstoši, augļotājam — «haizivij» — 125 tūkstoši, algotam slepkavam — 75 tūkstoši, sīkajam narkotiku tirgotājam — 27 tūkstoši, narkotiku vairumtirgotājam — 165 tūkstoši, skaitļu spēles ierindas organizētājam («runner») — 26 tūkstoši, skaitļu spēles organizētājam — 60 tūkstoši. Raksturīgi, ka ielu noziedznieku ienākumi ir ievērojami mazāki, lai gan risks nokļūt cietumā ir lielāks. Kabatzagļi gadā nopelna 20 tūkstošus, veikalu zagļi — 15 tūkstošus, banku aplaupītāji — 24 tūkstošus.

«Kas mudina iesaistīties Mafijā?» žurnāla «Times» korespondents nesen pajautāja kādam mafietim. Viņš atbildēja: «Nauda, vara, atzinība un gods.»

Organizētās noziedzības barveži dzīvo greznās savrupmājās, tiem pieder milzīgi īpašumi ārpus pilsētas, tie apmetas visdārgākajos hoteļos, apmeklē pašus labākos restorānus... Vito Dženovēzes biogrāfs rakstīja, ka viņš dzīvojis tik lepni kā Francijas karalis Luijs XIV. Ne katrs miljonārs būtu varējis atļauties sarīkot tik grandiozu pieņemšanu kā vienas Ņujorkas «ģimenes» boss Džozefs Bo-ratmo par godu dēia Billa un kādas citas «ģimenes» bosa Džozefa Profači radinieces kāzām. Vairāk nekā trīs tūkstoši viesu bija uzaicināti uz Ņujorkas lielāko hoteli «Astor». Viņu vidū bija ne tikai Dženovēze, Kostello, Džankana un citi noziedzības pasaules barveži, bet arī ievērojami biznesmeņi, politikāņi, garīdznieki. Ņujorkas vīna tirgotāju dāvana jaunajam pārim bija vairākas kravas mašīnas ar šampanieti. No Kalifornijas kompānija «Pan-American» atsūtīja līgavas mīļākās puķes — desmitiem tūkstošu margrietiņu. Vecāki uzdāvināja simt tūkstošus dolāru. Zālē uzstājās estrādes zvaigznes un labākie orķestri. Pēc šīm kāzām, kad saradojās divu noziedzīgu sindikātu dinastijas, jaunlaulātie devās uz Rietumeiropu pavadīt medusmēnesi.

Dzīvodami sabiedrībā, kur personisko panākumu, sabiedriskā stāvokļa un respektabluma mērs ir bagātība, organizētie noziedznieki pilnā mērā ir apguvuši šo vērtību ārējos simbolus: tā ir grandiozu banketu rīkošana, kadi-laki un linkolni, briljanta gredzeni, dārgi apartamenti greznos hoteļos. Gejs Talizs sarakstījis grāmatu «Godā savu tēvu» par Džozefa Bonanno «ģimeni». Parādot saikni starp organizēto noziedznieku dzīves veidu un Amerikas Savienotajās Valstis valdošajiem buržuāziskajiem morāles un ētikas principiem, dolāra un mantas kultu, šīs grāmatas autors secina: «Mafijas loceklim patiesi nav citas alternatīvas, ja viņš grib saglabāt cieņu noziedzības pasaulē un īpaši visā ASV kapitālistiskajā sabiedrībā. Viņā tradicionāli iemājo skaudīga sajūsma par bagātajiem gangsteriem — varbūt tāpēc, ka viņu panākumi stiprināja visu magnātu ticību brīvās privātās iniciatīvas sistēmai, vai, iespējams, tāpēc, ka gangsteru uzņēmība dažam labam rūpniekam, baņķierim un politiskajam darbonim atgādināja to, kā kādreiz bija sākuši viņu pašu vecvectēvi. Tāpēc ir saprotams, kāpēc Frenkam Kostello bija draudzīgas attiecības ar Volstrītas karaļiem, ar kuriem viņš katru dienu kopīgi apmeklēja turku pirti hotelī «\Vilmore», vai kāpēc Lakijs Lučāno bija lielā cieņā hotelī «Waldorf».»31

Mūsdienās šie kontakti starp organizētās noziedzības barvežiem un politiskajiem bosiem kļuvuši vēl plašāki. Nesen to apliecināja žurnāls «Parade»: «Bandu vadoņi arvien vairāk kontaktējas ar politiskajiem darbiniekiem,

I .г; vada valsti. Politiskais darbinieks neuzskata, ka viņu varētu kompromitēt saites ar vietējiem reketieriem. Jo beigu beigās mūsdienu gangsteris negodīgi iegūto naudu taču parasti iegulda legālajā biznesā. Viņš uzdodas par biznesmeni vai arodbiedrības vadītāju, valkā dārgus, bet neuzkrītošus uzvalkus, katrā ziņā kā nepamatotas noliedz baumas par sakariem ar noziedzības pasauli vai arī atzīst tos par «jaunības grēkiem».»32

Organizētās noziedzības bosi šodien ir valdošās šķiras sastāvdaļa. Visdažādākiem pavedieniem — ekonomiskiem, ideoloģiskiem, personiskiem — viņi ir saistīti ar politiķiem un biznesmeņiem, valsts ierēdņiem, tiesnešiem, policistiem, ar visiem tiem, kuri sargā amerikāņu dzīves veidu un bauda tā labumus. Bet vārna vārnai acī neknābj.

PAGRIMUMS VAI UZPLAUKUMS!

«Mafijas pagrimums un noriets?» — ar šādu sensacionālu virsrakstu žurnāls «Life» (1972. gada 3. marta) publicēja rakstu par mūsdienu organizēto noziedzību Savienotajās Valstīs. Mitu par /Mafijas «norietu» izplata arī paši organizētie noziedznieki. Kādas I^ujorkas «ģimenes» galva Džo Kolombo paziņoja, ka «Mafija jeb «Cosa nostra» pastāvot tikai rasistu iedomās, kas tiecas diskreditēt visus itāliešu izcelsmes amerikāņus». Rakstnieks Mario Pjūzo savā romānā «Krusttēvs» par gangsteru dzīvi kādam no varoņiem liek teikt šādus vārdus: «Manuprāt, Mafija jau ir mirusi. Tā, kas pastāv vēl šodien, ir tikai nožēlojamas paliekas.»

Kad par šādiem izteikumiem ieminējos pazīstamajam amerikāņu speciālistam organizētās noziedzības jautājumos Nikolasam Geidžam, viņš teica:

— Patiesi, pēdējā laikā daži autori apgalvo, it kā Mafijai draudētu iznīkšana. Vai ir kāds pamats šādai teorijai? Tikai tāds, ka dažu Mafijas bosu atvases neiet tēvu pēdās. Piemēram, pazīstamā mafieša Sema de Kavalkan-tes dēls kļuva par profesoru, bet nelaiķa Vito Dženovēzcs («bosu bosa») dēls izvēlējās finansista karjeru. Varam minēt vēl citus līdzīgus piemērus. Tomēr teorija par Mafijas «norietu» kopumā ir aplama. Tajā netiek ņemts vērā, ka daudzi jauni noziedznieki vēlas kļūt par mafiešiern.

Tādu, kas grib papildināt organizēto noziedznieku rindas, ir milzum daudz ne tikai starp itāliešiem un viņu ‘Д

p etečiem, bet arī starp visu pārējo ASV etnisko grupu pārstāvjiem, pat starp «simtprocentīgiem» amerikāņiem. Nedrīkstam aizmirst: profesionālo noziedznieku skaits Amerikas Savienotajās Valstīs sasniedzis 500 tūkstošus!1

Baumas par Mafijas un organizētās noziedzības pagrimumu Savienotajās Valstīs tiek izplatītas jau sen. 1953, gadā viens no vadošajiem amerikāņu sociologiem D, Bells publicēja rakstu «Noziegums kā amerikāņu dzīves veids», kurā tika apgalvots, ka organizētā noziedzība Savienotajās Valstis neizbēgami izzudis. Sājā rakstā, kuru joprojām iekļauj mācību hrestomātijās, izteikti interesanti vērojumi par sakarību starp amerikāņu biznesa attīstību un daudzu bagātnieku iedzīvošanos ar noziedzīgām metodēm, no vienas puses, un organizētās noziedzības pieaugumu, no otras puses. «Mainoties sabiedrībai,» rakstīja Bells, «nedaudz atpaliekot, mainās arī tai raksturīgās noziedzības daba. Jo «organizētāka» kļuva amerikāņu sabiedrība, jo «civilizētāki» kļuva amerikāņu biznesmeņi, arvien mazāk atgādinādami «pirātus», jo mainījās arī amerikāņu gangsteri. Tādā pašā mērā, kā notika svarīgas pārmaiņas ekonomiskās darbības struktūrā, mainījās arī «institucionalizētā» (tas ir, kļuvusī par vienu no sabiedriskajiem institūtiem. — Aut.) noziedzīgā darbība.»2 Tam varam piekrist. Tomēr D. Bella koncepcija par organizētās noziedzības izzušanu, kas vēlāk guva atbalstu daudzu sociologu un krītninologu darbos, ir gauži aplama.

D. Bells uzskata, ka lielāko valsts ziemeļu pilsētu centros noziedzībā «vērojama zināma etniska likumsakarība»: vispirms toni organizētajā noziedzībā noteica īru pēcteči, tad ebreji — ienācēji no Austrumeiropas un visbeidzot itāliešu izcelsmes personas. Bells ir pārliecināts, ka «organizētā nelikumīgā darbība» etniskajām grupām «palīdzēja tikt uz augšu pa sociālajām kāpnēm», to rīcību noteica «cēli motīvi, nevis tikai tiekšanās gūt personisku labumu. Arī Kostello dzīvi lielā mērā noteica etniskā lepnuma jautājums.» Pēc Bella shēmas, tad, kad kādai imigrantu etniskajai grupai bija izdevies tikt uz augšu pa sociālajām kāpnēm, izzuda arī noziedzīgu darbību izraisošie motīvi.

Kā citu svarīgu cēloni organizētās noziedzības «neizbēgamai atmiršanai» Bells min to, ka mazinās partiju ietekme un bosu — Demokrātiskās un Republikāniskās partijas organizāciju barvežu loma štatos un pilsētās, kur tie atraduši kopēju valodu ar organizētās noziedzības vadoņiem. «Sakarā ar dažu nelikumīgās darbības veidu le-galizēšanu,» raksta D. Bells, «to iekļaušanos ekonomikas tinktūrā, ar vecākās paaudzes aiziešanu, kura bija nodibinājusi hegemoniju pār noziedzību, sakarā ar etnisko minoritāšu statusa paaugstināšanos un bosu sistēmas sabrukumu izzūd ari aplūkojamās noziedzības veids... liela mēroga organizētā noziedzība pilsētās ...»

D. Bells pareizi uzskata: tad, kad partijas mašīnas vadība bija viena bosa rokās, organizētās noziedzības barvežiem bija vienkāršāk vienoties ar vietējām varas iestā- -dēm. Tomēr pēc šādu visvarenu bosu aiziešanas lielākajā daļā pilsētu no politiskās arēnas korupcija nebūt neizzuda. Tieši otrādi, daudzos gadījumos tā izvērsās vēl plašāk. Tādējādi ļaunuma sakne meklējama nevis pašā «bo-sisma» sistēmā, bet gan daudz dziļāk — tās pamatā ir buržuāziskās demokrātijas un morāles pagrimums. Tāpēc neatkarīgi no tā, vai vietējo politisko dzīvi vada viens boss vai politikāņu grupa, iedzīvošanās un pērkamības gars turpina zelt visdažādākajos partijas un valsts aparāta posmos. Un organizētajiem noziedzniekiem joprojām pastāv iespēja vienoties ar varas iestādēm.

Cenzdamies organizētās noziedzības izcelšanos un pastāvēšanu reducēt tikai uz nacionālo grupu cīnu par sava sabiedriskā stāvokļa uzlabošanu, D. Bells krietni vien pārspīlē etniskā faktora nozīmi. Gangsteru rīcību nosaka nevis cēlsirdīgi motīvi, nevis lepnuma jūtas par piederību pie kādas etniskas grupas, nevis tieksme uzlabot tās sabiedrisko stāvokli, bet gan savtīga varas un iedzīvošanās kāre. Ir skaidri zināms, ka organizēto noziedznieku upuri pirmām kārtām ir vietējie iedzīvotāji, kas pieder pie tās pašas etniskās grupas, no kuras nākuši arī gangsteri. Tas attiecināms uz iru, ebreju, itāliešu un citiem geto lielajās pilsētās. Ja itāliešu izcelsmes gangsteri nežēlīgi aplaupa daudzos imigrantus no Itālijas, tad tie uzskata viņus par bandītiem un laupītājiem un kategoriski protestē pret to, ka visus itāliešu izcelsmes amerikāņus pieskaita pie «Cosa nostra» organizācijas vai Mafijas.

Akcentējot etnisko faktoru, Bella koncepcijā tiek ignorēti citi — daudz svarīgāki organizētās noziedzības avoti. Bet tiem nebūt nav etnisks raksturs. Tāpēc, kaut gan notiek etnisko grupu, to vidū arī itāliešu asimilēšanās process, organizētās noziedzības pastāvēšanas pamati joprojām saglabājas. Notiek nevis organizētās noziedzības at-miršana, bet gan tās amerikanizācija.

Pēdējos gados organizēto noziedznieku vidū pieaugusi anglosakšu izcelsmes amerikāņu loma, tāpat kā līdz šim

savas pozīcijas notur ebreju tautības gangsteri, lielā mērā aktivizējušies arī ķīniešu gangsteri. Frānsiss Janijs savā pētījumā «Melnā mafija» norāda, ka «organizēto noziedznieku rindās arvien lielākā skaitā iesaistās tumšādainie nn puertorikāņi»3. Organizētā noziedzība, pēc viņa vārdiem, kļuvusi par «Savienoto Valstu sociālās un ekonomiskās dzīves funkciju»4.

Pēdējos gadu desmitos notiek organizētās noziedzības teritoriālā ekspansija. Tā ietiecas visos valsts nostūros, īpaši aktīvi mafija darbojas valsts dienvidu un dienvidrietumu daļā. «Šeit it kā būtu atgriezušies neparasti enerģiskie Amerikas pionieru laiki,» rakstīja žurnāls «Der Spiegel», «it kā būtu atdzimusi agrākā «mežonīgo Rietumu» drausmīgā sociālā atmosfēra. Sājā «saulainajā joslā» — 15 štatos, kuri atrodas uz dienvidiem no trīsdesmit septītās paralēles, — jau vairāk nekā divus gadu desmitus tiecas nostiprināties firmas, koncerni un apvienības, kas ražo kosmisko tehniku, kā arī zinātnieki un pensionāri. Intensīvajā kustībā uz «saulaino joslu» iekļāvās arī tādi, kas gribēja iedzīvoties, tiem sekoja Mafija. ...«Saulainās joslas» ārkārtīgi straujo attīstību lielā mērā finansēja gangsteri miljonāri. Kredīta «haizivis» te varēja izdevīgi ieguldīt savus kapitālus, aizdodot avantūristiem un spekulantiem milzīgas summas, kuras viņi nevarētu saņemt nevienā solīdā bankā.»5

Ir daudz faktu, kas liecina par organizētās noziedzības bumu mūsdienu Savienotajās Valstīs. Senators Dž. Mak-lelans, uzstādamies kādā no senāta komisijām, atzīmēja, ka nekad agrāk ASV vēsturē organizētā noziedzība nav tik lielā mērā iespaidojusi sabiedrības institūtus un atsevišķu pilsoņu sociālo, politisko un ekonomisko dzīvi. «Nekad agrāk,» teica senators, «noziedznieku sindikāts, kas pazīstams kā «Cosa nostra», nav tik sekmīgi veicis savas ienesīgās, turklāt neskaitāmās nelegālās operācijas.»6 Tas tika teikts ASV kongresā 1970. gadā. Pagāja nedaudzi gadi, un 1977. gadā žurnāls «Time» ievietoja rakstu, kura nosaukums runā pats par sevi: «Mafija — visaptveroša, baisma un plaukstoša». Rakstā minēts, ka «gangsteriem reti kad gājis tik spoži» kā tagad.

Patiesi, mafijas operāciju kopējais apgrozījums, pēc dažu speciālistu domām, sasniedzis 48 miljardus dolāru, bet tīrais ienākums — 25 miljardus.7 Kā lēš Nacionālā padome noziedzības un tiesībpārkāpumu jautājumos (prezidents Karls Loebs), tās bruto ienākums sasniedzis 80 miljardus dolāru!8 Salīdzinājumam var minēt, ka lic-

I,ik;i amerikāņu rūpniecības korporācija «Exxon» 197G. pudā saņēma 2,6 miljardus tīrās peļņas.

Sic dati attiecas uz 70. gadu sākumu un vidu. Dažus padus vēlāk, 1979. gadā, speciālists organizētās noziedzības jautājumos Džeks Kī vienai no kongresa komisijām iesniedza savus aprēķinus. Kī apgalvoja, ka dažādo Ma-lijas «komerciālo» operāciju kopējais apgrozījums pār-• niedz 150 miljardus dolāru gadā, to skaitā narkotiku lirdzniecība — 63 miljardus, azartspēles — 22 miljardus, publisko namu uzturēšana, kontrabanda ar tabakas izstrādājumiem — 8 miljardus. Žurnāls «Forbes», kas bija pētījis Mafijas saimniecisko darbību, ari uzskatīja, ka tās kopējais ienākums no nelegālās un legālās ekonomiskās darbības ir 150 miljardi dolāru gadā. Tīrā peļņa pēc nodokļu samaksāšanas ir apmēram 50 miljardi dolāru. Salīdzinājumam žurnāls atgādina, ka naftas korporāciju peļņa ir 23 miljardi dolāru gadā.

Visi šie skaitļi, protams, ir aptuveni. Nav iespējams precīzi aprēķināt, cik sev ieliek kabatā «haizivs amata» speciālisti, «dzīvās preces» tirgotāji un gangsteri, kas nodarbojas ar citiem nelegālā biznesa veidiem. Un tomēr šie skaitļi sniedz vispārēju priekšstatu par Mafijas noziedzīgās darbības mērogu, par tās milzīgajiem ienākumiem.

Kāpēc tad varas iestāžu pasākumi pret organizēto noziedzību izrādījušies tik mazefektīvi? Kāpēc mafija ne tikvien nebija likvidēta, bet turpināja augt un zelt?

Nevarētu teikt, ka Vašingtona nedarīja gluži neko. Kop 50. gadu beigām senāta komisija, ko vadīja senators Džons Maklelans (demokrāts no Ārkanzasas štata), bija sākusi izmeklēt organizēto noziedznieku ietiekšanos kravas autovadītāju arodbiedrībā un vairākās citās arodbiedrībās. Izmeklēšana ilga piecus gadus. Pirmo trīs gadu laikā vien (1957—1959) komisija noturēja 270 sēdes, noklausījās 1526 lieciniekus, saņēma 19 tūkstošus ziņojumu no vietām. 104 līdzstrādnieki devās neskaitāmos braucienos pa valsti, veicot divarpus miljonus jūdžu, un iesniedza komisijai 128 tūkstošus dokumentu. Sēžu stenogrammas aizņēma 46 150 lappušu!9 Sis papīru kalns dzemdēja peli. Aiz restēm nokļuva vienīgi kravas autovadītāju arodbiedrības prezidents Dcivs Beks. Citādi viss palika bez būtiskām pārmaiņām. Ciešā sadarbība starp arodbiedrības vadību un Mafiju turpinājās.

Ar Dž. Kenedija ienākšanu Baltajā namā cīņu pret mafiju aktivizēja Tieslietu ministrija, kuru vadīja R. Kenedijs. 1965. gadā prezidents Džonsons nodibināja komisiju likumu piemērošanā un tiesas spriešanā, kura divus gadus izmeklēja «visus noziedzības aspektus un likumu piemērošanu Amerikā». Komisijas pastāvīgajos štatos vien bija 63 līdzstrādnieki; vēl tās rīcībā tika nodoti 175 konsultanti un 237 padomnieki. Komisija sagatavoja 300 lappušu garu ziņojumu, izmeklēšanas grupu materiāli aizņēma 2000 lappuses, kā arī milzum daudz citu pārskatu un dokumentu. Taču komisijai tā arī neizdevās atklāt Ma-iijas dziļākās saknes un izstrādāt efektīvu pasākumu programmu tās likvidēšanai.

Kopš 1967. gada sāka dibināt specializētas «triecien-grupas» cīņai pret organizēto noziedzību. Vispirms tās darbojās Bufalo, bet vēlāk arī Ņujorkā, Čikāgā, Detroitā, Maiami, Filadelfijā un citās pilsētās. R. Klārks, kas tolaik bija tieslietu ministrs, savā grāmatā «Noziedzība Amerikas Savienotajās Valstīs» (1970) acīm redzami pārspīlē gūtos panākumus. Viņš atsaucas uz to, ka nedaudzu mēnešu laikā federālās iestādes pret organizētās noziedzības barvežiem izvirzījušas vairāk apsūdzību nekā iepriekšējos gadu desmitos. Tā ir patiesība. Be( taisnības labad tāpat būtu jāatzīmē kas cits: tikai nedaudzus no tiem, pret kuriem izvirzīja apsūdzību, vēlāk arī notiesāja. Un vēl mazāk nokļuva aiz restēm. Bijušais ministrs, protams, vēlamo pieņēma par īstenību (vai arī apzināti uzdeva par īstenību), kad viņš 1970. gadā apgalvoja, ka «Cosa nostra» «esot uz bojāejas robežas» (?!).

1969. gadā vienā no senāta komisijām noklausījās speciālus ziņojumus, lai izdarītu kopsavilkumu un nospraustu ceļus, kā cīnīties pret organizēto noziedzību. Komisijas priekšsēdētājs jautā toreizējam tieslietu ministram Džonam Mičelam:

— Mēs nodarbojamies ar organizētās noziedzības izmeklēšanu, runājam par to jau gandrīz desmit gadus. Uzskatām, ka ir pienācis laiks novērtēt to, kas jau ir paveikts un ko varam paveikt nākotnē. Kāds ir jūsu viedoklis: vai esam apturējuši organizētās noziedzības pieaugumu Savienotajās Valstīs vai varbūt izdevies to mazināt?

Lai kā ministrs gribētu, īpaši ar ko lepoties viņam nebija.

— Priekšsēdētāja kungs, — teica Mičels. — Uz jūsu jautājumu ir grūti atbildēt... Iespējams, ka organizētās noziedzības pieaugumu nav izdevies apturēt, bet mēs turpinām strādāt šajā virzienā.

Nosaucis dažus Tieslietu ministrijas panākumus pēdējo desmit gadu laikā, piemēram, barvežu Vito Dženovēzes un l'eimonda Patriarkas notiesāšanu, priekšsēdētājs turpināja uzdot jautājumus:

— Vai tiesas meklēšanas gaitā ir izdevies likvidēt kaut vienu no 22 lielākajām «ģimenēm», kas ietilpst organizācijā «Cosa nostra»?

— Mēs neesam likvidējuši nevienu no tām, — atzinās ministrs.

— Ja nespējam likvidēt organizācijas, kurām ir noteicošais stāvoklis organizētajā noziedzībā, kā tad mēs spēsim apturēt tās pieaugumu un turklāt vēl mazināt tās izplatību?10

Uz šo jautājumu ministrs neatbildēja. Dot atbildi mēģinājuši citi. R. Salerno un D. Tompkinss savā grāmatā «Noziedzīgā konfederācija» atzīmē, ka prezidents Džon-sons par svarīgāku uzskatīja nevis cīņu pret organizēto noziedzību, bet gan nepieciešamību panākt «drošību uz ielām». Turklāt prezidents ar to saprot nevis kriminālnoziegumus, bet gan sociālā protesta novēršanu. Prezidenta nevēlēšanos uzsākt nopietnu cīņu pret mafiju R. Salerno un D. Tompkinss izskaidro ar to, ka gandrīz visas pilsētas, kur koncentrējusies organizētā noziedzība, ir Demokrātiskās partijas atbalsta punkti. Tāpēc aktīva mafijas atmaskošana demokrātiem radītu politisku zaudējumu. Tieši ar to izskaidrojama L. Džonsona nepārprotamā tieksme «apklusināt» jautājumu par cīņu pret organizēto noziedzību. «Protams, nekas nevarēja vairāk apmierināt noziedzīgās konfederācijas bosus kā šāda prezidenta nostāja,»11 sarkastiski piezīmē autori.

R. Niksona un Dž. Forda republikāniskās administrācijas būtībā turpināja sava priekšgājēja kursu Baltajā namā. Prezidenta Niksona izvirzītais «likumības un kārtības» lozungs pirmām kārtām bija vērsts pret nēģeru, studentu, pretkara un citu masu kustību dalībniekiem. 1973. gadā Iekšējo ienākumu birojā likvidēja nodaļu, kura tika izmantota cīņai pret gangsteriem. Toreizējais biroja vadītājs Donalds Aleksanclers vairs nepiešķīra līdzekļus nodokļu piespiedu piedzīšanas programmai. Sai programmai bija īpaša nozīme cīņā pret gangsteriem, jo tie cenšas slēpt lielāko daļu savu ienākumu. Vēlāk birojs atteicās arī no programmas cīņai pret narkotisko vielu kontrabandu. Prezidents Kārters gan solīja atjaunot šo programmu, bet tās Vajadzībām paredzētos asignējumus tomēr nepiešķīra. Tika izformēta arī lielākā daļa «triečiem grupu».

Republikāniskās partijas (1976)' pirmsvēlēšanu programmā vispār netika pieminēta cīņa pret organizēto noziedzību.12 Demokrātiskās partijas programmā teikts, ka nepieciešams vērsties pret organizētās noziedzības sindikātiem, kas nodarbojas ar narkotisko vielu tirdzniecību.13 Par organizēto noziedznieku darbību citās sfērās nekas nav minēts. Tomēr arī šis solījums netika izpildīts. Kā 1979. gada martā atzina ASV krasta apsardzes priekšnieks Dž. Ilcizs, šim dienestam izdodas pārtvert tikai apmēram 10 procentus narkotiku, ko nelegāli ieved no ārzemēm.14

Tādējādi abu buržuāzisko partiju — gan Demokrātiskās, gan Republikāniskās — vadība neparādīja patiesu ieinteresētību Mafijas likvidēšanā. Galvenie piespiešanas orgāni vienmēr bijuši orientēti pret Komunistisko partiju, kreisajām arodbiedrībām, pretkara, studentu, nēģeru un citām masu organizācijām, pret visiem, kas cīnījušies un cīnās par demokrātiju, sociālo progresu un mieru. Sevišķi plašs uzbrukums darbaļaužu demokrātiskajām tiesībām un brīvībām izvērsts tagadējās administrācijas laikā. Krasi palielinājušies asignējumi piespiešanas orgānu darbībai, tiem piešķirtas jaunas pilnvaras akcijām pret citādi domājošiem, pastiprinājusies policijas aktivitāte, biežāk notikusi izsekošana, izrēķināšanās ar masu kustību dalībniekiem. Apkarot Mafiju traucēja arī pašu «likuma sargu» pērkamība.

Protams, ne jau visi tieslietu orgānu darbinieki ir korupcijas varā. Gadās arī godīgi tiesneši un prokurori, kuri ir ieinteresēti atmaskot organizētos noziedzniekus un ar tiem saistītās oficiālās personas. Kamēr viņi ķer sīkos gariņus, viss rit gludi. Bet, tiklīdz tīklu iemet dziļāk, amerikāņu politikas tumšākajos ūdeņos, tā sākas sarežģījumi. Sājā ziņā raksturīgs ir Ņujorkas sevišķo lietu prokurora Morisa Nadžāri liktenis. Četros gados enerģiskais prokurors ierosināja vairāk nekā 300 lietas. Bet tikai nedaudzus no apsūdzētajiem notiesāja, turklāt tie galvenokārt bija ierindas policisti un sīki ierēdņi. Taču Nadžāri mēģinājums iesēdināt aiz restēm rajona prokuroru Tomasu Ma-kelu, pilsētas kultūras jautājumu komisijas vadītāju īrvinu Goldmenu un Savienoto Valstu muitas tiesas locekli Polu Rao izraisīja federālā prokurora Kurana, štata gubernatora Hjū Kcrija un citu augstu personu pretestību. «Ja Nadžāri meklētu komunistu piekritējus universitātē,» raksta žurnāls «New York Times Magazine», «tad

i i bez šaubām, uz prokuroru skatītos citādāk. Bet viņš mi is pret negodīgiem politiķiem...»

Morisam Nadžāri lika saprast, ka nevajag «pārāk i'iiigb vērtēt amatpersonu likumpārkāpumus. Viņš tomēr nolēma turpināt izmeklēšanu. «Tiesnešus,» viņš teica, «joprojām uzpērk lepnāko klubu «dibenistabās»... Lielas naudas summas vienmēr noved pie korupcijas. Ari varas  а gāni ir labvēlīga augsne korupcijai.» Viņš iesniedza liesai rakstiskas liecības, kurās tika apsūdzēts štata Demokrātiskās partijas vadītājs Patriks Kcninhems. Dokumentā bija teikts, ka «viņa rokās atrodas tiesnešu posteņu pirkšanas un pārdošanas pavedieni Bronksā (Ņujorkas lajons. — Aut.)». M. Nadžāri nosūtīja Keninhemam pavesti par izsaukumu uz tiesu. Bet... pats tūlīt pēc tam aņērna gubernatora paziņojumu par atbrīvošanu no darba.

Pēdējos gados federālās varas iestādes mazinājušas pat tos nelielos pūliņus, ko tās pielika cīņai pret mafiju 60. gados un 70. gadu sākumā. Kā rakstīja amerikāņu žurnāls «Parade» 1977. gadā, «federālās varas iestādes acīmredzot zaudējušas interesi par cīņu pret organizēto noziedzību»15. Četrus gadus vēlāk šis pats žurnāls publicēja rakstu «Zaudētais karš pret organizēto noziedzību». Tajā izteikts kāds interesants atzinums: «Federālā valdība lielīgi apgalvo, ka tā devusies uzbrukumā organizētajai noziedzībai, taču patiesībā varas iestādes ir zaudējušas šajā ciņa, kaut gan ar ska|u klaigāšanu cenšas to slēpt.»15

Kopš republikāniskās administrācijas nākšanas pie varas 1981. gada janvārī tiesu orgānu aktivitāte pret organizēto noziedzību, kura arī agrāk bija nepietiekama, kļuvusi vēl vājāka. Ņujorkā FIB rīcībā, piemēram, iepriekš bija piecas speciālās apakšvienības, kuru divdesmit pieci darbinieki vāca informāciju par gangsteru «ģimenēm». Tagad šo aģentu skaits uz pusi sarucis. Fīniksas pilsētā (Arizonas štats) FIB darbinieku skaits cīņā pret organizēto noziedzību tika apcirpts no 21 līdz 2, bet Ņūmeksi-kas štatā attiecīgā FIB apakšvienība vispār likvidēta. Kā izteicies pazīstamais amerikāņu speciālists mafijas jautājumos, vairāku grāmatu autors N. Piledžijs, pašreizējās republikāniskās administrācijas laikā «par spīti visiem faktiem, kas liecina par organizētās noziedzības spēku pieaugumu, Tieslietu ministrijas vadītāji pilnīgi novērsušies no šīs problēmas».

Vienlaikus varas iestādes sākušas mīkstināt sodus par noziegumiem, kas izplatīti elites vidū, to skaitā par ārvalstu politisko darbinieku uzpirkšanu (ar to, kā zināms, aiz robežām plaši nodarbojas amerikāņu kompāniju pārstāvji). Turklāt republikāniskā administrācija pastiprinājusi represijas pret masu sociālā protesta kustībām, streikotājiem, citādi domājošajiem. Nosprausts kurss uz FIB un citu specdienestu pilnvaru paplašināšanu, tādējādi no jauna paverot iespēju totāli izsekot iedzīvotājus, organizēt varas iestādēm nevēlamu personu vajāšanu. Valsts aparāta pūliņi koncentrēti cīņai pret kreisajiem progresīvajiem spēkiem.

Nav brīnums, ka mafija Savienotajās Valstīs turpina plaukt. Tā organiski iekļāvusies mūsdienu amerikāņu buržuāziskās sabiedrības dzīvē, kura balstās uz privātās iniciatīvas visvarenības principiem, dolāra un vardarbības kultu. «Organizētā noziedzība,» atzīst žurnāls «Forbes», «šodien ir izvērtusies par vienu no visietekmīgākajiem spēkiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Tā aptvērusi visu valsti, ietiekusies likumdošanas orgānos, tiesās, valdības ierēdniecībā, tā ietekmē ne tikai presi, universitātes, baznīcu un legālo biznesu, bet arī politisko attīstību.»17

II NODAĻA. BAISMĀ ALIANSE: CIP—MAFIJA

Birds of a feather flock together. Katras sugas putni pulcējas vienkopus.

Angļu sakēmvSrds

SAZVĒRESTĪBA LENGliJi

... Bija pusnakts, kad CIP dežurējošā virsnieka dzīvokli iil kanēja telefona zvans. Viņu steidzami izsauca uz gaismo mītni. Divdesmit minūtes vēlāk viņš jau tuvojās mil-zigai balti pelēkai ēkai, kas atradās paugurainajā, mežiem Mētajā galvaspilsētas priekšpilsētā Lenglijā.

Nakts izsaukums parasti nozīmēja to, ka noticis kaut l..-is ārkārtējs, uz ko steidzami jāreaģē. Izlasījis no CIP Havanas rezidentūras saņemto un jau atšifrēto telegrammu, virsnieks tūlīt pat novērtēja, cik svarīgs ir pienākušais ziņojums: runa bija par iespēju organizēt uzbrukumu Kubas vadītājiem, tur nesen gāzta amerikāņu ielikteņa Batistas diktatūra. Virsnieks, negaidīdams rītu, nekavējoši sazinājās ar augstāka ranga darbiniekiem Trei-sjju Birnsu — Ričarda Bisela (CIP direktora vietnieks) vietnieku un Džeimsu Kingu — plānošanas pārvaldes Rietumu puslodes nodaļas priekšnieku. Saņēmis instrukcijas, viņš agri no rīta 1960. gada 21. jūlijā noraidīja uz Havanas rezidentūru šifrētu telegrammu, kurā bija teikts: «Iespēju likvidēt trīs augstākos vadītājus nopietni izskata galvenajā mītnē.» Pēc «operācijas sekmīgas pabeigšanas» — te domāta Raula Kastro nogalināšana «organizētā nelaimes gadījumā» — rezidentūrai tika atļauts izpildītājam izmaksāt desmit tūkstošus dolāru.1

Operāciju izpildīt neizdevās. Tomēr CIP vadība neatteicās no revolucionārās Kubas vadītāju likvidēšanas plāniem. Apmēram 1960. gada augustā sākās jaunu konkrētu plānu apspriešana. R. Bisels uzdeva drošības pārvaldes vadītājam pulkvedim C. Edvardsam sameklēt cilvēku, kurš uzņemtos nogalināt Fidelu Kastro. Pulkvedis ieteica griezties pie bijušajiem spēļu sindikāta vadītājiem Havana. Neilgi pirms tam F. Kastro valdība bija aizliegusi spēļu biznesu, un vairums tā organizētāju bija spiesti atgriezties dzimtenē, Savienotajās Valstis. Tāpēc CIP vadība cerēja, ka šie gangsteri piekritis nokārtot savus rēķinus ar jaunās Kubas vadītājiem.

Sarunu uzsākšanai ar Mafijas barvežiem nolēma iesaistīt kādu Robertu Mehjū. Šis bijušais FIB aģents lieliski atbilda operācijai. Viņu par savējo uzskatīja gan izlūkošanas, gan organizētās noziedzības un lielā biznesa pasaule. Tas viņu padarīja par neaizstājamu tādos gadījumos, kad šo sfēru intereses krustojās un tām bija vajadzīgs neoficiāls starpnieks un sakarnieks. Viņu augstu vērtēja par prasmi turēt mēli aiz zobiem, par apķērību un gatavību ķerties pie jebkuras lietas. CIP palīdzēja viņam izveidot savu privātdetektīvu aģentūru un izmantoja to sevišķi slepenām operācijām, kad tā nevēlējās iesaistīt pārvaldes darbiniekus un citus valsts resorus. I960, gadā Mehjū sadarbojās ar miljardieri Hovardu Hjūzu, kurš ir cieši saistīts ar izlūkošanas pārvaldi un kura tumšās afēras ir plaši pazīstamas. Vēlāk viņš palīdzēs Hjūzam nopirkt Lasvegasā noziedzīgā sindikāta lielākos hoteļus un spēļu namus.

Ko šis avantūrists iesaistīja sazvērestībā pret F. Kastro? Ne jau ierindas gangsterus, bet donus. kas ieņēma augstus posteņus noziedzības pasaules hierarhijā: Džonu Roselli, Semu Džankanu, Santosu Trafikanti, Karlosu Marčello. Iepazīsimies ar viņiem tuvāk — tie ir ne tikai slepenā kara dalībnieki pret revolucionāro Kubu: vairākus gadus vēlāk viņu vārdus daudzinās no jauna sakarā ar prezidenta Kenedija noslepkavošanu. Divus no viņiem nogalinās tieši tajā brīdī, kad speciālā senāta komisija uzsāks izmeklēt CIP līdzdalību uzbrukumu organizēšanā aizrobežu valsts darbiniekiem.

Sems Džankana jaunībā trīs reizes bijis apsūdzēts par slepkavībām. Arestēts vairāk nekā sešdesmit reižu. Vairākkārt sēdējis cietumā — par automobiļu zādzībām, kontrabandu ar alkoholiskajiem dzērieniem, laupīšanu un atteikšanos atbildēt uz jautājumiem par noziedzīgā sindikāta darbību. Ilgus gadus bija viens no tuvākajiem pazīstamā Čikāgas bandas barveža Alkapones rokaspuišiem. Sekmīgi virzīdamies uz augšu pa Mafijas hierarhijas kāpnēm, Džankana ieguva Kaponcs troni un desmit gadus (1953—1963) bija organizētās noziedzības boss Čikāgā. Viņa znots Entonijs Fiskijs strādāja par sekretāru pie pārstāvju palātas locekļa Ronalda Libonatija, kas arī bija saistīts ar Alkaponi.

Džons Roselli (Dons Džovanni) uzturēja ciešus sakarus in Čikāgas, Kalifornijas un Ziemeļaustrumu bandām.

I iiinekļa gados arestēts par tirdzniecību ar narkotikām, i'' i: tam organizējis bandu, kura terorizēja kinorūpniecī-Iijis darbiniekus. Apsolījis producentiem, ka nepieļaus •treikus viņu studijās, Roselli izspieda no viņiem naudu. Vims no viņa līdzdalībniekiem — Vilijs Biofs, nokļuvis i lētumā, nolēma dot liecību pret Roselli un viņa bandu, i is centās izspiest miljonu dolāru no pazīstamajām Holivudas kompānijām «Warner Brothers» un «20U| Century I ох». Roselli nokļuva aiz restēm. Iznācis no cietuma, viņš atriebās Biofam īsti gangsteriskā stilā: Biofa mašīnā tika trlikts dinamīts, tas sprāga brīdī, kad saimnieks nospieda starteri.

Pratināšanā senatora Kefovera komisijā Roselli atzinās, ka personiski pazīst organizētās noziedzības bosus visā valstī. 1957. gadā Mafijas vadība viņu iecēla par savu pārstāvi spēļu biznesa centrā Lasvegasā. Roselli dzīvoja la bagāts dīkdienis. Vienmēr ģērbies pēc jaunākās modes, braukāja dārgā kadilakā, spēlēja golfu, restorānos pasūtīja visizsmalcinātākos ēdienus. Oficiāli viņš nebija izdarījis ieguldījumus hoteļos un kazino un uzdevās par biznesmeni, kas nodarbojas ar nekustamo īpašumu. Patic-ibā viņš nodrošināja spēļu biznesa ienākumu nogādi da-7.ādu «ģimeņu» bosiem, kas Lasvegasā bija ieguldījuši desmitiem miljonu dolāru ar fiktīvu personu starpniecību.

Kā vēlāk noskaidrojās, Roselli nodarbojās arī ar blēdībām. Klubā «Friars» Beverlihillas pilsētā viņš kopā ar vairākiem citiem saviem biedriem griestos virs spēļu zāles ierīkoja slepenu spraugu novērošanai. No šejienes raidītos signālus uztvēra elektroniskās ierīces, kas bija paslēptas blēžu apģērbā. Turīgie kluba apmeklētāji, neko nenojauzdami, Džonam Roselli un viņa drauģeļiem dažkārt paspēlēja līdz piecdesmit tūkstošiem dolāru vienā vakarā!

Santoss Trafikante ir senas mafiešu dzimtas atvase. No tēva viņš mantoja kontroli pār azartspēlēm Centrālajā Floridā un kazino «Sāns Souci» Havanā. Tainpas pilsētas policijas priekšnieks Neils Brauns ziņoja, ka atklāta pagrīdes organizācija, kuru vadīja Trafikante: «Mēs esam secinājuši, ka Tampas pilsētā pastāv Mafija, ka tās kontrolē atrodas lielākā daļa azartspēļu gan pilsētā, gan Centrālajā Floridā, ka tās locekļiem ir sakari ar citām Mafijas grupām Savienotajās Valstīs un ārzemēs.»2 Trafikante piedalījās Mafijas bosu apspriedē Apalačinā, bija viens no

lielā Ņujorkas gangstera Alberta Anastāzias slepkavības organizētājiem, jo Anastāzia mēģināja ietiekties Tafikati tes—Lenskija interešu sfērā Kubā. Trafikante, pēc laikrak-sta «Washington Post» vārdiem, bija «viens no galvena^ jiem ASV noziedzības pasaules bosiem, turklāt svarīgi, ka tieši viņš bija visvairāk cietis Kubas revolūcijas laikā. Tika konfiscēti visi viņa spēļu nami, bet viņš pats pēc revolūcijas uzvaras Kubā nokļuva cietumā.»3

Karloss Marčello — organizētās noziedzības boss Ņū-orleānā, cieši saistīts ar Trafikanti. Tā kā bijis tiesāts par kriminālnoziegumu, otrā pasaules kara gados armijā netika iesaukts. So laiku izmantoja, lai Ņūorleānā nodarbotos ar dažādiem reketiem, bukrneikerismu, organizēto prostitūciju, tirdzniecību ar narkotiskajām vielām. Jau ap 1950. gadu Marčello bija izveidojis noziedzības impēriju, kas aptvēra Meksikas līča piekrasti Misisipi štatā līdz pat Austrumu Teksasai. Daudzus miljonus ieguldījis arī nekustamajā īpašumā un tūrismā. Labāko Luiziāna# štata moteļu faktiskais līdzīpašnieks. Tajos ierīkojis tūkstošiem spēļu automātu, bet viņa sieva apmeklētājiem piegādā prostitūtas. Marčello puišu pārziņā Ņūorleānā ir neskaitāmas nakts uzdzīves vietas un krodziņi ar striptīzu. Kā raksta žurnāls «Reader’s Digest», Marčello «izveidojis impēriju, kuras īpašumi vērtējami 50 miljonu dolāru vērtībā. Juristi un politiķi, biznesmeņi un arodbiedrību līderi rēķinās ar viņa gribu. Kāds bijušais FIB darbinieks, kurš vada Ņūorleānas komisiju noziedzības jautājumos, teicis: «Valstī nav otra tik varena un neaizskarama sindikāta vadītāja kā Karloss Marčello. To viņš sasniedzis atklātas korupcijas un uzpirkšanas ceļā.»»

Tāds bija gangsteru «lielais četrinieks», kurš tieši piedalījās CIP nežēlīgo plānu izstrādāšanā pret Brīvības salu un tās vadītājiem.

...1960. gada septembra sākums. Restorānā «Brown Derby» Beverlihillā (Kalifornija) tiekas Mehjū un Ro-selli. «Augsti valdības vīri,» savam galda biedram saka Mehjū, «ir ieinteresēti mūsu sadarbībā, lai īstenotu delikātu misiju — «atbrīvotos» no Fidcla Kastro.» i

Roselli ātri apķer, kādu labumu viņš varētu iegūt, piedalīdamies šajā operācijā. Vēlēdamies uzsist sev cenu, viņš sākumā izsaka zināmu neticību un šaubas. Mehjū kļūst kategorisks. Beigu beigās gangsteris ir gatavs sadarboties, bet nepalaiž garām izdevību pateikt patriotisku tirādi. «Man ir zināmi pienākumi pret mūsu valdību,» Roselli saka Mehjū, «un tāpēc esmu ar mieru.» Tomēr Ro-мHi izvirza savus noteikumus: galīgā vienošanās noslēdzama tikai oficiālas personas klātbūtnē. Tikšanās notika i'u /.nā Ņujorkas hoteļa «Plaza» restorānā septembra ot-ia| i pusē. CIP turp nosūtīja operatīvās palīdzības noda-ļ,r, priekšnieku. Viņš mēģināja stādīties priekšā kā Mehjū I ^inerciālais partneris, bet Roselli nevēlējās spēlēt paslēpi . «Es zinu, kā labā jūs strādājat,» viņš teica CIP nodaļas priekšniekam.

Sarunu laikā vienojās par to, ka Roselli dosies uz FIo-i |<lu, lai izvēlētos cilvēkus, kas spētu realizēt pret Kubu Mistos plānus.

Pēc dažām nedēļām notiek jauna Mehjū un operatīvās palīdzības nodaļas priekšnieka tikšanās ar Roselli. Šoreiz kopā ar viņu ierodas arī Sems Džankana un San-loss Trafikante. Tajā laikā abi bija ierakstīti «desmit lielāko noziedznieku sarakstā» un viņus meklēja policija. Nodaļas priekšnieks par to informē CIP galveno mītni, pulkvedi Edvardsu. Viņu šis fakts nebūt neuztrauc. Tiešā Mehjū vadībā Roselli, Džankana un Trafikante turpina izstrādāt neģēlīgos slepkavības plānus.

Pašā karstākajā operācijas sagatavošanas brīdī notiek neparedzētais: Džankana uzzina, ka viņa mīļākā, kamēr viņš atrodas Floridā, atradusi jaunu pielūdzēju Lasve-gasā. Turpmākie notikumi risinās kā vodeviļā. Greizsirdības pārņemtais Džankana grib visu pamest un doties uz l.asvegasu. Mehjū apsola, ka pats pārbaudīs, cik patiesas ir šīs aizdomas. Viņš lūdz pulkvedi Edvardsu (!) uzstādīt mīļākās istabā noklausīšanās ierīci — elektronisko «vabolīti». Kā liecina dokumenti, CIP galvenajā mītnē šo lūgumu uzņēma nopietni, jo Džankanas aizbraukšana varēja izgāzt operācijas norisi. Nācās iztapt greizsirdīgajam gangsterim. Pēc apspriešanās tika nolemts pašiem «vabolīti» neuzstādīt, bet neiebilst, ja to izdarīs kāds cits. Apsviedīgais Mehjū šim nolūkam atrod kādu Balleti. Viņš mēģināja izpildīt uzdevumu, bet pieļāva kļūdu un tika arestēts. Nezinādams operācijas aizkulises, FIB bija nolēmis Balleti un Mehjū nodot tiesai. Bet par Mehjū stingri iestājās viņa saimnieki no CIP. Sekoja sarakste starp CIP, FIB un Tieslietu ministriju. Par Čikāgas gangstera mīļākās gājieniem bija spiesti lauzīt galvu visu trīs resoru vadītāji. Izšķirošo vārdu teica CIP. Edvardss informēja FIB un Tieslietu ministriju, ka viņa resors iebilst pret Mehjū tiesāšanu, jo tās gaitā var atklāties ārkārtīgi slepena informācija. Viņa palīgs G. Millers ziņojumā tieslietu ministram R. Kenedijam 1962. gada 24. aprīli rakstīja, ka «nacionālo interešu» vārdā iebilst pret tiesas prāvas ierosināšanu. Rezultātā šī lieta tika notušēta.

Tikmēr Džankana un Trafikante atlasīja cilvēkus no saviem bijušajiem Kubas laika līdzgaitniekiem, kuri spētu izdarīt atentātu pret Kubas premjerministru un citiem vadītājiem. CIP pārstāvji ierosināja slepkavību tradicionālā gangsteru stilā. Bet Mafijas bosi šādu plānu noraidīja, jo tas bija pārāk riskants atentāta dalībniekiem. Džankana ieteica izmantot indi. CIP tehniskais dienests ķērās pie nāvējošā preparāta izgatavošanas. Izmēģinājuši to pie pērtiķiem, ķīmiķi 1961. gada februārī nodeva šīs nāves zāles — botulīna indi — operatīvās palīdzības noda]as priekšniekam, bet tas savukārt — Mehjū. Sazvērnieki tiekas Maiami hotelī «Fontcnebleau». Pēc Roselli vārdiem, «Mehjū atvēra savu portfeli un izbēra sev uz ceļiem kaudzi naudas... pēc tam izņēma kapsulas un paskaidroja to lietošanas veidu... tās nedrīkstēja bērt karstā buljonā uri līdzīgā ēdienā, bet vajadzēja izšķīdināt ūdeni vai dzērienos, turklāt jāizlieto visdrīzākajā laikā». Cilvēks, kurš iedzertu šo indi, tūlīt saslimtu un pēc divām trim dienām nomirtu. Turklāt sekcijā nekādas saindēšanās pazīmes neatklātos.

Drīz vien Roselli ziņo operatīvās palīdzības nodaļas priekšniekam, ka inde nogādāta Kubā. 5o uzdevumu veica viens no Trafikantes rokaspuišiem. Havana kurjers nā vēkli nodeva kādam kubietim. Tas strādāja restorānā, kuru apmeklēja Fidels Kastro.

Gangsteri un viņu līdzdalībnieki no CIP jau priecājās par gaidāmās operācijas panākumiem. Drīz pēc tikšanās restorānā «Fontencbleau» Mehjū piezvanīja Džozefam Saimonam — Roselli un Džankanas draugam, kurš bija informēts par slepeno sazvērestību. «Vai lasīji laikrakstus?» triumfējoši iesaucās Mehjū. «Tie ziņo — Kastro saslimis. Viņš izvilks ne vairāk kā divas trīs dienas. Tas ir viss. Mēs viņu esam novākuši.»

Prieki tomēr izrādījās pāragri. Laikrakstu ziņojumam nebija nekā kopēja ar sazvērnieku operāciju. Dokumenti liecina, ka pēc dažām nedēļām Džonam Roselli nācās sarūgtināt CIP: «viņu» cilvēks Havanā bija zaudējis iespēju piekļūt Kubas vadītājam un indi atdeva atpakaļ.

Roselli un viņa sabiedrotie steidzīgi meklē jaunus ceļus, lai izpildītu uzdevumu. 5ajā laikā CIP beidz sagatavošanos daudz lielākai operācijai pret revolucionāro Kubu — bruņotam iebrukumam salā. 1961. gada 17. aprīlī apmēram pusotra tūkstoša kubiešu emigrantu, ko ap-iiKidja, apbruņoja un vadīja amerikāņu izlūkdienesta dārznieki, izsēdās Kubas dienvidu piekrastē. Avantūras or-r,līdzētāji bija pārliecināti, ka salas iedzīvotāji plaši atbalstīs kontrrevolucionārus. Iespējams, ka līdz šim ame-nkāņu izlūkdienests vēl nebija tik Joti kļūdījies un pieredzējis tik neveiksmīgu operāciju. Pēc dažām stundām aicini tika sakauti, iznīcināti vai saņemti gūstā.

Pēc iebrukuma izgāšanās CIP arvien lielāku uzmanību -.aka pievērst slepenām operācijām pret brīvās Kubas vadītājiem. Senāta komisijas ziņojumā teikts: «Roselli pavēstījis operatīvās palīdzības nodaļas priekšniekam, ka, pēc Trafikantes domām, kāds kubiešu emigrantu līderis varētu organizēt (Fidela Kastro. — Aut.) slepkavību... Sis kubietis acīmredzot saņēmis no Trafikantes un citiem reketieriem naudu un ir ieinteresēts iegūt spēļu biznesa, prostitūcijas un narkotisko vielu tirdzniecības monopolu Kubā pēc Kastro režīma gāšanas.»4 Ziņojumā šī kubieša vārds netiek minēts.

Arī turpmākajos gados CIP neatteicās no mēģinājumiem noindēt F. Kastro. Kubas žurnāls «Bohemia» rakstā «CIP meloja senātam» pastāstīja par vienu no tiem.

...1963, gada janvāra sākums. Pulkstenis rāda trīs dienā. Mašīnu stāvvietā uz M un 25. ielas stūra Havana saliekas divi bijušie viesnīcas «Hilton» (tagad «Brīvā Havana») darbinieki — kafejnīcas kalpotājs Peress Nun-jess un Kampanioni Sousa.

— Pie mums pastāv pagrīdes organizācija, kurā iesaistījušies dažu viesnīcu un kafejnīcu darbinieki. Kāpēc tu arī nevarētu tajā iestāties? — jautā Sousa.

— Esmu jau iesaistījies tādā organizācijā, — atbildēja Peress Nunjess.

K. Sousa interesējas, vai ir tiesa, ka Fidels Kastro bieži iegriežas viesnīcā, un, ja tā ir, vai Nunjess nevarētu palīdzēt organizēt uzbrukumu viņam.

— Bet kā to izdarīt? — jautā Nunjess, bijušais kazino kalpotājs.

— Mums ir vairākas kapsulas ar nesmaržojošu šķidrumu, kurš satur nāvējošu indi.

— Bet ja neiedarbojas?

— Tas ir izslēgts, — teica Kampanioni, — šīs kapsulas man atsūtīja amerikāņi.

Pēc trim dienām viņi atkal satiekas stāvvietā. Kampanioni iedod kapsulas, kas paslēptas kaklasaišu piespraudēs un aproču pogu kastītē. Hotelī Peress Nunjess tās ieliek savā galdā. Katru dienu viņš tās ņem līdzi uz kafejnīcu un paslēpj ledusskapī starp saldējumu. Darbaj dienas beigās atkal paņem un noslēpj savā galdā. Bet iz lietot tās viņam neiznāca. Drošības iestāžu darbiniek izjauca šo plānu. Abus sazvērniekus arestēja.

«TICAMAIS NOLIEGUMS»

Mēs pastāstījām, kā veidojās kontakti starp Mafija^ barvežiem, Mehjū un visai zema ranga C1P darbinieku — operatīvās palīdzības nodaļas priekšnieku. Bet, lai šoj sadarbību starp «apmetņa un dunča» resoru un organizētajiem noziedzniekiem atklātu pilnīgāk, ir jāpastāsta ari par augstākiem CIP vadītājiem. Vai tāda ranga darbinieki kā operatīvās palīdzības nodaļas priekšnieks un pulkvedis Edvardss rīkojās paši uz savu galvu, pēc personiskās iniciatīvas vai arī viņu rīcību atbalstīja un virzīja CIP vadība? Vai F. Kastro nogalināšanas plāni bija kaut kas neparasts vai arī viena no CIP darbības metodēm? Izvirzās arī vēl citi — svarīgāki jautājumi: vai var visu vainu par sazvērestības gatavošanu pret Kubas vadītājiem uzvelt tikai uz tās tiešo organizētāju — Centrālo izlūkošanas pārvaldi vai arī šīs akcijas uzskatāmas par Vašingtonas politikas sastāvdaļu attiecībā pret Brīvības salu? Kurš no ASV valdības zināja par CIP sazvērniecisko darbību un tās sakariem ar Mafiju un kurš to sankcionēja?

Mēģināsim atšķetināt izvirzīto sarežģīto jautājumu kamolu, izvairotics.no pieņēmumiem un minējumiem, balstoties tikai uz mūsu rīcībā esošajiem dokumentiem un notikumu tiešo līdzdalībnieku liecībām.

CIP plānošanas pārvaldes vadītāja Bisela liecībās

1960. gada oktobra beigās minēts, ka viņš un pulkvedis Edvardss tikušies ar savu šefu Alenu Dalesu. Edvardss informēja CIP direktoru par nodomiem izmantot noziedznieku sindikāta pārstāvjus Kastro nogalināšanas plāna īstenošanā. Izteiksme bija alegoriska, lietas netika sauktas īstajā vārdā, lai izvairītos no «sliktiem vārdiem». «Nogalināšanas» vietā pulkvedis, ievērodams šādos gadījumos pieņemto stilu, teica «izpiidakcija». Taču Daless lieliski saprata, par ko ir runa. Viņš klusēdams uzklausīja pulkvedi un, neko nebildis, piekrītoši pamāja ar galvu. Tas nozīmēja, ka viņš sankcionē operāciju. Vēlāk CIP direktors šo tikšanos novērtēs šādi:

■Ievērojot tikšanās dalībnieku sastāvu un jautājumu,

I i bija jāapspriež, varam secināt: savstarpējā nesapratne inIa mazvarbūtiga, lai gari sarunā apzināti netika minētas i| rācijas detaļas un tieši netika formulēts tās galamēr-i Jāpieņem, ka pati izvairīšanās lietot «sliktus vārdus» iii anās dalībniekiem norādīja uz operācijas ārkārtīgi delikāto raksturu.»1

Minēsim tikšanās dalībnieka Bisela liecību: «Varu teikt tikai to, ka no tikšanās aizgāju — vēlāk bija ari citas •> .-minas ar Dalesu par šo jautājumu — pilnībā pārliecināts, ka viņš saprata šis operācijas būtību.»

Tādējādi varam izdarīt pirmo secinājumu: F. Kastro nogalināšanas plānu, izmantojot gangsterus, personiski akceptēja CIP šefs Alens Dalcss.

Ir jāatzlmē, ka par nevēlamu ārzemju darbinieku nogalināšanu Daless, kā raksta viņa biogrāfs Ričards Smits, • acis domāt jau krietni pirms revolūcijas uzvaras Kubā — sakarā ar angļu—franču—izraēliešu agresiju pret Ēģipti 1956. gadā. Vašingtona tolaik atklāti izrādīja savu nai-digo nostāju pret Ēģiptes prezidentu Naseru. Reiz pēc banketa mājā pie pazīstamā politiskā komentētāja Vol-tera Lipmana, kūpinot cigārus un malkojot brendiju, saruna ievirzījās par «Nasera problēmu». «Alen,» kāds no klātesošajiem jokodamies teica, «vai jūs nevarat atrast kādu slepkavu?» Dalesa seja kļuva nopietna. Atspiedies pret liela ādas krēsla atzveltni, viņš uzrāva sērkociņu, aizdedzināja pīpi, ievilka pāris dūmu un tikai pēc tam atbildēja: «Redziet, vajadzētu atrast fanātiķi, tādu cilvēku, kurš gadījumā, ja viņu noķertu, būtu ar mieru sevi nonāvēt. Turklāt viņam jābūt savējam. Tas var būt tikai arābs.» Bridi Dalcss iegrima domās, tad skumji turpināja: «Jā, tādu cilvēku atrast būtu ļoti grūti.» Pēc Smita vārdiem, «vairums no klātesošajiem bija pārsteigti. Vienmēr atturīgais Daless tā vietā, lai uz joku atbildētu ar joku, sāk nopietni domāt par politiskas slepkavības iespēju.»2

Tas pats R. Smits uz jautājumu, vai ārpus resora kāds varēja zināt par CIP plāniem nogalināt F. Kastro, atbild apstiprinoši. «Grūti iedomāties,» viņš raksta, «ka Daless būtu slēpis no prezidenta tik svarīgus valsts noslēpumus. Daless bieži mēdza teikt: «Esmu viņam pakļauts, viņš ir mans saimnieks.» Neviena sazvērestība, kuras mērķis ir politiska slepkavība, nav iespējama bez džentlmeniskas vienošanās starp CIP un viņa «saimnieku»... Viņš personiski interesējās par scenāriju (cīņai pret revolucionāro Kubu. — Aut.), ko bija izstrādājis Bisels. Sī scenārija

organiska sastāvdaļa bija Fidcla Kastro nogalināšana. Daless to saprata. Un, kad viņš beidzot deva sankciju politiskajai slepkavībai, to varēja izskaidrot vienīgi tādējādi, ka viņš pats bija saņēmis «za|o ielu» — Dvaita Eižen-hauera un Džona Kenedija klusu piekrišanu vai skaidri formulētu atbalstu... Kaut gan CIP viņa laikā veica akcijas, kuras, retrospektīvi aplūkotas, būtu pelnījušas morālu nosodījumu, īstais vaininieks tomēr meklējams Ovālajā kabinetā (prezidenta kabinets Baltajā namā. — Aut.) .»3

R. Smita viedokli apstiprina dokumenti un pašu operācijas dalībnieku liecības.

I960, gada 3. novembrī notika tā sauktā speciālās grupas sēde, kurai prezidenta Eizenbauera uzdevumā vajadzēja izskatīt visas slepenās operācijas pret ārvalstīm. Sājā grupā ietilpa Baltā nama, CIP, Valsts departamenta un citu valsts resoru pārstāvji. Speciālās grupas sēdes protokolā teikts:

«L. Merčants (valsts sekretāra vietnieks. — Aut.) noslēgumā jautāja, vai tiek izstrādāti kādi reāli konkrēti plāni pret Fidelu, Raulu un Ce Gevaru. Viņš apgalvoja, ka, zaudējot viņus, Kubas valdība paliks bez vadītājiem. Viņš norādīja, ka jārīkojas pret visiem trim vienlaikus. Ģenerālis Keibels (CIP direktora vietnieks. — Aut ) pasvītroja, ka nevaram būt droši par operācijas rezultātu, jo ir augsta riska pakāpe un izpildītāji būs paši kubieši. Kas attiecas uz Merčanta priekšlikumu par vienlaikus darbību (pret trim Kubas vadītājiem. — Aut.), tad, pēc viņa domām, mums nav šādu iespēju.»'1

Bisels uzskatīja, ka Dalesam vajadzēja informēt prezidentu Eizenhaueru par Kubas vadītāja nogalināšanas plāniem, tiesa, caur puķēm un aplinkus ce|ā.

«Esmu nācis pie slēdziena,» paziņoja Bisels, «ka direk- ļ toram (Centrālās izlūkošanas pārvaldes. — Aut.) vajadzēja saņemt atjauju visaugstākajā līmenī. Ar atjauju te es domāju sankciju.»5

Kas attiecas uz Ezopa valodu, kuru parasti izmantoja CIP direktors, tad tas ir sens paņēmiens, kā informēt prezidentu par ļoti «delikātām», precīzāk, par visnetīrākajām amerikāņu speciālo dienestu akcijām. Abas puses rīkojas pēc tā sauktās «ticamā nolieguma koncepcijas». Operācijas atmaskošanas vai kādā citā gadījumā prezidentam tiek saglabāta iespēja apgalvot, ka viņš neko nav zinājis par attiecīgo akciju, kuru CIP it kā veikusi pati pēc savas iniciatīvas. Tā prezidents vienmēr var palikt

CIP aizsegā. Lūk, kā Bisels atšifrē izlūkdienestu savdabīgo taktiku sadarbībā ar valsts galvu:

< Lai kā viņu informētu — vai Daless personiski vai ar Lida CIP darbinieka starpniecību —, mērķis ir viens: pa-•argāt prezidentu... likt viņam apjaust vai skaidri saļimst, ka kaut kas tiek darīts, taču sniedzot iespējami • kopu informāciju. Tā prezidentam tiek saglabāta iespēja pārtraukt vai arī atļaut uzsākto darbību, taču faktiski bez konkrētā, detalizētā plāna tiešas akceptēšanas.»6

Senators Beikers, vēlēdamies noskaidrot, cik lielā mērā prezidents ir informēts par Kastro nogalināšanas plāniem un par noziedzīgo elementu piedalīšanos šajā akcijā, pajautāja to Biselam, kurš Centrālajā izlūkošanas pārvaldē pārzināja visas operācijas pret Kubu:

— Kā jūs, kuram ir zināmas CIP darbības metodes, noteikumi un instrukcijas, uzskatāt — vai prezidents (Bizenhauers. — Aut.) un jaunais prezidents (Kencdijs.— Aut.) bija vai nebija informēti?

— Uzskatu, ka zināmā stadijā abi — gan prezidents, gan jaunais prezidents — bija informēti par plāniem un to izpildes gaitu, — atbildēja Bisels.

Par CIP un Mafijas kopējo operāciju pret Kastro zināja arī citas augstas personas ASV valdībā. To vidū bija tieslietu ministrs R. Kenedijs un ģenerālis M. Teilors.

1961. gada 24. aprīļa ziņojumā, kas glabājas CIP arhīvā, rakstīts: drīz pēc neveiksmīgā iebrukuma Kubā (Kn-činosas līcī) prezidents Kenedijs, aizsardzības ministrs Maknamara un štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs ģenerālis L. Lemnicers tikās ar kubiešu emigrantu līderiem. «Viens no šiem līderiem,» teikts ziņojumā, «piedalījās indes nosūtīšanā uz Kubu šī gada martā vai aprīlī.» Sis kubietis, kuru pagodināja ar audienci Baltajā namā, bija tas pats, kuru jau divreiz bija izmantojis Trafikantc. Nākamajā gadā Roselli nejauši satika šo kubieti Vašingtonā. Viņš pastāstīja, ka kopā ar vairākiem citiem emigrācijas līderiem «ticies ar tieslietu ministru un pašlaik gaida pieņemšanu Baltajā namā».

1962. gada 7. maijā tieslietu ministrs R. Kenedijs izsauca pie sevis divus atbildīgus CIP darbiniekus — ģenc-rālpadomnieku L. Hjūstonu un Edvardsu. Viņi informēja ministru par CIP operāciju, kurā piedalās Mehjū, Roselli un Džankana. R. Kenedijs izteica neapmierinātību ar to, ka CIP iesaistījusi gangsterus, iepriekš nekonsultēdamās ar tieslietu ministru. Pēc Hjūstona vārdiem, Kenedijs

norādījis: ja CIP arī turpmāk vēlēsies sadarboties ar Ma-fiju, tad nepieciešams to iepriekš saskaņot ar viņu.

Tātad principā Kenedijs nenosodīja, ka tiek izmantoti gangsteri, un neaizliedza arī turpmāk izmantot viņu pakalpojumus. J

Pēc algotņu sakāves Kočinosas līcī Vašingtona neatsakās no saviem plāniem gāzt revolucionāro režīmu. Gluži otrādi, to īstenošanai tiek pievērsta vēl lielāka uzmanība visaugstākajā līmenī. 1961. gada 22. aprīlī prezidents Kenedijs uzdod ģenerālim M. Teiloram no jauna izvērtēt pret Kubu vērstos «praktiskos pasākumus un programmas militārās, pusmilitārās, partizānu un pretpartizānu darbības sfērās». Teilors savā 1961. gada 13. jūnija ziņojumā prezidentam rakstīja, ka «ilgi nevar līdzās atrasties tāds kaimiņš kā Kastro»7.

Turpmākajos mēnešos Baltais nams neatlaidīgi prasa aktivizēt darbību pret Kubu. Turklāt prezidents pats labprāt runāja līdzībās, lai gan dažkārt atļāvās arī diezgan spēcīgus vārdus. Rudens pusē viņš izteica rājienu Bisc-lam par to, ka tas «deldē savu bikšu dibenu un neko nedara, lai atbrīvotos no Kastro un viņa režīma». ļ

1961. gada novembra beigās prezidents Kenedijs apstiprināja plašu, slepenu pret Kubu vērstu operāciju programmu «Mangust». Tās izstrādāšanā piedalījās R. Kenedijs, prezidenta palīgs R. Gudvins un ģenerālis E. Lans-deils. Operācijas vadīšanai tika saformēta jauna speciāla (paplašināta) grupa, kuras sastāvā ietilpa M. Bandijs (prezidenta palīgs), A. Džonsons (no Valsts departa-ļ menta), R. Gilpatriks (no Aizsardzības ministrijas),' D. Makouns (CIP direktors), ģenerālis L. Lemnicers (Štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs), R. Kenedijs (tieslietu ministrs) un ģenerālis M. Teilors, ko prezidents bija iecēlis par grupas priekšsēdētāju. Dažreiz grupas sē-ļ dēs piedalījās aizsardzības ministrs R. Maknamara un valsts sekretārs D. Rasks. Tiešai līdzdalībai operācijā «Mangust» CIP ietvaros tika izveidota īpaša apakšvienība ar V. Hārviju priekšgalā. Viņa pakļautībā darbojas apmēram 400 cilvēku — CIP galvenās mītnes un Maiami nodaļas darbinieki.

1962. gada 19. janvārī R. Kenedija kabinetā notika kārtējā speciālās grupas apspriede. Tieslietu ministrs paziņo prezidenta nostāju, kurš iepriekšējā dienā par cīņu pret Kubu teicis: «Pēdējā nodaļa vēl nav uzrakstīta, bet tai jābūt un tā tiks uzrakstīta.» R. Kenedijs uzsvēra, ka «pašlaik Kubas problēma ir pats svarīgākais jautājums ASV

valdībai. Tāpēc tās risināšanai nedrīkst žēlot ne laiku un līdzekļus, ne spēkus un cilvēku resursus.»8 Sēdes dalīb* nieks CIP direktora vietnieks R. Helmss vēlāk atcerēsies, I I šie vārdi viņu pārliecināja par to, ka Baltais nams liiktiski sankcionē Kastro nogalināšanu.

Izstrādājot jaunus graujošas darbības plānus pret Kubu, Vašingtonas darboņi, tāpat kā agrāk, paredzēja izmantot ari gangsterus. Par to liecina ģenerāļa Lansdeila sagatavotā konkrētā operācija — programma «Mangust». lajā paredzēts «uzbrukums režīma kadriem, ieskaitot galvenos vadītājus». «Tai jābūt speciālai operācijai...»teikts l ansdeila ziņojumā. «Gangsteri būtu vislabākais spēks cīņai pret policiju un drošības dienesta vadītājiem.»

1962. gada 30. janvārī speciālā grupa pilnībā akceptēja l ansdeila programmu. Lansdeils, sniegdams liecību speciālajā senāta komisijā, atzina: viņa priekšlikums savervēt gangsterus uzbrukumam «galvenajiem vadītājiem» bija saistīts ar atsevišķu personu nogalināšanu. Tomēr atklāti par to neviena no augstākajām amatpersonām nerunāja. Bet CIP un citu resoru darbiniekiem, kuri iesaistījās slepenajā karā pret Kubu, nebija ne mazāko šaubu par to, kas slēpās aiz tādām frāzēm kā «atbrīvoties no Kastro». R. Helmss esot akceptējis Kastro nogalināšanas plānu tāpēc, ka «mēs darījām visu, ko no mums gaidīja, ja arī šī darbība nebija skaidri akceptēta, tad katrā ziņā tā tika atzīta par labu vispārīgā formā... Uzskatu, ka toreizējās politikas mērķis bija tikt vajā no Kastro un viņu nogalināt.» Helmss pasvītroja, ka viņam «neviens no Kenedija administrācijas locekļiem nenorādīja, ka slepkavība ir aizliegta ...».

Netīro darījumu speciālisti no CIP uzskatīja, ka nevienā dokumentā, pat visslepenākajā, nedrīkst tieši minēt par plānotajām politiskajām slepkavībām un par šo jautājumu apspriešanu valdības resoros. Kad tomēr reiz šāds fakts parādījās oficiāla dokumenta lappusēs — Lansdeila slepenajā vēstulē, kas rakstīta 1962. gada 13. augustā, — CIP reakcija bija momentāna un asa. Šis piemērs ir visai pamācošs un palīdz saprast to, kā augstas amatpersonas gatavoja savus neģēlīgos plānus pret Kubas vadītājiem, llārvijs informatīvajā ziņojumā Helmsam raksta:

«Speciālās grupas sēdē valsts sekretāra Raska kabinetā 1962. gada 10. augustā ministrs Maknamara izvirzīja arī jautājumu par Fidela Kastro nogalināšanu. Sēdē vienprātīgi atbalstīja Eda Morou piebildi — jautājums nav jāfiksē oficiālos dokumentos.»9

Patiesi, šīs sēdes protokolā nav nekādu atzīmju par to, ka ticis apspriests jautājums par Kubas vadītāju nogalināšanu. Tomēr pēc trim dienām ģenerālis Lansdeils nosūtīja dokumentu — operācijas «Mangust» otrās fāzes plānu, kurā tieši pieminēta Kubas «līderu likvidēšana». Hārvijs tūlīt zvana Lansdeilam. Viņš ir saniknots un neslēpj sašutumu par konspirācijas noteikumu rupjo pārkāpšanu. Bez īpašas kautrēšanās viņš paziņo, «ka līdzīgu izteicienu iekļaušana šādos dokumentos nav pieļaujama un ir muļķīga».

1978. gada bijušais C1P direktors R. Helmss pārstāvju palātas komisijai slepkavību izmeklēšanā apgalvoja, ka prezidentiem Kenedijain un Džonsonam bijis zināms par sazvērestību pret Kubas vadītajiem. Viņš personiski par to informējis Džonsonu.

— Vai viņam par to konkrēti tika ziņots? — jautāja ļ pārstāvju palātas loceklis Kristofers Dods (demokrāts no ' Konektikutas štata).

— Jā, tika ziņots, — atbifdēja Helmss.

— Vai jūs viņam minējāt arī par Mafijas lomu? — tā-j lāk izvaicāja Dods.

— Mēs tieši par to runājām, — apstiprināja Helmss. I

Pārstāvju palātas komisijas slepkavību izmeklēšanā

galvenais juriskonsults Dž. Roberts Bleikijs uzdeva Hel-msam šādu jautājumu:

— Kā varēja morāli attaisnot mēģinājumu nogalināt ārvalsts vadītāju?

— Nekādi, — teica Helmss. — Esmu jau par to atvainojies. Neko vairāk es nespēju darīt kā vienīgi publiski ar ļ televīzijas starpniecību lūgt piedošanu. Esmu kļūdījies. Bet mani spieda to darīt.

Sie fakti raksturo dažus aspektus Vašingtonas slepenajā karā pret suverēno Kubas Republiku. Šo karu uzkurināja un virzīja visaugstākās valdības instances. Turklāt, jo augstāks bija oficiālās personas amats, jo vairāk tā cen- ļ tās formāli neiesaistīties šīs pārāk nepievilcīgās operācijas sagatavošanā. «Daudzi amerikāņu valdības locekļi,» rakstīja žurnāls «Harper’s Magazine», «bija spiesti (?) pārkāpt savas valsts likumus, teikt skaidrus, bet izdevīgus ļ melus un atbalstīt organizētās noziedzības taktiku.» Patiesi, C1P un citi resori ne tikvien tieši izmantoja gangsterus, bet būtībā paši lielos mērogos nodarbojās ar gang-sterismu. Pilnīgi pamatoti F. Kastro Centrālo izlūkošanas pārvaldi raksturoja «kā visnoziedzīgāko un visbīstamāko : starptautisko mafiju, kāda vien līdz šim eksistējusi».

HIP un Mafijas savienība cīņā pret Kubu balstījās uz Kopējām ekonomiskām un politiskām interesēm. Revolū-clj;i likvidēja ne tikai vietējo zemes īpašnieku un kapitāli'.I и kundzību, bet pārtrauca arī amerikāņu monopolu un iioziedzjļgo sindikātu darbību valstī. Gāztais Kubas dikta-|uis Batista bija Vašingtonas ieliktenis un vienlaikus Ma-|ij;is barvežu sabiedrotais. Saņēmis labu samaksu, viņš ļnvn tiem plaši attistīt spēļu biznesu Kubā.

Mafijas barveži bija īpaši ieinteresēti sadarboties ar ( IP. «Amerikāņu amatpersonas, kas iesaistījās C1P savienībā ar Aīafiju,» rakstīja «New York Times», «ir vainojamas par to, ka tika izjaukta federālās valdības kampaņa pret organizēto noziedzību. Grūti ticēt, ka tic, kuri noziedzības pasaules pārstāvjus izmanto kā algotus slepkavas Izlūkoperācijām ārzemēs, nesaprastu, ka šāda prakse pa-argā Mafijas augstāko vadību no atbildības par darbību' Savienoto Valstu iekšienē.»

KODA NOSAUKUMS «ZR/RIFLE»

CIP un Mafijas sadarbība neaprobežojās tikai ar slepenām operācijām pret Kubas vadītājiem. 1961. gada sākumā Bisels uzdeva Hārvijam izstrādāt operāciju programmu «Executive Action». Sis nosaukums neatklāj programmas būtību. Nosacīti to varētu tulkot kā «izpildak-cija». Faktiski šīs programmas autori tieši to vēlējās — lai nosaukums nevis atklātu, bet. gan maskētu tās mērķi. Kā teikts speciālās senāta komisijas ziņojumā, «Executive Action» ir eifēmisms, ko izdomājuši CIP darbinieki un kas apzīmē programmu līdzekļu izstrādāšanai un sagatavošanai, lai gāztu un, iespējams, nogalinātu ārvalstu politiskos vadītājus.’ Vienas šādas operācijas kodētais nosaukums bija «ZR/RIFLE».

«ZR/RiFLE» ir viena no slepenākajām operācijām. Daudzi ar to saistītie materiāli vēl tiek turēti CIP seifos. Tomēr, halstoties uz atsevišķiem datiem, var droši apgalvot, ka CIP šīs operācijas īstenošanai izmantojusi noziedzīgus elementus. Ir zināms, piemēram, ka Hārvijs 1961. gada novembrī operācijā iesaistījis Džonu Roselli. Interesi izraisa arī tas, ka operācijā, iespējams, piedalījies tuvs Roselli līdzdalībnieks — Karloss Marčello, Mafijas vadonis Luiziānas štatā. Daži itāliešu pētnieki uzskata, ka tieši viņš organizējis diversiju, kuras rezultātā bojā aizgāja Itālijas valsts naftas un gāzes tresta (ENIļ vadītājs

Enriko Mātei. Viņš devās uz Alžīriju, lai noslēgtu svarīg starpvalstu vienošanos, kas, pēc ASV lielāko naftas moud polu domām, apdraudētu viņu ekonomiskās un politiskā intereses. Un Mātei nebija lemts nokļūt paredzēta] vietā...

Enriko Mātei vairāku iemeslu dēļ bija iemantojis ga C1P, gan Itālijas militārā izlūkdienesta (SIFAR) nelat vēlību. 1962. gada vasaras nogalē C1P Itālijas rezidenti ras vadītājs Tomass Karamesiness un ģenerālis Dc I.o renco, Itālijas militārā izlūkdienesta priekšnieks, īzstiā dāja Mātei «novākšanas» plānu. i

... 1962. gada 27. oktobrī netālu no Milānas nogāzā! neliela reaktīvā lidmašīna «MS-760». Starp lidmašīnai atliekām atrada pārogļojušos Mātei ķermeni. :

Biogrāfiskajā vārdnīcā «Itālijas vēstures varoņi», kas izdota Itālijā 1975. gadā, teikts: «Jau 1962. gada oktobri, Mātei nāves brīdī, daudziem likās, ka lidmašīna avarējus diversijas rezultātā... Tarn bija savs pamats. Patiesi, Mātei bija iemantojis ne tikai daudzus un niknus, bet arī varenus ienaidniekus.» Viņi nekautrējās līdzekļu izvēlē, lai iznīcinātu nevēlamus politiskos darbiniekus. «Dažas dienas pirms tam, kad gāja bojā Mātei, kurš bija nikns naftas koncernu ienaidnieks un Eiropā un Vidusjūrā rea-lizētās ASV politikas pretinieks,» rakstīja Milānas laikraksts «II Corriere della Sera», «Karloss Marčello veica operāciju trīsstūrī Tunisa—Alžīra—Katānija (Sicīlija), tas ir, tieši tajā rajonā, no kurienes vajadzēja izlidot Mātei personiskajai lidmašīnai. Minējums par slepkavību, ko CIP uzdevumā izdarījusi Mafija, pirmoreiz skaidri formulēts Dzullīno grāmatā... Zīmīgi, ka Dzullīno versija — viņa grāmata iznāca 1973. gadā — patiesi atspoguļo attiecības, kādas starp CIP un Mafiju bija izveidojušās 60. gadu sakumā un par kurām atklātībā uzzināja tikai pēc atmaskojumiem 1975. gadā. Dzullīno nebija gaišreģis. Viņš vienkārši bija labi informēts.»

Itāliešu rakstnieks un publicists Roberto Faenca spriež: aizdomas par to, ka aviācijas katastrofu neizraisīja tehniski iemesli, modina ne tikai ASV un Itālijas slepeno dienestu naidīgā attieksme pret ENI vadītāju. Par nozīmīgu pierādījumu kļuva CIP un ASV Valsts departamenta slepenie dokumenti, kas rakstīti krietni pirms Mātei bojāejas. CIP Romas rezidentūras apkopotā lieta par lidmašīnas «MS-760» bojāejas cēloņiem atšķirībā no citiem tā-laika dokumentiem joprojām netiek izsniegta itāliešu izmeklēšanas iestādēm. Vašingtona atrunājas ar to, ka tā

Hver datus, «kas skar valsts drošību». Tāda ir tradicionālā atruna, kuru izmanto, lai slēptu amerikāņu slepeno dienestu netīrās operācijas. Lietu bija sastādījis Tomass I aramesiness. Tūlīt pēc Mātei‘nāves viņš devās prom no ll.ilijas. Tāpat rīkojās rezidenti arī citos analoģiskos gadī-ļumos. Pēc Lumumbas noslepkavošanas CIP pārstāvis ne-k:ivējoties aizbrauca no Kongo.

Karamesiness Savienotajās Valstis tūlīt iesaistījās sazvērestības gatavošanā pret Fidelu Kastro ...

Visus tos, kuri mēģina atšķetināt pavedienus, kas saistīti ar Mātei noslepkavošanu, sagaida viens liktenis. Bez pēdām pazūd sicīliešu žurnālists Mauro De Mauro, kas sāka vākt materiālus par Mātei mūža pēdējo posmu. Pēc tam pēkšņā nāvē mirst Palermo ģenerālprokurors Pjetro Skaljone, kas sāka izmeklēt De Mauro nolaupīšanas apstākļus. Noskaidrot Skaljones nāves cēloņus tiek sūtīts Dženovas ģenerālprokurors Frančesko Koko. Taču drīz vien arī viņš tiek nogalināts. Tie ir tipiski Mafijas gājieni.

CIP rūpīgi gatavoja algotņus, kas jebkurā brīdī būtu patavi izpildīt uzdevumu — likvidēt ārvalstu darbiniekus operācijas «ZR/R1FLE» ietvaros.

Лг profesionālo slepkavu vervēšanu CIP vajadzībām nodarbojās kriminālnoziedznieks, kurš šifrēti atzīmēts kā Q.J/W1N.2 Viņš bija tieši pakļauts Hārvijam. Ka Hārvijs atzinās, šī aģenta uzdevums bija «vākt cilvēkus, kuri saistīti ar Eiropas noziedzības pasauli un kurus varētu izmantot dažādiem nolūkiem». Aģents braukāja pa visu zemeslodi, nolīgdams CfP vajadzībām algotus slepkavas. Zīmīgi, ka viņš tos meklēja nevis starp ierindas noziedzniekiem, bet gan griezās pie organizēto noziedznieku barvežiem. Lūk, kur varēja noderēt amerikāņu Mafijas bosu starptautiskie sakari. Kādā no saviem ziņojumiem QJ/WIN rakstīja Hārvijam, ka atradis vajadzīgo cilvēku Tuvajos Austrumos — tas ir «spēļu sindikāta galva» un «viņa rīcībā ir slepkavu banda».3

QJ/WIN piedalījās CIP sazvērestībā pret Kongo atbrīvošanās kustības vadoni Patrīšu Lumumbu.

ASV imperiālistiskās aprindas ieturēja atklāti naidīgu nostāju pret jauno neatkarīgo Kongo valsti. Tās darīja visu, lai gāztu progresīvo režīmu un atjaunotu šeit savu kundzību, tagad jau neokoioniālisma veidā. Lai īstenotu šos ļaunos nodomus, vispirms bija paredzēts fiziski iznicināt P. Lumumbu.

1960. gada 19. septembrī Centrālās izlūkošanas pārvaldes rezidents Leopoldvilā (tagad Kinšasa — Zairas

galvaspilsēta)' saņēma šifrētu telegrammu. Galvenā inltn ziņoja, ka ieradīsies «Džo no Parīzes» ar instrukcijām |<a’s saistītas ar steidzamu uzdevumu. Rezidentam tika nc rādīts, ka telegramma ne‘ar vienu nav apspriežama. CII pārstāvis ieradās pēc nedēļas. «Džo no Parīzes» izrādīja viens no vadošajiem CIP zinātniskajiem speciālistiem Sidnejs Gotlībs. Viņš atveda indi, kas izraisa nāvējoši saslimšanu. So indi, atbraucējs ziņoja rezidentam, nepie ciešams kaut kādā veidā iejaukt Lumumbam ēdienā va zobu pastā. «Džo» brīdināja rezidentu, ka tam atļauts iz mantot jebkurus citus līdzekļus, lai fiziski iznīcinātu L«-murnbu, bet ar vienu noteikumu — nedrīkst atklāt ASV specdienestu līdzdalību šajā operācijā. Lai gan neilgi pirms tam ar imperiālistisko spēku un to ielikteņu palīdzību Lumurnba bija atstādināts no Kongo premjerministra posteņa, Vašingtonā tomēr nopietni bažījās, ka viņš no jauna var atgūt varu.

— Kas sankcionēja šo operāciju? — jautāja rezidents.

CIP sūtņa atbilde bija kategoriska:

— Tā akceptēta visaugstākajā līmenī.

Jau 1. augustā, tikai mēnesi pēc Kongo neatkarības pasludināšanas, Eizenhauera vadībā notika Nacionālās drošības padomes sēde, kurā apsprieda amerikāņu bruņotas iejaukšanās plānu, lai apspiestu Kongo nacionāli patriotiskos spēkus. Tajā dienā notika ari apspriede Pentagonā, kur piedalījās ne tikai militārie darbinieki, bet arī CIP pārstāvji un valsts sekretāra vietnieks D. Dilons. Vēlāk Dilons atzinās, ka apspriedē «tika izvirzīts jautājums par iespējamo mēģinājumu nogalināt Lumurnbu», bet CIP pārstāvji «nekavējoties noraidīja šo jautājumu». Viņi uzskatīja, ka tik plaša apspriede nav piemērota vieta šāda delikāta jautājuma izskatīšanai.

CIP rezidents Leopoldvilā Lorenss Devlins šifrētajās telegrammās ar bažām ziņoja par Lumumbas vadīto nacionāli patriotisko spēku pozīciju nostiprināšanos. «Kongo strauji iesakņojas pretrietumu spēki,» viņš telegrafēja augustā, «tāpēc ir nepieciešami pasākumi, lai novērstu jaunas Kubas rašanos.» Viņš ierosināja veikt operāciju, kuras mērķis ir «nomainīt Lumurnbu ar Rietumiem simpa- ! tizējošu grupu». īpašu satraukumu Vašingtonā viesa tas, ka Kongo valdība var pieprasīt izvest ANO spēkus, kas te bija imperiālistisko valstu balsts. ASV par katru cenu vēlējās nepieļaut šādu notikumu pavērsienu. Pēc CIP un Valsts departamenta iniciatīvas jautājums par Kongo 'Icidzami tiek izvirzīts apspriešanai Nacionālās drošības ļ .idomē. D. Dilons ieteic enerģiskus pasākumus.

— Ir ārkārtīgi svarīgi nepieļaut, ka Lumumba izsūta mi Kongo ANO kontingentu, — viņš teica. — ANO spēku izvešana būtu katastrofa, un tā jānovērš, lai maksā ko maksādama.

Prezidents to pilnībā atbalsta.

— Grūti pat iedomāties, — teica Eizenhauers, — ka ANO spēki tiktu izraidīti. Mums jāsaglabā ANO spēki bongo teritorijā pat tādā gadījumā, ja vajadzētu lūgt Rietumeiropas valstis izmantot savu karaspēku. Mums tas Ir jāpanāk, pat ja šī akcija kļūtu par iemeslu karadarbībai.

Tūlīt pēc Nacionālās drošības padomes sēdes CIP di-i ktora vietnieks plānošanas jautājumos R. Biscls nosūta šifrētu telegrammu Devlinam. Rezidentam tiek dots rīko-jtuns īstenot plānu «Lumumbas aizstāšana ar Rietumiem

r.,mpatizējošu grupu».

25. augustā sapulcējās Speciālā grupa — Nacionālās drošības padomes apakškomiteja, kas atbild par slepeno operāciju plānošanu. Apspriedē nolēma, ka «plānos pret Kongo tiks izskatīti jebkura veida līdzekļi, ar kuriem būtu iespējama atbrīvošanās no Lumumbas».

«Atbrīvošanās no Lumumbas» — šādu eifēmismu lietoja tie, kas izstrādāja plānu Kongo tautas vadoņa fiziskai iznīcināšanai. Vēlāk Bisels atzina:

— Šādus formulējumus lieto tikai tad, ja paredzēta likvidēšana. Kad direktoram (Centrālās izlūkošanas pārvaldes. — Aut.) saka — vajag atbrīvoties no minētās personas, izmantojot ārkārtējus līdzekļus, pat slepkavību, tad tas ir jādara.

Un augsti titulētie sazvērnieki no CIP tā arī darīja. Nākamajā dienā CIP direktors sūta Devlinam šādu telegrammu: «Lumumbas izolēšanai jākļūst par steidzamu, ārkārtēju uzdevumu.» Rezidentam tiek dotas «vēl plašākas pilnvaras». Viņam atļauj izmantot «visagresīvāko rīcību, ja vien ir iespējams to paturēt slepenībā».

Nav šaubu, ka plāni par Lumumbas fizisko likvidēšanu vairākkārt apspriesti un sankcionēti Vašingtonā. Par to liecina arī CIP slepeno operāciju pārvaldes Āfrikas nodaļas bijušā priekšnieka Bronsona Tvidija atzīšanās: «Bisels man teica: Vašingtonas politiskajās aprindās uzskata, ka Lumumba ir jānovāc no pozīcijas, kas viņam ļauj ietekmēt un kontrolēt notikumus Kongo... un starp iespējamiem šī mērķa sasniegšanas līdzekļiem bija ar? slepkavība.» Tas tiek minēts arī Sidneja Gotlība liecībās! Kā viņš apgalvoja, Bisels esot sacījis, ka viņš «saņēmis! visaugstāko personu rīkojumu izpildīt šādu operāciju».

Militārā apvērsuma rezultātā Lumumba tika atstumts! no varas. Taču Vašingtonā uzskatīja, ka ar to vien ne-ļ pietiek, ka ir nepieciešams viņu fiziski iznīcināt. 2i. septembrī Alens Daless teica Eizenhaueram: «Lumumba ir bīstams līdz tam brīdim, kamēr nav likvidēts.»

Tā kā Lumumba jau tajā laikā bija atcelts no premjerministra amata, tad viņa «novākšana» varēja noziniet tikai vienu — nogalināšanu. Lai īstenotu Lumumbas «novākšanas» plānu, Kongo ieradās Gotlībs ar indi. Taču izpildīt uzdevumu neizdevās. C1P sāka izrādīt nepacietību. Tad rodas jauns plāns — izmantot profesionālu slepkavu. Devlins lūdz piegādāt viņam diplomātiskajā bagāžā «lielu ārzemēs izgatavotu šauteni ar optisku tēmēkli un trokšņa slāpētāju». «Šeit var ļoti labi medīt, ja gaisma krīt vajadzīgajā virzienā.» Viņš lūdz atsūtīt uz Kongo ari «mednieku». I960, gada novembra vidū CIP Kongo rezidentūra lūdza galveno mītni steidzami komandēt QJ/WIN viņu rīcībā: «Vietējā ārkārtējā situācija prasa, lai Leopoldvilā nekavējoties ierastos QJ/WIN.»4 1960. gada 21. novembrī viņš bija klāt. Jau 29. novembrī CIP vietējās nodaļas vadītājs Hedgmans šifrētā telegrammā ziņo galvenajai mītnei, ka QJ/WIN sācis īstenot plānu, lai «ietiktu Kongo un ANO apsardzē»5 un tādējādi iekļūtu Lumumbas rezidencē. Sakarā ar to, ka Lumumba bija nolēmis doties uz Stcnlivilu, uz CIP galveno mītni tiek sūtīta kārtējā šifrētā ziņa: «Ievērojot objekta atrašanās vietas maiņu, QJ/WIN grib ierasties Stcnlivilā un izsaka vēlēšanos personiski pats bez citu palīdzības īstenot plānu.»6 CIP ir tajās pašās domās: «Piekrītam, ka Q.J/WIN dodas uz Stenlivilu ... Esam ar mieru izskatīt jautājumu par QJ/WIN tiešo darbību, taču vēlamies zināt, kāda ir drošības pakāpe. Cik lielā mērā šajā lietā būs iejauktas (Savienotās Valstis)?»7

Nav zināms, ko aģents QJ/WIN bija paspējis paveikt. Taču drīz vien Katangā kongojiešu tautas vadoni notvēra un nogalināja žandarmi, kurus bija apbruņojušas un nosūtījušas Rietumvalstis.

Kad pēc vairākiem gadiem QJ/WIN vajadzēja stāties tiesas priekšā par kontrabandu, CIP centās viņu atbrīvot. CIP galvenā mītne vienam no saviem rezidentiem Rietumeiropā nosūtīja šifrētu telegrammu: «Mēs gribētu, lai

QJ/WIN tiktu paglābts vai nu panākot, ka tiek atsaukta apsūdzība, vai kādā citādā veidā un viņš varētu arī turpmāk darboties mūsu interesēs.»8

Kopā ar QJ/WIN Kongo darbojās vēl viens CIP algots ■depkava no noziedznieku vidus. CIP dokumentos norādīts, ka viņš ir «naudas viltotājs, agrāk banku aplaupītājs». Viņa kods ir WI/ROGUE.0

Izcilā nacionālās atbrīvošanās kustības darbinieka Pat-risa Lumumbas nogalināšana izraisīja sašutuma vilni visā pasaulē. Kā parasti, Vašingtona centās dzēst pēdas. CIP paziņoja, ka tā ne mazākā mērā nav saistīta ar šo asinsdarbu. «Bet izmeklēšanā,» atmasko žurnāls «New York times Magazine», «atklājās, ka amerikāņu oficiālās personas vēstniecībā un CIP rezidentūrā Lcopoldvilā četrus mēnešus skubināja vietējos Lumumbas pretiniekus viņu novākt... Sīs oficiālās personas rīkojās saskaņā ar politiku, kas bija akceptēta gadu pirms slepkavības, kad Alens Daless salīdzināja Lumumbu ar Fidelu Kastro un prezidents Eizenhauers atbalstīja viedokli, ka šis afrikāņu darbinieks apdraud mieru visā pasaulē. Bija nepieciešams tādā vai citādā veidā atbrīvoties no Lumumbas. Ja viņi varēja atzīt par labu, ka slepkavību pēc ASV valdības pavēles izdara CIP savervēts bandīts, tad slepkavība, ko pastrādājuši vietējie Lumumbas pretinieki ar beļģu algotņu palīdzību, vēl jo vairāk nevarēja aizvainot (!) neviena jūtas.»10

Vēl vairāk — nebūs grēkots pret patiesību, ja teiksim, ka šī slepkavība vienam otram Vašingtonā izraisīja gandarījumu. Tur bažījās vienīgi par to, lai ASV līdzdalība šajā noziegumā «paliktu slepenībā». Taču, par spīti visām pūlēm, nomaskēt oficiālās Vašingtonas patieso lomu nebija iespējams. Arvien vairāk atklājās tās nepievilcīgā rīcība. Speciālā senāta komisija izlūkošanas orgānu darbības izmeklēšanā bija spiesta savā ziņojumā (1975) atzīt:

«Komisija savā rīcībā ieguvusi ticamu liecību par sazvērestību, kuras mērķis bija Patrisa Lumumbas noslepkavošana. Pilnīgi iespējams, ka ar asajiem un naidīgajiem spriedumiem par Lumumbu, ko izteica visaugstākajā valdības līmenī, vajadzēja mudināt izdarīt operāciju, kurā viņš tiktu nogalināts. Katrā ziņā šīs runas noveda tieši līdz tādai operācijai. Fakti rāda, ka prezidenta Eizen-hauera lielās bažas sakarā ar Lumumbu (runā Nacionālās drošības padomē 1960. gada 18. augustā) Alens Daless uztvēra kā sankciju Lumumbas noslepkavošanai.»11

Tādi ir atsevišķi fakti, kas raksturo baismo savienību starp Centrālo izlūkošanas pārvaldi un organizētās noziedzības barvežiem. Senāta speciālā komisija tikai nedaudz pavēra priekškaru, ļaujot ieskatīties amerikāņu speciāla dienestu netīrajā darbībā. Komisijas ziņojumā minētie materiāli pietiekami labi parāda, ka «apmetņa un dunča» resors nevairījās izmantot profesionālu slepkavu pakalpojumus, noslēgt noziedzīgu darījumu ar Mafijas bosiem.

Kāpēc šobrīd ir tik svarīgi atgādināt par mēģinājumiem nogalināt Fidelu Kastro, par Patrisa Lumumbas traģisko likteni un Vašingtonas baismo lomu viņa nāvē? Atbildi uz šo jautājumu nesen deva žurnāls «New York Times Magazine», kas publicēja plašu rakstu, atmaskojot amerikāņu speciālo dienestu līdzdalību Lumumbas «novāk- ļ| šanā». «Ir pagājuši 20 gadi,» teikts rakstā, «kopš notikusi I ļaunā sazvērestība pret Patrisu Lumumbu. Toreiz tā no- I kļuva visas pasaules laikrakstu uzmanības centrā. Taču I problēmas, kas šajā sakarā atklājās... joprojām ir ak- I tuālas — pat aktuālākas nekā pirms 5 gadiem.» So aktua- ] litāti, uzskata žurnāls, nosaka tas, ka «Reigana ādminis- 1 trācija... paredzējusi atcelt ierobežojumus, kurus Centrā- 1 lajai izlūkošanas pārvaldei uzlika pēc izlūkošanas orgānu II darbības izmeklēšanas speciālajā senāta komisijā 1975. 1 gadā».

Patiesi, pašlaik amerikāņu speciālajiem dienestiem ir I absolūta rīcības brīvība, tie var organizēt graujošu dar- I bibu ārvalstīs un veikt slepenas operācijas pašās Savienotajās Valstīs. Un «netīro darbu» resors pilnā mērā iz- : manto iegūtās pilnvaras, rīko sazvērestības un organizē politiskas slepkavības.

MAFIJA UN SLEPKAVĪBA DALAS&

Pēdējos gados pamazām krājas fakti, kas liecina par CIP un Mafijas kopēju piedalīšanos prezidenta Kenedija noslepkavošanā. Sājā gadījumā skaidri atklājās abu organizāciju interešu sakritība. CIP visu atbildību par neveiksmīgo iebrukumu Kubā (Kočinosas līcī) uzvēla prezidentam. Operācijas viskritiskākajā brīdī CIP direktora vietnieks ģenerālis Čārlzs Keibels pa telefonu neatlaidīgi lūdza prezidentu sankcionēt amerikāņu aviācijas izmantošanu pret Kubu. Kenedijs, saprātīgi novērtēdams šī soļa sekas, kategoriski atteicās to darīt. Sašutušais ģenerālis

vēlāk Kenediju publiski nosauca par «nodevēju». Savu* Kārt prezidents sāka CIP tīrīšanu, no amata atcēla direk-loru Л. Dalesu^un viņa vietnieku C. Keibelu.

Prezidenta Kenedija nogalināšanas apstākļu izmeklētājs japānis Nobuhiko Očians raksta: «CIP vadība nodibināja slepenus kontaktus ar Mafiju. No vienas puses, organizētās noziedzības pasaule varēja piegādāt pietiekami (iaudz profesionālu slepkavu, no otras puses, sakrita CIP un Mafijas intereses un mērķi gan Kubā, gan Dienvid-vjetnamā. Noziedznieku sindikātu bosi nespēja palaist garām izdevību tikt vaļā no nevēlama prezidenta. Turklāt ne jau pirmoreiz CIP un Mafija kopīgi izstrādāja politisko darbinieku noslepkavošanas plānus.»

Mafijas bosi ar nepacietību gaidīja izdevību atjaunot spēļu biznesu Kubā. Arī personiski rēķini bija kārtojami. Ar Kenedija nākšanu pie varas federālās iestādes uzsāka aktīvu darbību pret Mafiju. To vadīja R. Kcnedijs. Viens no pirmajiem jaunā tieslietu ministra smago roku izjuta Karloss Marcello. Tajā laikā viņš tiesājās ar imigrācijas varas iestādēm, kuras centās panākt Marčello izsūtīšanu, pamatojoties uz to, ka viņš līdz šim nebija ieguvis ASV pavalstniecību. «196i. gada 4. aprīlī,» stāsta Eds Reids grāmatā «Ļaunuma sējēji», «Karloss Marčello izgāja no savas baltās marmora divstāvu savrupmājas... un devās uz imigrācijas dienesta pārvaldi Ņūorleānā. Ap to laiku R. Kenedijs un viņa palīgs V. Šeridans jau bija izstrādājuši rīcības plānu. Kad Marčello pie lodziņa pastiepa roku, lai parakstītos reģistrācijas grāmatā, divi darbinieki uzlika viņam roku dzelžus un izgrūda uz ielas, kur jau gaidīja mašīna. Pēc trīsdesmit minūtēm imigrācijas dienesta lidmašīna devās ar Marčello Gvatemalas virzienā.»1 Pēc diviem mēnešiem Marčello atgriezās Savienotajās Valstīs, stājās tiesas priekšā, bet prata uz laiku izvairīties no soda.

Kamēr Marčello pretojas izsūtīšanai no valsts, viņš kļūst arvien bagātāks. Ienākumi no viņa krāpnieciskajām operācijām plūst uz bankām, apdrošināšanas un citām kompānijām visā ASV dienvidu daļā un vairākās ārvalstīs. Marčello ir visa Luiziānas štata moteļu faktiskais īpašnieks. Formāli gan šie moteļi ar greznajiem restorāniem un nelegālajiem spēļu automātiem pieder viņa radiniekiem un rokaspuišiem no reketieru vidus. Pēc moteļiem Marčello pievērsās tūristu apkalpošanas firmām, kas organizē «ekskursijas pa ievērojamākām vietām» Ņūorleānā. Marčello autobusi kursē Franču kvartālā, apkalpojot naktslokālus, kurus vada divi viņa brāļi, kā arī krodziņus ar striptīzu un citas iestādes.

Jo sekmīgāk plauka Marčello noziedzīgā impērija, kurā cieši savijās nelegālais un legālais bizness, jo lielāks satraukums pārņēma tā saimnieku: atkal iespējama izraidīšana no valsts. Marčello saprot, ka viņa karš pret Robertu Kencdiju nebūt nav beidzies.

Tieslietu ministrs jutās aizskarts par to, ka Marčello kaut kādā veidā bija spējis pierādīt deportācijas nelikumību. Tieslietu ministrija turpināja meklēt juridisku pamatu, lai viņu vai nu iesēdinātu aiz restēm, vai izsūtītu no valsts. Taču Mafija nebija radusi pasīvi gaidīt pretinieka uzbrukumu, bet gan šaut pirmā ...

1962. gada septembris. Vēlā vakarā melns kadilaks no Ņūorleānas dodas Meksikas līča virzienā. Pie stūres Kar-loss Marčello, kopā ar viņu vēl trīs vīri. Mašīna nogriežas no platās šosejas un pa kādu šauru ceļu piebrauc pie nelielas fermas. A'larčello pieved savus ceļabiedrus pie vecas mājeles ar šauriem lodziņiem un mazu verandu. Tomēr mājiņas necilais ārējais izskats kontrastē ar tās iekārtojumu. Viena no istabām ir kaut kas līdzīgs sēžu zālei. Garš pulēts galds, ap kuru salikti masīvi, melni ādas krēsli. Šeit Marčello notur pašas slepenākās sēdes. Viņš nesteidzas izteikt galveno. Viesi malko skotu viskiju, triec par seksu un naudas lietām. Pamazām saruna kļūst nopietnāka. Dalībnieki ir manāmi satraukti par to, ka Tieslietu ministrija uzsākusi aktīvu cīņu pret organizēto noziedzību. Visi ir vienis prātis: tieslietu ministra R. Kenedija darbība Mafijai kļūst arvien bīstamāka. «Li-varsi na petra di la scarpa!» Marčello saka saviem sabiedrotajiem dzimtajā valodā. Burtiskā tulkojumā tas nozīmē: «Izņemiet akmeni no manas kurpes!» So baismo metaforu saprata ikviens. To kopš seniem laikiem mafieši lieto Sicīlijā. Sī frāze bija spriedums, aicinājums uz asiņainu atriebību. «Par šo kuces dēlu varat neuztraukties,» Marčello daudznozīmīgi nobeidza. «Par viņu parūpēsies.»2

Par šo sarunu vēlāk uzzināja noziedzības pasaules pētnieks Eds Reids. «Nevienam no šīs tikšanās dalībniekiem,» viņš raksta, «nebija ne mazāko šaubu par Marčello nodomiem ... Viņš nejokoja. Katrā ziņā šī lieta sniedzās ārpus parastā «biznesa» ietvariem. Tā skāra viņa personisko prestižu, un Marčello izšķīrās par vendetu sicīliešu gaumē. Turklāt saruna fermā liecināja, ka Marčello jau bija ķēries pie plāna īstenošanas. Viņš bija sācis meklēt Cilvēku, kurš varētu tikt galā ar šo lietu.»3 Pēc Reida

VПrdiem, Marčello arvien noteiktāk pievērsās domai, ka vispirms jānovāc R. Kenedija brālis — ASV prezidents.

Apkopojot un salīdzinot atsevišķus sīkus faktus, taisni I ibrīnās, kā pamazām ar CIP saistītās gangsteru grupas . c|i aizved līdz notikumiem, kuriem bija lemts risināties

1963. gada 22. novembrī Dalasā. Par izrēķināšanos ar brāļiem Kenedijiem organizētās noziedzības pasaulē runāja no tikai Marčello. Laikraksts «Washington Post» atvēlēja savas slejās kādam kubiešu emigrantam Hosē Aic-inanam, kas bija apmeties Maiami. 1962. gada septembrī viņš ticies ar Trafikanti. Trafikante, kurš labi pazina kādu Alemana radinieku, teicās palīdzēt dabūt «aizdevumu» no kravas autovadītāju arodbiedrības. Tieši tolaik R. Kenedijs centās panākt tiesas soda piespriešanu šīs . rodbiedrības priekšsēdētājam Džeimsam Hofam, kurš bija cieši saistīts ar daudziem organizētās noziedzības bosiem. Sarunā ar Alemanu Trafikante atklāti naidīgi izteicās par brāļiem Kenedijiem: «Jūs redzējāt, kā prezidenta brālis vajā Hofu ... viņš nezina, ka šādas sadursmes ir ārkārtīgi riskantas. Pieminiet manus vārdus — Kenedi-jam draud nelaime, un viņš saņems to, ko pelnījis.» Alemans mēģināja iebilst, ka, pēc viņa domām, prezidents Džons Kenedijs tiks pārvēlēts. «Nē, Hosē,» stingri noteica Trafikante, «viņu novāks.»4 1978. gada septembrī Alemans ar zvērestu apliecināja, ka tieši šāda saruna viņam bijusi ar Trafikanti.

Pēc vairāku mēnešu ieslodzījuma cietumā Trafikanti un Meijera Lenskija brāli Džeiku Lenskiju atbrīvoja un izsūtīja no ASV. Viņi informēja Meijeru Lenskiju par Ku-bas revolucionārās valdības radikālo nostāju pret amerikāņu gangsteriem, spēļu un citiem sindikātiem. Tas nozīmēja, ka viņi zaudēja vienu no galvenajiem bagātības iegūšanas avotiem. Zelta straume no Kubas, kas bija plūdusi vairāk nekā desmit gadu, tika apturēta. Lenskijs bija satracināts. Pēc labi informētā Ņujorkas žurnālista, grāmatas «Mafija, ASV» autora N. Geidža vārdiem, slepenā Mafijas bosu sanāksmē Lenskijs apsolījis miljonu dolāru par Fidela Kastro galvu. Mafija sāk piegādāt naudu un ieročus kubiešu kontrrevolucionārajiem emigrantiem, tādējādi palīdzot viņiem veikt diversijas pret Kubu. Vienlaikus Mafijas aprindās aug neapmierinātība un vilšanās par Baltā nama politiku pret Kubu. 1962. gada oktobrī, Kārību krīzes laikā, prezidents apliecināja, gan ar iebildēm, ka ASV neuzbruks Kubai.5 Tomēr Vašingtona neatteicās no ekonomiskā boikota un graujošās darbības pret Kubu. Bet bija skaidrs, ka prezidents nevēlējās militāru konfrontāciju ar Padomju Savienību,, lai gāztu revolucionāro režīmu Kubā. Šāds valdības kurss pastiprināja Mafijas bosu naidu pret Kenediju, jo tieši viņi bija visvairāk ieinteresēti atjaunot Kubā agrāko kārtību. Viņu vidū bija arī Trafikante, kurš, kā raksta laikraksts «Washington Post», «vairāk nekā jebkurš cits dons ir cietis no Kastro revolūcijas»6.

Organizētās noziedzības līdzdalību Dalasas notikumos, lai gan ar zināmām iebildēm, bija spiesta atzīt pārstāvju palātas speciālā komisija Dž. F. Kencdija un M. L. King» noslepkavošanas izmeklēšanā (1976—1979). Komisijas ziņojumā (1979) teikts, ka, pēc tās domām, «nacionālais noziedznieku sindikāts kopumā kā organizācija nebija iesaistīts prezidenta slepkavībā, taču nav izslēgts, ka slepkavībā piedalījušās atsevišķas personas, kas pieder pie sindikāta»7.

Dažus faktus no komisijas ziņojuma minēsim tālāk. Speciālā komisija atzina, ka Džeks Rūbijs nebūt nebija tas, par ko viņu savā laikā mēģināja pataisīt Vorena komisija un tie autori, kas atbalstīja šo versiju, — nekaitīgs, kaut arī nelīdzsvarots naktskluba īpašnieks, kam nav nekādu sakaru ar organizēto noziedzību. V. Mančesters, kas arī atbalsta Vorena komisijas versiju par Osvaldu kā vienīgo prezidenta slepkavu, savā grāmatā «Prezidenta Ke-nedija noslepkavošana» apgalvo, ka «Džeks visu mūžu sevi uzskatījis par atriebēju... Rūbijs bija fiziski vājš cilvēks, tiešs un vientiesīgs. Gluži kā bērns, viņš nespēja paredzēt, kādas sekas var būt vētrainam jūtu uzliesmojumam — tam sekoja fiziska spēka demonstrācija... Slepkavību (Osvalda. — Aut.) viņš izdarīja spējā jūtu uzplūdumā.»8

Patiesībā Rūbijs nebūt nebija liels bērns, kurš pakļaujas mirkļa noskaņām un nezina, ko dara. Rūbijs bija savējais organizētās noziedzības pasaulē. Jau 1947. gadā viņš Čikāgas Mafijas barvežu uzdevumā pārgāja uz Da-lasu, kur atvēra naktskabarē, lai organizētu nelegālās azartspēles. Vairākus desmitus gadu viņš bija pazīstams ar algotajiem slepkavām Deividu Jarasu un Leniju Pat-riku, kuri darbojās Čikāgas Mafijā. Rūbijs pa telefonu sazinājās ar Patriku 1963. gada vasarā. Rūbija tuvāko draugu vidū Dalasā ir kāds I.ūiss Makula, kas savā laikā bija organizējis azartspēles Kubā, pēc tam Lasvcgasā un personiski uzturējis komerciālus un privātus sakarus ar Trafikanti un Lenskiju.

īpašu uzmanību saista tas, l<a Rūbijs cieši sadarbojās tieši ar tiem organizētās noziedzības barvežiem, kuri izpildīja amerikāņu specdienestu uzdevumus. Pārstāvju palātas speciālajai komisijai nācās atzīt, ka Rūbijs ir saistīts ar organizētās noziedzības barvežiem, kuri piedalījās CIP organizētajās sazvērestībās pret Fideiu Kastro. Tika konstatēts, ka 1963. gada vasarā un rudenī Rūbijam bijusi tālsaruna ar Trafikanti, Džankanu un Marcello. Kļuva zināms arī, ka dažu mēnešu laikā pirms Kenedija nogalināšanas Rūbijs un Roselli vairākkārt tikušies Maiami.

Vairāk nekā desmit gadus CIP arhīvos glabājās slepens dokuments, kas šī resora direktoram 1963. gada 28. novembrī atsūtīts no Londonas (atklātībai nodots 1976. gadā). Tas atklāj Trafikantes iespējamo lomu prezidenta slepkavības sagatavošanā un viņa sakarus ar Rūbiju. Dokumentā tiek ziņots, ka četras dienas pēc Kenedija noslepkavošanas angļu žurnālists Džons Vilsons (pazīstams ari kā Vilsons-Hadsons) pastāstījis ASV vēstniecībā Londonā par Džeka Rūbija braucienu uz Kubu 1959. gadā. Vilsons, kurš pēc revolūcijas uzvaras kādu laiku atradās Havanas cietumā, iepazinies tur ar «amerikāņu gangsteri, vārdā Santoss, kas nodarbojās ar spēļu biznesu. Šeit viņu apciemoja amerikāņu gangsteris, vārdā Rūbijs.»9 Dodams liecību Vorena komisijā, Rūbijs paskaidroja, ka uz Kubu braucis pēc sava drauga uzaicinājuma. Tas bijis pārvaldnieks kazino, kas piederējis Trafikantem un Len-skijam. Minētais dokuments pierāda, ka Trafikante un Rūbijs bijuši personiski pazīstami. Turklāt ir ziņas, ka Rūbijs viņu Kubā apciemojis vairākas reizes. •

Pēdējā laikā vairāki liecinieki apstiprinājuši pilota Dci-vida Ferija līdzdalību notikumos Dalasā; viņš, kā noskaidrojās, bijis tuvs Marčello izpalīgs un viņa personiskais pilots. Dienēdams pie Mafijas bosa, vienlaikus Ferijs pēc CIP (!) līguma apmācīja lidotājus no kubiešu emigrantu vidus uzbrukumam Brīvības salai. Neapšaubāmu interesi izraisa speciālās komisijas secinājums, ka Osvalds bijis personiski pazīstams ar Deividu Feriju un 1963. gadā viņi vairākkārt tikušies. Ņūorlcānas prokurors Flarisons, kurš patstāvīgi izmeklēja prezidenta Kenedija noslepkavošanu, uzskatīja Feriju «par cilvēku, kas spēj atklāt daudzus noslēpumus sakarā ar slepkavību Dalasā». Ferijs savā laikā pilnīgi noliedza, ka pazinis Osvaldu. Tomēr seši liecinieki apgalvoja, ka 1963. gadā redzējuši Osvaldu kopā ar Feriju.

Vēl kāds lakts. Osvalda tēvocis Čārlzs Mūrēts, kas no* darbojas ar azartspēlēm, un viņa māte Mārgareta Osvalda uzturēja pastāvīgus sakarus ar Marčello tuvākajiem paziņām. Osvalds zināja par šiem kontaktiem.10

1963. gada 23. novembrī Ferijs no Iljūstonas zvanīja uz Dalasu Rūbijam. Viņš zvanīja no garāžas, un tās priekšnieks dzirdēja sarunas fragmentu. Runa bija par to, ka Osvaldu pārvedot uz citu ieslodzījuma vietu. Sarunu Rūbijs nobeidzis ar vārdiem: «Protams, es došos uz turieni.» Vēlāk aktrise Karīna Kārlina atcerējās, ka sarunā ar viņu Rūbijs šajā dienā pieminējis rajonu, kur atradās pilsētas policijas pārvalde: «Man tik un tā jābrauc uz šo pilsētas daļu.» Rūbijs jau laicīgi gatavojās operācijai. Vakarā viņš devās uz policijas pārvaldi, kur apgabala prokurors Henrijs Veids rīkoja preses konferenci. Tajā viņš dalīja policistiem bezmaksas caurlaides uz saviem naktsklubiem «Vegasa» un «Karuselis». Tur viņus gaidīja ne tikai striptīza seanss, bet arī bezmaksas iedzeršana.

Preses konferences laikā notika interesants gadījums. Apgabala prokurors Henrijs Veids divreiz atkārtoja, ka Osvalds bijis «Brīvās Kubas komitejas» loceklis. Prokurors pārteicās — tā bija Kubas konlrrcvolucionaro emigrantu organizācija. Bet Osvalds saskaņā ar viņa lomu scenārijā vienmēr centās publiski uzsvērt savas «simpātijas» pret Kubu. (1963. gada septembri Osvalds parādīja Kubas vēstniecības darbiniekiem Mehiko laikrakstu izgriezumus, kuros ziņots par viņa «darbību Kastro labā». Tādā veidā Osvalds centās dabūt vizu uz Havanu.) Pēkšņi kāds no klātesošajiem, preses konferencē izlaboja prokurora teikto, paskaidrodams, ka Osvalds esot iestājies «Komiteja par taisnīgu attieksmi pret Kubu» un šī organizācija atbalstot jauno režīmu Brīvības salā. So precizējumu izteica ... Rūbijs.

Vēl cits gadījums. Kā zināms, 21 liecinieks, ko nopratināja Vorena komisija, apgalvoja, ka vismaz viens no liktenīgajiem šāvieniem, kas trāpīja prezidentam, ticis raidīts nevis no mācību grāmatu noliktavas, bet no dzelzceļa uzbēruma puses. Vorena komisija šīs liecības neņēma vērā. Taču pārstāvju palātas speciālā komisija, pamatojoties uz arliīvā atrasto magnetofona ierakstu akustisko analīzi, secināja: pastāv «liela varbūtība, ka uz prezidentu Kene-diju šāvuši divi cilvēki». Turklāt komisija uzskata: «Pastāv liela varbūtība, ka viens šāviens uz prezidentu raidīts no uzbēruma, kas apaudzis krūmiem.»11 Salīdzināsim šo slēdzienu ar Džūlijas Annas Mescres liecību. Viņa redzējusi, ka pie dzelzceļa tuneļa no kravas mašīnas izkāpis jauns virietis ar kādu garu priekšmetu rokās. Viņš devies uz uzbēruma krūmāju. Viņai prātā palikusi arī kravas maiņas vadītāja seja. Kad pēc divām dienām televizorā rādīta Rubija fotogrāfija, viņa pazinusi cilvēku, kas sēdējis pie stūres.

Dalasas traģēdijā svarīga loma, kā uzskata daudzi pētnieki, ir bijusi Hovardam Hantam un viņa rokaspuisim ITenkam Stērdžisarn, kuri piedalījās iebrukumā Demokrātiskās partijas galvenajā mītnē Votergeitā. Ņūorleānas pilsētas apgabala prokurors Dzims Harisons, ar zvērestu apliecinādams savus vārdus, paziņoja, ka viņš redzējis fotogrāfiju, ко C1P aģenti uzņēmuši Mehiko pilsētā, kui novērojuši Kubas konsulātu. Fotogrāfijā Hants pie konsulāta ēkas bijis redzams kopā ar Lī Ilārviju Osvaldu Par to, ka Hants slepeni vadījis Kenedija noslepkavošu nas operāciju, rakstīts Maikla Kenfīlda un Alana Vēber mana grāmatā «Apvērsums Amerikā», kas izdota Ņujorkā 1975. gadā.12 Sai sakarā uzmanību saista kāda vēstule, par kuru uzzināja 1974. gadā. Vēstuli rakstījis Osvalds 1963. gada 8. novembrī, un tā adresēta «misteram Hantam». Vēstules autors pieprasa: «Mums ir jāapspriež šī lieta, iekams kaut ko uzsākšu es vai kāds cits.»

Daudz kas liecina par to, ka viens no šāvējiem ir C1P aģents Frenks Stērdžiss. Pret viņu izvirzīja oficiālu apsūdzību. Tomēr vēlāk lietu notušēja — «pierādījumu trūkuma dēļ». Bet bijusi CIP līdzstrādniece Marita Lorenča pastāstīja, ka Stērdžiss viņu iesaistījis slepenās CIP operācijās, ari prezidenta slepkavības sagatavošanā.

— Kopš 1959. gada personiski no Stērdžisa saņēmu CIP teroristiskus uzdevumus, — stāstīja Lorenča. — 1963. gadā rudens sākumā Stērdžiss mani iepazīstināja ar Osvaldu. Par Osvaldu viņš teica: «Tas ir mūsējais. Ar viņu viss kārtībā.» Osvalds un Stērdžiss mani aizveda uz profesionālu diversantu apspriedi. Tur bija vēl četri teroristi. Viņi izklāja uz galda detalizētu Dalasas karti un sāka apspriest kādu militāru plānu. Man jau sen viss bija apnicis, jutos nogurusi un tāpēc viņu sarunā neklausījos. 19. novembrī mēs visi ieradāmies Dalasā. Atceros, ka vedām šautenes ar teleskopisku tēmēkli. Dalasā mani pavadoņi saprata, ka no manis maz labuma, un atlaida mājās. Ar reisa lidmašīnu lidoju uz Ņujorku, kad piloti pēkšņi pa radio paziņoja, ka Dalasā nogalināts prezidents Kenedijs. Vēlāk nolēmu pārtraukt sadarbību

ar Stērdžisu un pilnīgi izstāties no bīstamās spēles, 1977. gada novembri Stērdžiss man pa telefonu piedrad dēja: «Mūsu firma norēķināsies ar tevi, ja neturēsi mēli aiz zobiem.»13

1977. gada 1. novembri Stērdžiss ielauzās viņas dzn voklī Ņujorkā, 88. iela, 512. namā. Viņš pieprasīja, lai* viņa atteiktos dot liecību pārstāvju palātas speciālajai komisijai. Draudēja izrēķināties. Stērdžisu arestēja, taču tūlīt atbrīvoja. Bet Marita Lorenča pēc šī incidenta pazuda.

Analizējot Mafijas bosu iespējamo līdzdalību sazvērestībā pret Kenediju, uzmanību saista to cilvēku mīklainā j| nāve, kuriem bija kāds sakars ar notikumiem Dalasā.

1975. gada 19. jūnijs. Sešdesmit sešus gadus vecais Sems Džankana no Hjūstonas atgriežas Čikāgā. Viņš pavada vakaru radinieUp un citu tuvu cilvēku vidū savā cietoksnim līdzīgajā savrupmājā Čikāgas rietumu priekšpilsētā Okparkā. Vakariņas beigušās, viesi izklīst. Ap pusnakti Džankana nokāpj pagrabstāvā, kur atrodas virtuve. Negaidot atskan septiņi šāvieni. Sakropļotu, asinīm] noplūdušu seju Džankana sabrūk uz .grīdas. Acīmredzot viņš pazina šāvēju, jo tā atrašanās virtuvē neradīja ne, mazākās aizdomas.14 Kas bija slepkava? Vai kāds no pa-! likušajiem viesiem vai kāds jauns ciemiņš, vai kāds cits, kurš patstāvīgi iekļuvis namā? Sie jautājumi tā arī palikuši bez atbildes. Federālajā izmeklēšanas birojā šis no-ļ ziegurns nekādu interesi neradīja. Droši zināms ir tikai tas, ka tuvākajās dienas Džankanam vajadzēja sniegt liecību senāta komisijā, kas izmeklēja izlūkošanas orgānu darbību.

Pagāja nedēļa, un komisijā uzstājās Džons Roselli. Pēc ^ tam viņu izsauca vēl divas reizēs uz komisiju. Pēdējā sēdē viņu nopratināja jautājumā, kas saistīts ar prezidenta ļ Kenedija nogalināšanu. Jau pēc pirmā izsaukuma uz komisiju viņu pārņēma bailes par savu dzīvību. Roselli apmetās nelielajā Planteišnas pilsētiņā (Florida) māsas mājā un izvairījās rādīties publiskās vietās. Izņēmuma kārtā viņš tikās ar Trafikanti. 1976. gada 16. jūlijā viņi kopīgi paēda pusdienas restorānā «Lendings» Fortloder-deilā. Divpadsmit dienas vēlāk ap pusdienu laiku Roselli izbrauca no mājas sudrabotā ševroletā. Un nozuda bez pēdām. Bet 7. augustā zvejnieki Dimfaundingas līcī izvilka ar ķēdēm aptītu naftas mucu. Tajā atrada Roselli līķi. F.ksperti konstatēja, ka viņš vispirms ticis nožņaugts. Senators Cēres, kurš vadīja senāta komisiju izlūkošanas

orgānu darbības izmeklēšanā, Džankanas un Roselli no-• lepkavošanu komentēja šādi: «Tas mani pārsteidz. Ja Initu nogalināts viens cilvēks, to vēl varētu nesaistīt (ar Izmeklēšanu, ko veic senāta komisija. — Aut.), bet divu cilvēku noslepkavošana rada neizpratni. Jāatzīst — tagad patiesi ir pamats brīnīties.»15

Taču nogalināja arī citus. Trīs lodes trāpīja «kapo» Čarlzam Nikoleti galvā, viņš bija viens no Džankanas tuvākajiem rokaspuišiem. Bosa uzdevumā viņš piedalījās sazvērestībās pret Kastro un citās slepenās CIP operācijas. Nikoleti līķi iemeta automobilī un pēc tam to aizdedzināja.

Nozuda ne tikai tiešie Dalasas nozieguma dalībnieki, bet arī potenciālie liecinieki: vieni gāja bojā autokatastrofās (Mafijai raksturīgs paņēmiens), citus nošāva, vēl citi izdarīja pašnāvību mīklainos apstākļos. Viens no pēdējiem upuriem bija Džordžs dc Morenšilds, kas labi pazina Osvaldu. Viņš gatavojas sniegt svarīgas ziņas holandiešu žurnālistam Vilenam Oltmansam, lai palīdzētu atklāt noziegumu Dalasā. Tomēr pēdējā brīdī paziņoja Oltmansam, ka ir pārāk iebiedēts, lai varētu atklāt visu viņam zināmo. Pēc dažām dienām Moreņšildu atrada mirušu Palmbīčā (Florida). Japāņu žurnālists Nobuhiko Očians uzskata, ka viņu nogalinājis Trafikante. Tā Mafija turas pie sava kredo: «Klusē tikai mirušie liecinieki.»

Lietā par prezidenta Kenedija noslepkavošanu vēl ir daudz baltu plankumu. Tas attiecināms gan uz gangsteru piedalīšanos noziegumā, gan liecinieku novākšanu. Vašingtona, protams, nav ieinteresēta, lai tiktu atklāti ASV trīsdesmit piektā prezidenta nogalināšanas patiesie apstākļi.

Pārstāvju palātas speciālā komisija neuzdrošinājās ne objektīvi novērtēt FIB un CIP lomu Dalasas notikumos, ne arī to, kā notika prezidenta noslepkavošanas apstākļu «izmeklēšana». Šīs iestādes tiek pasludinātas par nevainīgām — kā teikts ziņojumā, «tās nav saistītas ar prezidenta Kenedija noslepkavošanu». Komisija atļaujas tikai vārgu kritiku: FIB «nebija pietiekami izmeklējis sazvērestību pret prezidentu tās gatavošanas stadijā», bet CIP «pieļāvusi paviršības ziņu vākšanā un izplatīšanā pirms un pēc slepkavības». īstenībā tās nebija vis nejaušas «paviršības», kā delikāti izteicās komisija, bet gan vienošanās starp CIP un FIB sabotēt izmeklēšanu. To pārliecinoši pierāda fakti, ko savā ziņojumā min komisija, un citi materiāli.

Jau četras dienas pēc šāvieniem Dalasā FIB šefs Hū-vers rakstīja: «Uzskatu, ka tagad galvenie fakti mums jau.* ir.» Tā bija tieša direktīva — pielikt punktu izmeklēšanai, precīzāk, visam tam, kas varētu atklāt sazvērestību (vai v sazvērestības), kuras mērķis bija prezidenta nogalināšana. Tomēr FIB centās un joprojām cenšas radīt iespaidu, ka velta patiesi titāniskus pūliņus un sava darba rezultātus I dara zināmus atklātībai. Savā laikā birojs Vorena komisijai nodeva 2300 savu aģentu atskaites, pavisam 25 tūk- ’ stošus lappušu. No 1977. gada decembra līdz 1978. gada janvārim FIB nodeva atklātībai savus dokumentus apmēram 100 tūkstošu lappušu apjomā. Bet šajās makulatū- : ras tonnās nav ne grama jaunas informācijas. FIB ne mazākā mērā necentās izmeklēt, kāds sakars ir starp Os- , valdu un Feriju, starp Osvaldu, Rūbiju un organizēto noziedzību, kā ari kāda ir tās un kubiešu kontrrevolucionāro emigrantu loma prezidenta slepkavības organizēšanā, j FIB saņēma ziņojumu no informatora, ka Marčello savu ļ līdzdalībnieku loka draudējis nogalināt prezidentu, taču ļ neko nedarīja, lai pārbaudītu šo apgalvojumu. Turklāt, kā ļ teikts Hūveram adresētajā vēstījumā, FĪB aģents diskre- ļ ditējis informatora darbību, «lai varētu notušēt incidentu ar Karlosu Marčello». Birojs uzzināja arī par Trafikantes draudīgajiem izteikumiem attiecībā uz prezidentu. Un atkal — nekādas reakcijas, absolūta bezdarbība. Tā nav nejaušība, bet pilnīgi noteikts kurss. Ap to laiku birojs uzsāka daudzu Mafijas barvežu elektronisku novērošanu. Izņēmums bija divi — Marčello un Trafikante. Nav nejaušība, ka arī CIP savukārt visādi centās pasargāt šos divus gangsterus un slēpt viņu sakarus ar notikumiem Dalasā. ļ

Kad speciālā komisija nonāk līdz CIP lomai Dalasas traģēdijā, to burtiski ķer trieka. Spītējot faktiem, tiek mē- I ģināts aizstāvēt šo resoru, radot iespaidu, ka tas normāli veicis izmeklēšanu. Komisija pieprasa Osvalda lietu, bet, protams, neatrod, ka tajā būtu minēti viņa kontakti ar CIP, un uz šī pamata tiek izdarīts secinājums, ka viņam ... nav nekā kopēja ar šo resoru. Vai patiesi komisijas izmeklētāji varēja naivi cerēt, ka CIP nebūs papūlējusies izņemt no lietas visus savu resoru kompromitējošos dokumentus! Nav nejaušība, ka Osvalda lietā, kā jau bija gaidāms, trūka 37 tās saturā minētu dokumentu. Taču komisiju apmierināja CIP darbinieku smieklīgais paskaidrojums. Ir z'ināms arī kas cits: daudziem CIP aģentiem ir kodēti vārdi, un materiāli, kas saistīti ar viņu

darbību, glabājas atsevišķā šifrētā lietā. Tāpēc ir pamats uzskatīt, ka ir vēl otra Osvalda lieta, un, dabiski, speciālā komisija nav saņēmusi atļauju to izmantot.

Kaut gan varas iestādes centās kavēt nozieguma atklāšanu, ar vairāku pētnieku pūliņiem pārliecinoši pierādīts, cik nepamatoti ir mēģinājumi iztēlot Osvaldu par slepkavu vienpatni. Kā ziņoja laikraksts «New York Times», 1978. gada martā bijušais CIP darbinieks Džeimss Vilkots atklāja, ka CIP Osvaldu savervējusi jau 50. gadu beigās. Pazīstamais Dalasas notikumu pētnieks amerikāņu advokāts Marks Leins, atsaukdamies uz viņa rīcībā esošiem dokumentiem, apgalvo, ka Osvalds strādājis CIP labā. Arvien jauni fakti liecina arī par vairāku organizētās noziedzības bosu personisko ieinteresētību prezidenta nogalināšanā.

Komisija neuzdrīkstējās pārbaudīt prokurora Harisona paziņojumu par to, ka tieši CIP nav ļāvusi viņam sekmīgi pabeigt Dalasas nozieguma izmeklēšanu. Bet amerikāņu prese tolaik publicēja ļoti iespaidīgus dokumentus, piemēram, CIP Ņūorleānas aģenta Novēla vēstījumu savam šefam Lenglijā. Novels informē galveno mītni par to, ka Ņūorleānas prokurora veiktā izmeklēšana var novest pie bīstamiem atmaskojumiem, un ieteic atbildēt uz to ar «attiecīgiem pretpasākumiem».

Speciālā komisija neatļāvās izdarīt secinājumus par sakariem starp Mafijas bosiem un Centrālo izlūkošanas pārvaldi. To, ka CIP izmantojusi vairākus gangsteru barvežus, lai organizētu Kubas vadītāju noslepkavošanu, bija oficiāli atzinusi viena no senāta komisijām jau 1975. gadā. Un vēl. Dalasas nozieguma pēdas ved tieši pie «CIP ļaudīm», kuri pieder pie organizētās noziedzības. Taču speciālā komisija necentās atklāt jaunus faktus par šo gangsteru sakariem ar CIP. Tā neuzdrošinājās ne soli spert šajā virzienā.

To pašu iemeslu dēļ speciālā komisija centās mazināt nozīmi, kāda bija Osvalda sakariem ar Kubas kontrrevo-lucionārajiem emigrantiem Savienotajās Valstis. Nav nekāds noslēpums, ka CIP uztur un vada šo kontrrevolucio-nāro organizāciju darbību. Pārāk naivas ir komisijas atrunas: «ja vien būtu kādas pēdas, kas liecinātu par kubiešu grupu iesaistīšanos, tās būtu atklātas» CIP dokumentos, kas iesniegti komisijai. Grūti noticēt tam, ka CIP kā uz paplātes būtu pasniegusi šādus kompromitējošus dokumentus. Redzēdama, cik nepārliecinošs ir tās secinājums, komisija pieļauj iespēju, ka slepkavībā iesaistīju-

šās .«atsevišķas personas, kas noskaņotas pret Kastro». Ar šādu atzinumu tā cerēja radit iespaidu par objektīvu izmeklēšanu un neaizskart speciālos dienestus un to izveidotās organizācijas. Var tikai just līdzi komisijas izmeklētājiem, kuriem nācās izmisīgi balansēt starp acīm redzamiem faktiem un nepieciešamību pasargāt CIP un tās aģentūru.

Speciālās komisijas ziņojumā ne tikai apieti jau zināmi fakti par Osvalda ciešajiem sakariem ar kontrrevolucio-nārās emigrācijas aprindām, bet izteikta doma, it kā viņš būtu «kreisi» noskaņots. Par to atkārtoti tiek uzsvērts ziņojuma 61., 62., 63., 170., 179. un citās lappusēs. Taču Vorena komisijas kritiķi jau sen bija pārliecinoši pierādījuši, ka demonstratīvajai Osvalda «kreiso» uzskatu uzsvēršanai ir provokatorisks raksturs. Pat divi Vorena komisijas locekļi savā laikā izteica domu, ka Osvalda labvēlīgie vārdi par Kastro kalpojuši vienam mērķim — mēģināt uzvelt vainu par Kenedija nogalināšanu Kubas valdībai. Tomēr speciālā komisija CIP primitīvajai inspirācijai par Osvalda «kreiso orientāciju» pilnībā notic.

Komisija apzināti sašaurināja savas izmeklēšanas sfēru, lai, pasarg dievs, neatklātos zināmu ietekmīgu politisko aprindu, kā arī speciālo dienestu līdzdalība Dalasas noziegumā. Ziņojumā atzīmēts, ka Vorena komisija strādājusi «grūtos apstākļos». To pašu tagad var teikt par speciālo komisiju.. Tas nozīmē, ka amerikāņu demokrātija pat kongresa locekļiem neļauj ieskatīties tajā politis kās dzīves peklē, kur tika gatavota sazvērestība pret prezidentu. Tā liedz mirušajiem pēc nāves tiesības uz to, ka slepkavas saņem sodu, bet dzīvajiem — tiesības uzzināt patiesību.

Jā, acīmredzot Amerikas Savienotajās Valstīs darbojas spēki, kuri ne tikvien nevēlas pabeigt prezidenta Kenedija noslepkavošanas izmeklēšanu, bet joprojām ir pietiekami ietekmīgi, lai kavētu šādu izmeklēšanu.

CEĻ!, KAS VED UZ «VOTERGEITU»

Galvenais nav ceļš, kuru mēs izvēlamies; tas, kas ir mūsos iekšā, liek mums izvēlēties ceļu.

O. Ilenri

Izstrādājot mūsu aizplīvuroto versiju, mēs nejutām ne neērtību, ne kaunu.

Dž. Magrūders — Prezidenta Niksona pārvēlēšanas komitejas vadītāja vietnieks

TVEICĪGA VASARAS NAKTĪ...

1972. gada 17. jūnijā pulksten 1.52 policijas operatīvā mašīna № 172 saņēma pa radio ziņojumu: laupītāji iekļuvuši Votergeitā — lielā administratīvajā un dzīvojamā kompleksā Vašingtonas centrā. Policijai to darīja zināmu sargs nēģeris Frenks Vilss. Iedams nakts apgaitā, viņš pamanīja krāsainas līmlentes gabaliņu, kas karājās pie kādas durvju aplodas. Durvis nebija aizslēgtas — slēdzeņu mēlītes bija piespiestas ar lenti. Kā vēlāk noskaidrojās, kramplauži bija nostiprinājuši durvis, lai atpakaļceļā nevajadzētu piņķerēties ar atslēgām. Jauniņais sargs to nezināja. Norāvis lenti un aizvēris durvis, viņš devās tālāk. Pa to laiku viens no kramplaužiem nāca lejā, lai pārbaudītu, vai durvis ir vaļā. Arī viņam neradās nekādas aizdomas. Viņš pielīmēja lenti no jauna, šoreiz nevis vertikāli gar aplodu, bet tai šķērsām pāri, tagad tās galu varēja saskatīt no ārpuses. Pa to laiku kramplauži, kas bija nokļuvuši Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas mītnē, ņēma laukā no lietām dokumentus un pārfotografēja tos, uzstādīja noklausīšanās ierīces.

Hotelī «Howard Johnston», kas atradās pretī Votcrgci-tai, numuru-īrēja kramplaužu līdzdalībnieks — bijušais FIB darbinieks Alfreds Boidvins. Viņš bija uzdevies par Bilu Džonsonu. Boldvina uzdevumos ietilpa novērot ielu un ziņot par notiekošo, izmantojot portatīvo rāciju. Stāvēdams uz balkona, Boidvins redzēja piebraucam mašīnu, no kuras izkāpa trīs vīri un devās uz viesnīcu «Voter-

geita», Taču viņi* neizraisīja īpašas aizdomas, jo bija ģērbušies privātās drēbēs. Satraukums viņu pārņēma tikai tad, kad pēkšņi tumšā nama astotajā stāvā iedegās gaisma. Viņš par to steidzoši ziņo pa rāciju:

— Runā «punkts numur viens», runā «punkts numur viens». Vai jūs mani dzirdat?

— Dzirdam. Kas noticis?

— Visā astotajā stāvā iedegās gaisma.

— Mēs zinām, — seko atbilde. — Tā ir parastā apsardzes apgaita pulksten divos. Informējiet, ja kaut kas vēl notiek.

Pēc dažām minūtēm Boldvins ziņo:

— Redzu vairākus cilvēkus ar pistolēm rokās.

Pēc tam Boldvins dzird paniskus saucienus: «Mēs esam atklāti, mēs esam atklāti.» Un vēl: «Kungi, vai jūs esat no policijas?» Tie bija pēdējie vārdi, kas atskanēja rācijā. Pēc dažām minūtēm istabā ieskrēja viens no operācijas vadītājiem — Hovards Hants.

— Kas noticis? Kas noticis? — viņš atkārtoja pilnīgā apjukumā.

— Izejiet uz balkona un paskatieties.

Šajā brīdī no ēkas izveda piecus arestētus vīrus un iesēdināja policijas mašīnās.

— Man vispirms jāieiet vannas istabā, — izdvesa Hants. Atguvies viņš deva pēdējās instrukcijas Boldvinam: — Aizvāc visas šīs ierīces un pats taisies, ka tiec!1

Operācija bija beigusies.

Policijas iecirknī pieci arestētie vispirms nosauca izdomātus vārdus. Kā noskaidrojās, šie vārdi bija aizgūti no Manta detektīvromānu varoņiem. Paslēpes neturpinājās ilgi. Drīz kjuva zināmi viņu īstie vārdi: Džeimss Makords, Bernards Bārkers, Frcnks Stērdžiss, Euhenio Martincss un Verhilio Gonsaless.

Nākamajā vakarā seržants Linkers izdarīja kratīšanu viesnīcas «Votergeita» 216. numurā, kurā bija apmetušies arestētie. Tajā tika atrasti 4200 dolāru jaunās simtnieku banknotēs, dažādas ierīces, ķirurgu cimdi un divas lielas melnas piezīmju grāmatas, kurās bija ari šāds ieraksts: «E. Hovards Hants. В. n.» Tā policija nāca uz pēdām Baltā nama darbiniekam Hantam. Drīz vien atklāja arī otru ielaušanās organizatoru — Gordonu Lidiju.

5. jūlijā Boldvins advokāta pavadībā ieradās pie izmeklētāja. Tika panākta vienošanās: Boldvins apņēmās pastāstīt visu, kas viņam zināms par ielaušanos demokrātu galvenajā mītnē. Par to viņu atbrīvoja no tiesiskās atbil-(Mias. Tiesā viņam vajadzēja uzstāties tikai kā liecinie-kain, nevis kā apsūdzētajam.

Tā sāka šķetināties «Votergeitas lieta».

Iepazīsimies tuvāk ar operācijas tiešajiem dalībniekiem. Četri bija no kubiešu kontrrevolucionārās emigrācijas, kas apmetusies Maiami. Viņi visi bija piedalījušies neveiksmīgajā iebrukumā Kubā, Kočinosas līcī, 1961. gadā. Bārkers (saukts Mačo) agrāk, Batistas diktatūras laikā, dienējis slepenpolicijā, uzturējis kontaktus ar F1B. Pārcēlies uz Maiami, uz līguma sadarbojās ar CIP.2 Viņš bija Niksona tuva drauga — baņķiera Bebes Rebozo komerciālais partneris darījumos ar nekustamo īpašumu. Otrs Bārkera partneris bija Hants; viņu ieguldījumi atradās Cīlē, Domi-uikanas Republikā, Nikaragvā un Panamā. Ilanla uzdevumā Bārkers pats izvēlējās pārējos «Votergeitas iebrukuma» dalībniekus. Viens no tiem, E. Martiness, viņa partneris darījumos ar nekustamo īpašumu, bija arī viceprezidents firmā, ar kuru slēdza darījumus Rebozo un Niksons.3 Veicis diversijas pret Brīvības salu. Kad viņu arestēja Demokrātiskās partijas galvenajā mītnē, viņš bija CIP štata darbinieks. Trešais dalībnieks — Gonsa-less — agrāk dienējis Batistas personiskajā apsardzē, vēlāk patstāvīgi piedalījies CIP organizētajās naidīgajās akcijās pret Kubu.

Bārkers un Martiness vispirms saista uzmanību ar saviem sakariem ar Rebozo (pie šīs kolorītās un ietekmīgās personas mēs atgriezīsimies vēlāk), bet Stērdžiss pelna ievērību ar divējādiem sakariem — ar CIP un Mafiju. 50. gados viņš Kubā pelnījās ar spēju biznesu, cieši sadarbojās ar Floridas Mafijas galvu Trafikanti. A. Makojs, kurš pētījis starptautisko tirdzniecību ar narkotiskajām vielām, raksta, ka Stērdžiss Trafikantes uzdevumā «saņēma heroīna kravas, kas nāca no Eiropas, un pārsūtīja tās caur Floridu uz Ņujorku»4. 50. gadu beigās Batistas izlūkdienesta uzdevumā Stērdžiss iekļuva Kastro vadītās partizānu armijas rindās. Pēc revolūcijas uzvaras Stērdžiss, ar senatora Smazersa palīdzību ieguvis ASV pavalstniecību, pāriet CIP dienestā. Gatavojoties iebrukumam Kubā 1961. gadā, viņu izmantoja kontaktiem ar Trafikanti. CIP iekjauj viņu slepkavu grupā, kuras uzdevums bija likvidēt F. Kastro un citus ievērojamus revolucionārās Kubas darbiniekus pēc iebrukuma salā (tā sauktā «Operācija 40»),5 Šo teroristisko aktu sagatavošanā piedalījās arī Trafikante, Hants, Mehjū. Stērdžisa un Trafikantes senā sadarbība politisko slepkavību jomā

vēlreiz apstiprina versiju par viņu līdzdalību Dalasas no- « tikumos (sk. 129. lpp.). Turpmākajos gados par Teksasas un Kalifornijas ultralabējo biznesmeņu naudu Slērdžiss j izveidoja diversantu grupas pret Kubu.

Atšķirībā no četrinieka, kas ieradies no Maiami, Džeimss Makords kalpoja Prezidenta Niksona pārvēlēšanas komitejā — bija koordinators drošības jautājumos/! viņš pazīstams arī kā elektronisko spiegošanas iekārtu speciālists. Pēc divu universitāšu beigšanas Makords strādāja par F1B speciālo aģentu, pēc tam divdesmit gadus par CIP aģentu.

Tāds bija «diženais piecnieks» — nebūt ne nejauši sa-ļ vervēti profesionāli noziedznieki, bet cilvēki ar universi- ] tāšu diplomiem, rēķiniem bankās, ar stāžu izlūkošanas 1 orgānu darbā, ar sakariem, kas aizveda līdz prezidentam tuvām aprindām.

Pakāpsimies vienu pakāpi augstāk. Te sastapsim Prezidenta pārvēlēšanas komitejas darbinieku Gordonu Lidiju un Hovardu Hantu, kas ir konsultants Baltajā namā vie- ļ nain no galvenajiem prezidenta palīgiem Čārlzam Kol-sonam.

Pēc universitātes un juridiskās skolas beigšanas Lidijs piecus gadus strādāja tpar FIB aģentu, pēc tam par apgabala prokurora palīgu un resorā cīņai pret narkotikām. 1971. gadā viņu paņem uz Balto namu, kur viņš ir prezidenta palīgs Erlihmana vadībā. No šejienes viņu pārceļ uz Prezidenta pārvēlēšanas komiteju (PPK). Lidijs bija . plecīgs, ar mazām Ūsiņām, viņš atgādināja izdomātā Džeimsa Bonda un gluži reāla mafieša hibrīdu. Viņš lepo- ' jās ar savu prasmi «nogalināt cilvēku ar labi uzasinātu zīmuli».

Lidija pirksti ilgojās nospiest šautenes mēlīti. Reiz Lidijs un Magrūders pārrunāja komentētāja Džeka Ander-sona rakstu, kurā bija kritizēta administrācija.

— Paklausies, nebūtu slikti, — teica Magrūders, — ja mēs varētu no viņa atbrīvoties.

Lidijs to uztvēra kā pavēli nogalināt komentētāju. Tomēr Magrūders drīz vien paskaidroja centīgajam kolēģim, ka viņš to domājis pārnestā nozīmē.

— Jums jābūt piesardzīgākam, — sašutis atbildēja Lidijs. — Kad esat devis šāda veida pavēles, es sāku tās izpildīt.6

Reiz Lidijs atzinās Magrūderam, ka, strādādams FIB dienestā, viņš bijis «slepkavu grupas» loceklis un vienreiz pat aizraidījis kādu cilvēku uz viņpasauli. Viņš savu upuri

< )t sagaidījis garāžā, uzmetis tam cilpu un turpat ari

pakāris.

— Zināt, kas izrādījās? — viņš turpināja. — Atklājās, ka neesmu nobeidzis īsto. Man joprojām to nepatīkami atcerēties.7

Vēl kāda raksturīga iezīme Lidija portretā. Divas dienas pēc operācijas «Votergeita» izgāšanās Lidijs tikās ar prezidenta juriskonsultu Džonu Dīnu. Viņu saruna var likties tik neticama, ka labāk to nevis pārstāstīt, bet citēt Dina paša vārdus: «Lidijs visvisādi atvainojās par to, ka viņi (operācijas dalībnieki. — Aut.) bija notverti, un par to, ka ticis iesaistīts Makords ... Sarunas nobeigumā viņš vēlreiz lūdza piedošanu un izteica savas bažas par personām, kas atradās cietumā. Teicu, ka nespēju palīdzēt, un viņš atbildēja, ka saprotot to. Viņš sacīja, ka ir karavīrs un neatzīsies. Viņš teica, ka ir sagatavojies gadījumam, ja kāds gribēs viņu nogalināt uz ielas.»8

Lidijs acīmredzot bija pietiekami labi informēts par to, kā novāc nevēlamus lieciniekus. Kā nu viņš, tuvs Manta draugs, to nezinās.

Everets Hovards Hants bija pieredzējis profesionāls izlūks. Pēc. universitātes beigšanas un darba preses orgānos viņš divdesmit vienu gadu atradās CIP dienestā. Pildīja uzdevumus Mehiko, Parīzē, Tokijā, Montevideo, Vīnē un citās galvaspilsētās. Vadīja Arbensa demokrātiskās valdības gāšanu Gvatemalā (1954) un kopā ar citiem — kubiešu kontrrevolucionāro emigrantu iebrukumu Kubā, Kočinosas līcī (1961). Kādu laiku pildīja CIP direktora A. Dalesa personiskā palīga pienākumus. Ar dažādiem pseidonīmiem (D. Bakstcrs, R. Ditrihs un citi) publicēti vairāk nekā četrdesmit viņa detektīvstāsti un romāni.

Mantu labi pazina Baltajā namā. Prezidents viņu atcerējās jau kopš 1960. gada — R. Niksons, tolaik viceprezidents, bija galvenais valdības pārstāvis, kas vadīja gatavošanos iebrukumam Kubā. Mantu pazina arī prezidenta draugs Rebozo. Abi bija kārtojuši vairākas komerciālas operācijas, piemēram, ar nekustamo īpašumu. Starp Manta draugiem bija Nikaragvas diktators Samosa, ar kuru viņu saistīja arī komerciālas intereses. Baltajā namā Mantu pieņēma darbā Čārlzs Kolsons.

Gatavodams iebrukumu Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas galvenajā mītnē, Hants devās uz Maiami. kur satikās ar savu seno paziņu Bārkeru. Operācijai, teica izlūks, jānotiek «nacionālās drošības» interesēs. Barkers piekrita un sāka meklēt piemērotus cilvēkus. 22. maijā

Barkers ieradās Vašingtonā ar visu savu «komandu», 28. maija rītausma pēc diviem neveiksmīgiem mēģinājumiem iebrucējiem izdevās iekļūt Votergeitas kompleksa administratīvās ēkas galvenajā mītnē. Makords uzstādīja telefonos elektroniskās noklausīšanās ierīces, Bārkers un viņa palīgi nofotografēja dokumentus un bez aizķeršanās nozuda.

Pēc dažām dienām pie kāda Maiami fotoateljē īpašnieka griezās divi klienti ar lūgumu steidzīgi attīstīt 35 milimetru filmas 38 kadrus. Fotogrāfijās bija redzami dokumenti, kas ar cimdotu roku piespiesti pie plūksnaina paklāja. Uz vairākiem dokumentiem bija skaidri salasāms Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas zīmogs, uz citiem — nacionālās komitejas priekšsēdētāja Lorensa O’Braiena paraksts. Vēlāk tiesas procesā fotoateljē darbinieks pazina Stērdžisu un Bārkeru — viņi bija atnesuši filmiņu.

Dokumentu fotokopijas un noklausīto telefona sarunu ierakstus Lidijs nodeva Prezidenta pārvēlēšanas komitejas vadītājam, Niksona tuvākajam politiskajam padomniekam, viņa bijušajam partnerim juridiskajā firmā Džonam Mičelam. Lidijs ievēroja visus konspirācijas noteikumus, kurus bija apguvis F1B darbā. Materiāli tika ielikti aploksnē ar kodētu nosaukumu «Operācija «Jamstone»». Aploksne bija izraibināta ar stingriem brīdinājumiem. Lieliem, sarkaniem burtiem rakstīts: «Slepens materiāls.» Ze māk sīkiem burtiem: «Rīkoties saskaņā ar šifru.» Apakšā kreisajā pusē iespiests: «Uzmanību, informācija izmantojama tikai izlūkošanas vajadzībām. Citāda tās izmanto šana var kompromitēt tās avotu un pārtraukt informācijas sūtījumus.»9

Aploksnes saturs tomēr neattaisnoja saņēmēju cerības. Baltā nama darbinieks, Erlihmana palīgs Gordons Stre-čers, iepazinies ar Lidija materiāliem, neapmierināts teica: «Šis idiots tikai velti tērē laiku un naudu.» Arī Mičels bija sašutis: «Šīs muļķības nav vērtas papīra, uz kura tās rakstītas.» Neveiksmīgais špiks mēģināja sevi attaisnot: «Viena no noklausīšanās ierīcēm nedarbojās, bet otra bija aplam pieslēgta nevis O’Braiena, bet gan tā sekretāra telefonam. Taču es to nekavējoties izlabošu,» viņš solīja Mičelam.

Tā vēlreiz vajadzēja iekļūt Demokrātiskās partijas galvenajā mītnē. To izdarīja 17. jūnija naktī, ko varētu nosaukt par «kļūdu un nejaušību nakti». Daži amerikāņu autori akcentē tieši kļūdas, kuras pieļāva operācijas dalib-nieki, un nejaušības, kas sekmēja tās izgāšanos. Viņi uzdod daudzus, kā paši uzskata, trāpīgus jautājumus: kas būtu noticis, ja sargs Vilss nebūtu bijis tik acīgs? Ja iebrucēji būtu bijuši piesardzīgāki un lenti uz slēdzenes pielīmētu tā, ka to nevarētu pamanīt? Vai arī, redzēdami, ka lente no slēdzenes noņemta, viņi būtu tūlīt nozuduši? ...

Arī senāta komisija, kas izmeklēja «Votergeitas lietu», bieži uzdeva jautājumus, kas sākās ar «ja būtu...».

«Nejaušība ir tā,» teikts komisijas ziņojumā, «ka uz policijas iecirkņa dežuranta izsaukumu ieradās mašīna bez pazīšanas zīmēm un darbinieki bija privātās drēbēs. Pirmā uz viņa izsaukumu pa radio atbildēja parasta policijas mašīna, bet tā devās pēc benzīna. Tad dežurants griezās pie visām policijas apakšvienībām, kas atradās Votergeitas tuvumā. Ja pirmā policijas mašīna būtu braukusi uz izsaukumu un policisti formās ieietu ēkā, Boldvins to būtu tūlīt pamanījis un brīdinājis iebrucējus, kuri paspētu nozust. īstais ielaušanās cēlonis varēja palikt neatklāts, un tad nevajadzētu mēģināt slēpties. Bet tagad šī operācija izraisīja pašu nopietnāko politisko skandālu valsts vēsturē.»10

Sīs spriedelēšanas tendence ir acīm redzama. Ja nebūtu šo «nejaušību» un «kļūdu», tad milzīgā skandāla vietā, kurš iegājis ASV vēsturē, būtu tikai protokols policijas pārvaldē par nezināmu personu ielaušanos demokrātu galvenajā mītnē. Koncentrējot-uzmanību uz iespējamiem, bet nenotikušiem peripetiju variantiem, «Votergcitu» grib pārvērst no likumsakarīga vēsturiska notikuma par nozīmīgu, bet pilnīgi nejaušu atgadījumu. Politisku parādību vēlas reducēt uz parastu kriminālnoziegumu. Nocirst tās dziļākās saknes. Politiku, kurai ir sava iekšēja loģika un kas noveda līdz «Votergeitai», apmainīt pret kļūdu un maldu virkni vai atsevišķu izpildītāju muļķīgu rīcību. Noklusēt «Votergeitas» organisko saikni ar sabiedrības pamatiem un to graujošajiem netikumiem — korupciju, noziedzību, naudasmaisa visvarenību; audzēju, kas pārņēmis organismu, atzīt par viegli likvidējamu augoni.

Tā top vēsturei

CIK «VOTERGEITU» BIJIS!

Vai slepenā ielaušanās Demokrātiskās partijas galvenajā mītnē ir izņēmuma gadījums ASV galvaspilsētā? Vai tā ir nejauša nezāle Vašingtonas puķudārzā? Neiedziļino-lies vēstures džungļos, aplūkosim dažus iepriekšējo gadu notikumus, kas raksturo Vašingtonas attieksmi pret likumību.

1956. gads. Federālais izlūkošanas birojs ar Baltā nama svētību pieņem programmu «Kointclpro». Tās ietvaros līdz 1971. gadam, kad tā formāli (nevis faktiski) tika pārtraukta, F1B, pārkāpjot konstitūciju, izdarīja 2370 atsevišķas slepenas operācijas pret demokrātiskām masu organizācijām, progresīviem darbiniekiem, pret varas iestādēm nevēlamām personām, izmantojot izsekošanu, ziņu pienesējus un provokatorus, slepenu iekļūšanu telpās, apmelojumu izplatīšanu un citas netīras metodes un nelikumīgus līdzekļus.1

Speciālā senāta komisija izlūkošanas orgānu darbības izmeklēšanā 1976. gadā publicēja ziņojumu, kurā apkopotie dati raksturo likumības pārkāpumu plašo mērogu, citādi domājošu cilvēku izsekošanu, pilsoņu tiesību mīdīšanu kājām Amerikas Savienotajās Valstīs.2 Minēsim dažus faktus, kas ietverti ziņojumā.

Federālā izmeklēšanas biroja galvenajā mītnē atrodas vairāk nekā 500 tūkstoši lietu, kas sastādītas, pamatojoties uz aģentūras ziņām. To skaits pastāvīgi aug. 1972. gadā vien uzsākts 65 tūkstoši jaunu lietu. Parasti katra lieta satur informāciju par vairākām personām, grupām vai organizācijām, tāpēc kopējais amerikāņu skaits, kuri atrodas FIB galvenās mītnes uzraudzībā, rēķināms vairākos miljonos. Turklāt ļoti daudz lietu atrodas arī FIB vietējās nodaļās.

Laikā no 1955. gada līdz 1975. gadam FIB izmeklēja 740 tūkstošus lietu par «graujošo darbību» un 190 tūkstošus — «par ekstrēmismu». Līdztekus elektronisko un citu tehnisko līdzekļu izmantošanai FIB darbā iesaistīta vesela armija ziņu pienesēju un provokatoru. 1972. gadā nēģeru geto rajonos tika algots vairāk nekā 7000 špiku. 1976. gadā FIB aģentiem, kuri izsekoja citādi domājošos pilsoņus, izmaksāja divreiz vairāk naudas nekā tiem darbiniekiem, kas risināja organizētās noziedzības jautājumus.

1967. gadā pēc prezidenta Džonsona norādījuma CIP pieņēma plašas programmas (programma «Haoss»), kas paredzēja izsekot vadošās pretkara, nēģeru, sieviešu, jaunatnes un citas organizācijas un sabiedriskos darbiniekus.

Džonsons deva rīkojumu izsekot arī politiskos sāncenšus. Kādu reizi, pieņemdams savā kabinetā Robertu Kc-nediju, viņš neuzkrītoši ieslēdza magnetofonu. Tikko tieslietu ministrs bija aizgājis, prezidents nolēma noklausī-lies ierakstu. Viņam par izbrīnu, bija dzirdamas tikai kaut kādas šņācošas skaņas, lai gan viss bija pilnīgā kār-tibā. Kenedijs tālredzīgi bija paņēmis līdzi tā saukto «skembleru» — skaņu ierakstu traucējošu ierīci. Acīmredzot viņš zināja vai nojauta, ka Džonsona laikā Ovālajā kabinetā ir uzstādīta skaņu ierakstīšanas aparatūra. Starp citu, šādu aparatūru prezidents bija licis novietot ne tikai savā kabinetā, bet arī citās Baltā nama telpās, pat... tualetē. Viņš izmantoja FIB, lai iegūtu informāciju par politiskajiem darbiniekiem. Pēc viņa norādījuma Hūvera |audis paslēpa noklausīšanās ierīces lidmašīnā, kurā prezidenta kandidāts R. Niksons 1968. gadā veica turneju pa valsti.3

Ienācis Baltajā namā, Niksons gāja sava priekšteča pēdās. 1970. gada 23. jūlijā viņš deva sankciju FIB, CIP un citiem resoriem izmantot dažādas nelikumīgas metodes — telefona sarunu noklausīšanos, vēstuļu perlustrāciju, ielaušanos jebkurā dzīvoklī, ja FIB tā īpašnieku uzskatīja par radikāli, u. tml. Vēlāk Niksons savu rīcību motivēja šādi: «Savu akceptu pamatoju galvenokārt ar to, ka manis ieteiktās metodes ne ar ko neatšķīrās no tam, kuras izmantoja iepriekšējās administrācijas un kuras, pēc izlūkošanas resoru slēdziena, bija pierādījušas savu efektivitāti.»

Pirms prezidenta rīkojuma — jau 1969. gada 9. maijā sākās telefona sarunu noklausīšanās pašā Baltajā namā. Tika novēroti vairāki Nacionālās drošības padomes locekļi. Vēlāk, kad šie fakti nāca gaismā, IT. Kisindžers centās visu atbildību novelt uz ITeigu un FTB, bet Heigs savukārt — uz Kisindžeru. Viņš gribēja sevi iztēlot par citu uzsāktas operācijas pasīvo dalībnieku, bet pašu operāciju — par likumīgu. «Man pat prātā neienāca, ka šajā lietā būtu kaut kas neparasts vai nelikumīgs,» Kisindžers paziņoja senāta ārlietu komisijā 1973. gada septembri.4 Dabiski. Jo Baltajā namā nelikumība bija kļuvusi par normu. Tomēr, sākoties izmeklēšanai, Kisindžers visādi mēģināja izgrozīties, lai savu reputāciju saglabātu neaptraipītu. Piesardzīgs viņš bija jau kopš paša sākuma. Taču vienu reizi viņš kļūdījās, tas bija pašā sākumā, 1969. gada 5. maijā, kad ieradās vizītē pie FIB direktora. To apliecina ieraksts Hūvera darba kalendārā. Kisindžers paziņoja, ka presē ieplūst nevēlama informācija par ASV slepenajām operācijām Dienvidaustrumu Āzijā. 9. maijā Kisindžers četras reizes runāja ar IJūveru un lūdza atrast vainīgos. Saskaņā ar Hūvera ierakstu, Kisindžers paziņojis, ka Baltais nams «iznīcinās jebkuru, kas to izdarījis, ja izdosies viņu atklāt, vienalga, kur viņš būtu». Tomēr vēlāk Kisindžers centīsies izstāties no spēles. Savos memuāros viņš raksta, ka Baltā nama darbinieku telefona sarunu noklausīšanās programmu rekomendējis Hūvers, to atbalstījis tieslietu ministrs Mičcls un sankcionējis Niksons. «Mans kantoris nenorādīja, kuru nepieciešams izsekot, un vispār netika informēts par katru noklausīšanos ...»

Pazīstamais amerikāņu žurnālists Seimurs Heršs šajā sakarā rakstīja: «Nacionālās drošības padomes darbinieku telefona sarunu noklausīšanās bija netīra rīcība, un par to zināja visi gan Baltajā namā, gan Federālajā izmeklēšanas birojā. Kisindžers rīkojās pavisam vienkārši: viņš šo darbu uzdeva Ileigain (lajā laikā viņš strādāja Nacionālās drošības padomē. — Aut.). Tieši Heigs divus gadus oficiāli norādīja darbiniekus un žurnālistus, kuru telefona sarunas jānoklausās. Un Heigs bija tas, kurš vairākkārt ieradās pie Viljama Salivana (CIP direktora vietnieks. — Aut.), lai iepazīstinātu viņu ar atskaitēm un noklausīto sarunu ierakstiem. Tieši Heigs pēc diviem gadiem deva pavēli pārtraukt novērošanu.»5

«Es nevaru teikt, ka būtu kādreiz licis Federālajam izmeklēšanas birojam: lūdzu, noklausieties tāda un tāda cilvēka telefona sarunas,» teica Kisindžers 1974. gada jūlijā senāta ārlietu komisijā.

Kisindžers pats, iespējams, nenosauca tos savus darbiniekus, kuri Federālajam izmeklēšanas birojam būtu jāizseko, to, kā jau minēts, viņš bija uzdevis Heigam. Bet vai ar to viņš ieguva kāroto alibi? Kisindžers noliedza, ka braucis uz FIB, lai iepazītos ar izsekošanas rezultātiem. Taču FIB arhīvā tika atrasts dokuments, kas apliecināja to, ka Kisindžera apgalvojumi ir nepatiesi. Hūveram adresētajā ziņojumā 1969. gada 20. maijā Salivans informē šefu, ka viņu apmeklējuši Kisindžers un Heigs, lai noklausītos lentē ierakstītās sarunas.

Sis dokuments, par kuru Kisindžeram acīmredzot nebija ne jausmas, parāda, cik viņš bijis labi informēts par savu darbinieku izsekošanu. Un nebūt ne aiz rūpēm par «nacionālo drošību», kā viņš to vēlāk centīsies apgalvot. S. Heršs raksta par šīs rīcības patiesajiem motīviem: «Heigs, vienkāršoti uzskatīdams, ka tie, kas ir pret karu Vjetnamā, ir valsts ienaidnieki, iespējams, tiešām domāja, ka telefona sarunu noklausīšanās ir nepieciešama. Taču Kisindžers lietas būtību izprata labāk. Viņam šī noklausīšanās kalpoja par sava veida aizsegu, kas Niksonam, Hū« veram un Mičclam papildus apliecinātu, ka viņš pelna uzticību.»

Kisindžera aprēķins un motīvi bija iegūt prezidenta, viņa uzticamības personas Mičela un visvarenās slepenpolicijas priekšnieka labvēlību. Un viņš guva panākumus. Taču kļūdījās attiecībā par Heigu. Tā ambīcijas auga ar katru gadu. Viņš nebūt nevēlējās visu mūžu palikt par Kisindžera izpalīgu. Kad sākās izmeklēšana, Heigs necentās uzņemties vainu par noklausīšanos, viņš negribēja riskēt ar reputāciju, apdraudēt karjeru, lai glābtu Kisin-džeru. Uzstādamies pārstāvju palātas juridiskajā komisijā, viņš 1974. gadā paziņoja: «Es nekad nenosaucu uzvārdus (tos darbiniekus, kurus Federālajam izmeklēšanas birojam vajadzēja novērot. — Aut.), ja man tos iepriekš nebija nosaucis doktors Kisindžers vai prezidents ar Kisindžera ziņu.»6

Tā Kisindžers un Heigs viens uz otra rēķina centās sevi glābt, ņemdami palīgā gan viltību, gan veiklību, gan vienkārši slēpdami pēdas.

Sis gadījums ar Nacionālās drošības padomes darbinieku telefona sarunu noklausīšanos vēlreiz izgaismo Vašingtonas politiskās elites tikumus. Tas atklāj nevis kaut kādu ierindas ierēdņu — izpildītāju, bet gan vadošo politisko darbinieku un paša prezidenta morālo veidolu: atgādināsim, ka Kisindžers, kas tolaik bija ASV prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos, vēlāk kļuva par valsts sekretāru; Heigs savukārt pie Niksona uzkalpojās līdz Baltā nama darbinieku aparāta vadītāja postenim, bet pie prezidenta R. Reigana kļuva par valsts sekretāru.

Nacionālās drošības padomes darbinieku noklausīšanās ir tikai viena no daudzajām slepenajām operācijām, kuras tolaik veica pēc Baltā nama norādījuma.

1971. gada 16. augusts. Pēc Holdemana un Erlihmana norādījuma prezidenta juriskonsults Džons Dins sagatavoja speciālu memorandu: «Akcijas pret mūsu politiskajiem pretiniekiem». «Sis memorands veltīts tam...» rakstīja Dins, «kā mēs varam izmantot mūsu rīcībā esošo federālo aparātu, lai apspiestu politiskos pretiniekus.»7 Baltā nama sagatavotajā «ienaidnieku sarakstā» bija U) senatori, 18 pārstāvju palātas locekļi, 3 bijušie ministri, daudzi vadoši masu informācijas līdzekļu darbinieki.

Tas, ka Baltais nams izmantoja federālos dienestus cīņai pret saviem politiskajiem pretiniekiem, nebija nekas jauns. To bija darījuši gan Trumens un Eizenhaucrs, gan Kenedijs un Džonsons. Niksons to praktizēja tikai daudz plašāk un sistemātiskāk. īpaši delikātu operāciju īstenošanai Baltajā namā tiek izveidoti mini FIB — speciālas grupas, kas nodarbojas ar slepenām operācijām pret prezidenta politiskajiem pretiniekiem. Vēlāk tās nosauks par «netīro triku» grupām. 1969. gada martā prezidenta palīgs iekšpolitikas jautājumos Džons Erlihmans pieņēma bijušo Ņujorkas policijas darbinieku Džonu Kolfīldu, lai organizētu slepenu informācijas vākšanu. Pēc tam pieaicināja Ņujorkas policistu Entoniju Ulaseviču. Algu viņam maksāja 22 tūkstoši dolāru gadā — apmēram tikpat daudz, cik universitātes profesoram. Viņa pirmā operācija bija vērsta pret senatoru E. Kenediju.

1969. gada 19. jūlijā senators E. Kenedijs Capakuidikas salā cieta autokatastrofā. Viņa ceļabiedre Mērija Kopečnc noslīka. Agri no rīta Erlihmans sūta Ulaseviču uz notikuma vietu. Vairākus mēnešus, maskēdamies ar izdomātu uzvārdu Stenlijs, viņš centās savākt par senatoru kompromitējošu informāciju. Uzstādīja noklausīšanās ierīces dzīvoklī, kur agrāk dzīvoja Mērija Kopečnc ar trim draudzenēm.

Nākamo trīs gadu laikā Ulasevičs prezidenta palīgu un padomnieku Erlihmana, Holdemana, Koisona un tieslietu ministra Mičela uzdevumā apmeklēja 23 štatus. Baltajā namā viņa darbība tika apzīmēta ar kodētu nosaukumu «Operācija «Sandbudge»». Starp viņa novērošanas objektiem bija Brukingas institūts, politiskais darbinieks Lo-renss O’Braiens, komentētājs Džeks Andersons, personas, kas izdarījušas iemaksas vēlēšanu fondos senatoriem demokrātiem Kcnedijam, Maskijam, Proksmairam un citiem. Viņš iekļuva dažādās telpās un uzstādīja tur elektroniskās noklausīšanās ierīces, veica citas nelikumīgas darbības. Pavisam viņš īstenoja 63 operācijas. Un katra no tām iekrišanas gadījumā varēja kļūt par «Votergeitu». Bet Baltajā namā šādi rosījās ne tikai viens pats Ulasevičs.

Žurnāls «Time» 1982. gada 14. jūnijā rakstā sakarā ar desmitgadi kopš nelikumīgās iekļūšanas Demokrātiskās partijas galvenajā mītnē atzīmē, ka «Votergeita» faktiski sākusies jau 1971. gada 9. septembrī, kad Baltais nams uzsāka operāciju pret D. Elsbergu un viņa ārstu ...

1971. gada vasarā administratīvajā ēkā, kas atrodas blakus Baltajam namam, puspagrabstāva kabinetos iekārtojās vēl kāda politiskās izlūkošanas un diversiju grupa. Tās sākotnējais uzdevums bija novērst slepenas informācijas «noplūdi» no Baltā nama. Tāpēc grupas dalībnieki tika iesaukti par «ūdensvada labotājiem». Drīz vien Baltais nams uzdeva grupai veikt slepenas operācijas pret savierh politiskajiem pretiniekiem. Galvenie «ūdensvada labotāji» bija Gordons Lidijs un Hovards Hants.

Pirmais uzdevums, ko Hants saņēma Baltajā namā, bija «nodarboties» ar D. Elsbergu, kas bija nostājies pret karu Vjetnamā un kuru pamatoti turēja aizdomās par Pentagona slepenu dokumentu izdošanu. Uzdevums nāca no paša prezidenta. Uzstādamies 1973. gada 22. maijā televīzijā, R. Niksons pavēstīja, ka, dodams šādu uzdevumu, viņš pasvītrojis tā «lielo nozīmi nacionālās drošības nosargāšanā»8. Atsaukšanās uz «nacionālo drošību» izvērtās par aizsegu, ar kuru Vašingtonā centās apslēpt neglītu rīcību. Patiesībā Baitā nama mērķis bija diskreditēt D. Elsbergu amerikāņu sabiedrības acīs un parādīt viņu kā psihiski nelīdzsvarotu, pat garīgi slimu cilvēku. Tāpēc Hants ieteica slepeni iekļūt psihiatra Fildinga kabinetā un iepazīties ar Elsberga slimības vēsturi. Manta un viņa Baltā nama šefu acīs Elsbergs, kurš bija uzdrīkstējies atmaskot ASV «netīro karu» Vjetnamā, bija nodevējs. Viņu vajadzēja sodīt. Sarunā ar Kolsonu Hants bez aplinkiem teica: «Es gribētu, lai šo tipu pakārtu, ja tas nāktu par labu administrācijas interesēm.»9 Hanta mutē tie nebija tikai tukši vārdi.

Sniegdams publisku paziņojumu 1973. gada 22. maijā, R. Niksons, protams, nenojauta, ka drīz vien atklātībai kļūs zināmi slepeni dokumenti, kas saistīti ar operāciju pret Elsbergu. Vienā no tiem — Hanta ziņojumā Kolso-nam (1971. gada 28. jūlijā) — bija «Elsberga neitralizācijas» plāns. Operācijas mērķis, teikts dokumentā, ir «graut Elsberga sabiedrisko reputāciju un uzticību viņam»10.

Kādā citā ziņojumā, kas adresēts Erlihmanam, «ūdensvada labotāji» rakstīja:

«Mēs rekomendējam veikt slepenu operāciju, lai. iepazītos ar. slimnieka Elsberga medicīnisko kartīti, kas atrodas pie psihiatra un tika vesta divus gadus, kamēr Elsbergs tika izmeklēts.»11

Prezidenta palīgs akceptēja operāciju, bet izvirzīja iebrucējiem noteikumu: pie lietas var ķerties tikai tad, «ja ir pārliecība, ka tā tiks tīri nostrādāta»12.

«Ūdensvada labotāji» to apsolīja un devās uz Losan-dželosu. Attaisnodams viņus un vienlaikus aizstāvēdams sevi, Niksons televīzijā 1973. gada 22. maijā teica:

«Ņemot vērā, ka esmu uzsvēris, cik izšķiroša nozīme ir nacionālās drošības nosargāšanai, varu saprast, ka atsevišķas personas, cēlu motīvu vadītas (!?), varēja sevi uzskatīt par tiesīgām uzsākt konkrētas darbības, kuras es nebūtu pieļāvis, ja uz tām būtu vērsta mana uzmanība.»13

Prezidents atzina tikai to, ka saprotot iebrucēju rīcības motīvus un atbalsta šo rīcību. Ne ar vārdu viņš nepieminēja to, kurš sankcionējis viņu darbību. Džons Dins apgalvo, ka. atbildīgs Baltā nama darbinieks Edžils Krogs viņam teicis: «Lieta tika akceptēta Ovālajā kabinetā», tas ir, to akceptējis prezidents. Savukārt prezidents savos memuāros rakstīja: «Es neticu tam, ka man par iebrukumu būtu ziņots iepriekš.» Bet sarunā ar Iloldemanu viņš vairs nebija tik pārliecināts par savu nezināšanu un pat uzdeva retorisku jautājumu: «Varbūt esmu piekritis šim iebrukumam?» Erlihmans apgalvo, ka Niksons patiesi atbalstījis operāciju. «Esmu par to pārliecināts,» viņš raksta savos memuāros. «Privātās sarunās,» viņš apgalvo, «Niksons tagad atzīst to, ko agrāk noraidīja. Viņš zināja iepriekš par gaidāmo iekļūšanu pie Fīldinga un atbalstīja to.»14

Tātad lēmums bija pieņemts, atlika to izpildīt.

25. augustā Hants un Lidijs ieradās Losandželosā, lai «iepazītos ar apkārtni». Pēc tam izsauca no Floridas Bār-keru ar viņa cilvēkiem. Hants, kuru tie pazina kā Ed-vardo, deva pēdējās instrukcijas. 3. oktobrī iebrucēji iekļuva ārsta telpās un nofotografēja Elsberga medicīnisko kartīti.

Hants un Lidijs izlidoja uz Vašingtonu pacilātā noskaņojumā. Iedzēra viskiju ar sodu, uzsāka sarunu ar simpātisku stjuarti. Viņai stādījās priekšā ar izdomātiem vārdiem. Hants, vēl vakar būdams Edvardo, tagad sevi nosauca par Hamiltonu, bet Lidijs — par Lorimcru. Tomēr no priekiem viņi aizmirsa par cita veida piesardzību un solījumu neatstāt nekādas pēdas. Vēlēdamies pārsteigt meitenes iztēli, viņi daudznozīmīgi lika saprast, ka atgriežas no kādas sekmīgi pabeigtas slepenas operācijas. No Vašingtonas Hants meitenei aizsūtīja vienu no saviem romāniem. Arī šoreiz godkāre ņēma virsroku pār piesardzību. Pavadvēstule bija rakstīta uz Baltā nama veidlapas, paraksts uz tās — «Hamiltons».15

Divus gadus vēlāk skatīdamās televīzijas pārraidi par «Votergeitas lietu», stjuarte pārsteigta pazina divus apsūdzētos — savus neparastos pasažierus. Un paziņoja par to izmeklēšanas orgāniem ...

Četrpadsmit mēnešu ilgajā dienestā Baltajā namā Hants paveica arī daudzus citus «varoņdarbus», kuri minēti ASV kriminālkodeksā. Viņš uzstādīja noklausīšanās ierīces laikraksta «New York Times» korespondentu dzīvokļos, kopīgi ar Lidiju iekļuva «Las Vegas Sun» redakcijā, nēģeru organizācijas «Nacionālā asociācija krāsaino iedzīvotāju progresa atbalstīšanai» telpās, Giles vēstniecībā Vašingtonā ... Arī katra no šīm operācijām varēja kļūt par «Votergeitu». Hantam, kurš nekad nešķīrās no ieroča, bija arī nopietnāki uzdevumi. Jau strādādams Baltajā namā, viņš vadīja slepkavu grupu, kurai vajadzēja «novākt» Panamas valsts galvu Omāru Torrihosu.18

Ikvienai «netīro triku» grupas operācijai bija noteikts mērķis. Kāds mērķis bija iebrukumam Votergeilā? Ko iebrucēji meklēja demokrātu galvenajā mītnē? Varētu likties, ka, izmeklējot jebkuru noziegumu, galvenais ir vispirms noteikt tā motīvus. Kāpēc tad milzīgajās materiālu kaudzēs ir tikai niecīga informācija, kas attiecas uz iebrukuma cēloņiem? Ne senāta speciālā komisija, ne speciālie izmeklētāji, ne tiesu orgāni nedeva pamatotu motīvu analīzi, neminēja arī konkrētus iebrukuma mērķus, faktiski šo jautājumu vispār apgāja. Taču jau zināmie fakti ļauj izteikt pilnīgi pamatotus secinājumus. Visticamāk, ka Baltajam namam bija savi īpaši iemesli, kas mudināja par katru cenu apskatīt Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas priekšsēdētāja O’Braiena seifu un uzzināt viņa telefona sarunu saturu. Sie iemesli pirmām kārtām saistīti ar prezidenta Niksona attiecībām ar miljardieri Ilovardu Hjūzu. Bet pie šī jautājuma mēs vēl atgriezīsimies.

«VISA PREZIDENTA SVĪTA»

Šādu zīmīgu nosaukumu grāmatai par «Votergeitas» dalībniekiem devuši amerikāņu žurnālisti Karls Bernsteins un Bobs Vudvords. Taču divus no viņiem — Bcbi Rebozo un Mirēju Cotineru — autori piemin tikai garāmejot. Lai gan viņiem bija svarīga loma pašā «Votergeitas skandālā» un notikumos, kas līdz tam noveda, turklāt vairāku desmitu gadu laikā viņi ietilpa R. Niksona visuzticamāko personu un padomnieku šaurajā lokā. Katrs no tiem bija kļuvis par viņa alter ego. Spriežot pēc viņiem, var izprast vispārējo atmosfēru, kas bija izveidojusies ap Niksonu, precīzāk, kādu viņš pats bija izveidojis. Atmosfēru, kurā viņi acīmredzot jutās vislabāk.

Rebozo un Cotiners pieder pie tiem, kuri neieņem augstus oficiālus amatus, neuzstājas ar publiskiem paziņojumiem, neiekļūst rokasgrāmatā «Kas kurš ir Amerikā». Viņi pārstāv «ēnu kabinetu» un darbojas nevis avanscēnā, bet aizkulisēs. Viņu uzdevums ir gādāt, lai bosi netiktu personiski iejaukti.

Šāda starpnieku izmantošana sevišķi izplatīta organizētās noziedzības pasaulē: Mafijas boss parasti darbojas ar sava vietnieka un citu zemāku gangsteru starpniecību. Lielās Politikas un Lielā Biznesa pasaulē nav tāda pastāvīga mehānisma, kas noderētu netīrajos darījumos. Bet arī tur monopolistiskās un politiskās elites pārstāvjiem ir savi īpaši uzticami cilvēki, dažkārt personiski draugi, kuriem var uzdot izpildīt visdelikātākās misijas. Hovardam Hjūzam šādi cilvēki bija Dītrihs, Mehjū, Daners, Bcnets. Niksonam — Rebozo un Cotiners. Reiz Hjūza ļaudis mēģināja nodot tieši prezidenta Niksona rokās slepenu iemaksu, taču viņiem neļāva ne kāju pār slieksni spert, jo nebija ievēroti «spēles noteikumi». Šādi darījumi jāveic citā līmenī — izmantojot uzticamus starpniekus.

Kad noskaidrojās, ka Rebozo saņēmis no Hjūza cilvēkiem simt tūkstošus un, kā viņš apgalvoja, turējis naudu pie sevis, neko par to neteikdams prezidentam, 1973. gada 26. oktobra preses konferencē Niksonam uzdeva jautājumu:

— Vai amerikāņu tauta var noticēt tam, ka jūsu tuvs draugs misters Rebozo trīs gadus, kuru laikā viņš ar jums tikās gandrīz katru nedēļu, varēja noslēpt no jums faktu, ka viņam ir ICO tūkstoši dolāru skaidrā naudā, kas saņemti no mistera Hovarda Hjūza?

Uz to prezidents atbildēja:

— Acīmredzot tas jūs nepārliecina un droši vien ari daudziem citiem liekas pārāk neticami, jo viņi nezina, kā es strādāju... Jautājumā par iemaksām vēlēšanu kampaņā man ir savs stingrs viedoklis ... es vienmēr esmu atteicies saņemt ziedojumus personiski. Es atteicos apspriest jautājumu par ziedojumiem.1

Ļoti ērta pozīcija: gan kapitāls iegūts, gan nevainība saglabāta! Cilvēkiem, kas atrodas piramīdas virsotnē, jāsaglabā alibi. Viņiem, līdzīgi Cēzara sievai, jābūt ārpus jebkurām aizdomām.

Baltajā namā Bebem Rebozo bija savs kabinets, lai gan nekādu oficiālu amatu viņš neieņēma, bet augstas oficiālas personas, biznesmeņi, politiski darbinieki ar viņu veda sarunas, prasīja padomu vai lūdza palīdzību. Rebozo ietekmi noteica viņa tuvās attiecības ar prezidentu. Viņš bija Niksona draugs un uzticamības persona, kam prezi-dents uzdeva kārtot visdelikātākās lietas. Kopš iebrukuma Votergeitā līdz prezidenta aiziešanai no amata viņi kopa pavadīja katru nedēļas nogaii, izņemot trīs. «Bebe Rebozo,» rakstīja «Life», «ir vienīgais cilvēks, kura klātbūtnē Niksons var justies brīvi, it sevišķi liela sasprindzinājuma periodos, viņš ir vienīgais, kurām Niksons patiesi uzticas. Viņš var uzdot Bebem jautājumus, būdams pārliecināts, ka atbilde būs atklāta. Viņi savā starpā var apspriesties par visiem — par Agnjū (tolaik ASV viceprezidents. — Aut.), par kabineta locekļiem, par Baltā nama darbiniekiem. Niksons zina: lai ko viņš teiktu, šie vārdi nevienam tālāk netiks atstāstīti.»2

Turklāt Niksons izmantoja ne tikai dzīvespriecīgā paziņas patīkamo sabiedrību, bet arī viņa bagātīgās dāvanas. Niksona meitai Džūlijai Rebozo uzdāvināja savrupmāju Betesdā (Merilendas štats) 100 tūkstošu dolāru vērtībā, bet prezidentam — ķegļu spēli.3 Bez personiskajiem līdzekļiem Rebozo prezidenta un viņa radinieku vajadzībām lietoja arī slepenās iemaksas Niksona vēlēšanu kampaņu fondā. Precīzi noteikt šo izdevumu summas nav iespējams, jo ne visas slepenās iemaksas ir atklātas. Uzzinājusi par šiem izdevumiem, senāta komisija no Rebozo un viņa «Kibiskeinas bankas un kompānijas» pieprasīja attiecīgus finansu dokumentus. «Rebozo tomēr atteicās uzrādīt jebkādus pieprasītos dokumentus,» bezpalīdzīgi konstatēja komisija. «Tādējādi viņš apgrūtināja izmeklēšanas gaitu un liedza komisijai iespēju iegūt nepieciešamos materiālus.»4 Kā rīkojās valsts augstākā likumdošanas orgāna komisija, kurai bija piešķirtas jo plašas pilnvaras? Vai tā uzturēja savas prasības? Griezās tiesā? Nekā tamlīdzīga. Senatori norija rūgto malku un atkāpās. Ziņojumā viņi sava bikluma iemeslus nepaskaidro. Acīmredzot šeit darbojās kādi slepeni spēki, kurus viņi nevēlējās pat pieminēt.

Patiesība tomēr nāca gaismā, un fakti liecina, ka Rebozo bieži grābis naudu no vēlēšanu fonda. Daļu naudas izlietoja prezidenta brāļu Donalda un Edvarda, viņa sekretāres Rozmarijas Vudsas un daudzu citu vajadzībām. Vairāk nekā 50 tūkstošus Rebozo iztērēja R. Niksona Kibiskeinas villas pārbūvei, mēbeļu un biljarda galda iegādei, baseina izveidošanai, kā arī 5000 dolāru dārgu platīna auskaru pirkšanai valsts «pirmajai lēdijai».5

Niksona draugi parasti apgalvoja, ka viņš ar Rebozo ti.cies tikai 1951. gadā. Acīmredzot bija pamats slēpt viņu agrāko laiku pazīšanos. Patiesībā 40. gados Niksons ļoti bieži atpūtās Maiami, makšķerēja un devās izbraucienos jahtā kopā ar Rebozo un hoteļa «Wofford» saimnieku Tci-tumu Vofordu, kas noziedznieku pasaulē pazīstams kā Sarkanādainais. Senāta komisija, kura E. Kefovera vadībā

1950.—1951. gadā izmeklēja organizēto noziedzību, ziņojumā rakstīja: «Komisijas sēdēs pārliecinoši pierādīts, ka liela daļa pazīstamu gangsteru un reketieru no Ņujorkas,a Filadelfijas, Detroitas, Kiīvlendas un citām pilsētām pul-; ccjās Maiamibīčā... Hotelis «Wofford» kļuva par tikša-: nās vietu pazīstamiem reketieriem un gangsteriem no visas valsts.»6 Šeit savus darījumus kārtoja M. Lenskijs, F. Kostello un citi Mafijas karali. Te galveno mītni iekārtoja viens no Frenka Kostello palīgiem bukmcikcrs Frenks Eriksons. Hoteļa «Wofford» līdzīpašnieks bija Kiīvlendas gangsteris Angersola, tuvs gangstera Eta Policija līdzgaitnieks (par Policiju runa būs vēlāk).

Tāds ir Vofords — un ar viņu jaunais kongresmenis R. Niksons pavadīja brīvo laiku. Nav brīnums, ka Nik-sona labvēļi centās noklusēt šos kompromitējošos sakarus.

Vofords nebija vienīgais Mafijas sabiedrotais, ar kuru draudzējās un sadarbojās Rebozo.

60. gadu sākumā Rebozo nelielā Floridas pilsētiņā Ki-biskeinā nodibināja «Kibiskcinas banku», līdzās Amerikas karogam viņš izkāra Niksona portretu — tas bija pirmais klients, kas atvēra bankā rēķinu. «Drīz kļuva zināms, ka banka izdara operācijas ar zagtiem vērtspapīriem. Rebozo pieņēma kompānijas «IBM» vērtspapīrus, kuri, kā tika ziņots, bija nozagti kādai no Ņujorkas Mafijas «ģimenēm», bet pēc tam pārdoti par skaidru naudu, lai gan arī viņam pašam radās aizdomas par šo papīru apšaubāmo raksturu.»7 Dienas gaismā nāca vēl kāds cits fakts. 1969. gadā Rebozo pieņēma no kāda blēža zagtu čeku par 115 tūkstošiem un apmaksāja to skaidrā naudā. «Secināju, ka viņš būtu pieņēmis no manis pat karstu krāsni,» šis blēdis lielīgi paziņoja senāta apakškomisijā. Žurnāls «New York Revue of Books» rakstīja, ka «1968. gadā banka deponējusi zagtus vērtspapīrus, kurus bankā nogādājuši ar organizētās noziedzības pasauli saistīti cilvēki»8.

1969. gadā Rebozo, izmantodams savus sakarus Vašingtonā, no Sīkā biznesa administrācijas saņēma aizdevumu tirdzniecības centra būvniecībai. Celtniecības kontraktu (par 600 tūkstošiem dolāru) viņš noslēdza ar savu draugu Alfrēdu Policiju.

Kas ir šis Policijs? Tas ir pazīstams gangsteris (F1B reģistrācijas № 118357) ar segvārdu Lielais Els vai

Naktsputns. Vai to varēja nezināt tik piesardzīgs cilvēks kā Rebozo, par kuru kāds no darījumu partneriem jokodams teicis, ka viņš «vienlaikus lieto gan bikšturus, gan siksnu»? Turklāt, lai noskaidrotu ziņas par Policiju, kuru senāta izmeklētāji raksturoja kā «vienu no visietekmīgākajām personām ASV nelegālajā pasaulē»9, nebija un nav nepieciešams rakņāties policijas lietās un uzsākt speciālu izmeklēšanu. Policija vārds sastopams ikvienā grāmatā par Mafijas vēsturi un senāta komisijas atskaitēs par organizētās noziedzības izmeklēšanu. Komisijas priekšsēdētājs senators Kefovers, kas vadīja izmeklēšanu 1950.—

1951. gadā, atzīmēja, ka Alfreds Policijs ir «viens no Kiīvlendas gangsteriem, kas iedzīvojies bagātībā ar alkoholisko dzērienu kontrabandu un spēļu biznesu... pazīstams noziedznieku sabiedrības loceklis». Palasīsim Amerikas Savienotajās Valstīs populāro H. Mesika un V. Gold-blata aprakstu par organizēto noziedzību. Tajā teikts, ka Alfreds Policijs, viņa līdzdalībnieks Angersola un vairāki citi savu noziedzīgo darbību sākuši jau divdesmitajos gados un drīz vien kļuvuši par lieliem organizētās noziedzības bosiem.10 Policijs, norādīts grāmatā, ir viens no ievērojamās Kiīvlendas gangsteru bandas «Mayfield Road Gang» barvežiem, viņš cieši sadarbojās ar Meijeru Len-skiju un Lakiju Lučāno, palīdzēja viņiem nodibināt korporāciju «A'lolasky», kas kalpoja kā legāls aizsegs tirdzniecībai ar stiprajiem dzērieniem, kuri iegūti nelikumīgā ceļā .., Viņš vairākkārt saukts pie tiesas atbildības un sēdējis cietumā. 40, gados no Kiīvlendas pārcēlies uz Flo-ridu, kur izdarījis mahinācijas ar nekustamo īpašumu, saglabādams ciešus sakarus ar gangsteriem. «Dažādas tiesu iestādes,» teikts laikraksta «Ne\vsday» speciālnumurā, kur vispusīgi tika atspoguļota Rebozo darbība, «apgalvo, ka Policijs turpina draudzēties ar saviem sabiedrotajiem no noziedzības pasaules un nodibinājis jaunus sakarus ar gangsteriem, ar kuriem kopīgi iegādājies vairākus hoteļus Maiamibīčā ... 1964. gadā federālais birojs cīņai pret narkotikām raksturoja viņu kā vienu no visietekmīgākajām personām ASV noziedzības pasaulē.»11 Policijs kļuva par hoteļa «Sunds» līdzīpašnieku. D. Sali-vans, kas vada komisiju cīņai pret noziedzību Maiami, paziņoja: hotelis «Sunds» kļuvis par Filadelfijas (Pensilvā-nija) un citurienes «spēlmaņu, reketieru un gangsteru pulcēšanās vietu».

Tas netraucēja Rebozo noslēgt ar Policiju celtniecības kontraktu. Acīmredzot ap to laiku viņi viens otru jau labi

pazina. 1952. gadā «Floridas pilsoņu grupa» griezās pie varas iestādēm ar petīciju, kurā bija teikts, ka «viņi personiski ilgāku laiku pazīst Policiju un vienmēr uzskatījuši viņu par ļoti tikumīgu cilvēku». Zem petīcijas, kuru Policijs vēlāk izmantoja vairākas reizes, bija Eleonoras Rebozo (Bebes Rebozo svaines) paraksts. Savukārt, kad Rebozo vāca parakstus zem petīcijas, kurā atbalstīts kāds no viņa finansiālajiem plāniem, tad viens no septiņiem : pilsoņiem, kuri to parakstīja, bija Policijs — labs tas pa- ļ rāds, kas atmaksāts.

Rebozo faktiski kārtoja Niksona zemes īpašumu pirkšanu un pārdošanu. 1962. gadā viņš palīdzēja iegādāties j kompānijas «Fisher Island» akcijas par 186 tūkstošiem, I tādējādi iegūstot Maiamibīčas tuvumā esošo Fišera salu. 1969. gadā šīs akcijas tika pārdotas divreiz dārgāk — par 372 tūkstošiem.12 Kāpēc bija pieaugusi zemes vērtība? Tāpēc, ka pircēji zināja par jaunievēlētā prezidenta nodomiem asignēt lielas summas Maiamibīčas ostas moderni- ; zācijai, un sala atradās netālu no tās. Patiesi, drīz vien tika parakstīts attiecīgs likumprojekts. Nodokļu maksā- . tāji izņēma no savas kabatas septiņus miljonus, prezi- -dents no šī darījuma savā kabatā ielika 186 tūkstošus do- ! lāru.

Katram sava tiesa.

Bebes Rebozo mākleris salas pirkšanā bija kāds Na- ; tans Ratners no Klīvlendas. Viņš izstrādāja salas apbūves plānu, nopirka akcijas un kļuva par Niksona un Rebozo 1 līdzīpašnieku, kā arī palīdzēja sadalīt zemes gabalus viņu ; draugu starpā. Sis Rebozo tuvais komerciālais partneris vienlaikus ir arī galvenais «Bank of Miami Beach» akciju i īpašnieks. Sī banka dibināta 1955. gadā, un to kontrolē organizētie noziedznieki. Lenskijs un citi Mafijas bosi ar starpnieku palīdzību uz šo banku pārsūtīja miljoniem dolāru skaidrā naudā, kas bija iegūta no kazino Lasvcgasā, Havana (līdz 1960. gadam) un Bahamu salās. Tikai kādā vienā operācijā 1964. gadā Lenskija kurjeri «nomazgāja» 600 tūkstošus dolāru. Citas operācijas laikā Bostonas ma-fieši noguldīja bankā zagtu naudu, bet pēc tam ieguva no tās «aizņēmumu». Šie oficiālie «aizņēmumi» ļāva gangsteriem legalizēt savus nelikumīgos ienākumus.

Tiesu iestādēm visas šīs operācijas nebija nekāds noslēpums. Prezidents bez jebkādām grūtībām varēja saņemt ziņas par sava tuvā paziņas neglītajiem darījumiem. Taču viņš to nedarīja un katru, kurš centās atmaskot Rc-bozo, uzskatīja par savu personisko ienaidnieku. 1973. gada 20. oktobrī viņš atbrīvoja A. Koksu no speciālā izmeklētāja amata «Votergeitas lietā». Viens no galvenajiem cēloņiem, kas lika prezidentam spert šo nepopulāro soli, bija centieni noskaidrot Rebozo lomu naudas saņemšanā no Hjūza. E, Ričardsons, tolaik tieslietu ministrs, vēlāk liecināja, ka Baltais nams bija «sašutis» par to, ka Kokss ķēries pie prezidenta draugu — Rebozo un Ab-planalpa — lietu izmeklēšanas.

Dins, liecinādams senāta komisijā, teica:

— Pēc tam kad bija publicēts raksts (laikrakstā «Newsday». — Aut.) par misteru Rebozo, es saņēmu norādījumu sagādāt nepatikšanas vienam no autoriem.13

Tuvās attiecībās ar prezidentu bija arī M. Cotincrs. Pēc komentētāja S. Olsopa vārdiem, divi Niksonam tuvākie cilvēki bijuši viņa sieva Pēta un Cotincrs. Viņš bija Niksona galvenais padomnieks pirmās vēlēšanu kampaņas laikā, arī pēc tam Cotincrs bija viens no vadošajiem konsultantiem visās turpmākajās priekšvēlēšanu kaujās. Viņš izrādījās labākais (taču ne vienīgais) «netīro triku» speciālists, kuru izmantoja Niksons. 40. gados mazpicredzē-jušajam Niksonam Cotincrs kļuva par meistarīgu loci, kurš prasmīgi palīdzēja manevrēt lielās politikas duļķainajos ūdeņos. Viņa taktika bija vienkārša, bet efektīva: turēties antikomunisma viļņa virsotnē un gremdēt pretinieku, apvainojot viņu «simpātijās pret komunistiem». So taktiku sekmīgi izmantoja pret kongresmeni Vurhisu, pēc tam tādā pašā veidā tika diskreditēta Elcna Duglasa — Niksona konkurente 1952. gada senāta vēlēšanās. Viņu nokristīja par «komunistu līdzskrējēju». Materiālus pret šo populāro darbinieci Cotincrs ieguva no C1P. Cotineram bija svarīga loma visās Niksona vēlēšanu kampaņās, ieskaitot pēdējo 1972. gadā. Viņu ievēroja ne tikai aiz tuvajām attiecībām ar Niksonu un dēļ viņa sekmīgās karjeras. Jau 40. gados Cotiuers kļuva par galveno advokātu gangsteriem, kas nonākuši tiesas orgānu rokās. 1949.—

1952. gadā vien kopā ar savu brāli viņš uzstājās par aizstāvi 221 kriminālnoziedzniekam, kas bija saistīti ar organizēto noziedzību, — galvenokārt bukmeikeriem un azartspēļu organizētājiem. To vidū gadījās klienti, kas bija iesaistījušies «slapjās lietās». Cotinera popularitātei gangsteru vidū bija pamats — parasti viņš savus aizstāvamos izpestīja no cietumsoda. Kā noskaidrojās, panākumus viņš guva ne tik daudz ar daiļrunību tiesas zālē, cik ar saviem politiskajiem sakariem, prasmi vienoties

vajadzīgā vietā ar vajadzīgiem cilvēkiem, tādējādi sagādājot divpusēju labumu — saviem aizstāvamiem un šīs pasaules varenajiem. Viņa panākumu noslēpums atklājās 1956. gadā, kad viņš aizstāvēja Marko Redžinelli, kurš, pēc Fiļgdelfijas policijas raksturojuma, bija Filadelfijas pilsētas un 'Ņūdžersijas štata dienviddaļas organizētās noziedzības barvedis. Redžinelli draudēja deportācija, un viņa trī$ advokāti nespēja palīdzēt. Tad viņš griezās pie Cotinera, kurš tolaik bija viceprezidenta Niksona padomnieks. Tas parunāja ar Tieslietu ministrijas darbiniekiem, tikās ar ministra vietnieku, Niksona personisko draugu V. Ro-džersu un panāca, ka rīkojums par Redžinelli izsūtīšanu no ASV tika atcelts.14

Politiskie kontakti advokātam Cotineram palīdzēja glābt no soda savus klientus — noziedzniekus, bet savukārt sakari ar organizētās noziedzības pasauli palīdzēja Cotineram — Niksona padomniekam — vēlēšanu kampaņās.

1946. gadā Cotiners griezās pie gangstera Mikija Kocna ar lūgumu sniegt finansiālu palīdzību R. Niksonam, kurš organizēja savu pirmo vēlēšanu kampaņu. Koens bija diezgan pazīstama persona Kalifornijā un aiz tās robežām. Noziedzīgo karjeru viņš uzsāka kā Alkapones palīgs un iemantoja šī Čikāgas Mafijas bosa uzticību. Viņu pašu dēvēja par «Alkaponi miniatūrā». Cotiners uzturēja sakarus ar Ņujorkas, Klīvlendas, Sanfrancisko, Maiami un Bostonas organizētās noziedzības barvežiem.15 Cotineru labi pazina organizētās noziedzības vadoņi, ar viņa viedokli rēķinājās, zinot viņa sakarus ar politiskajām aprindām. Koens atsaucās uz Cotinera lūgumu un slepeni iemaksāja Niksona vēlēšanu fondā vairākus tūkstošus dolāru. Pirmoreiz tas atklāti tika minēts komentētāja Drū Pīrsona rakstā.16 Cotiners ieņēma nepamatoti apvainota cilvēka pozu. Viņš visu noliedza un pieprasīja atsaukumu. Taču Koens viņa spēli neatbalstīja. Koens apliecināja, ka izdarījis slepenu iemaksu Niksonam, un paziņoja, ka var izstāstīt par šo darījumu visos sīkumos. Cotiners uzskatīja par prātīgāku atteikties no savas prasības.

Pēc vairākiem gadiem oficiālā paziņojumā Kalifornijas ģenerālprokuroram Mikijs Koens atklāja arī sīkumus. Izrādījās, ka ne tikai viņš izdarījis iemaksu, bet pēc viņa norādījuma ziedojumus devuši arī viņa spēļu biznesa kompanjoni, zemāka ranga gangsteri. «Tajā laikā,» sacīja Koens, «es vadīju gandrīz visu spēļu biznesu un bukmei-kerismu Losandželosā. Es noīrēju hotelī «Hollywood Nickerbocker» banketu zāli un sarīkoju pusdienas apme-ram 250 cilvēkiem, kuri kopā ar mani darbojās spēļu biznesā. M. Cotiners mani brīdināja, ka nepieciešams savākt 25 tūkstošus. Tikšanās reizē uzstājās Niksons, kurš runāja minūtes desmit, un Cotiners, kura runa ilga pusstundu. Tikšanās laikā manas grupas locekļi apņēmās iemaksāt 17—19 tūkstošus, taču summa bija mazāka par Niksona un Cotinera noteikto. Mums paziņoja, ka jāpaliek tik ilgi, kamēr tiks savākta paredzētā summa.»17

Kolorīta aina. Sīko gangsteru, bukmeikeru un krupjē sanāksme. Tajā ņem vārdu Niksons, kurš aicina klātesošos atbalstīt viņu kā cīnītāju pret komunismu. Un Cotiners, kurš izspiež naudu no spēļu namu īpašniekiem. Ko tas nozīmē? Līdzekļu neizvēlibu, kas piemīt nākamajam prezidentam un viņa sabiedrotajiem? Vai arī tāda ir vispārējā rīcības norma, politiskie tikumi? Vai triumfē ciniskais princips — nauda nesmird? Acīmredzot viss kopā.

Divdesmit piecus gadus vēlāk M. Cotiners kļuva par Niksona uzticamības personu sarunās ar piena produktu ražotāju apvienību vadītājiem par viņu iemaksām vēlēšanu kampaņā. Darījums, ko Baltais nams noslēdza ar Piena produktu ražotāju asociāciju, ieņēma svarīgu vietu «Vo-tergeitas skandālā».

Piena produktu ražotāju apvienības centās panākt no valdības valsts garantēto cenu paaugstināšanu pienam un piena produktiem. Viņi neoficiālā kārtā lika saprast Baltajam namam, ka ir ar mieru iemaksāt divus miljonus dolāru prezidenta Niksona pārvēlēšanas kampaņas fondā. 1971. gada 23. martā notika prezidenta tikšanās ar piena produktu ražotāju apvienību vadītājiem. Pēc tam Ninons paziņoja saviem palīgiem, ka ir nolēmis grozīt lauksaimniecības ministra lēmumu, ar kuru šīs apvienības nebija apmierinātas, un pieņemt citu lēmumu, ievērojot izteiktās vēlmes (garantēto cenu paaugstināšana nozīmēja to, ka valsts palielināja fermeriem subsīdijas, lai segtu starpību starp noteikto cenu līmeni un reālajām tirgus cenām). Tiekoties Baltajā namā, dabiski, netika tieši runāts par iemaksām vēlēšanu fondā. Taču jau pēc dažām stundām Cotineram bija konfidenciāla saruna ar Piena produktu ražotāju asociācijas galveno pārvaldnieku Heroldu Ncl-sonu. Nākamajās dienās sarunas turpinājās. Cotiners centās panākt no sarunu biedra stingru solījumu iemaksāt divus miljonus. «Ir labas perspektīvas gara-utēto cenu paaugstināšanai,» teica prezidenta draugs, «tie nav tikai mani pieņēmumi. To man paziņoja visaugstākajā līmenī...»

Cotiners mazliet ieturēja pauzi un daudznozīmīgi paskatījās uz sarunu biedru. Tagad vajadzēja likt noprast, ka lēmums ir gan iespējams, bet nebūt ne izšķirts. Viss atkarīgs no piena produktu ražotāju vēlēšanās atdarīt maku. «Vienlaikus gribu jūs brīdināt,» turpināja Cotiners, «lai jūs neuzskatītu cenu paaugstinājumu par reālu līdz tam brīdim, kamēr viss nebūs galīgi nolemts. Var tomēr gadīties, ka lēmums netiek pieņemts.»18

Vēlāk Nelsonam jautāja:

— Vai uzskatījāt, ka gadījumā, ja jūs nebūtu apstiprinājis solījumu (iemaksāt naudu Niks on a vēlēšanu kampaņas fondā. — Aut.), tam būtu negatīvas sekas? Vai saruna ar jums notika tāpēc, lai iepazīstinātu jūs ar iespējamo cenu paaugstinājumu un saņemtu no jums solījumu izdarīt iemaksp?

— Jā.19

Ir vērts citēt ari Nelsona konsultanta Deivida Para at- { bildi. Viņam jautāja attiecībā par iemaksu:

— Vai gribējāt atbalstīt tos cilvēkus, kuri sniedz jums palīdzību?

— Jā, tieši tas man vienmēr ir mācīts.20

Citiem vārdiem — roka roku mazgā.

Cotinera misija beidzās sekmīgi. 25. martā Baltais I nams paziņoja par garantēto cenu paaugstinājumu. Drīz vien dolāru straumes sāka plūst uz dažādām vietējām prezidenta pārvēlēšanas komitejām.

«Votergeitas lietas» materiālos ir kāds interesants dokuments — direktīva vēstule (to nosauca par «mēmo-raniu» jeb saīsināti par «mēmo»), ko viens Prezidenta pārvēlēšanas komitejas darbinieks rakstījis otram. Tajā teikts:

«Vienu vai divas reizes dienā jums zvanīs no mistera Cotinera kantora juridiskajā firmā «Reeve and Harrison», kas atrodas 1701. nama piektajā stāvā, un lūgs nogādāt aploksni uz Holdemana kantori Baltā nama rietumu spārna pirmajā stāvā. Lūdzu to izpildīt pirmām kārtām, ļ jo sūtījums ir ārkārtīgi svarīgs un tas jānogādā nekavējoties.»

Uz dokumenta datums — 1972. gada 8. septembris. Pēc sekmīgi pabeigta darījuma ar Piena produktu ražotāju asociāciju Cotiners turpina pildīt svarīgus Baltā nama uzdevumus.

Liekas, ne par vienu no amerikāņiem viņa dzīves laikā nav sacerētas tik daudzas leģendas kā par šo uzņēmīgo, ekscentrisko teksasieti. Viņš attēlots desmitiem biogrāfiskās grāmatās un simtiem aprakstos. Viņa mūža pirmie gadu desmiti aizritēja visas Amerikas acu priekšā. Saņēmis pusmiljonu lielu mantojumu no tēva — urbšanas iekārtu izgudrotāja, jaunais Hjūzs traucās iekarot Holivudu. Viņam piemita talants atrast spējīgus savu ieceru izpildītājus — gan režisorus un aktierus, gan administratorus un konstruktorus. Hjūza panākumos svarīga loma bija viņa galvenajam palīgam, lieliskam organizatoram

N. Dītriham, kas nokalpoja pie viņa vairāk nekā trīsdesmit gadus. Filma «Divi arābu bruņinieki», ko uzņēma par Hjūza naudu, saņēma Oskara prēmiju, ko piešķir Kinomākslas akadēmija. «Kino ir bizness,» teica Hjūzs. «Ja tur ir kaut kas no mākslas, tad tā ir tīra nejaušība.» Holivudā Hjūzam popularitāti atnesa ne tik daudz filmas, cik mīlas intrigas ar kinozvaigznēm — Betu Deivisu, Katrīnu Hepbernu, Džcinsu Raselu un daudzām citām.

Holivuda Hjūzam atnesa popularitāti un... zaudējumus. Sākumā Hjūza galvenais ienākumu avots bija «Hughes Tool Company», kura 70. gados kļuva par pasaules lielāko urbšanas iekārtu ražotāju. Plauka arī cita Hjūza kompānija «Hughes Aircraft», kas izgatavoja elektroniskās iekārtas. Bez tam Hjūzs ieguva aviācijas kompāniju «Western Airlines» — vēlāko «Trans-World Airlines».

30. gados Hjūzs aizrāvās ar aviāciju. Ar paša konstruētu lidmašīnu viņš 1935. gadā uzstādīja pasaules ātruma rekordu, trīs gadus vēlāk rekordlaikā aplidoja zemeslodi. 1947_. gadā Hjūzs cieta lidmašīnas katastrofā, guva lūzumus un apdegumus, bet izveseļojies uzaudzēja ūsas, lai slēptu savas rētas, un uzsāka daudz vientulīgāku dzīves veidu. Viņa pēdējā fotogrāfija uzņemta 50. gados. Kopš tā laika viņš uzturējās vairākās slepenās rezidencēs. Pie ieejas cauru nakti dežurēja sardze.

1966. gadā Hjūzs pēkšņi pārdeva visas savas «Trans-World Airlines» akcijas par 546 549 771 dolāru — tas bija lielākais darījums ASV vēsturē. Hjūza personiskā lidmašīna viņu nogādāja Lasvegasā — pasaules lielākajā spēļu biznesa centrā. Tā faktiskie saimnieki bija Ņujorkas, Klīv-lendas, Čikāgas un Kalifornijas organizētie noziedznieki. Daži vietējie gangsteri (Mo Dalies, hoteļa «Dcsert Inn»

pārvaldnieks, un citi) atradās tiesas izmeklēšanā. Tāpēc Mafijai šeit vajadzēja maskēties. Turklāt gangsteri Las-vegasai bija radījuši sliktu reputāciju, ienākumi no hoteļiem un kazino kritās. Par Hjūza starpnieku hoteļu pārdošanā kļuva jau minētais ietekmīgais organizētās noziedzības boss Džons Roselli. Par saviem pakalpojumiem viņš saņēma 235 tūkstošus dolāru, ldjūzs iegādājās hoteļus un kazino «Desert Inn», «Sunds», «Castways», «Fronticrc», «Landmark» un «Silver Slipper», kā arī nekustamo īpašumu — televīzijas staciju. Viņš steidzīgi samaksāja vairākus miljonus dolāru vietējiem un nacionālajiem laikrakstiem un žurnāliem, jo bija nepieciešami reklāmas raksti, kas radītu jaunu Lasvegasas tēlu (image) — «brīvu no Mafijas». «Patiesībā noziedznieku sindikāts nebūt nav aizvācies no šejienes,» informē amerikāņu žurnāls «Rolling Stone», «tieši otrādi, saskaņā ar vairākiem avotiem, sindikāts ar Hjūzu izveidojis sava veida simbiozi. Sindikāts nodrošināja kazino ar krupjē, bet Iljūzs spēļu biznesu padarīja respektablāku.»1 Minēsim vēl kādu liecību. «Hjūza impērijā,» rakstīja žurnāls «Time», «ērti iekārtojās ar gangsteriem saistīti cilvēki. Viens no tiem — Džons Roselli... kurš tagad īrē suvenīru veikalu Hjūza hoteli «Frontiere», lielījās, ka saņēmis milzīgu atlīdzību, kad Hjūzam pārdots hotelis «Desert Inn», bet nesen iebāzis savā kabatā daļu no kukuļiem, kurus Hjūzam maksā spēļu namu pārvaldnieki.»2

Lasvegasā Iljūzs apmetās hoteļa «Dunēs» pēdējā — devītajā stāvā, astoto stāvu aizņēma viņa kalpotāji — mormoņi. Hjūza apartamentos visu gadu tika uzturēta pastāvīga temperatūra, speciāla filtru sistēma attīrīja gaisu no mikrobiem, bet vairākas ierīces novērsa noklausīšanās iespēju.

Kopš tā laika neviens no nepiederošiem viņu vairs neredzēja. Līdz tam brīdim, kad 1975. gada 5. aprīlī doktors Viktors Montemaijors pārkāpa Hjūza personisko apartamentu slieksni Meksikas ostas pilsētā Akapulko, viesnīcas «Princess» pēdējā stāvā. Viņš ieraudzīja tikko elpojošu izģindušu būtni. Hjūzu nekavējoties nogādāja reaktīvajā lidmašīnā, kas devās uz Hjūstonu (Teksasa), kur viņš pirms septiņdesmit gadiem bija piedzimis. Pat magnāta pēdējās mūža stundas tītas lielā slepenībā. Apkalpes locekļi nezināja, kas atradās viņu lidmašīnā. Oficiālajā pasūtījumā bija norādīts: «Uzvārds — Konovers. Sirdslēkme. Steidzami nogādājams Hjūstonas Metodistu hospitālī.» «Nestuvēs gulēja nevarīgs večuks,» vēlāk stāstīja

pilots. «Seju klāja plāna bārdiņa. Viņš atgādināja līķi.» Šeit, lidmašīnā, Hjuzs nomira.

Tāds izvērtās fināls. Dažas dienas vēlāk viņu apglabāja kapā bez kāda uzraksta. Nebija arī mūzikas un kapa runu. «Ikvienam cilvēkam ir sava vērtība,» mēdza teikt Iljūzs. Tagad, zārkā, viņš vairs nebija ne centa vērts. Draugu viņam nebija, tikai ienaidnieki un tic, kurus viņš pirka vai uzpirka. Neviens no tiem — ne ministri, ne senatori, ne palīgi neieradās viņu pavadīt pēdējā gaitā.

Amerikāņu autori mēdz akcentēt Hjūza neparastumu. Bet diez vai tik vienreizējs viņš bija, vai ekscentriskumā neatklājās sabiedrības tipiskās iezīmes, morāle un tikumi? «Es nemīlu cilvēkus,» reiz viņš atzinās, «mani vairāk interesē zeme un minerāli.» Tomēr vairāk par visu viņš mīlēja bagātību — varas avotu, cilvēcisko vērtību augstāko kritēriju sabiedrībā, kas dibināta uz naudas kulta. «Viņš bija cilvēks, kas ieguvis lielu turību un kas ar savu naudu būtu varējis darīt daudz laba,» rakstīja N. Dītrihs. «Bet viņš neizdarīja absolūti neko. Nekad viņš nedeva naudu bez savtīgiem nolūkiem un aizdot nevēlējās pat tuviem draugiem. Tērēja tikai noteiktiem mērķiem — lai izpatiktu meitenēm, iegūtu peļņu biznesā vai iemantotu politiķu labvēlību.»3 Vai šajā ziņā Iljūzs ir oriģināls?

Iljūzs, bez šaubām, bija drosmīgs cilvēks. Un tomēr kopš jaunības gadiem viņu nekad nepameta bailes tikt aplaupītam vai nogalinātam. Viņš inspirēja žurnālistiem, ka nemēdz nēsāt sev līdzi ne centu. Kad viņam vajadzēja zvanīt pa telefona automātu, viņš aizņēmās monētas no paziņām. «Mūsu valstī ir ne mazums cilvēku,» viņš teica, «kuri gatavi otru nogalināt piecsimt dolāru dēļ.» Sevi pasargāt no visuresošajiem laupītājiem mēģina un mēģinās ne tikai Hjuzs vien, bet miljoniem amerikāņu. Sabiedrībā ar visaugstāko noziedzības līmeni pasaulē bailes no aplaupīšanas sen kļuvušas par masu psiholoģijas sastāvdaļu.

Amerikāņu prese pastāvīgi aprakstīja «Hjūza slepenības māniju». Taču tā nebija šizofrēniska, nepamatota uzmācīga ideja. Viņš labāk nekā daudzi citi pazina pasauli, kura dzīvoja. Hjuzs pats bija slepeni izsekojis savus pretiniekus, izmantodams visvisādus līdzekļus, sākot ar informatoru iesūtīšanu un beidzot ar elektronisko noklausīšanas iekārtu uzstādīšanu, lai iegūtu nepieciešamās ziņas. Viņš, dabiski, saprata, ka arī pret viņu notiek tāds pats neredzams karš. Tādi ir biznesa un politikas džungļu tikumi. Jau 40. gados Iljūzs atklāja, ka viņa telefonus

Vašingtonas viesnīcā noklausās. Vajadzēja ievērot piesardzību. Un, jo bagātāks viņš kļuva, jo izmeklētākus paņēmienus lietoja: Hjūzs varēja atļauties to, kas bija pieejams tikai nedaudziem* Piemēram, nopirka divdesmit ševroletus. Neviens iepriekš nevarēja zināt, ar kuru mašīnu viņš brauks. Nezinādams, kas ir pieķeršanās juta's, viņš bija gatavs piekrāpt vai nodot ikvienu sava personiskā labuma dēļ. Viņš arī pats nevienam neuzticējas. Par izņēmumu varēja uzskatīt kādus desmit mormoņus, kurus viņš bija izvēlējies tāpēc, ka tie nelietoja alkoholu, nesmēķēja un neinteresējās par sievietēm. «Uz viņiem var paļauties,» atzinās Hjūzs. No tiem viņš izveidoja tā saukto «galma gvardi». Sic mormoņi vienlaikus bija gan miesassargi un pavāri, gan padomnieki un sakarnieki ar ārpasauli. Viens no viņiem — Frenks Gejs — vadīja «Hughes Tool Company» un kļuva par otru ietekmīgāko cilvēku lljūza impērijā. Taču arī uz uzticamajiem mormoņiem Hjūzs ne vienmēr un ne līdz galam paļāvās. Viņš nevienu neielaida savos personiskajos apartamentos, pat kalpotājus ne. Palagus viņam parasti nolika pie durvīm, un Hjūzs pats klāja gultu un mainīja veļu. Nevienam nebija tiesību atvērt viņa ledusskapi. Šeit, no guļamistabas, viņam bija paradums naktī pa telefonu dot rīkojumus' padotajiem. Bieži vien tic tika izsniegti rakstiskā veidā. Pat Roberts Mehjū, visu lljūza Lasvegasas īpašumu pārvaldnieks, ne reizes nebija personiski ticies ar saimnieku.

Iespējams, ka šāda noslēgtība daļēji izskaidrojama ar nevēlēšanos demonstrēt savu fizisko nevarību. Viņš varēja pirkt ministrus un Holivudas skaistules, pilis un rūpnīcas. Taču ne par kādu naudu nebija iespējams atgūt aviokatastrofā zaudēto veselību. Atlētiskais skaistulis bija kļuvis invalīds, zaudējis dzirdi (tāpēc sarunām tika izmantots telefons, kas pastiprināja skaņu), galīgi novājējis. Pēdējos mūža gados viņš svēra tikai četrdesmit kilogramus. Tomēr acīmredzot ne jau tikai veselības trūkuma un slimīgās patmīlības dēļ viņš vairījās no cilvēkiem. Ameriku pārņēmusi vardarbība, tā tur kļuvusi tikpat tipiska kā ābolu pīrāgs. Neviens nevar justies drošībā, algotu slepkavu lodes ķērušas pat prezidentu. Iljūzam bija pietiekami daudz iemeslu drebēt par savu dzīvību: ne mazums cilvēku vēlējās norēķināties ar viņu, tie bija gan izputinātie konkurenti, gan piekrāptie vīri, gan atraidītie partneri. Briesmas pieauga līdz ar lljūza ietiekšanos Mafijas «ietekmes sfērā» — Lasvegasā. «Acīmredzot Hjūzs bija pārliecinājies,» rakstīja žurnāls «Newsweek», «ka ne

vien mikrobi, bet arī citi neredzami ienaidnieki ir ap viņu, lai kaitētu un izspiegotu.» Bet laikraksts «Le Figaro», uzdodams jautājumu: «Kas viņu pamudināja uz visiem laikiem paslēpties no svešām acīm?» — iesaka domu: «Vai paniskas bailes no atentāta? Iespējams... Nomāktība, kuru viņš izjuta tāpēc, ka glabāja visslepenākos militāros noslēpumus? Visticamāk-— izskaidrojums meklējams viņa nepatikā pret cilvēkiem, kurus viņš iedalīja «netīrajos» un «ļoti netīrajos».»

Tādas bija dažas Hjūza dīvainības. Lai cik tās izskatītos ekstravagantas,, tās organiski iekļaujas amerikāņu dzīves veidā. Par tām var teikt Polonija vārdiem no V. Šekspīra «Hamleta»: «Ka viņš traks, tas tiešām tiesa.» Pats neparastākais no amerikāņu miljonāriem vienlaikus bija arī pats tipiskākais. Viņam piemita īpašības, kas raksturīgas individuālajiem privātīpašniekiem, tā dēvētajiem «vientuļajiem vilkiem», kuri bija spējuši izdzīvot akciju sabiedrību valdīšanas laikmetā. Neatlaidīgs darbonis, ar bezgalīgu ticību dolāra visvarenībai, ar dzelzs gribu, neizvēlīgs līdzekļos un nesaudzīgs pret pretinieku — Hjūzs bija kauls no savas šķiras kaula. Visa šī neredzamā miljardiera dzīve, ka raksta franču laikraksts «Le Figaro», bijusi «saistīta ar dažādiem tumšiem darbiem, lieliem mūsu gadsimta skandāliem un sensācijām». Bet pazīstamais amerikāņu rakstnieks Gors Vidals izteicies vēl atklātāk: viņš Fljūzu nosaucis par «simtprocentīgu amerikāņu draņķi».

Hjūzs bija cieši saistīts ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi. Jau 1949. gadā, tas ir, divus gadus pēc CIP izveidošanas, Hjūzs nodibināja ciešus sakarus ar šo spiegošanas resoru un saglabāja tos līdz mūža beigām.4 Viņi bija kā radīti viens otram. Hjūzs bija ideāls cilvēks spiegošanas resoram. Viņam vienpersoniski piederēja daudzas kompānijas un uzņēmumi — CIP pasūtījumus viņam nevajadzēja apspriest valdes sēdēs, kā tas notiek akciju sabiedrības. Izlēma viņš viens pats, un tas garantēja pilnīgu slepenību. Turklāt ITjūzam bija īpaša tieksme uz konspirē-šanos. To izraisīja pastāvīgās intrigas un tumšie darījumi, aizkulišu sazvērestības un slepenās kombinācijas.

Kādā no direktīvām vienam savam padotajam viņš rakstīja, ka nevēlas pieļaut pat «visniecīgāko iespēju kādam nejauši uzzināt kaut mazāko informāciju» par šo lietu. Citreiz viņš stingri brīdina, ka viņa «informatoriem būs apdraudēta dzīvība, ja atklāsies informācija, ko tie man snieguši»5.

Ar katru gadu Hjūza un CIP sadarbība kļuva arvien daudzveidīgāka un plašāka. Tā bija savstarpēji izdevīga.

Aiz «nacionālās drošības» apsvērumiem Hjūzs apjoza savu plašo impēriju ar augstu slepenības mūri. Tas pasargāja no nevēlamas finansu un citu orgānu kontroles. Turklāt darbs CIP interesēs nesa neiedomājamu peļņu. Kompānija «Hughes Aircraft» būvēja pavadoņus spiegošanai un izpildīja daudzus citus pasūtījumus. 70. gadu vidū lljūzs realizēja 32 ar CIP noslēgtus kontraktus. CIP bija viņa lielākais pasūtītājs. Desmit gados kompānija «Hughes Aircraft» vien no šī resora pieņēma pasūtījumus par 6 miljardiem dolāru.6

Hjūza organizācija un izlūkošanas resors nostiprināja ari personisko savienību. Hjūzs «pieņēma darbā vairākus bijušos atbildīgos CIP darbiniekus un militārpersonas»7.

To viņš praktizēja jau kopš 50. gadiem. Kādreizējie CIP un Pentagona darbinieki ieņēma augstus amatus viņa ļ kompānijās.

Savukārt CIP no Hjūza saņēma ne tikai modernas spiegošanas iekārtas, arī kosmiskajai izlūkošanai, bet arī i izmantoja to kā aizsegu («jumtu»). Par tādu «jumtu»

1 ļuva ta sauktais «Hughes Medical Institute», ко 1953. ļ gadā nodibināja Maiami. Tā oficiālais mērķis bija medi- ļ cīnās pētījumi «cilvēces labā». Faktiski šādi darbi tika ( veikti tikai acu apmānīšanai, tā galvenais uzdevums bija kalpot CIP vajadzībām. Piemēram, institūts rentēja neapdzīvoto Kcisalas salu un piešķīra to CIP dienestam mācību un treniņu centra ierīkošanai. Par CIP «jumtu» tika izmantota arī kompānija «Mallen and Со», kuras prezidents Bobs Bcnets 1970. gadā kļuva par Hjūza orgāni- j zācijas pārstāvi Vašingtonā.

Ilgu laiku Hjūza un CIP starpnieks bija Roberts ļ Mehjū. Būdams galvenais vezirs Hjūza impērijā, viņš ļ 60. gados realizēja Hjūza pārbāzēšanos uz Lasvegasu, vadīja visas operācijas Nevadas štatā, uzturēja ciešus sa- ļ karus ar organizētās noziedzības bosiem. Mehjū bija savs i cilvēks arī Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, kopš 1954. ļ gada viņš tur saņēma pastāvīgu atalgojumu. Viņam uzticēja vairāku delikātu operāciju izpildi: Mehjū uzstādīja noklausīšanās ierīces miljardiera kuģu īpašnieka A. Onaša personiskajos apartamentos, piegādāja vieglas uzvedības meičas vairākiem ārvalstu līderiem. Nav nejaušība, ka CIP tieši viņu izvēlējās par starpnieku sarunās ar gang- j steru barvežiem, kad tika kalti F. Kastro nogalināšanas , plāni (sk. nodaļu «Baismā alianse: CIP—Mafija»), ļ

Hjūzs uzskatīja, ka Amerikā ikviens ir pērkams, ja maksā pēc pieņemtās likmes. «Jūs būtu pārsteigti,» atceras N. Ditrihs, «ja uzzinātu, cik senatoru, gubernatoru un ģenerāļu baudīja viņa labumus.»8 Jau komerciālās karjeras sākumā, 1942. gada, Hjūzs savos štatos ieskaitīja speciālu antrcprcnieri kontraktu nodibināšanai — Džoniju Mcijeru. Piešķīra viņam 200 dolāru lielu algu nedēļā, deva simtiem tūkstošu reprezentācijai un pavēlēja — dabūt no valdības izdevīgus kontraktus par kara lidmašīnu izgatavošanu. Bijušajam «sapņu fabrikas» — Holivudas darbiniekam Meijeram bija līdzekļi un piemita spēja uzminēt, kas vajadzīgs politiķu un ģenerāļu ne visai oriģinālo vēlmju apmierināšanai, kad viņi tiecās izrauties no prozaiskās ikdienas: grezni apartamenti viesnīcās, ikri, šampanietis un daiļavas pēc likmes 50—100 dolāru par nakti. Un viss par velti. Viesi maksāja vēlāk, Vašingtonā. Viens no viņiem — pulkvedis Eliots Rūzvclts (prezidenta dēls) — panāca, ka tika pieņemts ienesīgs valdības pasūtījums par 70 izlūklidmašīnām «F-ll», lai gan to konstrukcija bija acīm redzami neapmierinoša. Mēģinājumi pilnveidot lidmašīnu nedeva rezultātus. Pie lietas ķērās pats saimnieks. Bet izmēģinājuma lidojumā sabojājās motors, lidmašīna kļuva nevadāma un ietriecās mājā. Pusdzīvo Iljūzu izvilka no lūžņu kaudzes.

Tomēr viņš panāk, ka Vašingtona finansē tam laikam gigantiska astoņmotoru bumbvedēja būvi (to iesauca par «pleznaino zosi»). Taču tā izrādījās mājas zoss, jo spēja tikai vienu reizi pacelties gaisā un nolidot apmēram jūdzi. Senators Ouens Brūsters, tiekdamies pēc viceprezidenta krēsla, nolēma radīt sev reklāmu, uzsākot šīs lietas izmeklēšanu. Viņš pieprasīja atbildi uz jautājumu, kāpēc Hjūzs iztērējis 18 miljonus no valsts kases lidmašīnai, kura nespēj lidot. Izmeklēšanas gaitā nāca gaismā Mei-jera «izklaidēšanas pasākumi». Uzsāka pārbaudīt visus viņa rēķinus, ko apmaksājusi Hjūza kompānija. Citēsim fragmentu no senāta komisijas sēdes. Meijeram jautājumus uzdod senators Fergusons:

— Nosauciet nākamo izdevumu pantu.

— Tie attiecas uz sestdienas nakti. Ierakstīts tā: «Vairākas meitenes vēlu nakti viesnīcā.»

:— Cik jūs viņām maksājāt?

— 50 dolārus.

— Kā jūs raugāties uz šiem dolāriem?

— Uzskatu tos par kaut ko līdzīgu dāvanai.

— Kāds tam visam sakars ar lidmašīnu būvi?

— Tic bija kompānijas «Hughes Aircraft» izdevumi, kurus sedza uz tās rēķina.

— Vai jūs apmaksājāt ari izdevumus vakariņām par godu pulkvedim Rūzveltam?

— Jā.

Tālāk senators jautā par Holivudas aktrisi F. Emer-soni, ar kuru Meijers iepazīstināja E. Rūzveltu.

— Tajā vakarā es uzdāvināju misis Emersonei neilona veļu par 130 dolāriem.

— Kādi vēl bija izdevumi?

— Iedevu viņai 20 dolārus atpakaļceļam.

— Vai varat paskaidrot, kāpēc jūs uz kompānijas «Hughes Aircraft» rēķina izdevāt 130 dolārus, kurus izlietojāt neilona veļas iegādei misis Emersonei, un 20 dolārus viņas ceļas izdevumiem?

— Tāpēc, ka viņa bija visai apburoša.

— Visai apburoša?

— Meitenes ir ļoti patīkamas.

— Kāds tam sakars ar lidmašīnu ražošanu?

— Bez viņām ari nevar iztikt. Tā rīkojas visas kompānijas. Un mēs neatšķiramies no citām.9

Tad liecību vajadzēja sniegt Hjūzam. Viņš kongresā ieradās saburzītā uzvalkā, ar kārbiņu, kādā strādnieki parasti ņem līdzi pusdienas, — gluži kā vienkāršs darbarūķis. Taču Iljūzs bija ieradies nevis taisnoties, bet uzbrukt. Viņš ieturēja šādu taktiku: pretinieku vajag diskreditēt, satriekt un iznīcināt. Sim mērķim visi līdzekļi ir labi un pieņemami. Sākumā viņš uzvedās kā cietušais. Hjūzs paziņoja, ka senators Brūsters personiskā sarunā viesnīcā piedāvājis viņam darījumu: ja viņš būšot ar mieru apvienot savu aviokompāniju «Trans-Amcriean Airlines» ar «Pan-American», senāts pārtrauks izmeklēšanu.

Hjūzam izdevās pierādīt, ka senators pavadījis atvaļinājumu «Pan-American» viceprezidenta savrupmājā Flo-riiiā.

Izvirzīto apsūdzību par oficiālām personām rīkotajiem «izklaidēšanas pasākumiem» Hjūzs nenoliedza.

— Visas aviobūves kompānijas, — viņš teica, — dara tāpat. Esmu pārliecināts, ka Meijers ņēmis piemēru no citām kompānijām. Nebūtu taisnīgi, ja mani konkurenti nodarbotos ar izklaidējošiem pasākumiem, bet es nedarītu neko un neparādītu pienācīgu uzmanību valdībai un tās oficiālām personām.

Hjūzs, vērsdamies pie apjukušajiem senatoriem, sacīja:

— Ja jūs spēsiet pieņemt likumu, kas aizliedz izklaidēt virsniekus, un panāksiet, ka to ievēro, labprāt to izpildīšu. Ja piespiedīsiet citus kārtot savus darījumus tādā veidā, arī es labprāt darīšu tāpat.

Iljuzs zināja, ka tas nav reāli. Taču mērķis bija panākts — lietas izskatīšana drīz vien tika pārtraukta. Piecus gadus Hjūzs gaidīja brīdi, lai atriebtos Brūsteram. Kad pienāca senatoru pārvēlēšanas, Hjūzs deva rīkojumu Dītriham apgādāt Brūstera sāncensi «ar visu, kas viņam trūka. Pie velna, lai maksā cik maksādams.» Speciāli salīgta propagandas aģentūra izvērsa niknu kampaņu pret senatoru. Tā veicināja viņa sakāvi. Iljūzs triumfēja. Šim piemēram vajadzēja brīdināt pārējos būt piesardzīgākiem ar 1 Ijūzu.

Starp visiem Hjūza politiskajiem kontaktiem visnopiet- ' nākas sekas, liekas, bija viņa sadarbībai ar Ričardu Nik-sonu. Pēc N. Ditriha vārdiem, bez Hovarda Hjūza nebūtu «Votergeitas». Bet daži komentētāji pat uzskata, ka bez viņa, iespējams, nebūtu arī prezidenta Niksona.

Sadarbība starp šiem diviem cilvēkiem, kuri abi katrs savā sfērā sasniedza virsotni (viens —- biznesā, iekļūdams visbagātāko amerikāņu skaitā, otrs — politikā, astoņus gadus būdams viceprezidents un piecarpus gadus valsts galva), ilga trīs gadu desmitus. Viņiem bija daudz kopēja — neizsīkstoša enerģija un uzņēmība, pie-sardzīgums un neiecietība, atriebīgums un neizvēlība līdzekļos, bonapartiski gājieni un ārkārtīgi attīstīta godkāre. Abiem bija konservatīvi uzskati. Taču galvenais savienības balsts — abpusēja ieinteresētība un izdevīgums.

Pēc dažu pētnieku domām, šīs savienības pirmie augļi parādījās jau 1946. gadā. Tolaik Hjūzam draudēja izmeklēšana kongresā sakarā ar neizpildītajiem lidmašīnu būves kontraktiem. Viņam ļoti vajadzēja atrast politiskos sabiedrotos. Iljūzs uzzināja, ka pret liberāli noskaņoto kongresmeni Džeriju Vurhisu, kas cieši saistīts ar arodbiedrībām, vietējie darboņi nolēmuši izvirzīt trīsdesmit-gadīgo Ričardu Niksonu, kas tobrīd vēl valkāja jūras virsnieka formu. Viņa kandidatūru izvirzīja «Bank of America» Vitieras pilsētas (Kalifornija) nodaļas vadītājs, kas personiski pazina R. Niksona tēvu. Viņš pārliecināja savus kolēģus, ka jaunais virsnieks visādā ziņā ir piemērots kandidāts. Tolaik Niksons strādāja Baltimoraš pilsētas resorā, kas nodarbojās ar valdības pasūtījumiem. Viņa vēlēšanu kampaņas organizēšanā tika izmantoti pārbaudīti paņēmieni. Lai «iesmērētu» šo kandidatūru

vēlētājiem, vajadzēja noslēpt to, ka viņu izvirza «treknie runči». Nākamo kongresmeni stādīja priekšā kā vienkāršu amerikāni, kara varoni, kas nolēmis izmēģināt laimi politika, lai glābtu Ameriku no «sarkanajiem». Tika izstrādāts vienkāršs scenārijs. Vietējā presē parādījās «Simt pilsoņu komitejas» aicinājums, kurā visi, kas vēlas, tika aicināti izvirzīt savu kandidatūru kongresā (kāda demokrātijā!). «Atsaucās» Niksons. Patiesībā viņam piezvanīja Iljūza advokāts, kura pavadībā viņš vēlāk aizlidoja uz tikšanos ar saviem «aizbildņiem», bet pēc tam apmeklēja Hovardu Hjūzu «šefa» mājā Bevcrlihillā.

Par galveno Niksona vēlēšanu kampaņas organizatoru k|uva Losandželosas advokāts Ootiners, ko bija salīgusi «Simt pilsoņu komiteja». Viņa izvēlētā taktika — jebkuriem līdzekļiem nomelnot pretinieku: «Ja nediskreditēsict konkurējošo kandidātu, pirms viņš sācis savu vēlēšanu kampaņu, tad visticamāk jūs gaida sakāve.»10 Un Coti-ners dažādi centās parādīt Niksona pretinieku kongres-meni Džeriju Vurhisu kā «graujošu elementu», kā arodbiedrību centra Politiskās darbības komitejas (PDK) ielikteni. Kādā no uzsaukumiem bija teikts: «Balsot par Niksonu nozīmē balsot pret Politiskās darbības komiteju, tās komunistiskajiem principiem un milzīgajiem līdzekļiem, kurus izlieto kukuļiem.»11 Pats Niksons deklarēja: «Ja ļaudis vēlas, lai pār viņiem valda Vašingtona un birokrātiski regulē visas cilvēku darbības sfēras, tad viņiem jābalso par manu oponentu .. . Nākamajā trešdienā tic balsos vai nu par mani kā brīvās privātās iniciatīvas un saprātīgas progresīvas programmas aizstāvi, vai arī par manu pretinieku, kurš atbalsta Jaunā virziena administrācijas ideoloģiju.»12

Šādus paņēmienus un daiļrunību izmantoja jaunais Niksons, kurš, kā tika apgalvots kādā no priekšvēlēšanu uzsaukumiem, esot «ne ar ko nesakompromitējies, atklāts jauns amerikānis». Šis «atklātais», «ne ar ko nesakompromitējies» kongresmeņa kandidāts savu politisko karjeru uzsāka, noslēdzot slepenu vienošanos ar Hjūzu un citiem Kalifornijas rūpniekiem un baņķieriem. Uzstādāmies pret valsts iejaukšanos ekonomikā, vēlāk viņš ar Hjūzu noslēgs daudzmiljardu līgumus. Taču vienā lietā viņi abi — Iljūzs un Niksons — bija patiesi atklāti, tas ir, antikomunistiskajos uzskatos. Tiesa gan, ari antikomu-nismu viņi izmantoja savu praktisko mērķu sasniegšanai. Niksons — lai iekļūtu kongresā, Iljūzs — lai nostiprinātos Holivudā. Iljūzs cīnījās par to, lai inelnaja saraksta

ierakstītu progresīvus režisorus un scenāristus, aizliegtu demonstrēt Caplina filmu «Rampas ugunis», viņš pielika savu roku šī izcilā režisora un aktiera vajāšanā. «Pat viens komunists Holivudā — tas jau ir par daudz,» Hjūzs paziņoja galēji reakcionārās organizācijas «Amerikāņu leģions» locekļiem. Viņa runas teksts bija iekļauts oficiālajās kongresa vēstis «Congressional Record» kopā ar Niksona ditirambiern «lielajam patriotam» Hjūzam. Niksons neskopojās ar slavinājumiem par godu devīgajam aizbildnim, jo viņš «visiem parādījis, kā jāapkaro graujošā darbība un jāstiprina brīvās privātās iniciatīvas principi».

Reti kuram Vašingtonā bija izdevies tik sekmīgi un strauji taisīt karjeru kā Niksonam. Sešu gadu laikā viņš nogāja ceļu no kongresmeņa un senatora līdz valsts viceprezidentam. Jo augstāk viņš tika pa hierarhijas kāpnēm, jo aktīvāk viņu aprūpēja Hjūzs.

1956. gadā Hjūzs kārtējo reizi izdarīja nozīmīgu pakalpojumu Niksonam. Tajā laikā pazīstamais Republikāniskās partijas darbinieks G. Stasens cīnījās par savu izvirzīšanu viceprezidenta amatam gaidāmajās vēlēšanās. Cīņai pret viņu Hjūzs piešķīra Niksonam 100 tūkstošus dolāru. Tomēr ar to vēl nepietika. Vēlāk Mchju paziņos: «Lai palīdzētu Niksonam, mēs iekļuvām Stasena galvenajā mītnē. Izdevumus sedza Hjūzs. Iegūtās ziņas ļāva izstrādāt pretpasākumus pretinieka «spēles plānam». Visur izmantojām bijušņs FIB darbiniekus.»

Ielaušanās Stasena dzīvoklī nav nekas cits kā «Voter-geitas» 1956. gada variants.

Drīz pēc vēlēšanām Hjūza rūpnieciskās impērijas pārvaldnieka N. Dītriha kabinetā atskanēja telefona zvans. Zvanīja viens no juristiem, kas dienēja pie magnāta.

— Runāju ar Ričardu Niksonu. Viņa brālim Donaldam radušās finansiālas grūtības sakarā ar viņa restorānu Vitierē. Viceprezidents vēlētos, lai mēs izlīdzam viņa brālim.

— Kā mēs varam izpalīdzēt? — jautāja Dītrihs.

— Jāpiešķir aizdevums.

— Cik liela summa?

— 205 tūkstoši dolāru.

— Ak dievs, nekad vēl neesmu pārskaitījis tik lielu summu politiskiem nolūkiem. Es to nevaru darīt uz savu galvu. Jums vajadzētu aprunāties ar llovardu.

«Noliku klausuli, jutos satriekts,» atceras Dītrihs. «Šoreiz man šķita, ka viņš aiziet par tālu. Viena lieta — atbalstīt municipalitāšu locekļu vai pat senatoru vēlēšanu kampaņas. Pavisam cita — dot personiskus aizdevumus viceprezidenta radiniekiem. Ričards Niksons bija ievēlēts tikai pirms divām nedēļām, kad Eizenhauers 1956. gada vēlēšanās bija uzvarējis ar lielu balsu vairākumu. Šis pasākums neko labu nesolīja.»13

Hjūzs domāja citādi. Katrā ziņā viņš piezvanīja Dītri-ham un deva rīkojumu:

■— Vēlos, lai Niksoni saņemtu naudu.

— Vai zināt, par kādu summu ir runa?

Aizdevuma lielums lljūzu neuztrauca.

•— Viss kārtībā. Izsniedziet viņiem naudu.

Dītrihs tomēr baidījās, ka aizdevums var izvērsties par bumbu ar laika degli. Uz savu atbildību viņš devās uz Vašingtonu pie viceprezidenta. R. Niksons viņu nekavējoties pieņēma.

— Hjūzs sankcionēja aizdevumu Donaldam, viņš to var saņemt, — teica Dītrihs. — Saprotu, ka aizdevums nav domāts jums, bet jūsu brālim. Tomēr uzskatu, ka ir nepieciešams pateikt to, ko domāju. Ja ziņa par aizdevumu nonāks atklātībā, tās būs jūsu karjeras beigas.

Ričards Niksons padomus neuzklausīja. Viņam tuvāks bija Hjūza domāšanas veids, viņa bezprincipialitāte līdzekļu izvēlē un attieksme pret likumu kā tādu, kas domāts citiem.

Niksona brālis saņēma 205 tūkstošus dolāru lielo aizdevumu. Taču ne subsīdijas, ne restorāna pretenciozais nosaukums «Nixonburger», pēc analoģijas ar iecienīto ēdienu — hamburgeriem —, nepalīdzēja kūtrajam Donaldam Niksonam izvairīties no jaunām finansiālām grūtībām. Restorānu vajadzēja slēgt.

Kas attiecas uz aizdevumu, tad šis darījums tiešām neko labu nesolīja. Naudu izsniedza «Hughes Tool Company» filiāle, kas ar šāda veida operācijām nebija nodarbojusies. Kredīts tika izsniegts, kaut arī saņēmēja īpašuma vērtība bija mazāka par aizdevuma vērtību — tikai 93 tūkstoši dolāru. Kredītu piešķīra kompānija, kas izpildīja valdības militāros līgumus. Tie. bija negatīvi faktori. Taču Hjūzam šķita, ka pozitīvā ir vairāk. R. Niksons bija uzlecoša zvaigzne pie Vašingtonas debesīm. Sirdslēkme, ko bija pārcietis Eizenhauers, solīja iespēju viceprezidentam kuru katru brīdi kļūt par prezidentu.

Sakari ar Niksonu Hjūzam vairākkārt bija apliecinājuši, ka visaugstākās dividendes Amerikā nes «ieguldījumi» politisko darbinieku atbalstīšanā. Mēnesi pēc aizdevuma izsniegšanas Donaldam Niksonam Iekšējo ienākumu birojs organizācijai «Hughes Medical Institute» piešķīra ar nodokļiem neapliekamas iestādes statusu. Līdz šim birojs divreiz bija atteicies atbrīvot šo pscidopētniecisko iestādi no nodokļiem, jo tā izveidota, «lai slēptu ienākumus, kas apliekami ar nodokļiem». Tagad birojs no sava lēmuma atteicās. Rezultātā valsts kase nākamo divdesmit gadu laikā, pēc dažiem aprēķiniem, nesaņēma 800 miljonus dolāru. Tie iegūla Hjūza seifos.

«Bumba» tomēr sprāga 1960. gada prezidenta vēlēšanu priekšvakarā, kad Niksona konkurents bija Džons Kene-dijs. Komentētājs Drū Pīrsons publicēja rakstu par Hjūza aizdevumu viceprezidenta brālim. Sensacionālā ziņa aplidoja visu valsti. Tā Niksonam atņēma daudzas balsis.

1962. gadā,’ kad R. Niksons kandidēja uz Kalifornijas gubernatora posteni, viņa sāncensis atkal atgādināja par kredītu. Niksonam vajadzēja sniegt publisku paskaidrojumu. Niksona draugs Bebe Rcbozo vēlāk atzinās: «Biju pārliecināts, ka Hjūza aizdevums Donaldam Niksonam viņa brālim atnesa zaudējumu 1960. gada vēlēšanās un nepalīdzēja ari 1962. gada vēlēšanās.»

1968. gadā Niksons atkal atsāka cīņu par vietu Baltajā namā. Šoreiz viņam ir acīm redzamas izredzes gūt panākumus: viņu plaši atbalsta Republikāniskās partijas aprindās, ir izredzes tikt izvirzītam par kandidātu prezidenta postenim un uzvarēt. Viņa pretinieku nometnē — demokrātu vidū — valdīja sajukums un šķelšanās. Sakarā ar «netīro karu» Vjetnamā Džonsona popularitāte bija ārkārtīgi kritusies. Novērtēdams situāciju, Hjūzs 1968. gada 14. martā nosūtīja Mehjū šādu vēstuli: «Vēlos, lai jūs dotos pie Niksona kā mans speciālais pilnvarotais pārstāvis. Jūtu, ka šogad republikāņiem patiesi ir reālas iespējas uzvarēt.» Miljardieris prasa no sava palīga, lai «mūsu (tas ir, Hjūza. — Aut.) atbalsts un uzraudzība pavadītu katru viņu soli ceļā uz uzvaru».

Tā ir Hjūzam raksturīga rīcība. Viņš nebija ne republikānis, ne demokrāts. Vienīgā partija, pie kuras viņš visu mūžu centās piederēt, bija uzvarētāju partija. 1944. gadā, pēc speciālistu domām, prezidenta vēlēšanās lielākas izredzes uzvarēt bija demokrātiem. Hjūzs kopā ar savu advokātu Nilu Makartiju devās uz tikšanos ar 11. Trumenu, ko Demokrātiskā partija bija izvirzījusi par savu kandidātu viceprezidenta amatam. Trumens viņu pieņēma Losandželosas viesnīcā «Baltimore». Advokāts, kas palika vienatnē ar nākamo viceprezidentu, novēlēja viņam

sekmes un pasniedza aploksni ar 12 500 dolāriem. Sarunas laikā istabā ienāca Hjūzs un bez aplinkiem sacīja: «Mister Trumen, vēlos, lai jūs zinātu, ka misters Makartijs jums tikko pasniedza manu naudu.» Trumens tikai nosmējās, vēlēdamies pārvērst par joku šo ne visai diplomātisko miljonāra izlēcienu.

Nākamajās prezidenta vēlēšanās vairākums komentētāju paredzēja nevis Trumena, bet republikāņa Djūija uzvaru. Hjūzs zvanīja Dītriliam:

— Mums laikam vajadzēs pārskaitīt kādu summu Djūija fondā.

Speciālistu pareģojums izrādījās aplams. Gluži negaidīti uzvarēja Trumens. Tas vēlreiz Hjūzam pierādīja, ka dažreiz nepieciešams izdarīt divas iemaksas — abu partiju kandidātiem. Tā bija rīkojušies un tā joprojām rīkojās piesardzīgākie «treknie runči». 1968. gadā Hjūzs atbalstīja ne tikai Niksonu, bet arī (katram gadījumam) ieguldīja 50 tūkstošus viņa pretinieka — senatora demokrāta H. Hemfrija fondā. Citreiz viņš atbalstīja vai nu demokrātus, vai republikāņus. Kalifornijā, piemēram, viņš atbalstīja gubernatoru demokrātu P. Braunu, bet vēlāk sniedza finansiālu palīdzību gubernatoram republikānim R. Reiganam. 1969. gadā viņš gāja talkā 82 Nevadas štata politiskajiem darbiniekiem, ieguldīdams viņu vēlēšanu fondos 385 tūkstošus dolāru skaidrā naudā. Vislielāko žūksni — 25 tūkstošus dolāru — saņēma demokrāts Maiks O’Kalagens, kurš kandidēja uz štata gubernatora amatu.14 Aprēķins bija pareizs. Uzvarēja O’Kalagens. Bet nākamajā rītā pēc vēlēšanām Hjūza personiskā lidmašīna ar jauno gubernatoru un viņa sievu jau traucās uz Honolulu, kur viņus gaidīja grezns Hjūza apmaksāts numurs viesnīcā. Tur par Hjūza naudu jau izklaidējās prezidenta brālis Donalds Niksons.

1968. gadā galvenās cerības Hjūzs lika uz Niksona uzvaru. Vasarā starp Rebozo, no vienas puses, R. Daneru un R. Mehjū, no otras puses, notika sarunas par Hjūza ziedojumiem Niksona vēlēšanu kampaņas fondā. Mehjū saņēma 100 tūkstošus skaidra naudā no Hjūza kaziņai «Silver Slipper» un «Sunds» un izsniedza tos Darieram. Bet viņš tos tālāk atdeva Rebozo — 1969. un 1970. gadā, katrā pa 50 tūkstošiem. Precīzu naudas iedošanas datumu noteikt nav izdevies. Iespējams, ka Hjūzs izdarījis arī vēlāk citas slepenas iemaksas, par kurām «Votergeitas lietas» izmeklēšanas orgāniem nekas nav zināms. Līdzās slepenām iemaksām Hjūzs izdarījis ari oficiālus ziedoju-

mūs. 1968. gada decembrī Mehjū saņēma no prezidenta Niksona vēstuli, kurā jaunais prezidents pateicās «visiem tiem, kas devuši bagātīgu ieguldījumu mūsu lietas labā»15.

Ko Hjūzs cerēja sagaidīt no Baltā nama? Pirmām kārtām Vjetnamas kara turpināšanu — tas solīja jaunus kontraktus ar «Hughes Aircraft» par helikopteru un citu ražojumu piegādi Pentagonam. Kādā no dienesta vēstulēm, kg Hjūzs rakstījis drīz pēc Niksona administrācijas nākšanas pie varas, viņš lika Mehjū «doties pie mūsu draugiem uz Vašingtonu un noskaidrot, kas būtu darāms, lai varētu turpināt karu Vjetnamā»16.

Izmantodams savus sakarus Vašingtonā, Hjūzs 1974. gadā ieņēma astoto vieki starp lielākajiem Pentagona pasūtījumu izpildītājiem. Viņa ražojumu kopsumma sasniedza 825 miljonus dolāru. Bet desmit gadu laikā no militārā resora vien viņš pieņēma pasūtījumus par 6 miljardiem dolāru. !

Hjūzs cerēja, ka Baltais nams liks pārtraukt atomizmē-ģinājuinus, kurus atomenerģijas komisija veica tuksnesī netālu no Lasvegasas. No spēcīgajiem pazemes sprādzieniem šūpojās lustras viesnīcās un kazino. Hjūzs baidījās, ka, izmēģinājumiem turpinoties, samazināsies tūristu pie-plīujlums Lasvegasā. Viņš sūtīja Mehjū pie Lindona Džon-sona uz viņa Teksasas rančo. Vēstulē norādīts, ka prezidentam jāpiedāvā miljons dolāru par sprādzienu izbeigšanu. Taču Mehjū pietrūka drosmes griezties pie Džonsona ar šādu priekšlikumu. Pēc Niksona ieiešanas Baltajā namā Hjūzs pieprasīja, lai Mehjū beidzot panāk izmēģinājumu pārtraukšanu. «Runā ar viņiem (ar atomenerģijas komisijas locekļiem. — Aut.) tā, it kā pirktu viesnīcu,» teikts vienā no Hjūza direktīvajām vēstulēm. «Atceries, Bob,» šefs atgādināja viņam, «ka es, Hovards Hjūzs, varu nopirkt ikvienu, bet, ja ne, — es viņu iznīcināšu.» Niksons izteica vēlēšanos tikties ar Hjūzu personiski vai izrunāties pa telefonu. Viņš pat bija ar mieru sūtīt uz Lasvegasu Henriju Kisindžeru, gluži it kā Hjūzs būtu ķādas ārvalsts galva.17 Hjūzs visus šos priekšlikumus noraidīja, Viņš nevēlējās uzklausīt Baltā nama paskaidrojumus, kāpēc sprādzieni turpinās. Hjūzs gribēja, lai tos pārtrauc. Un viņš savu panāca. Kodolizmēģinājumi no Nevadas štata tika pārcelti uz Amčitkas salu (Aleutu salas). Nodokļu maksātājiem tas prasīja 100 miljonus dolāru. Cik un kam Hjūzs samaksāja — nav zināms.

Hjūzs cerēja, ka prezidents viņam palīdzēs paplašināt īpašumus Lasvegasā. Viņš alka kļūt par vienpersonisku

visa šī azartspēļu centra saimnieku. Pirmām kārtām viņš vēlējās saviem pieciem viesnīcu un kazino kompleksiem pievienot vēl dažus. Sarunas par pirkšanu jau ritēja pilnā sparā, kad 1968. gada vasarā Tieslietu ministrijas antitrestu nodaļa kategoriski iebilda. Hjūza ļaudis tomēr ļ)ija pārliecināti, ka, izmantojot savus politiskos sakarus, viņi salauzīs ministrijas pretestību. Ziņojumā bosam 1968. gada 28. jūnijā Mehjū rakstīja: «Varu likt galvu ķīlā, ka antitresiu noda|a vēl nožēlos savu rīcību. Vakar nodaļas darbinieki varēja skaidri pārliecināties, ka mums Vašingtonā ir daudz draugu, kuri mums patiesi tic. Šodien viņi saņēmuši daudzus pieprasījumus, arī no senāta juridiskās komitejas līdzpriekšsēdētāja. Bet tas ir tikai sākums. No rīta man piezvanīja senatori Kenons un Baibls un pastāstīja, ka viņu kolēģi senatori apliecinājuši savu pilnīgu atbalstu un gatavību palīdzēt.» Taču tieslietu ministrs demokrāts R. KJārks savu nostāju nemainīja. Hjūzam nācās uz laiku atkāpties. Bet pēc republikāņu uzvaras prezidenta vēlēšanās 1968. gadā viņa ļaudis atkal pastiprināja spiedienu uz Vašingtonu, un šoreiz tas izrādījās sekmīgāks. Trīs dienas pirms Niksona inaugurācijas (oficiāla ceremonija, ASV prezidentam stājoties amatā. — Aut.)

1969. gadā, vēlāk rakstīja laikraksts «Philadelphia Inquirer», Tieslietu ministrija radikāli mainīja savu nostāju un bija ar mieru neiebilst pret Hovarda Hjūza nodomu pirkt hoteli un kazino «Landmark» Lasvegasā.

Pirms 28 dienām Tieslietu ministrija gribēja nodot lietu tiesai, ja Hjūzs mēģinās iegādāties šo hoteli. Ministrija savu nostāju pamatoja ar to, ka šāds darījums ir pret trestiem vērsto likumu pārkāpums.

Ieguvis kārtējo zelta zivtiņu, negausīgais Iļjūzs tīkoja pēc nākamā upura — kompleksa «Dunēs». Bet Tieslietu ministrijas antitrestu nodaļa atteicās apmierināt nekronētā Lasvegasas karaļa kārtējo kaprīzi. Tad Hjūzs sūta Daneru pie jaunā tieslietu ministra Džona Mičela, ar kuru viņam ir labas attiecības.

— Ministrijā mums nebūs darīšana ne ar vienu citu kā tikai ar bosu, — Hjūzs norāda saviem palīgiem. Savukārt Mehjū, izvadīdams Daneru, atgādina viņam:

— Hjūzs mūs pilnvarojis uzņemties zināmas finansiālas saistības, lai sniegtu palīdzību administrācijai kongresa vēlēšanās, kad tā būs ieinteresēta to saņemt.

1970. gada ziemā Daners trīs reizes tikās ar Mičelu. Par sarunām neviens no antitrestu nodaļas darbiniekiem netika informēts, kaut gan parasti to darīja.

1970. gada 19. martā Dancrs kārtējo reizi ieradies ministra kabinetā. «Mēs izskatījām jūsu iesniegtos materiālus,» teica Mičels. «Pēc mūsu domām, te nav nekādu problēmu. Kāpēc gan jūs nevarētu turpināt sarunas (par hoteļa un kazino «Dunēs» iegādi. — Aut.)?»

Tajā pašā dienā Daners steidzas paziņot Mehjū par sekmīgi pabeigto operāciju — «Duries» nopirkšanu. Mehjū nekavējoties dod rīkojumu izsniegt Daneram 50 tūkstošus dolāru. Pēc Danera brauciena uz Vašingtonu viņš ziņoja padotajiem, ka jāizpilda dažas politiskās saistības.

Saņemtos piecdesmit tūkstošus Dancrs atdeva Bebem Rebozo.

Tā kārtoja lietas Hjūza un Niksona pilnvarotie cilvēki.

Senāta komisija, kas izmeklēja «Votergeitas lietu», savā ziņojumā konstatēja: «Apstākļi, kas saistīti ar Hjūza centieniem iegādāties hoteli «Dunēs» Lasvegasā, liecina par aizdomīgu visaugstākās izpildu varas rīcību un izvirza nopietnus jautājumus par to, kāds sakars ir starp Hjūza iemaksām vēlēšanu kampaņai un federālo varas iestāžu attieksmi pret Iljūzu.»18

Kamēr pilnā sparā ritēja slepenie darījumi starp valdības resoriem un Iljūzu, viņa impērijā notika tā sauktais «galma apvērsums».

«Labdarības dienas priekšvakarā, 1970. gada 25. novembrī, apmēram pulksten 10 vakarā Hovards Hjūzs uzvilka vecu svīteri virs baltā krekla, uzlika platmali un izgāja pa otru izeju no saviem apartamentiem, kas atra-dās Lasvegasas hoteļa «Desert Inn» augšstāvā, kur viņš dzīvoja jau četrus gadus. Lai izvairītos no spiegiem, kuri cauru diennakti dežurēja pie lifta, Hjūzs pa sen nelietoto rezerves izeju nokļuva līdz ugunsdzēsēju kāpnēm un nokāpa no devītā stāva tieši pie automašīnu stāvvietas. Hjūzam bija lielisks noskaņojums, acīmredzot viņš jutās apmierināts ar savu gājienu. Lejā viņu jau gaidīja divas mašīnas, kurām Iljūzu un četrus viņa palīgus vajadzēja aizvest uz Lasvegasas Ziemeļu lidlauku, kas bija Hjūza īpašums. Tur viņš iesēdās savā reaktīvajā lidmašīnā «Lockheed» un devās uz Bahamu sālām. Nākamajā dienā Hjūzs jau bija Paradaja salā — apmeties viesnīcas «Bri-tania Beach» devītajā stāvā un norīkojis diennakts dežūras pie durvīm.»19

Tā žurnāls «Time» atspoguļoja Lasvegasas karaļa noslēpumaino aizbraukšanu no savas rezidences. Sis raksts vēlreiz apliecina to, cik veikli Hjūzs manipulēja ar masu

informācijas līdzekļiem. Patiesībā Iljūza aizceļošanas brīdī tuvumā nebija ne «Time» korespondenta, nc citu žurnālistu. Viņi tēlaini apcerējuši tikai to, ko pastāstīja Hjūza kalpotāji no tā sauktas «mormoņu mafijas». Tic centās radīt iespaidu, ka viņu boss ir vesels un spēka pilns. Žurnāls «Time», tāpat kā citi preses izdevumi, izplatīja šo versiju. Patiesībā, kā liecina turpmākie notikumi, miljardiera veselības stāvoklis tajā laikā bija ļoti smags. Viņš slimoja ar anēmiju un pneimoniju, hemoglobīna daudzums asinīs bija mazāks par normu. Šādā stāvoklī viņam, protams, nevarēja būt pa spēkam nokāpt pa ugunsdzēsēju kāpnēm no devītā stāva.

Ticamāka ir vēlākā informācija par to, ka Hjūza aizbraukšanu organizējusi kompānija «Intertel», kuras prezidents D. Krosbijs bija tuvs Niksona un Rebozo draugs. Šīs kompānijas aģenti iznesa Hjūzu uz nestuvēm, nogādāja uz GKS bāzi «Nellis». Bet no rīta viņi iebruka Roberta Mehjū kabinetā, izlika viņu kopā ar darbiniekiem no kabineta un aizzīmogoja telpu. Tā notika «galma apvērsums» Iljūza impērijā. Kompānijai «Intertel», kā pavēstīja Normans Mailers, «bija daudz ciešāki sakari ar CIP nekā Mehjū»20.

Kāpēc Lasvegasas pārvaldnieks pēc trīsdesmit gadus ilga dienesta krita nežēlastībā — palicis nenoskaidrots. Acīmredzot dramatiskos notikumus izraisīja divu naidīgu grupējumu cīņa dēļ varas, un tajā uzvarēja «mormoņu mafija». Veltīgi Mehjū virināja valsts un tiesu iestāžu durvis, apsūdzēdams uzvarētājus varas uzurpācijā.

Naktī Nevadas štata gubernatora dzīvokli atskanēja telefona zvans. Pols Leksolts pazina Hjūza balsi. Viņš jokodamies teica, ka baumas par viņa nāvi ir bijušas «pārspīlētas», un apstiprināja nodomu atbrīvoties no Mehjū. Gāztais Mehjū, zaudējis pusmiljonu lielu algu gada un citus labumus, alka atriebības.

KO MEKLĒJA IEBRUCĒJ!!

Atgriezīsimies vēlreiz pie tiešajiem cēloņiem, kas noveda pie iebrukuma Votergeitā. Iesākumā ziņa par Mehjū atbrīvošanu Baltajā namā tika uzņemta ar gavilēm. Pret viņu pašu iebildumi neradās. Bet Mehjū par Hjūza pārstāvi Vašingtonā bija pieņēmis Lorensu O’Braienu. Tas katru mēnesi saņēma 15 tūkstošus dolāru un izpildīja vairākus delikātus Hjūza uzdevumus. Tagad Baltajā namā

ar prieku gaidīja, ka pec Mehjū tiks atbrīvots arī O’Braiens.

Niksons jau sen juta nepatiku pret šo redzamo demokrātu partijas darbinieku, kas bija cieši saistīts ar Kene-dija klanu. O’Braiens bija sekmīgi organizējis Džona Ke-nedija vēlēšanu kampaņu 1960. gadā. Ļaunatminlgajam Niksonam bija saglabājusies izteikti nelabvēlīga attieksme pret vienu no viņa sakāves vaininiekiem. Bebe Rebozo vairākkārt bija pārmetis Daneram — kāpēc Hjūzs, būdams patiesi ieinteresēts atbalstīt Niksonu, izmantoja O’Braienu?1

Nācis pie varas, Niksons meklēja iespēju izrēķināties ar O’Braienu. Holdemans un Erlihmans pastāvīgi prasīja no padotajiem «kompromitējošu informāciju par O’Braienu». Viņu izspiegoja Baltā nama okšķeri. Tie iekļuva konsultatīvajā firmā, kurā strādāja O’Braiens. Tomēr, lai kā centās izsekotāji, viņiem neko neizdevās atklāt.

Kā jau Baltajā namā gaidīja, tūlīt pēc Mehjū atbrīvoja arī O’Braienu. Par Hjūza pārstāvi Vašingtonā drīz vien iecēla Robertu Benetu, «Mallen and Со» īpašnieku. 197i. gada 15. janvārī Baltā nama darbinieks Čārlzs Kolsons savā ziņojumā rakstīja:

«Bobs Benets ir mums uzticams cilvēks un labs draugs. Mēs domājam viņu izmantot vairāku plānu īstenošanai. Viens no viņa jaunajiem klientiem ir Hovards Iljūzs. Esmu pārliecināts, ka nav nepieciešams paskaidrot, kāda politiskā nozīme ir faktam, ka Hjūza lietas Vašingtonā kārtos mūsu tuvs draugs.»

Tomēr Baltajā namā bija nobažījušies — pārmaiņas Iljūza imoērijā izraisīja arī negatīvas sekas. 1971. gada 14. j anvari Niksons prezidenta lidmašīnā «GKS-l» lido uz Nebrasku. Viņam paredzama grūta tikšanās vietējā universitātē. Taču prezidenta domas no jauna atgriežas pie O’Braiena. Viņš ieslēdz diktofonu. «Holdemana zināšanai,» viņš saka. «Šķiet, ka tuvojas brīdis, kad Larijam O’Braienam nāksies samaksāt par savu dienestu pie Hjūza. Bcbcm šajā sakarā ir kāda informācija, kaut gan tā nav visai pamatota.»2 Niksons dod rīkojumu Holdema-nam «nodarboties ar to», tas ir, iegūt pamatotāku informāciju. Tālāk to uzdod prezidenta juriskonsultam Džonam Dinam.

1971. gada 26. janvārī Dīns jau ziņo Holdemanam:

«Kolfīlds informēja mani par to, ka O’Braiens un Mehjū ir pazīstami kopš Bostonas laikiem un viņu draudzība

sākusies «Kenedija ēras» sākumā vai pat agrāk. Džona Kenedija valdīšanas laikā O’Braiens ar Mehjū uzturējis pastāvīgus sakarus.» Tālāk Dins ziņoja: «Rcbozo lūdza — gadījumā, ja tiks veikti kādi pasākumi, kas skar Iljūzu, darīt to zināmu viņam, jo no personiskās pieredzes pietiekami labi zina Hjūza attiecību nianses.»

Pēc divām dienām Holdemans instruē Dinu:

«Jums un Kolsonam jāpieliek visas pūles un jāatrod iespēja attiecīgo informāciju paziņot atklātībai.»

Izsekošanas un provokāciju mehānisms uzņem ātrumu.

Sājā laikā Baltais nams pirmām kārtām meklē ceļus, kā publiski sakompromitēt O’Braienu. To steidzina darīt arī tas, ka viņu izvirza Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas priekšsēdētāja postenim. Tomēr aizvien pieaug bažas sakarā ar paša O’Braiena darbību. Baltajā namā lauza galvu par to, ko tieši Mehjū paziņojis savam draugam O’Braienam, būdams labi informēts par Hjūza un Niksona aizkulišu darījumiem.

Mehjū daudz zināja par Hjūza un Niksona slepenajiem darījumiem. Viņš alka atriebties savam bijušajam, pēc viņa domām, nepateicīgajam bosam. Dokumenti, kuri bija Mehjū rokās, radīja potenciālus draudus prezidentam. Viens no Baltā nama darbiniekiem ziņojumā rakstīja: «Mehjū taustekļi ietiecas daudzās delikātās valdības darbības sfērās, un katru no tām varētu sākt atmaskot Džeka Andersona garā.»3

Baltā nama darbinieki nolemj iebaidīt Mehjū, izmantojot Iekšējo ienākumu biroju. Mehjū, uzzinājis, ka birojs sācis izmeklēt viņa nodokļu maksājumus, atdod sava drauga — laikraksta «Las Vegas Sun» izdevēja rīcībā lādīti ar dokumentiem par Hjūza slepenajām iemaksām Niksonam. Redaktors to darīja zināmu Andersonam.

1971. gada 6. augustā Baltais nams atgādināja bišu stropu. Rīta laikrakstos bija parādījies komentētāja Džeka Andersona raksts, kurā visos sīkumos tika stāstīts par simt tūkstošu dolāru, ko Hjūzs iedevis Niksonam. Slepenībā turētais pamazām atklājās visiem.

Kopš tā laika Baltā nama cīņa pret saviem pretiniekiem arvien vairāk iegūst noziedzīgu raksturu. Viens noziegums — nelikumīga naudas saņemšana no Hjūza — loģiski izraisa virkni jaunu noziegumu. Tiek panākta slepena vienošanās, ka galvenā mērķa dēļ — dzēst visas pēdas — visi līdzekļi ir labi. Plāni, kurus tagad izstrādāja, arvien vairāk līdzinājās gangsteru operācijām.

1971. gada decembris. Baltā nama darbinieki apspriež Džeka Andersona nogalināšanas plānu. Nolemj viņu noindēt. Indi paredzēts saņemt no CIP.4 Vēlāk sazvērestības dalībnieks Hovards Hants paziņoja, ka pavēle par Andersona nogalināšanu tika saņemta no augstas Baltā nama amatpersonas. To atcēla tikai pēdējā brīdī.5

1972. gada 24. janvārī Andersons publicē jaunu atmaskojošu rakstu par Hjūza slepenajām iemaksām prezidentam. Šoreiz autors uzsver, ka viņam ir «dokumentāli pierādījumi». Paziņojums Baltajā namā izraisa šoka stāvokli. Dokumentu publicēšana var sagādāt Niksonam smagu triecienu gaidāmajās vēlēšanās. Vēl nebija aizmirsti dramatiskie notikumi sakarā ar atmaskoto Hjūza aizdevumu prezidenta brālim Donaldam Niksonam 1960. gada vēlēšanu priekšvakarā. Baltajā namā tiek nolemts par katru cenu nozagt šos kompromitējošos dokumentus. Bet kur tie atrodas?

1972. gada 3. februārī laikraksts «New York Times» ziņo, ka «simtiem Hjūza vēstulīšu» atrodas Lasvegasā, Grīnspcna seifā.

1972. gada 4. februārī tieslietu ministra kabinetā notiek slepena apspriede. Piedalās D. Mičels, Prezidenta pārvēlēšanu komitejas (PPK) vadītāja vietnieks Džebs Magrūders, prezidenta juriskonsults Dž. Dīns un PPI< ģenerālais padomnieks Gordons Lidijs. Tiek apspriests Lidija izstrādātais jaunais slepeno operāciju plāns.

Ar pirmo šī plāna variantu, kura kodētais nosaukums bija «Jamstonc», Lidijs iepazīstināja Mičelu jau 1972. gada 27. janvārī. Tieslietu ministra kabinetā notikušās apspriedes dalībnieks Magrūders atklāja: «Kā tik šajā plānā nebija: gan «vienības kārtības ievešanai», cilvēku nolaupīšana, diversijas, prostitūtu izmantošana politiskai šantāžai, slepenu dokumentu izzagšana un fotografēšana, visdažādākā veida izsekošana un noklausīšanās ar elektronisko aparatūru. «Vienības kārtības ievešanai», paskaidroja Lidijs, varēs izmantot, lai piekautu prctvalstisku demonstrāciju dalībniekus. Nolaupītāju grupas — radikālo līderu Džerija Rubina un Ebija Hofmana aizturēšanai, lai Republikāniskās partijas kongresa laikā tos noslēptu «drošā paslēptuvē» Meksikā. Lidijs parūpējās arī par Demokrātiskās partijas kongresu:

— Mēs sabojāsim gaisa kondicionētājus uz skatuves. Varat iedomāties, kā televīzijas pārraidē izskatīsies šie deputāti, kuri mirks vienos sviedros 120 grādu (pēc Fārenheita. — Aut.) karstumā?!

Demokrātiskās partijas kongresa laikā tika paredzēts izmantot ari prostitūtas — gan Vašingtonā, gan Maiami-bīčā — vadošo politiķu kompromitēšanai. Viņš ierosināja iznomāt Maiamiblčā jahtu un uzstādīt tur slēptas kameras un skaņu ierakstīšanas ierīces. Pērkamās sievietes ievilinās demokrātus uz jahtas, kur notiktu slepena filmēšana un ierakstītas viņu sarunas.

— Uzaicināsim vislabākās, visaugstākās klases meitenes, — uzsvēra Lidijs.

Tādā garā Lidijs turpināja kādu pusstundu. Viņš solīja, ka tā būs pati smalkākā šāda veida operācija, kāda vien līdz šim bijusi, un ka ieguldītais miljons dolāru atmaksāsies pārpārēm.»6

Vēlāk katrs no sanāksmes dalībniekiem izteica savu versiju par to, kā risinājusies Lidija priekšlikuma apspriešana. Taču faktiski visi atzina, ka plāns kopumā netika noraidīts. Mičelu neapmierināja vienīgi programmas «pārspīlējumi». Viņš ieteica to padarīt «reālistiskāku» un samazināt izdevumus.

Pēc nedēļas, 4. februārī, Mičela kabinetā atkal notika sanāksme iepriekšējā sastāvā. Tika apspriests Lidija plāna pārstrādātais variants. Bet tagad, pēc raksta avīzē «New York Times», Mičels par galveno uzdevumu uzskata iegūt lljūza kompromitējošos dokumentus. Būdams tuvs prezidenta draugs, viņš vislabāk saprata, kas visvairāk satrauca Niksonu un ko tas cerēja sagaidīt no padotajiem — slepeno operāciju speciālistiem. Saskaņā ar Magrūdera liecībām, tieši Mičels nosauca divus jaunus svarīgus objektus — redaktora Ilenka Grīnspena un Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas priekšsēdētāja O'Braiena kabinetus.

— Lidijām bija uzdots doties uz Lasvegasu un noskaidrot, kādas ir iespējas iekļūt Grīnspena kabinetā, — liecināja Magruders.7

Nolēma uzstādīt elektroniskās noklausīšanās ierīces arī O’Braiena kabinetā.

Tādējādi bija skaidri izvēlēti objekti un līdzekļi — iebrukums ar ielaušanos (break in), kas saskaņā ar ASV kriminālo likumdošanu uzskatāms par smagu noziegumu. Mēs nezinām, kādas sarunas šajā sakarā notika starp prezidentu un viņa tieslietu ministru. Iespējams, ka viņi tieši neapsprieda šo jautājumu. Bet skaidrs ir viens — Mičels situāciju uzskatīja par pietiekami nopietnu, ja akceptēja apzinātu likumpārkāpumu. Bet risks bija tā vērts. Katrā ziņā tobrīd tā tika uzskatīts.

Kādā līmenī Baltajā namā tika dota pēdējā svētība Lidija un viņa komandas slepenajām operācijām?

Prezidents Niksons savā runā 1973. gada 22. maijā sakarā ar «Votcrgeitas lietu» paziņoja:

— Sis iebrukums Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas galvenajā mītnē un noklausīšanās ierīču uzstādīšana man bija kaut kas negaidits. Man nebija ne mazāko aizdomu, ka personas, kas saistītas ar manu priekšvēlēšanu kampaņu, plāno kaut kādas nelikumīgas operācijas. Ja es to būtu zinājis, nekad nepieļautu.8

Uzstādamies televīzijā 1973. gada 15. augustā, prezidents vēlreiz kategoriski noliedza, ka sniedzis jebkādu personisku atbalstu «iebrukumam Votergcitā».

— 22. maijā es ļoti konkrēti paziņoju un arī tagad saku to ikvienam, kas mani šovakar klausās: es neko iepriekš nezināju par «Votcrgeitas operāciju», neesmu mēģinājis slēpt pierādījumus, neesmu saviem padotajiem atļāvis praktizēt nelikumīgas un negodīgas metodes, ne arī skubinājis viņus lietot šādas metodes, organizējot pirmsvēlēšanu kampaņu. Tāda, lūk, ir šī vienkāršā patiesība.9

Tomēr šī «patiesība» ir visai apšaubāma.

Sniegdams šādu paziņojumu, Niksons izmisīgi centās noturēties Baltajā namā. Sājā ziņā viņam palīdzēja tuvākie palīgi un draugi — Holdemans, Erlihmans un Mičels. Viņi centās pasargāt Niksonu, jo tas bija arī viņu vienīgais glābiņš: ja Niksons paliks Baltajā namā, tad gadījumā, ja viņus notiesās, viņš varēs pieņemt lēmumu par apžēlošanu. Tāpēc ir grūti atrast tiešus pierādījumus, kas apstiprinātu prezidenta līdzdalību iebrukuma sagatavošanā. Tomēr ir saglabājusies magnetofona lente, kurā ierakstīta 1973. gada 27. martā prezidenta Ovālajā kabinetā notikusī saruna. Tā bija atklāta domu apmaiņa starp prezidentu un diviem viņa palīgiem Holdemanu un Erlihmanu. Holdemans paziņoja, ka Magrūders šādi izklāstījis notikumu gaitu:

«Galīgais lēmums (akceptēt iebrukumu Votergeitā. — Aut.) tika pieņemts tad, kad Gordons Strečens piezvanīja Magrūderam un paziņoja — Holdemans devis norādījumu, ka plāns jāīsteno: «Prezidents vēlas, lai to izdarītu un visus strīdus šajā sakarā pārtrauktu.» Runa bija par izlūkdarbību, par Lidija plānu. Mičelam Magrūders teicis, ka viņam rīkojumu ķerties pie lietas devis Strečens. Strečens saņēmis pavēli no Holdemana, kuram savukārt to pavēstījis prezidents. Tad Mičels savus iebildumus atsau-

cis un teicis: «Labi, ja viņi saka, ka vajag rīkoties, rīkojies.»»10

Tā lika iedegta zaļā gaisma. Tāda bija prezidenta griba. Pēc tam atbilstoši Baltā nama hierarhijas struktūrai pavēle virzījās šādi: no IToldemana pie Strečena, tālāk pie Magrūdera, Mičela ...

Pirmām kārtām bija nolemts iebrukt «Las Vegas Sun» izdevēja kabinetā. Operāciju uzdeva Hantam un Lidijām. Viņi iekļuva redakcijas telpās, atvēra Grīnspena zaļo seifu. Vēlāk, kā atklāj magnetofona ieraksts, Erlihmans lepni ziņos Niksonam: «Viņi lika iekšā, uzlauza seifu un šo to atrada.»

«Operācijas plāna» jeb, kā to saīsināti dēvē amerikāņu speciālie dienesti, «0-plāna» izstrādāšanā piedalījās arī Hjūza cilvēki. Tā bija viņu lidmašīna, kas sagaidīja iebrucējus mazā aerodromā netālu no Lasvegasas, lai nogādātu viņus uz Centrālo Ameriku.11

Par Lasvegasas operāciju uzzināja no Makorda liecībām. Senāta komisijā 1973. gada maijā viņš apgalvoja, it kā iebrucēju mērķis bijis atrast kompromitējošus materiālus par senatoru Maskiju un cilvēku, kurš izdarījis nelikumīgu iemaksu vēlēšanu kampaņā. «Acīmredzot viņš kaut ko ir noslēpis,»12 prātoja Frenks Mankijevičs, kurš sacerējis divus rakstus par «Votergeitas lielu». Nākamajā dienā pēc Makorda liecības «Las Vegas Sun» redaktors Grīnspens paziņoja, ka atsaukšanās uz Maskiju ir bezjēdzīga, jo viņam neesot bijis nekādu materiālu, kas attiektos uz senatoru. īstenībā seifā glabājās dokumenti, kas nopietni kompromitēja Hjūzu.

Izejot no šī Grīnspena paziņojuma, Lasvegasas operācija bija «tiešs pakalpojums Hovardam Hjūzam no viņam labvēlīgi noskaņoto Niksona vēlēšanu kampaņas organizētāju puses. Un šajā sakarā ITjūzam piederošās lidmašīnas nosūtīšana uz Centrālo Ameriku iegūst pavisam citu jēgu: pats Hjūzs tobrīd atradās Nikaragvā.»13

Var piekrist F. Mankijevičam — Hjūzs bija tieši ieinteresēts «ūdensvada labotāju» Lasvegasas operācijā. Bet Baltā nama rīcību noteica nevis vēlēšanās palīdzēt miljardierim, bet gan personiskās intereses.

Rādās, ka Baltajā namā nebija apmierināti ar Lasvegasas operācijas rezultātiem. Katrā ziņā saglabājās bažas, ka pie O’Braiena ir vēl kādi Hjūzu un Niksonu kompromitējoši dokumenti. Prezidenta speciālais padomnieks Čārlzs Kolsons paziņoja Prezidenta pārvēlēšanu komitejas vadītāja vietniekam Dž. Magrūderam:

— Vai jūs vēl ilgi vilcināsities apstiprināt Lidija budžetu? Mums vajadzīga informācija, it īpaši par O’Braienu.14

Arī citi Baltā nama darbinieki, to vidū Strečens un Holdemans, izdarīja spiedienu uz Prezidenta pārvēlēšanu komiteju un pieprasīja paātrināt paredzētās slepenās operācijas. Magrūders teica Mičelam: «Viņi Baltajā namā mūs steidzina kā ārprātīgie.»15

Bet kas savukārt steidzināja šos augstos skubinātājus? Tas, kurš pirmām kārtām bija ieinteresēts iegūt materiālus no O’Braicna seifa. Jau 1972. gada 20. jūnijā, pirmajā dienā pēc atgriešanās no Floridas Vašingtonā, prezidents par O’Braienu runājis ar Holdemanu. Faktiski šī sarunas daļa, kas ilga 18,5 minūtes, ļauj ieskatīties «Votergeitas» priekšvēsturē. Tāpēc šīs sarunas ieraksts, kā vēlāk atklājās, bija .izdzēsts.[2] Iloldemans to centās atsaukt atmiņā. Sī saruna esot risinājusies šādi:

— Esmu nobažījies par Kolsonu, — teica prezidents.

— Kāpēc?

— FIB sācis izmeklēšanu, un es esmu pārliecināts, ka Kolsonam nopratināšanā ies grūti.

— Bet Čaks Kolsons apgalvo, ka viņš ir tīrs. Hants viņa štatos vairs neesot jau vairākus mēnešus, un Kolsons ar viņu nav ticies.

Holdemana teiktais prezidentu nenomierina. Viņš zina, ka Kolsons nesaka patiesību, lai pats izlocītos. Viņš zina arī to, ka Kolsons ir informēts par to, ka prezidents ir informēts.

— Ja Kolsons izpļāpāsies, — uztraucas Niksons, — viņš pastāstīs arī par prezidentu. Es taču prasīju Kol-sonam, lai viņš piežmiedz Lariju O’Braienu, izmantojot viņa sakarus ar Hjūzu. Kolsons solīja, ka pacentīsies dabūt kaut kādā veidā man vajadzīgo informāciju. Un vai tad tas nebija O’Braiena kantoris, kur viņi uzstādīja noklausīšanās «vabolītes»? Bet kas stāvēja aiz visa tā? Kolsona cilvēks — Hants.

No tā Holdemans secina: ««Votergeitas iebrukuma» iniciators bija ... pats Ričards Niksons.» Niksona naidu pret O’Braienu Holdemans izskaidro ar to, ka tas «skāris visvārīgāko stīgu — Niksona darījumus ar Hovardu ITjūzu». «Gandrīz var nešaubīties,» raksta Holdemans, «ka Niksons lūdza Kolsonu palīdzēt viņam ietekmēt O’Braienu. Kolsons, dabiski, griežas pie Manta... Tas nav tikai

mans pieņēmums. To apstiprina Niksona vārdi, kas ierakstīti magnetofona lentē.»16 Acīmredzot tāpēc Niksons teicis ģenerālim Heigam (pēc Holdemana atbrīvošanas viņš kļuva par Baltā nama aparāta vadītāju), ka vairāk par visu nevēlētos, ka atklātībā nonāktu viņa sarunas ar Kol-vsonu.

OPERĀCIJA «COVER UP»

Un tā 1972. gada 17. jūnijā pulksten divos naktī pieci Votergeitā apcietinātie tika nogādāti policijas iecirknī. Dažas stundas vēlāk, sestdienas rītā, Prezidenta pārvēlēšanu komitejas vadītāja vietnieks Džcbs Magrūders brokastoja Losandžclosas restorānā «Polo-Lounge». Te atradās arī citi šīs komitejas darbinieki, kurus naftas kompānijas lidmašīna bija atvedusi pavadīt nedēļas nogali. Pēkšņi oficiants ziņoja Magrūderam, ka viņam zvana, un nolika uz viņa galdiņa telefona aparātu. Tas bija Lidijs.

— Piezvaniet man pa telefonu, kuru nenoklausās, — Magrūders daudznozīmīgi paziņoja. — Šonakt demokrātu staba mītnē Votergeitā apcietināts mūsu drošības dienesta priekšnieks.

— Vai Makords?

— Jā, Džimijs Makords.

Pēc dažām minūtēm Magrūders kopā ar dažiem citiem Prezidenta pārvēlēšanu komitejas darbiniekiem sapulcējās Mičela «luksusa» numurā. Tagad pats galvenais bija atrast līdzekļus, kā noslēpt saikni starp Prezidenta pārvēlēšanu komiteju un arestēto operācijas līdzdalībnieku Ma-kordu. Kāds ierosināja:

— Ja mēs varētu Makordu dabūt laukā no cietuma, pirms noskaidrosies, kas viņš ir, tad viņš varētu vienkārši nozust.

Priekšlikums guva vispārēju atbalstu. Izteica arī vēl citu ideju: izmantojot faktu, ka Makords agrāk strādājis Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, varētu paziņot, ka viņš izpildījis slepenu uzdevumu, un tā panākt viņa atbrīvošanu.

Vakarā apspriede turpinājās. Mičels nolēma rīt pat sūtīt uz Vašingtonu Prezidenta pārvēlēšanu komitejas politisko koordinatoru Robertu Mārdianu, lai viņš pamēģinātu lietu notušēt. Tātad, kā vēlāk atzina Magrūders, «nekavējoties un automātiski tika nolemts slēpt noziegumu, neviens no mums šo lēmumu neapšaubīja ... Visās mūsu sarunās vairākkārt tika runāts par nepieciešamību «aizstā-

vēt prezidentu». Mēs, bez šaubām, centāmies aizkavēt «Votergeitas» izmantošanu pret prezidentu, taču vienlaikus mēs ar Mičelu gribējām glābt arī savu ādu. Bijām jau tik dziļi iestiguši šajā lietā, ka atkāpšanās ceļa, likās, mums nav, atlika viens — turpināt šo azartspēli.»1 To viņi visi arī darīja. Prezidenta pārvēlēšanu komitejas vadītāji, tās darbinieki, Baltā nama darbinieki, prezidenta palīgi un pats prezidents.

Magrūdera atmiņās minēts vēl kāds zīmīgs izteikums. Svētdienas rītā viņš sazinājies pa telefonu ar Baltā nama aparāta vadītāju Holdemanu, kuram izklāstījis dažus faktus un saņēmis instrukcijas. Sarunā ar Holdemanu Magrūders rēķinājies ar to, ka prezidenta palīgs bija informēts par «Votergeitas plānu». «Un viss, ko viņš teica,» rakstīja Magrūders, «liecināja par to, ka tā tas bija.»2

Kā uz notikumiem reaģēja prezidents?

Tajā naktī, kad pieci iebrucēji iekļuva Votergeitā, Nik-sons atradās Grankejas saliņa (Bahamu salas), kas piederēja viņa paziņam Bobam Abplanalpam. Visu dienu viņš pavadīja kopā ar saimnieku un Bebi Rebozo — pastaigājās pa salu, peldējās okeānā un braukāja ar laivu. Svētdienā viņš ar lidmašīnu devās uz Floridu, uz savu rezidenci Kibiskeinā. Šeit, saskaņā ar prezidenta versiju, viņš pie rīta kafijas tases, pārlūkodams laikrakstu «Miami Herald», ieraudzījis ziņojumu: arestēti pieci nezināmi cilvēki, kuri iekļuvuši demokrātu štaba mītnē.

Tajā svētdienā okeānā trakoja vētra. Nākamajā dienā tā pierima. Bet vai toreiz prezidents varēja iedomāties, ka šī nelielā informācija laikrakstā kļūs par priekšvēstnesi politiskai vētrai, kuras rezultātā viņu izsviedīs no Baltā nama?

Padoto klātbūtnē Niksons izturējās mierīgi un nepiespiesti. «Kas tas, Bob, par muļķīgu paziņojumu sakarā ar demokrātu štāba mītni?» viņš jautāja Holdemanam. «Kaut ko tik idiotisku es dzirdu pirmoreiz.»

Pēc dažam stundām viņš atkal runā ar Holdemanu: «Amerikāņi redzēs, ka tas ir bijis tikai politisks triks. To taču nevar ņemt nopietni. Tas viss izrādīsies tīrās blēņas.»

Patiesībā Niksons tikko valdīja dusmas, viņš bija satraukts par operācijas izgāšanos. «Tikai pēc vairākiem gadiem,» atceras, Uoļdemans, «es uzzināju, ka «mierīgais» Niksons nemitīgi zvanījis Čakam Kolsonam attiecībā par šīm «blēņām». Uz brīdi pilnīgi zaudējis pašsavaldīšanos, viņš sviedis pelnu trauku pāri visai istabai (Kibiskeinā.—

Tā jau pirmajās dienās pēc notikumiem Votergeitā Nik-sons uzsāka divkosīgu spēli — viņš meloja ne tikai visai Amerikai, teikdams saltu nepatiesību televīzijā, ne tikai kabineta locekļiem, C1P un FIB vadītājiem, bet arī šaurā vistuvāko un visuzticamāko palīgu lokā. Viņš izlikās mierīgs, kaut gan iekšēji bija noraizējies, neko nezinošs, lai gan bija lieliski informēts; šķīsts, lai gan bija vainīgs. «Es vairākkārt jautāju,» raksta Niksons, «kāpēc vajadzēja uzstādīt noklausīšanās «vabolītes» demokrātu štāba mītnē?»4 Viņš patiesi šos jautājumus uzdeva gan Ilolde-manam, gan Dīnam, gan citiem, lai gan atbildēt uz tiem vislabāk varēja viņš pats. Kisindžers savos memuāros apgalvo: kaut gan Niksons vairākkārt runājis ar viņu par «Votcrgeitas lietu», pats tomēr ne reizes «neesot izklāstījis savu viedokli par šiem notikumiem. Privātās sarunās viņš turējās pie tā paša principa, ko ievēroja publiskajos paziņojumos, — pēc kārtējā atmaskojuma apgalvoja, ka iepriekš nekā neesot zinājis par šiem faktiem.»5 Kisindžers noraida uzskatu, ka galvenie «Votcrgeitas operācijas» vaininieki ir Kolsons, Iloldemans, Erlihmans vai Mičels. «Tas šķita neticami,» viņš'raksta, «īpaši mums, kas zināja, kā strādā Baltais nams, — it kā Niksona uzticamie bruņinieki būtu rīkojušies absolūti patstāvīgi, pēc savas personiskās iniciatīvas.»6,

Niksons rīkojās viltīgi, manevrēja, visu vainu uzvēla saviem padotajiem, jauca pēdas tik ilgi, kamēr pats tajās galīgi sapinās ... Pēc dažiem gadiem viņš mēģināja sevi padarīt baltu memuāros. Dažus faktus noklusēja, citus sagrozīja, bet šo to piedomāja klāt. Milzīgajā melu un pašattaisnojumu sablīvējumā tomēr atklājas prezidenta patiesā loma «Votergeitas lietā».

«Uz iebrukumu Votergeitā es reaģēju no tīri pragmatis kām pozīcijām,» memuāros raksta Niksons. «Šī nostāja varbūt bija ciniska, bet tā izrietēja no manas pieredzes.»

Kā tad īsti reaģēja šis ciniskais pragmatiķis, ko un kā viņš darīja? «Man liekas, mums jārīkojas tā, lai šī lieta nenāktu gaismā,» viņš teica Dīnam. Tas, būdams tikpat cinisks kā boss, precizē: «Ir jādzēš visas pēdas — lūk, par ko pašlaik ir runa.»7

Tātad — «pēdu dzēšana». Lai tās neaizvestu līdz Prezidenta pārvēlēšanu komitejai un vēl tālāk — līdz Baltajam namam. Tādēļ jāpanāk, lai pārtrauktu izmeklēšanu, un pirmām kārtām nedrīkst pieļaut, ka FIB aģenti «nokļūtu uz pēdām Hantam» un atidātu, no kurienes nākusi pie iebrucējiem atrastā nauda. Prezidents atceras savu

politisko domubiedru, FIB bijušo šefu E. Hūveru, nožēlodams, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem.

— Hūveram daudz ko pārmeta, — Dins saka prezidentam, — taču domāju, ka mums tagad klātos daudz vieglāk, ja Hūvers vēl būtu dzīvs. Viņš prata atrast kopēju valodu ar FIB un turēt cilvēkus grožos.

— Jā, — prezidents piekrīt, — Hūvers prata strādāt. Viņš gan būtu pacīnījies. Viņš dažu labu iebaidītu līdz nāvei. Viņam par katru bija savs dosjē. Tagad FIB notiek viena informācijas «noplūde» pēc otras ...

23. jūnijā Iloldemans ziņo prezidentam: FIB direktora vietas izpildītājs Pets prejs nevar atrast ieganstu, lai ierobežotu izmeklēšanu. Niksons saprot: ja izmeklēšana netiks nekavējoties pārtraukta, FIB aģenti atklās, ka nauda saņemta no Prezidenta pārvēlēšanu komitejas. Nik-sonam un palīgiem dzimst plāns: jāizmanto fakts, ka četri no iebrucējiem savā laikā piedalījušies kubiešu kontrre-volucionāru izsēdināšanā Kočinosas līcī — operācijā, ko organizēja CIP. Tāpēc ir jāpanāk, Niksons instruē Ilolde-manu, lai CIP paziņo Federālajam izmeklēšanas birojam, ka tālākā izmeklēšana jāpārtrauc «valsts labklājības interesēs», pretējā gadījumā var nākt gaismā nevēlamas detaļas par operāciju Kočinosas līcī. Tā Votergeitas noziegumu jau pašā sākumā cenšas paslēpt aiz «nacionālās drošības» aizsega. Pēc dažiem mēnešiem, pamatodams iebrukumu D. Elsbergu ārstējošā psihiatra dzīvoklī, Niksons saviem padotajiem sacīs:

— Domāju, mums vienkārši jāpaziņo, ka notikusi izmeklēšana nacionālās drošības interesēs.8

30. jūnijā uz Balto namu izsauca CIP direktoru Ričardu Helmsu un viņa vietnieku ģenerāli Vernonu Voltcrsu. Helmss ziņo Holdemanam: viņš iepriekšējā vakarā informējis Grcju par to, ka Centrālajai izlūkošanas pārvaldei nav nekāda sakara ar iebrukumu Votergeitā un ka neviens no operācijas dalībniekiem, vismaz pēdējo divu gadu laikā, nav skaitījies aģentūras dienestā. Helmss melo. Vēlāk noskaidrosies, ka viens no tiešajiem operācijas dalībniekiem Martiness līdz pat aresta dienai bija CIP štatos, an Hants faktiski nekad nebija pārtraucis sakarus ar savu «aliņa mater». Bet Helmss nevēlējās savu resoru iejaukt šajā netīrajā lietā, kura kļuva zināma arvien plašāk. Tiesa gan, uzklausījuši Holdemanu, CIP šefi solīja parunāt ar FIB vadību. Prezidenta palīgs steidzās uz Ovālo kabinetu iepriecināt Niksonu. Ja plāns izdosies, pavedieni, kas ved

uz Prezidenta pārvēlēšanu komiteju un Balto namu, paliks neatklāti.

...Dažas minūtes vēlāk kabinetā ienāca kinooperatori. 5ajā dienā bija paredzēts sākt uzņemt dokumentālu filmu par Niksonu, ko demonstrētu gaidāmajā Republikāniskās partijas kongresā. Filmā vajadzēja parādīt prezidenta darbadienu, kurā nemitīgi tiek risinātas valstiskas problēmas. Liktenīgas sagadīšanās dēļ tieši todien notika sarunas, kuru rezultātā viņam galu galā nācās atkāpties no amata.

Grejs nevarēja vai arī negribēja apturēt izmeklēšanu. Iespējams, ka viņu ietekmēja prezidentam naidīgas politiskās aprindas. Arī pašā resorā ‘droši vien bija pret Niksonu nelabvēlīgi noskaņoti cilvēki.

30. jūnijā presē tika publicēts paziņojums, ka Hantain Baltajā namā bijis savs seifs. Tajā glabātās mantas un materiāli tika nodoti Federālajam izmeklēšanas birojam. Soli pa solim izmeklēšana nonāca līdz Hantam. Drīz vien viņu arestēja. 5ajā laikā Lidijs izstrādā jaunu plānu, saskaņā ar kuru visu atbildību par «Votergeitas operāciju» uzņemas viņš. Neviena no augstākām personām nav devusi nekādus norādījumus.

Prezidentam Lidija «scenārijs» patika. Vakarā viņš savā dienasgrāmatā ierakstīja: «Galvenais šajā «Votergeitas notikumā» ir par katru cenu norobežoties no tā, vienalga, kurš uzņemsies vainu.» Tāpēc jau pirmajās dienās pēc «Votergeitas akcijas» tieši Ovālais kabinets kļuva par galveno štābu, kurā tika izstrādāta un vadīta operācija ar nosaukumu «Cover up». Tās mērķis bija slēpt nozieguma pēdas un likvidēt pierādījumus. «Vēlāk,» raksta Niksons, «mana darbība vai bezdarbība daudziem varēja likties kā cenšanās pilnīgi un apzināti notušēt lietu. Pats es tā neuzskatīju. Es gluži vienkārši pūlējos praktiski atrisināt ļoti nepatīkamu politisku problēmu.» Lai nu kurš, bet Niksons kā pieredzējis jurists zināja: likuma valodā to sauc par «sazvērestību ar nolūku likt šķēršļus tiesas orgāniem».

5ī sazvērestība sākās tūlīt pēc neveiksmīgā iebrukuma demokrātu štāba mītnē.

Jau 1972. gada 19. jūnijā Dīns pēc Erlihmana norādījuma ieradās pie tieslietu ministra Klaindinsta.

— Patiesi baidos par to, ka lietas (Volergeitā arestēto. — Aut.) izmeklēšana var novest līdz prezidentam. Nezinu, kas notiks, ja tā skars Balto namu. Uzskatu, ka šajā gadījuma prezidenta izredzes tikt pārvēlētām krietni mazināsies.9

Tas bija nepārprotams mājiens — ja novembra vēlēšanās Niksons cietis sakāvi, Rlaindīnsts zaudēs ministra vietu.

Baltais nams un Prezidenta pārvēlēšanu komiteja vienlaikus atklāti uzsāka noliegt jebkādu līdzdalību iebrukumā Votergeitā. Jau 1972. gada 18. jūnijā komitejas vadītājs Dž. Mičels Losandželosā paziņoja:

«Sestdien demokrātu štāba mītnē arestētie Makords un pārējās četras personas, kuras, kā uzskata, mēģinājušas uzstādīt noklausīšanās ierīces, nav rīkojušās pēc mūsu norādījuma, nav prasījušas mūsu piekrišanu.»

1972. gada 20. jūnijs. Baltā nama preses sekretārs Zīg-lers pavēsta korespondentiem, ka nekomentēs šo «trešās pakāpes burglary^3», jo Baltais nams absolūti nav iejaukts šajā lietā.10

1972. gada 29. augustā Niksons rīko preses konferenci. Dīns to noskatās pa televizoru.

— Manā tiešā vadībā, — klāstīja Niksons, — prezidenta padomnieks Dīns rūpīgi izmeklēja visu pašreizējo Baltā nama un valdības darbinieku iespējamo līdzdalību («Votergeitas lietā». — Aut.). Varu kategoriski apgalvot, ka šī izmeklēšana pierādīja, ka neviens no Baltā nama aparāta un administrācijas darbiniekiem, kas pašlaik strādā, nav iejaukts šajā dīvainajā incidentā.

Šī prezidenta deklarācija visvairāk pārsteidza pašu Dinu. Viņš no pārsteiguma gandrīz novēlās no krēsla. Uu nevis tāpēc, ka kriminālnoziegumu — burglary — prezidents delikāti nosauca par «dīvainu incidentu», bet gan tāpēc, ka īstenībā nekāda izmeklēšana nebija notikusi. Viņš nodarbojās nevis ar nozieguma atklāšanu, bet gan ar tā slēpšanu.

«Votergeitas lietas» dalībnieki, kā tas parasti notiek kriminālnoziegumos, steidzās iznīcināt lietiskos pierādījumus. Tā rīkojās visi, neatkarīgi no ranga. Hants lika Ulasevičam visas spiegošanas ierīces aizvest uz Makorda dzīvokli, kur viņa sievai vajadzēja tās iznīcināt. Nākamajā dienā, svētdienā, prezidenta palīgs lloldcmans uzdod savam darbiniekam Strečenam pārbaudīt pa svētdienu visas viņa mapes, izņemt un iznīcināt visus kompromitējošos dokumentus — vēstules no Prezidenta pārvēlēšanu komitejas, demokrātu štāba mītnē noklausīto sarunu

pierakstus, Holdernana norādījumus par slepenām operācijām pret senatoru Makgovernu un citus.11 Pirmdien, 19. jūnijā, Magrūders jautā Mičelam, ko darīt ar operācijas «Jamstone» lietu. Bijušais tieslietu ministrs atbild:

— Šovakar jums mājās vajadzētu iekurināt kamīnu.

Naktī Magrūders sadedzina biezo mapi, kur bija savāktas gan fotogrāfijas, gan Demokrātiskās partijas nacionālās komitejas darbinieku telefona sarunu pieraksti un ziņojumi par viņu «izklaidēšanos».

Lietisko pierādījumu likvidēšanā iesaistījās arī prezidents. 1973. gada 16. jūlijā senāta komisijā, izskatot «Votergeitas lietu», viens no lieciniekiem, bijušais Baltā nama darbinieks Aleksandrs Batcrfilds, atklāja sensacionālus faktus. Viņš apgalvoja, ka Niksona kabinetā bija uzstādīta automātiska ierakstīšanas ierīce, jo prezidents bija izteicis vēlēšanos saglabāt vēsturei katru savu teikto vārdu (kā liecināja vēlāk publicētie magnetofona ieraksti, starp šiem vārdiem bija krietni daudz necenzētu). 18. jūlijā speciālais izmeklētājs A. Kokss pieprasīja Baltajam namam astoņu prezidenta sarunu magnetofona ierakstus. Prezidents, zinādams, kādus draudus slēpj šie ieraksti, atteicās tos izsniegt. Sākās sīvs cīniņš starp Balto namu, no vienas puses, un speciālo izmeklētāju uņ kongresa komisijām, no otras puses. Pēc ilgas tiesāšanās Baltais nams bija spiests izsniegt ierakstus. Tomēr divi ieraksti netika atklāti, jo tādu vispār neesot. Bet vienā ierakstā 18,5 minūtes gara sarunas daļa bija izdzēsta. Prezidents šajā sakarā neko nevēlējās paskaidrot. Speciāla ekspertīze konstatēja, ka tukšajā vietā bijis ieraksts, bet vēlāk tas izdzēsts. Kas to varēja izdarīt? Ieraksti bija pieejami tikai trim cilvēkiem: prezidentam un diviem viņa sekretāriem — Stīvcnam Bollam un Rozmarijai Vudsai. Tātad kārtējo noziegumu — pierādījumu likvidēšanu — bija izdarījis vai nu Niksons pats, vai prezidenta sekretāri pēc viņa norādījuma.

Rozmarija Vudsa visai neveikli mēģināja glābt šefu un pati sevi. Viņa teica, ka sarunas ieraksta laikā atskanējis telefona zvans. Tad viņa esot nejauši uzspiedusi ar kāju pedālim, ar kuru izdzēš ierakstus. Šo naivo izdomājumu publiski atmaskoja. Notika eksperiments, kurā prezidenta sekretārei palūdza atkārtot visas darbības. Izrādījās, ka to izdarīt nav iespējams. «Galds, telefons un ierakstīšanas aparatūras pedāļi bija izvietoti tā, ka tikai pasaulē visveiklākais akrobāts varētu izdzēst pāris sekunžu garu ierakstu, nevis astoņpadsmit minūšu ilgu.»12

Prezidents pats, dabiski, neko konkrētu nevarēja pateikt. Attiecībā uz izdzēsto sarunas daļu viņš 1974. gada 30. aprīļa runā nacionālajā televīzijā paziņoja: «Kā tas varēja notikt, man līdz pat šim brīdim nav skaidrs ... Bet par vienu gan esmu pārliecināts — ne Rozmarija Vudsa, ne kāds cits no maniem palīgiem to nav speciāli darījuši.» Frenks Mankijevičs, kurš publicējis pētījumu par Niksona lomu «Votcrgeitas notikumos», citē šos prezidenta vārdus un secina: «Patiesība ir viena ... Tā kā bez viņa paša tikai Rozmarija Vudsa un otrs prezidenta sekretārs varēja piekļūt magnetofona ierakstiem un tā kā tika konstatēts, ka ieraksts izdzēsts pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem, to izdarījis Niksons pats.»13

Operācija «Cover up» pirmajos mēnešos ritēja pamatos sekmīgi. 1972. gada 15. septembrī federālā tiesa pasludināja apsūdzības aktu «Votergeitas lietā». Tas attiecās uz pieciem tiešajiem operācijas dalībniekiem, kā arī uz Mantu un Lidiju. Izņemot šos divus, neviens cits no Baltā nama aparāta un Prezidenta pārvēlēšanu komitejas darbiniekiem netika saukts pie tiesas atbildības. Baltajā namā todien valdīja eiforiska atmosfēra. Dins, kuru vakarā izsauca pie Niksona, sastapa prezidentu un Holdemanu lieliskā noskaņojumā. Prezidents izteica gandarījumu par to, ka izmeklēšanā akcentēta Lidija loma, un par to, kā Dins ticis galā ar šo lietu.

— Sveicināti. Kā klājas? Šodien gan jums karsti gāja, vai ne? — prezidents sasveicinājās ar savu padomnieku. — Pateicoties jums, «Votcrgeitas lieta» ievirzīta vajadzīgā virzienā,

— Centāmies, — Dīns kautrīgi atbild uz prezidenta uzslavu.

— Kā tas viss beidzās? — jautā Holdemans.

Dīns nav tik līksms kā prezidents. Uzvarēta tikai pirmā kauja.

— Domāju, varam teikt, ka pagaidām labi.

— Man liekas, — saka prezidents, — jūs ar šo lietu tikāt galā ļoti veikli. Jūs pats likvidējāt visas briesmas.14

Dīns brīdina prezidentu, ka vēl ir iespējami sarežģījumi. Nav nekādas garantijas, ka izmeklēšanu neturpinās. Īpaši Dīnu satrauc dažu Baltā nama darbinieku noskaņojums. Viņš baidījās, ka tic var izpļāpāties.

— Mēs tagad esam viens vesels, — stingri saka prezidents. — Tas ir karš. Mēs vēl dažas reizes izšausim uz viņiem, un ar to viss beigsies. Neuztraucieties. Šobrīd es negribētu būt viņu pusē. Bet kā jūs domājat?

Vēlāk Dins par šo sarunu teiks:

«Man rarlas iespaids, ka prezidents lieliski saprata, kas bija darīts, lai noslēptu Baltā nama līdzdalību «Votergei-tas skandālā». Sarunas laikā izteicu viņam savas bažas par to, ka operāciju «Cover up» nevarēs turpināt bezgalīgi.»15

Senāta komisijā Dinam jautāja:

— Vai pēc 15. septembra sarunas jums vēl bija kādas šaubas, kuras, iespējams, izjutāt pirms sarunas, attiecībā par prezidenta līdzdalību nozieguma slēpšanā?

— Nē, nebija, — atbildēja Dins.16

1972. gada 15. oktobri Tieslietu ministrija paziņoja, ka «absolūti nav nekāda pamata uzskatīt, ka vēl kāds būtu jāsauc pie atbildības».

Viens no pirmajiem un svarīgākajiem uzdevumiem operācijā «Cover up» bija panākt, ka klusēs gan arestētie, gan «Votcrgeitas notikumu» līdzzinātāji. Tiesa, vēl tajā pašā nelaimīgajā 17. jūnija rītā Magrūders apgalvoja Lidijām, kurš piezvanīja no Losandželosas: «Jūs varat būt pilnīgi mierīgi. Mani cilvēki nekad nevienu lieku vārdu nepateiks.» Acīmredzot viņa «ļaudis» pakļāvās apmēram tādiem pašiem klusēšanas likumiem kā Mafijā. Bet viens no iebrucējiem — Makords — nepiederēja pie Lidija «ļaudīm». Piecdesmit četrus gadus vecais elektronisko iekārtu speciālists ne visai karoja pamest likteņa varā sievu un bērnus un daudzus gadus pavadīt aiz restēm. Tāpēc Baltais nams centās viņu pārliecināt neko lieku nerunāt. 1973. gada 9. janvārī viņa dzīvoklī atskanēja telefona zvans. Nepazīstams cilvēks, nestādīdamies priekšā, teica:

— Tūlīt aizejiet uz telefona automātu, kas atrodas netālu no viesnīcas «Blue Fountain», uz 355. ceļa.

Kad pēc dažām minūtēm Makords nonāca norādītajā vietā, viņš tur neviena neredzēja. Nepazīstamais bija atstājis zīmīti, kurā teikts: «Atzīstiet sevi par vainīgu. Pēc gada tiksiet apžēlots. Par jūsu ģimeni parūpēsies. Pēc atbrīvošanas jūs reabilitēs un nodrošinās ar darbu.»

Atkal līdzība ar Mafijas likumiem: ja kāds no tās locekļiem nokļūst ieslodzījumā, Mafija sniedz materiālu palīdzību ģimenei, kā arī apmaksā rēķinus viņa advokātam.

Makordam ne tikai solīja palīdzību. Viņam arī draudēja. Tāpēc viņš nopietni baidījās, ka atzīšanās viņam var maksāt dzīvību. Tie nav autora izdomājumi. Vēstulē tiesnesim Sirikem Makords rakstīja: «Vairāki mani ģimenes locekļi nobažījušies par to, ka gadījumā, ja atklāšu man zināmos faktus šajā lietā, tiks apdraudēta mana dzīvība.»17 Tieši tāpat rīkojas Mafija: tos, kuri sāk «dziedāt», tas ir, sniegt liecības, sagaida lode, inde vai dūriens ar nazi.

Zīmīgi, ka arī paši «Votergeitas notikumu» vaininieki itin bieži sevi salīdzina ar mafiešiem. Dins sarunā ar prezidentu 1973. gada 21. martā izteica nožēlu, ka viņam un pārējiem operācijas «Cover up» dalībniekiem nav tādas pieredzes nelegāli iegūtās naudas «nomazgāšanā» kā «Mafijas cilvēkiem». Atmiņās «Aklā ambīcija» viņš vairākkārt atgriežas pie domas par Mafiju. Saruna ar Lidiju, kurš izteica gatavību ierasties jebkurā vietā, lai viņu nošauj par operācijas izgāšanos, atgādina Dinam «filmas par Mafiju». Stāstīdams par savu nodomu atteikties sniegt liecību, Dins piebilst: «Kā mafietis.» Atrazdamies cietumā, Dīns un Kolsons iepazīstas ar ieslodzītajiem gangsteriem. Vienu no viņiem Dīns dēvē par «mūsu draugu no Mafijas*, vārdā Džons. Sī mafieša teikto viņš atzīst par tik svarīgu, ka citē savā grāmatā. «Vecais Džons,» viņš stāsta Kolsonam, «man teica, ka zaudējis ticību Nikso-nam tāpēc, ka prezidents nav iznīcinājis magnetofona ierakstus.» «Sājā ziņā es viņam piekrītu,» spriež Kolsons. «Līdz pat šim brīdim nevaru saprast, kāpēc viņš tos laikus nelikvidēja.»18

Par Mafiju Niksons un Dīns atcerējās, kad vajadzēja likt lietā Baltā nama slepeno fondu, ko veidoja lielo korporāciju īpašnieku nelegālās iemaksas. Sākumā šos līdzekļus izmantoja nelikumīgo darbību apmaksai. Tagad tos izlietoja, lai šo darbību slēptu. Notika noziegumu ķēdes reakcijai

Jautājumu par naudu apcietināto vajadzībām Baltajā namā sāka apspriest jau pirmajās dienās pēc operācijas izgāšanās. To ierosināja prezidents. Pirmajā vakarā pēc ierašanās Vašingtonā, 20. jūnijā, viņš zvana Holdema-nam. Jāpieņem lēmums.

— Šiem aizturētajiem cilvēkiem būs vajadzīga nauda,— saka Niksons. — Esmu jau domājis, kā šo problēmu atrisināt.

28. jūnijā Dīns tiekas ar Mičelu viņa kabinetā. Saruna ir atklāta: nauda būs vajadzīga, lai «nodrošinātu apcietināto cilvēku klusēšanu». Prezidenta pārvēlēšanu komitejas slepenajā fondā ir palikuši tikai kādi 70—80 tūkstoši. Tas steidzami jāpapildina. Mičels uzskata, ka par naudu pirmām kārtām jārūpējas Baltajam namam.

— Baltais nams un īpaši Ērlihmans ir visvairāk ieinteresēti apmierināt šo cilvēku lūgumus, — viņš saka Dīnam.

— Tiem jādara viss iespējamais, jo šie cilvēki rīkojās Baltā nama uzdevumā — arī iebrūkot Elsbergu ārstējošā psihiatra dzīvoklī.19

Sevišķi neatlaidīgi naudu pieprasīja Hants. Turklāt viņš uzstāja, lai Baltais nams dotu stingru garantiju, ka

1973. gadā uz Ziemassvētkiem prezidents pieņems lēmumu par viņa apžēlošanu.

Sarunā ar Holdemanu un Dinu 1973. gada 21. martā prezidents saka:

— Hants, protams, ir viena no mūsu vājākajām vietām. Viņš var izpļāpāties. Vajadzēs viņam krietni samaksāt. Mēs nedrīkstam skopoties, lai iegūtu laiku ...

Prezidents ierosina dot Hantam simt divdesmit tūkstošus dolāru un piebilst:

— So summu mēs sadabūsim. Savākt nebūs grūti, grūtāk būs to nodot.

Prezidents bija aprēķinājis kopējos izdevumus visiem ieslodzītajiem.

— Pavisam mums vajadzēs vienu miljonu dolāru, lai parūpētos par šiem mūlāpiem, kas sēž cietumā. Bet to varēs nokārtot. Domāju, ka šo summu savāksim skaidrā naudā.20

Ar starpnieku palīdzību Baltais nams apsūdzētajiem nodod vairākus simtus tūkstošu dolāru. Taču par naudu nopirkt viņu klusēšanu neizdodas. Makords nolemj sniegt liecību. Lidija «kareivji» sāk runāt. Kuģim radusies sūce, un, jo vairāk ieplūst ūdens, jo komandas locekļiem aug vēlēšanās to pamest un atzīstoties mīkstināt sodu. 1973. gada 13. martā Dīns saka prezidentam, ka «situācija atgādina domino — ja izņem vienu kauliņu, jāmaina arī citi, un viss var saiet grīstē. Tādējādi, prezidenta kungs, izveidojies bīstams stāvoklis.»

Pēc nedēļas Dīns atkal brīdina prezidentu:

— Nav šaubu, ka situācija kļuvusi nopietna. Metastāzes tuvojas prezidentam. Ļaundabīgais audzējs tagad ar katru dienu aug ģeometriskā progresijā.

Džons Dīns zināja, ko runāja. Viņš arvien vairāk pārliecinājās, ka Baltā nama darbinieki, būdami tā vai citādi saistīti ar «Votcrgeitas lietu», cenšas sevi glābt uz citu rēķina. Arvien skaidrāk iezīmējas prezidenta un viņa tuvāko palīgu Holdemana un Erlihmana taktika— pataisīt Dinu par grēkāzi. Taču viņš dod triecienu pirmais.

1973. gada 3. jūnijā laikrakstā «Washington Post» parādās kārtējā sensacionālā informācija: Dīns nolēmis paziņot senāta komisijai, ka prezidents personiski bijis «cieši saistīts ar operāciju «Cover up»». Dīns pavēstīja komisijas izmeklētājiem, ka no 1973. gada janvāra līdz aprīlim viņš ar Niksonii vai viņa klātbūtnē apspriedis jautājumus par «Votergeitas nozieguma» slēpšanu, par naudas izmaksāšanu apsūdzētajiem un par viņu apžēlošanu nākotnē.21

Tajā pašā dienā Baltais nams kategoriski noraidīja prezidentam adresētos apvainojumus. Tomēr drīz vien kļuva zināms prezidenta kabinetā notikušo sarunu saturs, un tas liecināja, ka Dīns teicis patiesību. Atklājās arī jauni pierādījumi par prezidenta un viņa tuvāko palīgu līdzdalību operācijā «Cover up». Pēc daudzu mēnešu ilgas izmeklēšanas pārstāvju palātas juridiskā komisija pieņēma lēmumu par Niksona saukšanu pie atbildības impīčmenta kārtībā. Implements ir pirmais no diviem konstitucionālajiem pasākumiem prezidenta (vai kādas citas augstas federālas amatpersonas) atstādināšanai. Implements ir veids, kādā ASV pārstāvju palāta izvirza apsūdzību pret amatpersonu vai apsūdz viņu valsts nodevībā vai kādā citā noziegumā. Ja pārstāvju palāta izsakās par impīč-mentu, tās izvirzītā apsūdzība tiek izskatīta senātā. Tā senāta sēžu zāle kļūst par sava veida tiesas zāli. Lai senāts apsūdzētu kādu amatpersonu — turklāt apsūdzības sekas ir tūlītēja atbrīvošana no amata —, ir nepieciešams, lai par to balsotu divas trēšdaļas klātesošo senatoru.22

Spēku samērs kongresā neizveidojās par labu Nikso-nam. Visā valstī pieprasīja Niksona atkāpšanos no amata.

1974. gada 8. augusta vakarā Ovālajā kabinetā tika uzstādītas televīzijas kameras. Notika tieša Niksona runas pārraide. Viņš žēlojās par to, ka zaudējis kongresa atbalstu, un paziņoja, ka nākamajā dienā noliks savas pilnvaras. Viņš atzina, ka daži viņa lēmumi, kuru dēļ viņam nācies atkāpties no amata, ir bijuši nepareizi. «Bet es tos pieņēmu,» paskaidroja prezidents, «uzskatīdams, ka tie atbilst vitālām valsts interesēm.»23 Arī savā pēdējā uzrunā nācijai prezidentam pietrūka vīrišķības pateikt patiesību. Varbūt arī citu cilvēcisku īpašību.

Pēdējā nakts Baltajā namā prezidentam pagāja visai nemierīgi. Gulēt viņš devās pāri pusnaktij. Drīz atkal pamodās, paskatījās pulkstenī. Bet tas bija apstājies. Sī sagadīšanās likās simboliska — prezidenta laiks bija beidzies,., Nākamajā dienā lidmašīnā «GKS-1» bijušo prezidentu aizveda uz Kaliforniju. Niksons atgriezās privātā dzīvē,

Taču pēc kāda laika faktiski sākās bijušā prezidenta reabilitācija. Ronalda Rcigana ievēlēšana prezidenta amatā, atzīst žurnāls «Newsweek», «vairāk nekā jebkas cits deva iespēju Niksonam atkal pievērsties sabiedriskajai darbībai»24. Viņš uzturēja ciešus kontaktus ar Reigana vēlēšanu kampaņas organizētājiem, deva Reiganam padomus, kā izturēties televīzijas debatēs pret Karteru. Bet pēc vēlēšanām nodibināja sakarus ar administrācijas pārstāvjiem, to vidū ar Heigu. Prezidents iekļāva Niksonu amerikāņu delegācijā, kas devās uz Ēģiptes prezidenta Sa-data bērēm... Baltajā namā tobrīd ne tik daudz domāja, kā izteikt savas sēras par bojā gājušo sabiedroto, bet vairāk par to, ka, ļaujot Niksonam atgriezties politiskajā dzīvē, tiks «pielikts punkts «Votergeitas lietai»».

NEJAUŠĪBA VAI LIKUMSAKARĪBA!

Dažādu izmeklēšanu gaitā, ko organizēja kongress un tiesas, noskaidrojas, ka prezidents piedalījies ne tikai «Votergeitas nozieguma» slēpšanā. Viņš zināja arī par daudzām citām «netīro triku» grupas operācijām — kā пекД viņš pats to bija izveidojis Baltajā namā. Protams, ne jau katru operāciju ar viņu iepriekš saskaņoja, to darīt nebija nepieciešams. Svarīgi ir tas, ka principā šāda veida operācijas uzskatīja par pieļaujamām. Sājā sakarā interesanti ir paša Niksona atzinumi, ko viņš izteicis intervijā angļu žurnālistam Deividam Frostam 1977. gada maijā. Frosts skāra jautājumu par prezidenta lomu iekļūšanā doktora Fīldinga mājā.1

— Kādā secībā attīstījās notikumi? — jautāja Frosts. — Mēs zinām, ka Erlihmans ir ar jums runājis.

— Neatceros, kā konkrēti attīstījās notikumi. Jūs droši vien zināt, ka es tolaik biju aizņemts, un vispār man nav prātā, ka mēs būtu apsprieduši šo ielaušanos.

— Pirms jūsu ļaudis iebruka Fīldinga mājā, — turpina Frosts, — man liekas, Erlihmans stāstīja, ka augustā viņš jums teicis, ka Hantam un Lidijām vajadzēs braukt uz Kaliforniju, lai savāktu vajadzīgo informāciju. Ko viņš toreiz par to jums teica?

—> Par šo tematu neatceros nevienu sarunu ar Erlih-manu. Zinu, ka viņš tā teicis. Bet man ir zināma arī viņa liecība par to, ka viņš par šo plānu neko nav zinājis un ielaušanos nav sankcionējis, viņam par to esot paziņojuši post factum.[4] Tātad jautājums būtībā ir šāds: vai Erlih-

mans man teica, ka šie divi dodas uz Kaliforniju? Var būt, ka teica. Un, ja ari viņš man to būtu teicis, es būtu piekritis (kursīvs mans. — Aut.).

Zīmīgas ir Niksona atbildes sakarā ar citām slepenām ielaušanās operācijām, ko īstenoja «ūdensvada labotāji» un citi Baltā nama darbinieki.

Frosts jautāja bijušajam prezidentam arī par iekļūšanas plānu Brukingas institūtā Vašingtonā. Baltajā namā bija nobažījušies, ka viens no institūta līdzstrādniekiem ir sagatavojis atmaskojošu pētījumu par ASV politiku Vjetnamā, pamatojoties uz Pentagona dokumentiem.

— Bet ko varat teikt par ierosinājumu novietot degbumbu Brukingas institūtā? — Frosts jautāja Niksonam.

— Kā jūs zināt, stāsta, ka ir ierakstīta saruna, kurā jūs lūdzāt veikt slepenu izmeklēšanu.

— Neatceros gan, ka es būtu sankcionējis iekļūšanu Brukingas institūtā... Bet atļaujiet jums teikt, ja es būtu uzzinājis.ja man būtu pierādījumi, ka Brukingas institūtam ir šādi dokumenti, ja zinātu, ka kāds šajā institūtā tos gatavojas izdot, es veiktu visstingrākos pasākumus, lai šos dokumentus atgūtu.2

Niksona atbildes palidz iedomāties, kāda atmosfēra tolaik valdīja Baltajā namā. Ja prezidents pats personiski atzinās, ka būtu atbalstījis ielaušanos, ja viņš bija gatavs veikt «visstingrākos pasākumus», lai iekļūtu Brukingas institūtā, tas liecina par to, ka «netīrie triki» bija kļuvuši par ikdienišķu praksi bijušajiem C1P un FIB darbiniekiem, kas ieskaitīti Baltā nama štatos. Patiesību sakot, tieši šādiem nolūkiem viņi bija pieņemti darbā, apgādāti ar naudu no slepeniem fondiem, norīkoti izpildīt dažādas noziedzīgas akcijas. Raksturīga saruna notika starp prezidenta padomnieku Kolsonu un Prezidenta pārvēlēšanu komitejas vadītāja vietnieku Magrūderu. Kolsons asi izteica neapmierinātību ar to, ka komiteja vilcinās īstenot slepeno operāciju plānus un pienācīgi neizmanto Kautu un Lidiju.

— Nesaprotu, ar ko jūs nodarbojaties, — viņš teica,

— vai ķerat zivis vai paši ēsmu rijat. Tas vienkārši ir absurds — iegūt tādus puišus un nelikt tos lietā. Ja neatradīsiet viņiem neko piemērotu, tad nav izslēgts, ka pats viņus izrīkošu (pasvītrojums mans. — Aut.).3

Baltajā namā uzskatīja: ja šīs noziedzīgās akcijas notika ar prezidenta vai viņa palīgu ziņu, tās kļuva likumīgas. Sājā sakarā Frosts jautaja Niksonam:

— Jūs apgalvojat: «Ja ko pavēl prezidents, tam ir likuma spēks.» Bet vai konstitūcijā vai tiesību bilā ir kāds pants, no kura izriet, ka prezidents ir augstākais noteicējs, ka viņš stāv pāri likumam?

R. Niksons, dabiski, atbildēja:

— Nē, šāda panta nav.4

Un tomēr viņš sevi un savus padotos stādīja pāri konstitūcijai un likumam. Parasti to darīja, liekulīgi aizbildinoties ar nepieciešamību nodrošināt «nacionālo drošību» pret «komunistu draudiem». Baltajā namā apzināti spēlēja ar iezīmētām antikomunisma kārtīm. Par to, ar kādu cinisku aprēķinu notika šī spēle, liecina prezidenta palīga Holdemana ziņojums prezidenta juriskonsultam Dinam 1973. gada 10. februārī. Tajā bez aplinkiem ieteikts inspirēt publikācijas par to, ka pret karu un valdību vērstās akcijas finansē ārzemēs. «Nepieciešams,» norādīja Holde-mans, «lai mūsu cilvēki publicētu rakstu par to, ka demonstrācijas pret prezidentu 1972. gadā tika organizētas par naudu, kas saņemta no ārvalstīm vai no komunistiem.»5

Citiem vārdiem sakot, prezidenta palīgs ierosināja sagatavot antikomunistisku falsifikāciju, lai apspiestu sociālā protesta izpausmes. Tā ir veca taktika. Daudzu gadu desmitu laikā dažādi piespiešanas orgāni vajājuši progresīvos, demokrātiskos spēkus, rupji pārkāpuši elementārās amerikāņu konstitucionālās tiesības, maskēdamies ar antikomunisma izkārtni. Kā atzīmēts ASV Komunistiskās partijas programmā, antikomunismu «mūsu valstī izmanto, lai radītu apjukumu, izraisītu šķelšanos un novērstu pretošanos, bet aiz robežas — lai radītu cēlu priekšstatu par cinisko apspiešanas politiku»6.

Absolūtā saskaņā ar F1B un CIP tikumiem «Votergci-tas operācijās» dalībnieki bija paraduši uzskatīt, ka anti-komunistiska darbība ir iespējama (un tā tas arī notika), nerēķinoties ar likumu. «Mēs neesam noziedznieki,» senatoriem paziņoja «Votergeitas iebrukuma» dalībnieks Barkers. Viņš teica, ka «lepojas» ar pārējiem operācijas dalībniekiem, īpaši ar Stērdžisu — jo tas «ir pārliecināts cīnītājs pret komunismu».7 Bet antikomunisms deva tiesības uz indulgenci.

Iekļūšana demokrātu štāba mītnē Votergeitā un tās atmaskošana kļuva par asas politiskās cīņas katalizatoru. Bet arī paši atmaskojumi, neskaitāmie fakti par Baltā nama «netīrajiem trikiem», korupciju un mēģinājumiem slēpt noziegumus varēja nonākt atklātībā tikai šīs cīņas rezultātā.

Plašā cīņa ap «Votergeitas lietu» Amerikas Savienotajās Valstīs ir temats īpašam vispusīgam pētījumam. Sājā sakarā vairāki padomju zinātnieki jau izteikuši savus apsvērumus. S. Kondrašovs salīdzina «Votergeitu» un Vjetnamu, uzskatīdams, ka tās ir divas kulminācijas Savienoto Valstu pēckara politikā. Vjetnamas avantūra — ārpolitikas kulminācija, kas iedragāja «spēka pašpārliecinātību». «Votergeitas skandāls» — savdabīga iekšpolitikas kulminācija. «Aukstā kara» metodes tika izmantotas cīņā starp divām likumīgām, lojālām buržuāziskām partijām, lai iekarotu Balto namu. S. Kondrašovs atzīmē arī to, ka, vedot karu Vjetnamā, Baltais nams pēdējos gados arvien biežāk apgāja kongresu. Cīņa ap «Votergeitu», pēc viņa domām, radās «uz šis likumdošanas varas un izpildvaras sāncensības fona. Tas bija kongresa revanšs, kas tagad demonstrēja jaunu, saspringtu līdzsvaru starp Balto namu un Kapitolija pakalnu.»8 N. Zorins «Votergeitas lietu» saista ar cīņu par varu starp ietekmīgām monopolistiskām grupām: «Niksona izdzīšana no Baltā nama palīdz, šķiet, vēl skaidrāk saskatīt šis ārkārtīgi asās cīņas izpausmes, kā arī veidu, kādā tika sasniegts zināms politisks līdzsvars starp grupējumiem.» Arī viņš uzsver Baltā nama un kongresa savstarpējās cīņas nozīmi: ««Votergeitas lietā» Niksonam bija sekundāra loma, galvenais mērķis bija ierobežot prezidenta prerogatīvas un paplašināt kongresa pilnvaras.»9

Mūsu apraksti skar tikai atsevišķus, galvenokārt mo-rālpolitiskos «Votergeitas lietas» aspektus, neizvirzot uzdevumu aplūkot sakarā ar to izvērsušos cīņu par vairākiem iekšējās un ārējās politikas jautājumiem, tās dziļos un daudzveidīgos cēloņus. Cīņa risinājās vairākās frontēs: starp Republikānisko un Demokrātisko partiju, šo partiju frakcijām, starp likumdošanas un izpildu varu, starp Vašingtonas birokrātiju un Balto namu, starp dažādām finansu oligarhijas grupām. Asas domstarpības valdošajā nometnē izraisīja tas, ka izpildu vara bija izmantojusi valsts aparātu savās šaurās interesēs. Pēc valdošās nomelnēs ietekmīgu aprindu domām, Niksons pārkāpis tradicionālos «spēles noteikumus», kuri jāievēro politiskajā dzīvē. Viņš jo sevišķi plaši sāka izmantot piespiešanas un represīvos orgānus (FIB, C1P, kā arī nodokļu resoru un daudzus citus) cīņai pret saviem politiskajiem pretiniekiem no buržuāzijas darbinieku vidus un šim nolūkam Baltajā namā izveidoja pat speciālas grupas. Sie valdošās nometnes pārstāvji uzskatīja par normālu, ka valsts orgāni izsekoja un vajāja cīnītājus par sociālo vienlīdzību un mieru. Taču Niksons plašāk nekā viņa priekšgājēji Baltajā namā sāka izmantot tās pašas metodes un līdzekļus pret pazīstamiem buržuāzijas darbiniekiem, lielāko masu informācijas orgānu vadītājiem, augstskolu rektoriem. Pēc ASV Komunistiskās partijas vērtējuma, «viņš aizgāja pārāk tālu, ignorēdams tradicionālos buržuāziskās demokrātijas procesus»10. Politiskās aprindas, kas tiecās panākt «Votergeitas lietas» plašu izmeklēšanu un Niksona aiziešanu no amata, gribēja sev iegūt lielāku drošību. Tās rūpējās nevis par demokrātiju plašām masām, bet gan par sevi, par valdošo eliti kopumā. Sīs cīņas ietvaros vieni grupējumi gribēja nostiprināt savas pozīcijas uz citu rēķina, iegrožot savus konkurentus.

«Votergeita» atspoguļo dziļo buržuāziskās demokrātijas krīzi.

Buržuāziskās demokrātijas krīze izpaužas militāri rūpnieciskā kompleksa politiskās nozīmes pieaugumā, tiesu un policijas patvaļā, FIB, CIP un citu represīvo orgānu darbībā.

Amerikāņu autori «Votergeitas lietu» parasti saista ar Niksona rakstura īpašībām, viņa aizdomību, atriebību, neiecietību un tamlīdzīgi. Daži no šiem autoriem bija viņa politiskie pretinieki un tagad ar atpakaļejošu datumu centās nokārtot rēķinus, taču nevis reālajā dzīvē, bet savu sacerējumu lappusēs. Turklāt tam ir vēl arī cits, daudz plašāks mērķis: diskreditējot vienu cilvēku — prezidentu, pasargāt no kritikas ugunīm pašu sociālpolitisko sistēmu, kura radīja «Votergeitu».

«Votergeita» atspoguļo valdošās šķiras morālo degradāciju, noziedzības pieaugumu tās aprindās. Daudzi «Votergeitas lietas» dalībnieki amerikāņiem likās visai respektabli cilvēki. Tā nav noziedznieku banda, bet gan personas ar universitāšu diplomiem, ar augstu sabiedrisko stāvokli. To vidū trīs ministri — divi tieslietu ministri (Mičels, Klaindīnsts) un tirdzniecības ministrs (Stanss), prezidenta palīgi (Iloldcmans, Erlihmans) un citas personas, kas ieņēma augstus posteņus valsts aparātā un Republikāniskajā partijā. Starp viņiem ir arī monopolistiskās virsotnes pārstāvji, tādi kā multimiljonāri Hjūzs un Vesko, citi 20 lielu korporāciju vadītāji.11 Un viņi visi izrādījās iejaukti kriminālnoziegumos: no sazvērestības ar nolūku izdarīt ielaušanos līdz mēģinājumam slēpt noziegumu. Iebrucēji Votergeitā bija tikai paklausīgi izpildītāji valdošās elites pārstāvju rokās. Viņiem, ierindas izpildītājiem,

augstie politiskie darbinieki bija rīcības etalons. Makor-dam, vienam no Votergeitas dalībniekiem, jautāja, kāpēc viņš piekritis piedalīties iebrukumos un nelikumīgā telefona sarunu ierakstīšanā, viņš atbildēja:

— Bija vairāki iemesli, kāpēc izšķiros pieņemt šādu lēmumu. Viens no man personiski ļoti svarīgiem iemesliem bija tas, ka, pēc Lidija vārdiem, tieslietu ministrs Džons Mičels savā dienesta kabinetā pats izskatījis un akceptējis operāciju. Otrkārt, šis lēmums tika pieņemts, piedaloties prezidenta juriskonsultam Džonam Dinam.12

Demokrātiskās partijas darbinieki, tiekdamies pēc poli tiskā kapitāla, centās «Votergeitas skandālu» reducēt uz «morāles pagrimumu» Republikāniskās partijas rindās. Patiesībā morālā degradācija, korupcija, politiskie nozie gumi nav tikai vienas buržuāziskās partijas monopols Tās ir divpartiju parādības. Sājā sakarā minēsim tika: vienu gadījumu: kukuļus no Hjuza ņēma gan republikāņi, gan demokrāti. No demokrātiem, piemēram, senators II. Kenons saņēma no 30 līdz 70 tūkstošiem dolāru.13 Cils fakts. 1980. gada vasarā Vašingtonā notika kārtējais lielais skandāls, kurš ieguva nosaukumu «Bilijgeita». Toreiz kukuli no kādas arābu valsts bija saņēmis prezidenta Kārtera brālis — Bilijs Kārters.

«Votergeita» atspoguļoja valsts monopolistiskā kapitālisma attīstības procesus, militāri rūpnieciskā kompleksa pieaugumu. Neredzēta militāro izdevumu palielināšana, valsts iejaukšanās ekonomikā noved pie ciešas valsts resoru un lielāko korporāciju sadarbības, pie korupcijas uzplaukuma. Daudzos miljardos rēķināmie valdības pasūtījumi, kopējās privāto uzņēmēju un valsts programmas, dažādi atvieglojumi un atlaides monopoliem ir avots, no kura biznesmeņi smeļ pasakainu peļņu, bet ierēdņi — kukuļus. Valsts monopolistiskā kapitālisma attīstība pastiprināja ciņu starp lielākajiem monopoliem par ietekmi uz administrāciju un kongresu. Tāpēc bagātīgi ziedojumi — legāli un slepeni — tika iemaksāti gan republikāņu, gan demokrātu vēlēšanu fondos.

«Votergeita» ir simbols — «ielaušanās politikas», korupcijas un valsts augstāko aprindu nelikumīgas rīcības simbols. Sājā nozīmē «Votergeita» radās daudz agrāk nekā pati «Votergeitas lieta». Tā joprojām ir amerikāņu politiskās sistēmas neatņemama sastāvdaļa — arī pēc tam, kad kongress un tiesas izbeidza «Votergeitas lietas» izskatīšanu un tās dalībnieki nokļuva aiz restēm (drīz vien tie gan atkal bija brīvībā).

Protams, «Votcrgeitas lieta» varēja arī nebūt, ja naktssargs būtu mazāk piesardzīgs, bet iebrucēji — uzmanīgāki. Tad garajam neatklāto kriminālpolitisko noziegumu sarakstam pievienotos vēl viens. Taču kādam no tiem agrāk vai vēlāk vajadzēja tikt atmaskotam. Tāpēc «Voter-geita» kā politisks skandāls bija nenovēršama. Uz to veda daudzi un dažādi mūsdienu Amerikas ceļi. Tā radās nevis amerikāņu buržuāziskās sabiedrības klusajās šķērsieliņās, bet gan centrālo maģistrāļu krustpunktos. Tāpat kā galvaspilsētas centrā slejas Votcrgeitas komplekss. Tāpēc nekādas liekulīgas Vašingtonas kampaņas «cilvēka tiesību aizstāvēšanā» nespēs noslēpt visai pasaulei šīs valsts valdošās šķiras morālo degradāciju un tikumisko pagrimumu.

LIETA IZBEIGTA, BET...

Vašingtonas nacionālajā arhīvā ir istaba bez logiem, kurā ar speciālām caurlaidēm ieeja atļauta tikai nedaudziem valdības ierēdņiem. Aiz tērauda durvīm glabājas politiskais dinamīts — R. Niksona sarunu ieraksti magnetofona lentē, pavisam četri tūkstoši stundu garumā. Četri tūkstoši stundu — tas ir gandrīz ceturtdaļmiljona minūšu. Bet katra no tām var atklāt kaut ko tādu, kas publicētā veidā sagādātu raizes daudziem pazīstamiem ASV politiskajiem darbiniekiem, arī A. Heigam, II. Ki-sindžeram, H. Beikeram — republikāņu līderim senātā (viņš bija viens no senāta komisijas vadītājiem un izskatīja «Votergeitas skandālu», tomēr, kā raksta žurnāls «Time», «saglabāja aizdomīgi sirsnīgas attiecības ar Balto namu»).

Katra atklātībā nonākusī saruna, kas ierakstīta prezidenta Ovālajā kabinetā, izraisīja kaut ko līdzīgu bumbas sprādzienam, kurš skaidri atklāja daudzu atbildīgu darbinieku rīcību «Votcrgeitas» izmeklēšanas gaitā, viņu līdzdalību dažādās neglītās lietās. 1973. gada 4. jūnija sarunas ieraksts parādīja Heiga lomu operācijā «Cover up»: viņš personiski devis padomu Niksonam izvairīties no precīzām atbildēm un aizbildināties ar to, ka «nav iespējams visu atcerēties»1. Bet cik vēl šādu atmaskojumu slēpj ieraksti? Mūsdienu Vašingtona nav ieinteresēta, lai tic nonāktu atklātībā, kā ari noskaidrot līdz galam visu, kas attiecas uz «Votergeitas lietu» un ar to saistītajiem notikumiem. Tāpēc šos bīstamos ierakstus labāk turēt aiz trejdeviņām atslēgām. Lieta ir izbeigta. Tā būtu jāaizmirst.

Un tomēr ...

Žurnāls «Newsweek» 1982. gada jūnijā izdarīja aptauju. Uz jautājumu: «Vai uzskatāt, ka Niksona darbība sakarā ar «Votergeitu» bija tik nopietna, ka viņam vajadzēja atkāpties no amata?» — 75 procenti aptaujāto atbildēja apstiprinoši. Bet 1974. gadā uz šo jautājumu pozitīvu atbildi sniedza 65 procenti respondentu. Lielu interesi izraisa atbildes un jautājumi, kas attiecas nevis uz Niksona personību, bet gan uz politiskajiem tikumiem

valstī. 61 procents aptaujāto atbildēja piekrītoši uz jautājumu, vai «Votcrgeita» mazinājusi viņu uzticību federālajai valdībai un tās institūtiem. Uz jautājumu: «Vai domājat, ka prezidenta varas ļaunprātīgā izmantošana, kas atklājās «Votergeitas skandālā», var viegli atkal atkārtoties, vai arī uzskatāt, ka «Votcrgeitas» mācība varbūt novērsīs šādas ļaunprātības?» — vairākums amerikāņu

(53 procenti) uz jautājuma pirmo daļu atbildēja apstiprinoši: jā, jaunas «Votergeitas» ir iespējamas.2

* * *

Par galveno svinību organizētāju 1981. gada janvārī, kad pie varas nāca jaunā administrācija, tika uzaicināts dziedātājs Frenks Sinatra.

Bija pagājuši 35 gadi, kopš Sinatra kā goda viesis ieradās pie organizētās noziedzības vadoņiem Havana

(sk. 32. 1 pp.). Viņu vienmēr uzskatīja par savu cilvēku starp organizētās noziedzības karaļiem, ar daudziem no tiem viņš uzturēja draudzīgas attiecības. «Frenks ir jauks zēns,» atcerējās Cārlijs Lučāno, bijušais «bosu boss», «un mēs visi ar viņu lepojamies.» Simpātijas bija abpusējas. Sinatra uzdāvināja Lučāno zelta etviju ar iegravētu tekstu: «Dārgajam Cārlijam no viņa drauga Frenka Sinatras.»3

Frenks Sinatra vienmēr tiecās pie šīs pasaules varenajiem — vienalga, vai tā būtu noziedzības vai politikas pasaule. Viņš nenoniecināja nevienu līdzekli, lai dibinātu draudzīgas attiecības ar tiem, kas ir «augšā».

Kad Sinatra bija norīkots par inaugurācijas svinību vadītāju, žurnālisti jaunajam prezidentam uzdeva jautājumus par P\ Sinatras pagātni — vai viņš zinot par Sinatras sakariem ar organizētās noziedzības pasauli. «Mēs to visu par Frenku esam dzirdējuši ne vienu gadu vien,» prezidents atbildēja Viljamam Sefairam, «bet mēs vienkārši ceram, ka tas viss nav taisnība.»4 V. Sinits žurnā-līstam paziņoja, ka viņam «nekas nav zināms» par Sinatras draudzīgajām attiecībām ar noziedzniekiem.

F. Sinatra griežas pie Nevadas štata varas iestādēm ar lūgumu izsniegt viņam licenci, lai varētu piedalīties spēļu biznesā. So licenci viņš bija zaudējis pirms divdesmit gadiem, jo gaismā nāca viņa saites ar Mafijas barvežiem. Galvotāja lomā ir prezidents. Savā vēstulē Reigans rakr sta, ka F. Sinatru uzskata par «cienījamu cilvēku — absolūti godīgu un lojālu .. ,»5. Saņēmis šādu rekomendāciju, Sinatra atļaujas ironizēt komisijas sēdē, kad viņam izsniedz licenci, — viņš ir pārliecināts: iznākums ir skaidrs.

— Sakiet, mister Sinatra, — jautā viens no komisijas locekļiem, — ar kādu nolūku jūs 1946. gadā devāties uz Havanu?

Sinatra zobgalīgi atbild:

— Lai pagozētos saulītē.

Kā varēja sagaidīt, Sinatra iegūst atļauju atkal nodarboties ar spēļu biznesu Lasvegasā.

Frenka Sinatras personība pelna ievērību ar to, ka tā simbolizē politikas un noziedzības sakarus.

...Beidzās inaugurācijas svinības, apdzisa svētku uguņošana, sākās jaunās administrācijas ikdiena, un, varēja likties, Frenku Sinatru aizmirsīs. Aizmirstu arī, ja ar noziedzības pasauli viņš viens būtu saistīts. Bija pagājušas tikai dažas dienas kopš Reigana nākšanas pie varas, kad tika paziņots, ka prezidents nolēmis iecelt par darba ministru biznesmeni Raimondu Donovanu.6 Un tad notika kaut kas neparedzēts, bet likumsakarīgs. Kāds notiesāts kriminālnoziedznieks Ralfs Pikardo nejauši ieraudzīja ministra kandidāta fotogrāfiju un pazina viņu. Pikardo informēja senāta komisiju darba un darba resursu jautājumos (tai vajadzēja apstiprināt Donovanu ministra amatam), ka viņu pazīst, bet ar uzvārdu Rejs, ka 1967.— 1968. gadā vairākkārt ticies ar viņu un Rejs tam izsniedzis naudu no celtniecības firmas «Shiavon Construction» (Donovans tolaik bija tās līdzīpašnieks un viceprezidents).

Ralfs Pikardo tad strādāja kompānijā «OK Trucking», kura piederēja gangsterim Salvatorem Brigulio, ar iesauku Salijs Bagzs. Pēc žurnāla «Fortune» ziņām, Brigulio ir «reketieris, Mafijā pazīstams kā algots slepkava», kuru turēja aizdomās, ka tieši viņš 1975. gadā nogalinājis kravas autovadītāju arodbiedrības prezidentu Džeimsu Hofu.7 Pikardo regulāri nesa Rejam fiktīvus rēķinus par kravas mašīnu reisiem uz būvēm, bet viņš deva naudu no kompānijas «Shiavon». Patiesībā Donovans apmaksāja cita veida pakalpojumus: Brigulio un viņa rokaspuiši novērsa strādnieku kustību kompānijas būvēs.

— Tie ir pretīgi un apvainojoši meli, — ar tēlotu sašutumu paziņoja Donovans, — kompānijai «Shiavon» ir nevainojama reputācija. Es neņemu vērā aplamos, nepamatotos un nepierādītos apgalvojumus, par kuriem man nācās skaidrot senāta komisijai. Esmu izgājis rupīgu F1B pārbaudi. Kāds augsts FIB pārstāvis mani nosauca par «svēto». Es to augsti vērtēju, jo mana sirdsapziņa ir tīra.

Tā Donovans un FIB apmainījās ar komplimentiem.

FIB izlikās, ka nezina par Donovana sakariem ar noziedzības pasauli.. Bet faktiski jau pirms Donovana kandidatūras apspriešanas senātā FIB bija ieguvis pietiekami daudz kompromitējošu materiālu. Kā raksta žurnāls «Time», ne FIB, ne Tieslietu ministrija neinformēja senātu par to, ka federālās varas iestādes septiņus mēnešus noklausījās gangstera V. Maselli (Dženovēzes «ģimenes» locekļa) telefona sarunas. Sajās sarunās vairākkārt tika pieminēts Rejs — Donovans.

Kopumā informācija, ko FIB iesniedza senātam, «dīvainā kārtā ir nepilnīga»8. Ar R. Donovana pagātnes izmeklēšanu nodarbojās 62 FIB aģenti 8 atbildīgu darbinieku vadībā. Tika aptaujāti 49 cilvēki. «Kā liecina fakti,» apgalvo žurnāls «Fortune», «pirms sākās izskatīšana senātā, FIB Speciālās izmeklēšanas grupas locekļi domāja, ka viņi ir savākuši tik daudz nopietnu pierādījumu pret Donovanu, ka jaunajam prezidentam vajadzētu atteikties no viņa iecelšanas. Taču Reigans palika pie sava, un FIB darbinieki izskatīšanas laikā vairākkārt nonāca neveiklā situācijā.»9

— Vai ir taisnība, — jautāja senators E. Kenedijs 1981. gada 21. janvāri Speciālās izmeklēšanas grupas vadītajam E. Adamskijam, — ka no četriem drošiem FIB avotiem ir iegūti dati par kompānijas «Shiavon» sakariem ar organizētajiem noziedzniekiem?

— Jā, ir taisnība, — atbildēja Adamskijs.

— Vai tiesa, ka jūs nevarat ne apstiprināt, ne noraidīt šos apvainojumus? — jautāja senators.

— Ja, tā ir, — atbildēja FIB pārstāvis. Bet tie bija salti meli. Tieši tajā pašā dienā, 1981. gada 21. janvārī, E. Adamskijs iesniedza savam šefam, FIB direktoram, slepenu ziņojumu, kas apstiprināja izteikumus par kom-

pānijas «Shiavon» komerciālajiem sakariem ar organizēto noziedzību.

Tā kā izbēgt no skandāla neizdevās, Tieslietu ministrijai vajadzēja nozīmēt speciālu prokuroru Donovana lietas izmeklēšanai. Pēc pusgada viņš publicēja slēdzienu, kurā teikts, ka ministru nevar saukt pie atbildības par viņa sakariem ar Mafiju, jo «nav pietiekami pārliecinošu pierādījumu». Acīmredzot prokurors ilgi un rūpīgi bija meklējis šo formulējumu. Lai izpatiktu Baltajam namam, Do-novanu vajadzēja attaisnot. Taču noliegt viņa sakarus ar noziedzības pasauli arī nebija iespējams, jo tad prokuroru varētu apvainot par mēģinājumu noklusēt faktus. Tāpēc viņš izvēlējās šādu veiklu formulējumu — «nav pārliecinošu pierādījumu»... Tātad kaut kāda informācija par Donovana sakariem ir, bet tie nav pārliecinoši pierādījumi.

Veltīgi pusgadu senāta komisijas priekšsēdētājs

O. Hetčs un tās loceklis senators E. Kenedijs centās panākt no FIB atļauju iepazīties ar magnetofona ierakstiem. 1982. gada 19. marta vēstulē tieslietu ministram likumdevēji pasvītroja, ka šiem ierakstiem «ir tiešs sakars ar likumā paredzēto darba ministra atbildību ievērot likumu, kas attiecas uz reketierismu arodbiedrībās».

Bet ko līdz tieslietu ministram atgādināt par likumu, ja viņš pats ar to sen ir naidā? Un par kādu likumu ievērošanu var būt runa, ja uz spēles likts administrācijas prestižs. Senāta prasība tika noraidīta, jo senatoru iepazīstināšana ar magnetofona lentēm varot apdraudēt kāda FIB informatora dzīvību. Kāpēc? Par to nekas netika paskaidrots. Šis arguments nelikās pārliecinošs vēl jo vairāk tādēļ, ka ar šiem ierakstiem bez speciālā izmeklētāja Silvermana bija iepazīstināti vēl 13 advokāti!

Nav grūti iedomāties, kāpēc varas iestādes ar tādu rūpību sargāja lentes. Baltais nams «Votergeitas» laikā rīkojās tieši tāpat. Atkal atkārtojās operācija «Cover up» — nozieguma slēpšana. Taču arī tas, kas kļuva zināms no magnetofona ierakstiem, spilgti izgaismo Donovana personību un viņa kontaktus ar gangsteriem.

Savās sarunās V. Maselli, Mafijas loceklis, laupītājs un pazīstams narkotiku tirgotājs, ne vienu reizi vien minēja Rēja vārdu. Varbūt tā ir vienkārši sagadīšanās? Tomēr ne. Sarunu saturs liecina', ka tās notikušas starp Maselli un vienu no kompānijas «Shiavon» vadītājiem. Bet no firmas amatpersonām tikai vienu sauca par Reju — Do-novanu.

Magnetofona ieraksti atklāja arī daudz ko citu. 1979. gadā Dženovēzes gangsteru «ģimene» rīkoja kompānijas «Shiavon» vadītājiem «izklaidējošu braucienu» uz Maiami. Labākajās viesnīcās tika īrēti dārgi numuri, ciemiņi tika cienāti ar dārgiem ēdieniem. Bet turpat līdzās, pie tiem pašiem galdiņiem, sēdēja citi viesi — no organizētās noziedzības pasaules...

Lai kā varas iestādes centās slēpt Donovanu kompromitējošus faktus, to atklājās arvien vairāk un vairāk. Kļuva zināmas atsevišķas detaļas par Donovana un Brigulio attiecībām. Viņi ne tikai nodarbojās ar nelikumīgām komerciālām operācijām, bet arī bieži vien devās «izklaidējošos braucienos» kopā ar mīļākajām ...

Kā Donovans reaģēja uz to, ka senāts turpināja izmeklēt viņa neseno pagātni? Tradicionālajā Mafijas garā: izmantoja draudus un šantāžu. Acīmredzot, juzdams ietekmīgu atbalstu, viņš nebaidījās pat personiski piedraudēt senatoram 0. Hetčam, ka «izmantos privātdetektīvus, kuri nodarbosies ar cilvēkiem no senāta komisijas». Tā ASV darba ministrs sarunājas ar senatoru. Ko tad var gaidīt no ministra drauģeļiem gangsteriem? Viņi zina, kā piespiest cilvēkus klusēt. Senāta komisijas galvenajam izmeklētājam Frenkam Silbijam vairākkārt zvanīja nepazīstamas personas un pieprasīja «turēties tālāk no darba ministra». Pretējā gadījumā viņa sievu un bērnus «sagaida zārks».

Vai tie ir tukši draudi, kas domāti cilvēkiem ar vāju nervu sistēmu? Tā var spriest tikai tie, kuri nezina Mafijas tikumus un tradīcijas. Mafija likvidē gangsteri Fu-rino, ar kuru, kā konstatēja senāta komisija, regulāri tikās Donovans. Viņa līķis tiek atrasts automašīnas bagāžniekā Ņujorkā. Tā tiek likvidēts galvenais liecinieks. Paiet vairākas nedēļas. Izmeklēšana turpinās. Ņujorkā 1982. gada augustā gājēju acupriekšā nošauj Natanu Maselli — jau minētā gangstera .Viljama Maselli dēlu. Viņš, tāpat kā Furino, bija izteicis gatavību sniegt liecību Donovana lietā. Maselli, jaunākais, kā noskaidrojās, nēsāja portatīvo magnetofonu, lai ierakstītu sarunas ar Mafijas locekļiem.

Ari Baltais nams nepalika pasīva vērotāja lomā. Tur joprojām sludināja absolūtu uzticību Donovanam. «Nekas no tā, ko esmu dzirdējis, nemazināja manu uzticību ministram Donovanam,»10 žurnālistiem pavēstīja prezidents 1982. gada maijā, tieši tad, kad FIB jau bija savācis veselu kaudzi materiālu par Donovana sakariem ar organizētajiem noziedzniekiem. Bet tajā pašā laikā, kā vēlāk atklājās, FIB bija informējis prezidenta palīgu Fredu Fildingu — viņš pārbaudīja kandidātus augstiem valdības amatiem — par noklausītajām V. Maselli telefona sarunām, kurās bija ziņas par Donbvanu. Fīldings to darīja zināmu prezidenta padomniekam Edvīnam Mī-sam. Kāda bija reakcija uz šo informāciju? Pirmkārt, se-u nātam to vienkārši noklusēja. Otrkārt, nemitīgi centās izt-n meklēšanu izbeigt. Kā raksta žurnāls «Time», Fīldings no-i rādīja FIB darbiniekam Entonijam Adamskijam, ka «Baltais nams vēlas pārtraukt izmeklēšanu». Fīldings lika saprast, ka tāds ir Mīsa viedoklis.

Bet tagad aplūkosim Rēja — Donovana dzīves otru pusi — respektabla biznesmeņa karjeru. Savas gaitas biznesa laukā viņš sāka 1959. gadā, kad kļuva par nelielās Ronalda Siavona firmas līdzīpašnieku. Pirms trim gadiem dibinādams savu uzņēmumu, Siavons tajā ieguldīja 20 tūkstošus dolāru. Donovana ieguldījums bija krietni mazāks —- 5600 dolāru. Bet firmas saimnieki acīmredzot zināja, kā jāizturas biznesa džungļos. Viņi prata noslēgt desmitiem izdevīgu kontraktu, to skaitā par 300 miljoniem ar Ņūdžersijas štata varas iestādēm un par vairāk nekā 600 miljoniem, piedaloties tuneļa celtniecībā Ņujorkā. īsā laikā Donovans kļuva bagāts. Viņa daļa kompānijā «Shiavon» sasniedza 30 miljonus dolāru, bez tam viņš bija ieguldījis lielas summas naftas un gāzes rūpniecībā, nekustamajā īpašumā Floridā.

Kad 1979. gadā valstī izvērsās priekšvēlēšanu kampaņa, Donovans tūlīt izraudzījās kandidātu, kurš visaktīvāk aizstāvēja lielā biznesa intereses. Viņš organizēja R. Rei-gana piekritēju banketu, kura dalībnieki par divām personām maksāja 1000 dolārus. Saņemtie 175 tūkstoši tika ieskaitīti kandidāta vēlēšanu kampaņas fondā. Pavisam šim fondam DonoVans savāca 600 tūkstošus. Viņš vadīja Reigana vēlēšanu kampaņu Ņūdžersijas štatā. Donovans viņa rīcībā nodeva helikopteru, kas bija kompānijas «Shiavon» īpašums, un kopīgi ar prezidenta kandidātu veica propagandas turneju pa štatu.

Parasti Ņūdžersijas štata vēlētāju lielākā daļa savas balsis atdeva par demokrātu kandidātu. Sājā reizē viņi bija par republikāni. Pēc ASV politiskās spēles nerakstītiem noteikumiem uzvarētājam ir jāizsaka pateicība tiem, kas sekmējuši viņa panākumus. Tā Donovans ieguva ministra posteni un saglabāja to par spīti skandalozajiem atmaskojumiem.

Cilvēks, kas ir cieši saistīts ar gangsteriem, palika savā ministra krēslā. Un Tieslietu ministrija, kurai jānodrošina likumības ievērošana, pati piejāva nelikumību. Sājā ziņā nav ko brīnīties. Ministrijas vadītājam Viljamam Smitam, kā rakstīja žurnāls «Time», «ir savas rūpes: tagad tiek apšaubīts viņa godīgums. Viņš nodarbojās ar finansiālām operācijām, kuras nepiedien galvenajam likumības aizstāvim valstī.» Žurnāls atklāj, ka Smits saņēmis «izstāšanās pabalstu» 50 tūkstošu dolāru apmērā no Losandželosas kompānijas «Yorgensen». To viņam izmaksāja pēc tam, kad Baltais nams paziņoja par viņa iecelšanu tieslietu ministra postenī. «Sī pabalsta summa,» vērtē žurnāls, «liekas pārāk liela — viņam kā direktoram maksāja 500 dolārus par katru piedalīšanos direktoru padomes sēdē vien.» Taču kompānijas saimnieki bija nolēmuši neskopoties. Vienmēr ir derīgi iemantot tieslietu ministra labvēlību. «Izstāšanās pabalsts» būtībā bija kukulis par iespējamiem ministra pakalpojumiem nākotnē. Un viņš to labprāt ielika kabatā.

Smits nodarbojās arī ar visai nepievilcīgām nodokļu mahinācijām. Jau būdams tieslietu ministrs, viņš no valsts nobēdzināja 99 tūkstošus dolāru gadā. «Vēl vairāk satrauc fakts,» turpina žurnāls «Time», «ka Smits divreiz ķēries pie nodokļu samazināšanas naftai un gāzei, lai samazinātu pats savu ienākuma nodokļu summu ... Nodokļu pārvalde to ir aizliegusi. Lai gan neviens nevainoja Smitu likuma pārkāpumā (dabiski! — Aut.), tomēr rodas iespaids, ka augstākajiem valsts darbiniekiem ir vienalga, vai vēršas vai nevēršas pret personām, kas noziedzīgi izvairās maksāt nodokļus.»11

Finansu mahinācijās «galvenajam likuma aizstāvim» izgāja gludi. Viņš palika ministra krēslā. Komentējot šo faktu, amerikāņu prese piebilst, ka Smits piecpadsmit gadus ir prezidenta personiskais advokāts un galvenais konsultants.

Savā postenī palika arī Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktors Viljams Keisijs, kurš izmantoja savu dienesta stāvokli, lai iedzīvotos bagātībā. Tā kā viņam ir pieejami izlūkošanas dati par stāvokli pasaules naftas tirgū, viņš izdevīgi pārdeva savas naftas kompānijas akcijas, pirms strauji kritās to cena. Sājā krāpnieciskajā operācijā viņš ieguva pusotra miljona dolāru. Bet tā nav vienīgā CIP šefa afēra. Keisijs ņēma kukuļus un slēpa no finansu orgāniem ziņas par lielu viņam piederošu akciju paketi kādā amerikāņu kompānijā. Viņa rnahinā-cijas nācās izmeklēt senāta komisijai izlūkošanas jautājumos, bet, tā kā Baltais nams viņu aizstāvēja, lietu pārtrauca. Baltā nama pārstāvis Deivids Hergcns paziņoja, ka «prezidents uzskata Billu Keisiju par godīgu un krietnu cilvēku». Tātad viss atkarīgs no tā, pēc kādiem kritērijiem tiek vērtēts godīgums un krietnums.

Vašingtonā joprojām plosās skandāli, kuros iejauktas augstas amatpersonas. Tirdzniecības ministrs M. Bol-dridžs, pārkāpdams likumu, kas aizliedz federālos posteņos nodarbinātajiem saņemt blakus līdzekļus, no korporācijas «Scovill» dažādu «izmaksu» un «prēmiju» veidā ieguva vairāk nekā miljonu dolāru. Iekšlietu ministrs Dž. Vots tika pieķerts valsts līdzekļu izmantošanā personiskiem nolūkiem.

«Neseno atmaskojumu sērija,» sakarā ar minētajiem faktiem raksta amerikāņu nedēļas izdevums «New Republic», «palīdz atklāt tagadējās administrācijas nepievilcīgo morālo veidolu.»12

Un tā pagājuši vairāk nekā desmit gadi, kopš aizsākās «Votergeitas lieta». Divus gadus pēc prezidenta Niksona aiziešanas no amata pati lieta tika izbeigta. Vēl kādu laiku Vašingtonā darbojās politiskās inerces spēks. Tika veikti atsevišķi pasākumi, lai «nepieļautu «Votergeitas» atkārtošanos». Taču kosmētiskās reformas nespēja pārveidot sistēmu, kura joprojām rada jaunas «Votergeitas». Tā tas bija Kārtera administrācijas laikā. Tas pats turpinās tagad.

KĀRTĒJĀ «VOTERGfcITA»

Jau 1980. gada rudenī, prezidenta vēlēšanu priekšvakarā, varēja izraisīties skandāls. 28. oktobrī Kasopolisas pilsētiņā (Mičiganas štats) klubā «Optimists», ar vēlētājiem tikās jaunais kongresmenis Deivids Stokmens, kas tiecās iekļūt pārstāvju palātā. Sīs pašas dienas vakarā televīzijā bija paredzēta diskusija starp prezidentu Kār-teru un Republikāniskas partijas kandidātu Reiganu. Gribēdams paspīdēt klausītāju — vietējo biznesmeņu — priekšā ar savu kompetenci un pazīšanos ar šīs pasaules varenajiem, godkārais kongresmenis atzinās, ka tieši viņš esot gatavojis Reiganu gaidāmajai divkaujai. «Visu aizvadītās nedēļas nogali es tēloju Kārteru, tāpēc tagad esmu gluži apjucis un satraukts.» Stokmens lika noprast, ka mēģinājumos Kārtcrs zaudējis Reiganam. Vietējie biznesmeņi, kas bija Reigana piekritēji, Stokmena sacīto uztvēra atsaucīgi. Lai vēl vairāk pārsteigtu augstos labvēļus, Stokmens aizrautīgi turpināja: «Es jau iepriekš varu pateikt visu, ko šovakar sācis Kārters.» Mēģinājumu laikā, paziņoja runīgais kongresmenis, viņš izmantojis instruktīvo materiālu kopijas, ko Kārtcram bija sagatavojuši viņa priekšvēlēšanu kampaņas organizatori. Kā vēlāk atcerējās vietējās avīzes žurnālists l)i Burdons, kas rakstīja par tikšanos klubā «Optimists», Stokmens minējis vairākus piemērus, ko un kā teiks Kārters un kā Reigans atspēkos viņa sacīto. «28. oktobra vakarā,» atcerējās Di Burdons, «sekojot televīzijas diskusijai, es nevarēju vien nobrīnīties, cik precīzi Stokmens bija paredzējis gan Kārtera, gan Reigana uzstāšanos.»

Desmitiem miljonu televīzijas skatītāju, kas vēroja šo divkauju, jutās pārsteigti par milzīgo pārliecības spēku, ar kādu Reigans apgāza konkurenta kritiskos izteikumus. Kārters apjuka arvien vairāk, acīmredzot viņš nebija rēķinājies ar šādu oponenta «attapību». Patiesi, vai varēja paredzēt, ka viņa pretinieks tik viegli uzminēs gājienus, ko bija izstrādājuši prezidenta štata padomnieki, un atradīs vajadzīgo pamatojumu, statistiskos datus un pārliecinošus argumentus.

Vēlāk žurnālisti salīdzināja svarīgāko izzagto dokumentu — «Instruktīvos materiālus debatēm» — ar diskusijas stenogrammām. Daudzi piemēri apstiprināja to, ka Reigans, iepazinies ar «Instrukciju», varēja paredzēt Kārtera gājienus un tos veikli atspēkot. Laikraksts «Washington Post» šajā sakarā rakstīja: instrukcijās par sociālās’nodrošināšanas jautājumiem Kārterain tika ierosināts apvainot Reiganu par to, ka viņa politika «būs trieciens gados veciem cilvēkiem un vājinās šo sistēmu». Tika paredzēts kritizēt Reiganu par to, ka viņš uzstājies pret nacionālās veselības apdrošināšanas sistēmas «Medicare» ieviešanu (Amerikas Savienotajās Valstīs joprojām nav tādas sistēmas, kura aptvertu visus pilsoņus!) urt cīnījies pret to kongresā^5.

Kad Kārters diskusijā pārgāja pie veselības aizsardzības problēmām, Reigans jau tam bija sagatavojies. Izjustā balsī viņš paziņoja, ka viņam ļoti rūp gados veco amerikāņu liktenis. Pret likumprojektu «Medicare» viņš uzstājies tikai tāpēc, ka atbalstījis citu likumprojektu, kurš «būtu daudz labāks nekā pieņemtais likumprojekts un nodrošinātu lielāku gādību par gados veciem pilsoņiem». Kārteram vairs nebija ko teikt.

Neizpalika arī bez kurioziem, kurus, tiesa, uzreiz neievēroja. Gadījās, ka Reigans, pārbagāts ar informāciju par Kārtera plāniem, sāka apgāzt dažus statistikas datus, iekams Kārters tos bija minējis. . 1Я

Politikā nepieredzējušāki amerikāņi nevarēja iedomāties, ka republikāņu kandidāts prezidenta amatam piedalās rūpīgi iestudētā izrādē, kura četras dienas tika slepeni gatavota. Viņi nezināja arī to, ka Reigana rīcībā ir no Baltā nama izzagta bieza dokumentu mape, kas bija, kā vēlāk ziņoja laikraksts «Washington Post», «detalizēts stratēģisku doktrīnu, atbilžu un jautājumu krājums, ko vajadzēja izmantot prezidentam Kārteram».

Baltajā namā nolaupītie materiāli palīdzēja Reigana ļaudīm rūpīgi iestudēt viņa rīcību un atbildes diskusijā. Kā ziņoja amerikāņu televīzijas kompānijas korespondents Serafins, mēģinājumi tika ierakstīti videolentē, vēlāk tos kritiski analizēja. Tika noslīpēta katra frāze, replika, smaids un žests. Pēc toreizējo komentētāju vārdiem, Reigans diskusijā izturējies daudz pašpārliecinātāk, atstājis labāku iespaidu uz televīzijas skatītājiem nekā viņa apjukušais pretinieks.

Žurnālists Di Burdons, noskatījies pārraidi un salīdzinājis pretendentu teikto ar to, ko pirms dažām stundām bija teicis Stokmens, aizsteidzās uz vietējā laikraksta redakciju. Pēc viņa domām, tā bija sensacionāla informācija: kļuva skaidrs, ka Reigana ļaudis pretiniekam nozaguši slepenus dokumentus. Taču redakcijā Di Burdona raksts īpašu interesi neizraisīja. Pēc panākumiem televīzijas diskusijā Reigana stāvoklis bija vēl vairāk nostiprinājies un par viņa uzvaru vairs nevarēja būt šaubu. Rakstu ievietoja piecpadsmitajā lappusē, un lasītāji to praktiski neievēroja.

Tāds pats liktenis sagaidīja arī respektablā nedēļas žurnāla «Time» korespondenta Lorensa Bareta materiālu. Viņš bija uzzinājis, ka Kārtera administrācijā strādā «kurmis», kurš Reigana komandu apgādā ar konfidenciāliem dokumentiem. Viņa rakstu paredzēja publicēt kādā no «Time» 1981. gada februāra numuriem. Tajā laikā Baltajam namam jau bija jauns saimnieks. Žurnāla redakcija uzskatīja, ka nav vērts aptumšot prezidenta «medus mēnesi» un sabojāt ar viņu attiecības. Tādēļ rakstu

izņēma, lai atbrīvotu vietu «svarīgākiem materiāliem». Liela muiža — kriminālnoziegums visaugstākā līmenī! Patiesus vārdus par šo faktu teicis pazīstamais padomju žurnālists Jurijs Zukovs: «Vēlreiz apstiprinājās, cik aplams ir mīts par preses brīvību brīvajā Amerikā. Neapstrīdams ir tas, ka vissensacionālākais jaunums var parādīties presē tikai tajā gadījumā, ja kāda monopolu klana vadītāji to uzskatīs par izdevīgu vai vismaz sev nekaitīgu.»

Ziņas par dokumentu zādzību Baltajā namā atklātībā nonāca tikai pēc diviem gadiem, kad prezidenta Reigana pozīcijas sāka vājināties un Demokrātiskā partija, atguvusies no sakāves šoka, sāka aktivizēties kārtējai vēlēšanu kampaņai.

Lorenss Barets par dokumentu zādzību ir minējis 1983. gadā iznākušajā grāmatā «Azartspēle ar Ronalda Reigana lietu». To izlasījis, bijušais Baltā nama sekretārs Džodijs Pauels publicēja rakstu avīzē «Dailas Times Herald». To pārdrukāja «Washington Post». Izraisījās politisks skandāls. Bareta ziņojumu ievēroja līdz tam mazpazīstamā ASV kongresa pārstāvju palātas darbaspēka resursu apakškomisija. Apakškomisijas priekšsēdētājs demokrāts no Mičiganas Donalds Elbosta cerēja, ka, izmeklējot lielu par dokumentu zādzību Baltajā namā, viņš radīs sev politisku reklāmu. Elbostu slepeni atbalstīja Demokrātiskās partijas vadītāji, alkdami revanšēties republikāņiem 1984. gadā. Elbosta pieprasīja paskaidrojumus no Baltā nama darbinieku aparāta vadītāja Džeimsa Beikera, Administratīvās un budžeta pārvaldes direktora Deivida Stokmena, CIP direktora Viljama Kei-. sija un Baltā nama sakaru nodaļas direktora Deivida Gērgena (1983. gada decembrī viņš atkāpās no amata, nebūdams mierā ar to, ka amerikāņu žurnālisti netika ielaisti Grenadā pēc ASV karaspēka iebrukuma).

Sākās izmeklēšana.

Jau pašā sākumā prezidents Reigans vēlējās palikt ārpus šīs spēles. It kā viņam nebūtu ne jausmas par to, ka viņa padotie savā laikā nozaguši dokumentus Baltajā namā. «Es pat nebiju par to dzirdējis, iekams jūs nesākāt par to runāt,» preses konferencē viņš teica žurnālistiem. Tieši tāpat bija teicis Niksons, kurš apgalvoja, ka par iebrukumu Votergeitā viņš uzzinājis no laikrakstiem. Ja jau Reigans nekā nezināja, arī viņa padotie sākumā tēloja neko nezinošus nevainīgus jēriņus. Atmiņas zudums izvērtās par epidēmiju. Šāda taktika, tāpat kā daudzi

turpmākie Baltā nama manevri, atgādināja Niksona rīcību. Arī viņš visiem spēkiem centās panākt to, lai nenāktu gaismā «Votcrgeitas operācijas» dalībnieku sakari ar Baltā nama darbiniekiem.

Baltais nams ķeras pie jauniem meliem, lai mazinātu dokumentu nozīmi. Savā laikā iebrukumu demokrātu štāba mītnē Votergcitā Baltais nams nekavējoties pasludināja par «trešās šķiras noziegumu». Arī Rcigans sākumā izvēlējās šo ceļu. Nekas īpašs nav noticis, — tāda bija galvenā doma, kas izskanēja prezidenta pirmajā paziņojumā, prese vienkārši «ceļ troksni par neko». Tādā pašā garā uzstājās arī citi augsti Baltā nama darbinieki.

Taču šī versija ātri sāka jukt un brukt. Bijušais prezidents Dž. Kārters, uzstādamies Sanfrancisko, pasvītroja, ka republikāņi izzaguši «ļoti delikātus politiskus dokumentus, kuros iezīmēta Demokrātiskās partijas politiskās darbības vispārējā stratēģija».

Ļoti drīz kļuva skaidrs, ka visa propaganda, kuras mērķis bija noliegt izzagto dokumentu nozīmi, ir maz-efektīva. Paziņodams, ka troksnis sacelts «par neko», Rei-gans bija pieļāvis milzīgu kļūdu. Ar katru dienu pieauga dokumentu skaits, kas pierādīja Reigana tuvāko darbinieku netīros trikus 1980. gadā, tos papildināja arī vairāku liecinieku liecības, kuri bija piedalījušies dokumentu zādzībā vai zināja par to.

Steidzami nākas mainīt taktiku. Prezidents apgalvo — viņš nekad neesot teicis, ka «nekas» nopietns nebūtu noticis. Politiskajā avanscēnā viņš parādās jaunā lomā — tagad viņš kļuvis' par cilvēku, kurš «dedzīgi vēlas atklāt lietas būtību» un dara visu, kas ir «viņa spēkos». Arī šis kārtējais Reigana gājiens atgādina Niksona «Votergei-tas» debiju.

Baltā nama oficiālās personas, kas sākumā apgalvoja, ka neatceras, kā pie tām nokļuvušas Kartera instrukcijas, vēlāk sāka izpļāpāties. Pirmajam atmiņa atgriezās Džeimsam Bcikeram. 1983. gada 22. jūnija vēstulē kon-gresmenim Elbostam viņš apgalvoja: «Atceros, ka nejauši redzēju kaut kādus biezus, nesabrošētus materiālus, kurus, domājams, Reigana nometnei bija nodevis kāds no Kartera kampaņas organizatoriem ... Cik atminos, man šos materiālus iedeva Viljams Keisijs, uzskatīdams, ka tie var noderēt...»

V. Keisijs, kas tolaik bija Reigana priekšvēlēšanu kampaņas vadītājs, ieņēma nevainīgi apvainota cilvēka pozu. Vēstulē Hlbostas apakškomisijai Keisijs paziņoja: «Nevaru atcerēties, ka es jebkad būtu saņēmis, dzirdējis vai kādā citā veidā ieguvis informāciju par dokumentu kompleksu, kurā izklāstīts Kartera diskusijas plāns vai uzskaitīti punkti, kurus prezidents Kārters gribēja īpaši akcentēt. Varu apliecināt, ka kampaņas organizatori nav plānojuši un sankcionējuši nekādus mēģinājumus iegūt šādu informāciju un tāpat, cik man zināms, viņi nekad nav izmantojuši šādu informāciju un nav to saņēmuši...»

Ar lielu degsmi Keisijs sevi iztēloja par tik godīgu, ka sen jau būtu bijis laiks viņu iecelt svēto kārtā. Vēlāk intervijā «New York Times» korespondentam Keisijs paziņoja: «Tas būtu visaugstākā mērā man neraksturīgi un neiedomājami, ka es varētu kādam nodot materiālus, zinādams, ka tie nāk no Kartera kampaņas organizētājiem, un būtu teicis, ka tie var noderēt diskusijā ... Neko tamlīdzīgu es nepiejautu. Es tiem pat nepieskartos(!).»

Attaisnodams sevi, Keisijs bija pilnīgi zaudējis mēra izjūtu. Taču Beikers nedomāja glābt Keisiju, kas neatlaidīgi centās pierādīt savu morālo skaidrību. Beikers kategoriski apgalvoja, ka tieši Keisijs viņam iedevis materiālus neilgi pirms diskusijas televīzijā. CIP direktoram vajadzēja ķerties pie jaunas viltības: viņš atrunājās, ka neko neatceras par Kartera informatīvajiem materiāliem sakarā ar diskusiju. Taču... iespējams, ka pēdējo priekšvēlēšanu kampaņas dienu saspringtībā viņa vadītās organizācijas vai viņa paša rokās kaut kas tāds bijis.

Tie bija kārtējie meli. Tik svarīgus politiskus dokumentus, kādi bija nozagtie materiāli, nevarēja aizmirst. Tās nebija maznozīmīgas lapas papīru straumē, bet ārkārtīgi svarīgi dokumenti, kuri varēja palīdzēt Reiganam jūtami ietekmēt miljoniem vēlētāju. CIP direktoram neizdevās notēlot nevainīgu jēriņu. Kā intervijā laikrakstam «New York Times» paziņoja D. Elbosta, Keisija tiešo līdzdalību apliecinājuši vairāki cilvēki, kurus bija nopratinājusi apakškomisija.

Lai izlocītos un izgrozītos, prezidentam tuvās personas vēlreiz ķērās pie meliem: tās apgalvoja, ka saņēmušas tikai ar vēlēšanu kampaņu saistītus materiālus. Bet, ja tos kāds no Kartera darbiniekiem labprātīgi nodevis viņiem, tas nepadara šos cilvēkus par kriminālnozieguma līdzdalībniekiem. Viņus var vainot par «neētisku» rīcību, bet šāda apsūdzība viņus maz uztrauc. Šādi netīri gājieni ir parasta parādība buržuāzisko partiju priekšvēlēšanu cīņā, un tie nebūt negraus viņu politisko reputāciju valdošās elites acīs. Tieši otrādi, Reigana konservatīvo aizstāvju acīs viņi ar šo afēru palīdzēja savam bosam iekļūt Baltajā namā un paši tāpēc ir varoņi, kuri pelna atzinību. Tomēr ne visi Baltā nama darbinieki bija nolēmuši klusēt. Acīmredzot daži par nepatiesu liecību sniegšanu baidījās nokļūt aiz restēm, ka tas bija noticis ar vienu otru «Votergeitas lietas» dalībnieku.

Viens no televīzijas diskusijas «mēģinājuma» dalībniekiem Frenks Hodscls (tagad viņš ir Nacionālā mākslas un humanitāro zinātņu fonda priekšsēdētājs) atzinās, ka starp saņemtajiem materiāliem bijusi «bieza papīru kaudze», kas sagatavota Kārteram un attiecās uz «ārpolitikas un nacionālās drošības jautājumiem». Savukārt R. Alens. prezidenta Reigana bijušais palīgs nacionālās drošības jautājumos, atzina, ka vēlēšanu sagatavošanas laikā Rci-gana ļaudis regulāri ar neatļautiem paņēmieniem ieguvuši' slepenas ziņas no Nacionālās drošības padomes. Bet tas jau ir kriminālnoziegums. Kā 1983. gada decembrī paziņoja D. Elbosta, viņa apakškomisijas darbiniekiem izdevās atklāt Reigana vēlēšanu kampaņas arhīvos vairākus īpaši slepenus valdības dokumentus, kas tieši skāra svarīgus nacionālās drošības jautājumus. «Reigana komanda» šo informāciju izmantoja savtīgās politiskās inte resēs, lai «sabotētu» Kartera administrācijas politiku. Sājā sakarā profesors l)ž. Banzafs un jurists P. Maijers paziņoja, ka vismaz 12 pašreizējie un bijušie Reigana palīgi nav ievērojuši kriminālkodeksu.

Baltais nams izmisīgi cenšas noslāpēt skandālu. Raksturīgi, ka saskaņā ar Baltā nama rīkojumu kongresme-ņiem ir tiesības piekļūt tikai pie tiem dokumentiem, kas ir «FIB kompetencē». Zīmīgi arī, ka FIB organizēto «izmeklēšanu» vada Reigana draugs tieslietu ministrs V. Smits.

Nav nekāds brīnums, ka Smita vadītā Tieslietu ministrija, kuras pakļautībā darbojās FIB, bija norūpējusies nevis par to, kā atmaskot «Reigangeitas» dalībniekus, bet gan par to, kā šo lietu notušēt. Lai apmānītu sabiedrību, tika radīta objektīvas izmeklēšanas ilūzija. «Iesaistīja» 220 darbiniekus, arī prezidentu Reiganu un citas augstas amatpersonas, «izskatīja» simtiem dokumentu, skaņu un videoierakstus. Un rezultāts? Tas jau pašā sākumā bija nolemts neveiksmei. Administrācija atteicās iecelt neitrālu izmeklētāju un izmeklēšanu būtībā uzdeva pati sev — tieslietu ministram un viņa izpalīgiem, kuru dienesta stāvoklis ir tieši atkarīgs no valdības. Kā teikts parunā — vārna vārnai acī neknābj. Tieslietu ministrijas darboņi lieliski zināja, ko no tiem gaida aug-stakā priekšniecība. Un pierādīja, ka solīdās algas viņi pilnībā nopelnījuši. Ministrijas atskaite iekļāvās trīs lappusēs. «Izmeklēšana, ko veikusi ministrija,» teikts šajā ziņojumā, «nav atklājusi nekādus (?!) pārliecinošus pierādījumus tam, ka (dokumentu. — Aut.) nodošana būtu likuma pārkāpums.» Ministrijas darboņi acīmredzot bija iemanījušies visneglītāko rīcību nosaukt skanīgos vārdos: vārdu «nodošana» lietoja tad, kad vajadzēja teikt «zādzība» vai «nelikumīga piesavināšanās». Turklāt ministrija savā ziņojumā kategoriski apgalvo, ka «nav atklāti nekādi pierādijumi tam, ka būtu eksistējis kāds plāns vai vēlēšanu kampaņas vadībā gatavota sazvērestība, lai iegūtu instruktīvus materiālus vai kādus citus konfidenciālus Kartera dokumentus».

Ar šādu atrakstīšanos, nepamatoti noliedzot neskaitāmus faktus, Tieslietu ministrija bija nolēmusi «izbeigt lietu». «Ļoti žēl, ka pēc tik daudzu mēnešu darba, iztērētiem miljoniem dolāru,» konstatē bijušais prezidenta Kār-lera palīgs ārpolitikas jautājumos D. Rūbenstains, «Tieslietu ministrija iesniedz trīs lappušu garu ziņojumu, kurā nav atbildes uz galveno jautājumu: ka konfidenciālie dokumenti «nokļuvuši» no Kārtera Baltā nama Reigana vēlēšanu kampaņas vadītāju rokās.»

Lai pilnīgi apslāpētu skandālu un vajadzības gadījumā varētu šajā nolūkā izmantot Tieslietu ministriju, Baltais nams par šī resora vadītāju ieceļ prezidenta tuvāko padomnieku E. Mīšu, kurš pats bija iejaukts «Rcigangcitā». Lai nu kurš, bet Mīss, protams, darīs visu, lai «dzēstu pēdas» un noglabātu skandalozo notikumu ministrijas arhīvā. Tomēr Mīsa iecelšana izraisīja vairāku senāta locekļu neapmierinātību. Saskaņā ar konstitūciju senātam jāapstiprina prezidenta izvirzītā kandidatūra ministra un dažiem citiem posteņiem. Senāta juridiskajā komisijā Mīsa kandidatūras apspriešanas gaitā atklājās fakti par viņa personisko līdzdalību svarīgu Kārtera administrācijas dokumentu zādzībā 1981. gadā, kā arī pierādījumi par viņa finansiālajām mahinācijām. Mīss kategoriski noliedza, ka būtu kaut ko zinājis par nozagtajiem Kārtera dokumentiem. Tomēr senators G. Mecenbaus (demokrāts no Ohaio štata) apgalvo, ka Mīsa paziņojums «ir tālu no patiesības». 1984. gada martā atklātībā nonāca dokuments, ko savā laikā Reigana vēlēšanu kampaņas darbinieks S. Halpcrs bija nosūtījis Mīsam. Sis dokuments liecina, ka Mīss bija informēts par netīrajām operācijām sakarā ar dokumentu zādzību. Savukārt telekompānija

ЛВС paziņoja, ka Mīss saņēmis finansiālu palīdzību no personām, kuras vēlāk ieņēma amatus valdības resoros Grūti iedomāties, kādu delikātu vārdu izvēlētos Tieslietu ministrija, lai nosauktu prezidenta tuvākā padomnieka mahinācijas, taču būtībā tā bija savtīga un netīra rīcība.

Mīsa kandidatūras apspriešanu «iesaldēja». Misām uzreiz neizdevās iesēsties ministra krēslā. Taču arī esošais ministrs Smits darīja visu, lai nepieļautu lietas galīgu izmeklēšanu. Tieslietu ministrija atteicās nozīmēt neitrālu prokuroru. Baltā nama-ietekmē ASV apelācijas tiesa paziņoja, ka ministrijas lēmums nav pārsūdzams nevienā citā tiesā. 1984. gada 28. jūnijā laikraksta «Washington Post» redakcijas rakstā par šo lēmumu teikts: «Divi jautājumi palika bez atbildes. Viens no tiem ir šāds: vai Donalda Elbostas vadītajā pārstāvju palātas apakškomisijā kāds devis nepatiesas vai maldinošas liecības? Elbostas ziņojumā norādīts, ka daži liecinieki «neesot bijuši pilnīgi atklāti» un dažu citu aizbildināšanās ar vāju atmiņu «nav bijusi pārliecinoša». Apakškomisija vēl neko nav iesniegusi izskatīšanai Tieslietu ministrijā, tāpēc ministrija neizskatīs jautājumu par to, vai nav izdarīts noziegums. Bet to vajadzēja darīt.

Otrs jautājums adresējams prezidentam Reiganam. Kādā preses konferencē Reigans izteica pārliecību par to, ka Džeimsa Beikera un Viljama Keisija — viņa ielikteņu, augstu amatpersonu — nekonsekventās liecības izskaidrojamas ar to, ka viņi atšķirīgi atceras notikušo.

Tālāk viņš negāja. Tomēr diez vai kāds šaubās par to, ka prezidents, ja viņš patiesi būtu gribējis, ja viņš skaidri būtu teicis, ka vēlas uzzināt, kādā ceļā līdz viņam nonākuši Kārteram sagatavotie dokumenti, nebūtu saņēmis atbildi uz šo jautājumu. Ja pēc likuma Reigana ielikteņiem jāatskaitās neatkarīgam prokuroram, tad viņu pašu var un vajag saukt pie politiskas atbildības par neētisku rīcību, kas izdarīta viņa vārdā. Kā kandidātam viņam vajadzēja sekot, lai viņa priekšvēlēšanu kampaņa noritētu atbilstoši noteiktajām normām. Juridiski prezidentam nav nekādu iemeslu izvairīties no šīs atbildības.»

1984, gada jūnijā pārstāvju palātas apakškomisija, kuru vada Donalds Elbosta, publicēja savu ziņojumu. Tas parādīja, ka pēdējos gados korupcija sasniegusi plašus apmērus visaugstākajā valsts vadībā, ka bieži vien politiskās elites pārstāvji rupji mīda kājām elementāras morāles normas un likumus. Ziņojumā atzīmēts, ka pavisam 101 Reigana administrācijas oficiāls pārstāvis pieķerts dažādās nelikumīgās darbībās. Minēti cilvēki, pret kuriem «izvirzīta apsūdzība par neētisku rīcību, arī par noziegumiem un ļaunprātīgu varas izmantošanu».

Starp tiem ir prezidenta tuvākie padomnieki, kā arī viņa kabineta locekļi, kuri iesaistīti politiskajā skandālā «Rci-gangeita». Viņu vidū ir CIP direktors V. Kcisijs, prezidenta padomnieks E. Mīss, ASV tieslietu ministrs V. Smits un citi. Turklāt Kcisijs tiek apvainots par to, ka slēpis izmeklēšanai ziņas par saviem kapitālieguldījumiem un sakariem ar privātām kompānijām.

Ziņojumā minēts arī prezidenta bijušais palīgs nacionālās drošības jautājumos R. Alens, tirdzniecības ministrs M. Boldridžs, bijušais iekšlietu ministrs Dž. Vots, USIA direktors C. Vīks. Par sakariem ar Mafiju apsūdzība izvirzīta pret darba ministru R. Donovanu.

Daudzi administrācijas oficiāli pārstāvji tiek apsūdzēti par dienesta stāvokļa izmantošanu dažādu korporāciju interesēs. To vidū ir aizsardzības ministra palīgs R. Pēris, bijušais Apkārtējās vides aizsardzības aģentūras direktors E. Bērfords un bijušais iekšlietu ministrs Dž. Vots. Par dienesta stāvokļa izmantošanu personiskās iedzīvošanās nolūkos tiek apsūdzēts arī Baltā nama darbinieku aparāta vadītāja vietnieks M. Dīvers.

Komentēdama ziņojumā izteiktos secinājumus, civildienestu lietu apakškomisijas priekšsēdētāja P. Sroudera pateica, ka pirms gada publicētajā pirmajā analoģiskajā apakškomisijas sarakstā minēti 53 uzvārdi. Pēc viņas sacītā, šis saraksts ar katru mēnesi papildinās.

Tomēr vairums netīrajos darījumos iejaukto politikāņu palika savos amatos administrācijā, daļa no tiem pārgāja uz citām ienesīgām vietām. Amerikāņu tiesa, kas tik aktīva, kad cietumu mūros jāiesloga progresīvie darbinieki, šajā gadījumā bija absolūti pasīva. Neviena no kongresa apakškomisijas minētajām personām nenokļuva aiz restēm. Tādi ir Vašingtonas politiskie tikumi.

Lai kā beigsies «Rcigangeita», jau tagad ir skaidrs: Vašingtonas politikas hronikā ierakstīts vēl viens skandāls. Kārtējo reizi visai pasaulei atklājās tas, cik cieši Vašingtonas politika saistīta ar noziedzību, cik zems ir to darbinieku morālais līmenis, kuri māca pasaules tautām, kā veidot savu dzīvi. Kā tēlaini rakstīja Melors Sturua, politisko skandālu bumbu sprādzieni būtībā ir saplūduši vienā bezgalīgā dunoņā. Mainās administrācijas, mainās ministri un kongresmeņi, bet dunoņa joprojām skan pār Rietumu civilizācijas un demokrātijas bastionu.

AVOTI

NO AUTORA

1 Новая программа Коммунистической партии СШЛ. — СШЛ: экономика, политика, идеология, 1970, № 11, с. 82.

2 Draft Main Political Resolution for the 21st National Convention Communist Party USA, February 1974, p. 25.

I nodala. ORGANIZĒTĀ NOZIEDZĪBA, BIZNESS UN POLITIKA Mazliet no vēstures

1. Servadio G. MaTioso. N. Y., 1976, p. 24.

2 Encyclopedia of the Social Sciences. N. Y., 1933, vol. 10, p. 36.

3 Cook F. The Secret Rulers. N. Y., 1966, p. 63.

4 Zorhaugh II. W. The Gold Coast and the Slum: A Sociological Study of Chicago’s Near North Side. Chicago, University of Chicago Press, 1929, p. 77.

5 Messik H. and Coldblatt B. The Mobs and the Mafia. N. Y., 1972, p. 22.

6 Janni F. with Reuss-Ianni E. A Family Business. N. Y., 1973,

p. 62.

7 Cook F. Op. cit., p. 78.

8 Ibid., p. 133.

Mafija, «Cosa nostra» vai...!

1 Cook F. The Secret Rulers. N. Y„ 1966, p. 12.

2 Ibid., p. 12—13.

3 Cressy D. Theft of the Nation. N. Y., 1969, p. 60, 112—117.

4 Vardu «buttons» dažkārt nepareizi tulko ka «spraudītes» (sk.: США: преступность и политика. М., 1972. с. ПО). Patiesībā šī nosaukuma izcelsme ir saistīta ar to, ka Sicīlijā karabinieru mundieriem bija lielas, spožas vara pogas.

5 Hearings before the Permanent Subcommittee on Investigations of the Senate Committee on Government Operations. Washington, 1963, p. 6.

6 Cressy D. Op. cit., p. 21.

7 Messick II. Lansky. N. Y., 1971, p. 8.

8 Gage N. Mafia, USA. N. Y., 1972, p. 11.

9 A Theory of Organized Crime Control: A Preliminary Statement, Prepared tity the Technical Staff and Consultants of the New York Slate Identification and Intelligence System. May 1966, p. 2.

10 Newsweek, 1981, January 5, p. 40.

11 Fortune, January 1931, p. 1.

12 Lindesmith II. Organized Crime. — The Annals of the American Academy of Political and Social Science, September 1941, vol. 217, p. 119.

13 Reckless IF. The Crime Problem. N. Y., 1950, p. 142.

14 Task Force Report: Organized Crime. The President’s Commission on Law Enforcement and Administration of Justice. Washington, I9G7, p. 3.

15 США: преступность и политика, с. 107—108.

16 A Study of Organized Crime in Illinois. Chicago, 1972, p. 264—271.

17 The Crime Establishment. Organized Crime and American Society. F.d. by S. Conklin. Englewood Cliffs, N. Y.. 1973, p. 5.

18 Kefauver E. Crime in America. N. Y., 1968, p. 12.

Laimes lutekļa Čārlija karjera

1 Gosch M., Hammer R. The Last Testament of Lucky Luciano. Boston, 1975, p. 29.

2 New York Times. 1972, July 17, p. 38.

3 Servadio G. Mafioso. A History of the Mafia from its Origins to the Present. N. Y.,. 1976, p. 82.

4 Lewis N. The Honored Society. N. Y., 1964, p. 20.

5 N. Rusakova rakstā «Mafijas vēstures epizodes» apgalvots, ka Lučāno «atgriezās dzimtenē kopā (?) ar amerikāņu karaspēku, kas izcēlās Sicīlijā 1944. gadā (?)» (Новая и новейшая история, 1967, JNb 3, с. 33). Patiesībā sabiedroto karaspēka operācijas Sicīlijā notika nevis 1944. gadā, bet gan 1943. gada jūlijā—augustā, bet Lučāno Sicīlijā ieradās 1946. gada februārī. J. Kagramanovs (Новая и новейшая история, 1970, № 3, с. 76.), atsaukdamies uz F. Kuku, apgalvo, it kā Lučāno «1943. g. tika atbrīvots no cietuma un izsūtīts uz dzimteni, uz Itāliju». īstenībā, kā par to, starp citu, raksta arī F. Kuks, Lučāno atradās cietumā līdz pat izsūtīšanai 1946. gada februārī.

6 Sondern F. The Brotherhood of Evil. N. Y., 1959.

7 Wolf G. with DiMona J. Frank Costello, Prime Minister of the Underworld. N. Y., 1974, p. 258.

8 Gambīno Mafijā tika uzskatīts par «bosu visiem bosiem» līdz pat savai nāvei 1976. gadā, kad viņa vietu mēģināja sagrābt Karmīni Galanti. Par biežajām nesaskaņām Mafijā stāstīts: V. Kobišs. ««Krusttēva» bēres» (Известия, 1976, 22 октября); M. Sturua. «ASV Mafija: triumvirāts pirms sadursmes» (Известия, 1976. 26 ноября); V. Kobišs. «Jaunais Mafijas barvedis» (Известия, 1977, 4 марта). Sk. arī; Time, 1977, May 16, p. 26—27; Time, 1978, November 13, p. 29.

Cilvēks ēnā

1 Mes sick II. Lansky. N. Y., 1971, p. 8.

2 Gage N. Mafia. The Inside Slory of the Mafia in America and in Britain. L., 1973, p. 50.

3 Messick II. Op. cit., p. 183.

4 Ibid., p. 185.

5 New York Times, 1971, July 3.

6 New York Times, 1973, October 5.

7 New York Times, 1971, July 22.

8 New York Times, 1971, March 25.

9 Facts on File, 1973, April 7, p. 283.

Kad izzūd robežas.,,

1 Encyclopedia of Social Sciences. N. Y., 1937, vol. 13, p. 45.

2 Webster’s Seventh New Collegiate Dictionary, 1969, p. 705.

3 Husletter G. and Beesly T. It’s a Racket! Chicago, 1929, p. 170.

4 Racketeer Infiltration into Legitimate Business. A Report by the New York State Commission of Investigation. N. Y., 1970, p. 86.

5 U. S. Congress, Senate Select Committee on Small Business. Washington, 1968, p. 10.

6 U. S. Congress, Senate Permanent Subcommittee on Investigation of the Committee on Government Operations. Washington, 1971, part 3, p. 820.

7 Time, 1977, May 16, p. 33.

8 Peck R. Getaway Guide to Las Vegas. N. Y., 1973, p. 11.

9. Reid E. and Demaris O. The Crecn Felt Jungle. N. Y., 1964,

p. 180.

10 Forbes, 1980, October 27, p. 90.

1) U. S. News and World Report, 1976, February 9, p. 52.

12 Time, 1981, November 23, p. 34.

13 Ibid., p. 35.

14 США: преступность п политика, с. 119.

15 Federal Effort against Organized Crime: Role of the Private Sector. Hearings, Washington, 1970, p. 27.

16 Ibid., p. 3.

17 Grutzner Ch. How to Look out the Mafia. — Harvard Business Review. March—April 1970, p. 46.

18 Organized Crime. Techniques for Converting Worthless Securities into Cash. Hearings. Washington, 1972, p. 361.

19 Racketeer Infiltration into Legitimate Business. Op. cit., p. 24.

20 Harper’s Magazine, February 1930, p. 306.

21 Clarke T. and Tigue J. Dirty Money N. Y., 1975, p. 91.

FIB «apbrīnojamā» nostāja

1 Кларк P. Преступность is США. Пер. с англ. М., 1975, с. 103.

2 Nash R. Citizen Hoover. Chicago, 1972, p. 92.

3 Messick H. John Edgar Hoover. N. Y., 1972, p. 50.

4 Salerno R. and Tompkins J. The Crime Confederation. N. Y., 1969, p. 245.

5 New York Times, 1964, December 6.

6 Life, 1971, April 9.

7 Time, 1978, January 23, p. 43.

8 U. S. News and World Report, 1976, March 8, p. 25.

Frenka Serpiko odiseja

! Copy — tā Amerikas Savienotajās Valstīs sauc policistus.

2 Maas P. Serpico. N. Y., 1973, p. 89.

3 Ibid., p. 47.

4 The Knapp Commission Report on Police Corruption. N. Y.. 1973. p. 3.

5 Ibid., p. 4-5.

6 Ibid., p. G.

7 Esquire, June 1973, p. 42.

8 U. S. Congress Senate Permanent Subcommittee on Investigations of the Committee on Government Operations. Washington, 1971, part 3, p. 838.

9 Salerno R. and Tompkins J. The Crime Confederation. N. Y., 1969, p. 244.

10 Daily World, 1978, July 8.

Dziļās saknes

1 Messick H. and Goldblatl D. The Mobs and the Mafia. N. Y., 1972, p. IX.

2 President’s Commission on Law Enforcement and Adminis

tration of Justice. Task Force Report: Organized Crime. Washington, 1967, p. 10. 1

3 Ibid., p. 1.

4 Кларк P. Преступность n США. Пер. с англ. М., 1975, с. 87,89.

5 Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 35, с. 165.

6 США: экономика, политика, идеология, 1970, Л» 11, с. 81.

7 Селигмен Б. Сильные мира сего: бизнес и бизнесмены в американской истории. Пер. с англ. М., 1976, с. 148.

8 Ļeņins V. I. Raksti, 23. sēj., 31. lpp.

9 Ļeņins V. I. Raksti, 22. sēj., 191. lpp.

10 Линдберг Ф. Богачи и сверхбогачи. О подлинных правителях Соединенных Штатов Америки. Пер. с англ. М., 1971, с. 178, 196.

11 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т. 28, с. 171.

12 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т. 27, с. 355.

13 President’s Commission on Law Enforcement and Administration of Justice, p. 2.

14 Кларк P. Преступность в США, с. 86, 94.

15 Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 22, с. 199—200.

16 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т. 30, с. 164—165.

17 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т. 20, с. 214.

18 The National Party Platforms 1840—1968. Urbānā, 1972, p. 89.

19 Cit. no: Washington Post, 1973, November 26.

20 Cit. no: Иванян Э. А. Белый дом: президенты и политика, 2-е изд. М„ 1979, с. 78—79.

21 Sk. Ill nodaļu «Ceļi, kas ved uz «Votergeitu»».

22 Parade, 1977, August 7, p. 8.

23 A Study of Organized Crime in Illinois. Chicago, 1972, p. 265. *

24 Кан А. Измена родине. Пер. с англ. М., 1950, с. 181.

25 Бойер Р., Мойере Г. Нерассказанная история рабочего движения. Пер. с англ. М„ 1957, с. 445.

26 Там же, с. 482—483.

27 Washington Monthly, June 1975, р. 48.

28 Time, 1977, May 16, p. 27.

29 U. S. News and World Report, 1976, February 9, p. 51.

30 Plate T. Crime Pays. N. Y., 1976.

31 Talese G. Honor the Father. N. Y., 1972, p. 354—355.

32 Parade, 1977, August 7, p. 9.

Pagrimums vai uzplaukums!

1 U. S. News and World Report, 1976, February 9, p. 50.

2 The American Way of Crime. A Documentary History. Ed. by W. Maquin with Ch. Van Doren. N. Y., 1976, p. 212.

3 lanni F. Black Mafia. N. Y., 1974, p. 16.

4 Ibid., p. 280.

5 Dcr Spiegel, 1978, Mai 22, S. 162.

6 Organized Crime Control. Hearings. Washington, 1970, p. 86.

7 Time, 1977, May 16, p. 27.

8 Federal Efforts against Organized Crime: Role of the Private Sector. Hearings. Washington, 1970, p. 35.

9 Congress and the Nation. Washington, 1965, p. 1746.

10 Measures Relating to Organized Crime. Hearings before the Subcommittee on Criminal Laws and Procedures of the Committee on the Judiciary, United States Senate. Washington, I960, p. 115.

11 Salerno R. and Tompkins /. The Crime Confederation. N. Y., 1969, p. 271.

12 Facts on File, 1976, August 21, p. 604.

13 Facts on File, 1976, July 3, p. 474.

14 Известия, 1979, 31 марта.

15 Parade, 1977, August 7, p. 8.

16 Parade, 1981, September 13, p. 8.

17 Forbes, 1980, September 29, p. 60.

II nodaļa. BAISMA ALIANSE: CIP—MAFIJA Sazvērestība Lenglijā

1 Alleged Assassination Plots Involved Foreign Leaders. An Interim Report of the Select Committee to Study Governmental Operations with Respect to Intelligence Activities, United States Senate. Washington, 1975, p. 73.

2 Reid E. The Grim Reapers. N. Y., 1972, p. 94.

3 Washington Post, 1976, May 16.

4 Alleged Assassination Plots Involved Foreign Leaders. Op. cit., p. 80—81.

«Ticamais noliegums»

1 Alleged Assassination Plols Involved Foreign Leaders. Op. cit., p. 95.

2 Washington Post, 1975, December 2.

3 Ibidem.

4 Special Group Minutes, 1960, November 3.

5 Alleged Assassination Plots Involved Foreign Leaders. Op. cit., p. 111.

6 Ibidem.

7 Maxwell Taylor. Report to the President, 1961, June 13, p. 8.

8 McManus Memo, 1962, January 19, p. 2.

9 Memo Harvey to Helms, 1962, August 14.

Koda nosaukums «ZR/RIFLE»

1 Alleged Assassination Plots Involved Foreign Loaders. Op. , cit., p. 182.

2 Memo to CIA Finance Division, Re: Payments to QJ/WIN, 1962, January 1.

3 CIA file, ZR/RIFLE, Personality Sketches.

4 CIA Cable, Leopoldville to Director, 1960, November 13.

5 CIA Cable, Station Officer to Tweedy, 1960, November 29.

6 CIA Cable, 1960, November 30;

7 CIA Cable, Chief of Africa Division to Station Officer, 1960, November 30.

8 CIA Cable, 1962.

9 Inspector General Memo, 1975, March 14.

10 New York Times Magazine, 1981, August 2, p. 53.

11 Alleged Assassination Plots Involved Foreign Leaders. Op. cit., p. 13.

Mafija un slepkavība Dalasi

1 Reicl E. The Grim Reapers. N. Y., 1972, p. 153.

2 Ibid., p. 162.

3 Ibidem.

4 Washington Post, 1976, May 15.

5 International Herald Tribune, 1978, September 30—October 1.

6 Washington Post, 1976, May 16.

7 Report of the Select Committee on Assassinations. U. S. House of Representatives. Washington, 1979, p. 147.

8 Манчестер У. Убийство президента Кеннеди. Пер. с англ. М., 1969, с. 441, 481.

9 Report of the Select Committee on Assassinations. Op. cit., p. 169—170.

10 Ibid., p. 170.

11 Ibid., p. 90.

12 Sk.: Пструсенко R. Таинственный агент. — Педеля, 1978, № 33, с. 17.

13 Литературная газета, 1978, 30 августа.

14 Time, 1975, June 30, р. 31.

15 International Herald Tribune, 1976, August 10.

Ill nodaļa. CEĻI, KAS VED UZ «VOTERGEITU»

Tveicīgā vasaras naktī...

1 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings before the Select Committee on Presidential Campaign Activities of the United States Senate. Watergate and Related Activities. Book 1. Washington, 1973, p. 404-405.

2 Myerson M. Watergate. Crime in the Suites. N. Y., 1973. p. 108—i 09.

3 Sun-Dance, November—December 1972, p. 36.

4 McCoy A. ct al. The Politics of Heroin in South-East Asia. N. Y., 1972, p. 25.

5 Rolling Stone, 1976, May 20, p. 45.

6 Magruder J. An American Life. N. Y., 1974, p. 190—191.

7 Ibid., p. 191.

8 Presidential Campaign Activities of 1972. Op. cit., book 1, p. 933.

9 Ibid., p. 450.

10 Hunt E. H. Undercover. Memoirs of an American Secret Agent. N. Y„ 1974, p. 243.

Cik «Votergeifu» bijis!

1 Supplementary Detailed Staff Reports on Intelligence Activities and the Rights of Americans. Final Report of the Select Committee to Study Governmental Operations with Respect to Intelligence Activities, United States Senate. Washington, 1976, book 3, p. 8.

2 Intelligence Activities and the Rights of Americans. Final Report of the Select Committee to Study Governmental Operations with Respect to Intelligence Activities, United States Senate. Washington, 1976, book 2.

3 llaldetnan H. R. with DiMona J. The Ends of Rower. L., 1978,

p. 81.

4 Atlantic Monthly, 1982, May, p. 37.

5 Ibid., p. 40.

6 Ibid., p. 42.

7 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings before the Select Committee on Presidential Campaign Activities of the United States Senate, Watergate and Related Activities. Washington, 1973, book 4, p. 1689.

8 Weekly Compilation of Presidential Documents, 1973, May 28, p. 695.

9 Presidential Campaign Activities of 1972. Op. cit., book 9, p. 3879.

10 Ibid., p. 3886.

11 Presidential Campaign Activities of 1972. Op. cit., book 6, p. 2645.

12 Ibidem.

13 Weekly Compilation of Presidential Documents, 1973, May 28, p. 695.

14 Ehrlichman S. Witness to Power. N. Y., 1981, p. 402.

15 Mankiewicz F. Perfectly Clear. Nixon from Whittier to Watergate. N. Y„ 1973, p. 137.

16 Myerson M. Watergate. Crime in the Suites. N. Y., 1973, p. 138.

«Visa prezidenta svīta»

1 Presidential Documents. Richard Nixon. Washington, 1973, p. 1293.

2 Life, 1970, July 31, p. 58.

3 Myerson M. Watergate. Crime in the Suites. N. Y., 1973.

p. 168.

4 The Final Report of the Select Committee on Presidential Campaign Activities, United States Senate. Washington, 1974, p. 1031.

5 ibid., p. 1034, 1052.

6 Kejauver E. Crime in America. N. Y., 1968, p. 104.

7 Rolling Stone, 1976, May 20, p. 80.

8 New York Review of Books. 1973, May 3, p. 12.

9 Reid E. The Grim Reapers. Chicago, 1972, p. 297.

10 Messick II. and Goldblatt B. The Mobs and the Mafia. N. Y., 1972, p. 28.

11 Newsday, 1971, October 7, p. 14.

12 Sun-Dance, November—December, 1972, p. 64.

12, Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings before tiie Select Committee on Presidential Campaign Activities of the United Stales Senate. Watergate and Related Activities. Washington, 1973, book 3, p. 1072.

14 NACI.A’s Latin America and Empire Report, N 8, October 1972, vol. 0, p. 4, 14.

15 Reid E. Miskey Cohen: Mobster. N. Y., 1973, p. 42, 180.

16 Pirson D. and Anderson J. USA: Second Class Power. N. Y., 1958. p. 281.

17 Roiling Stone, 1976, May 20, p. 43.

18 Presidential Campaign Activities of 1972, Hearings. Op. cit., book 15, p. 6570.

19 Ibid., p. 6698.

20 Ibid., p. 6882.

Pats ekstravagantākais, pats tipiskākais

1 Rolling Stone, 1976, May 20, p. 78.

2 Time, 1970, December 21, p. 45.

3 Dietrich N. Howard. The Amazing Mr. Hughes. Greenwich, Connecticut, 1972, p. 56.

4 Washington Post, 1975, April 1.

5 New York, 1976, August 16, p. 26.

6 Time, 1976, April 19, p. 33.

7 New York Times, 1975, March 20.

8 Dietrich N. Op. cit., p. 168.

9 Ibid., p. 202.

10 Mankiewicz F. Perfectly Clear. Nixon from Whittier To Watergate. N. Y„ 1973, p. 36.

11 Voorhis J. The Strange Case of the Richard Milhous Nixon. N. Y., 1973, p. 14.

12 Ibid., p. 15.

13 Dietrich N. Op, cit., p. 281.

14 Washington Post, 1973, October 7.

15 Final Report of the Select Committee on Presidential Campaign Activities, United States Senate. Washington, 1974, p. 959.

16 Rolling Stone, 1976, May 20, p. 82.

17 Washington Post, 1973, October 1.

18 Final Report. Op. cit., p. 981.

19 Time, 1970, December 21.

20 New York Times, 1976, August 16, p, 28.

Ko meklēja iebrucēji!

1 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings before the Select Committee on Presidential Campaign Activities of the United States Senate. Watergate and Related Activities. Washington. 1974 book 21, pp. 9955-9957.

2 Dean J. Blind Ambition. The White House Years. N. Y., 197(4

p. 66.

3 Rolling Stone, 1976, May 20, p. 84. ;v>

4 ibid., p. 84—85.

5 Washington Post, 1975, September 21.

6 Magruder I. An American Life. N. Y., 1974, p. 194—195.

7 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings. Op. cit. book 2, p. 790.

8 Watergate: Chronology of a Crisis. Washington, 1973, p. 92—93.

9 Watergate: Cronology of a Crisis. Washington, 1974, vol. 2 p. 275.

10 Presidential Transcripts in Conjunction with the Staff of «The Washington Post». N. Y., 1974, p. 183.

11 Mankiewicz F. Perfectly Clear. Nixon from Whittier to Watergate. N. Y„ 1973, p. 140.

12 Ibid., p. 139.

13 Ibid., p. 140.

14 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings. Op. cit., book 2, p. 793, 835.

15 Watergate: Chronology of a Crisis. Washington, 1974, vol. 2, p. 395.

16 Haldetnan II. R. with DiMona J. The Ends of Power. L, 1978, p. 156.

OperScija «Cover up»

1 Magruder I. An American Life. N. Y., 1974, p. 240—241.

2 Ibid., p. 242.

3 Haldetnan H. R. with DiMona J. The Ends of Power. L., 1978, p. 13.

4 Memoirs of Richard Nixon. N. Y., 1978, p. 632.

5 Time, 1982, March 8, p. 29.

6 Ibid., p. 27.

7 Watergate: Chronology of a Crisis. Washington, 1974, vol. 2, p. 399, 400.

8 Ibid., p. 403.

9 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings before the Select Committee on Presidential Campaign Activities of the United States Senate. Washington, 1973, book 4, p. 936.

10 Watergate: An Unfinished Story of Money and Politics. Washington, 1974, p. 39.

11 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings. Op. cit., book 3, p. 934.

12 Mankiewicz F. U. S. v. Richard M. Nixon. The Final Crisis. N. Y„ 1975, p. 50.

13 Ibid., p. 172.

14 Watergate: Chronology of a Crisis. Op. cit., p. 380, 381.

15 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings. Op. cit., book 3, p. 959.

16 Ibid., p. 1029.

17 Bernstein C., Woodward B. All the President’s Men. N. Y. 1974, p. 275.

18 Dean J. Blind Ambition. The White House Years. N. Y., 1970, p. 98, 212, 392.

19 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings. Op. cit., book 3, p. 950.

20 Transcripts of Eight Recorded Presidential Conversations. Washington, 1974, p. 109, 115, 119.

21 Washington Post, 1973, June 3.

22 II. S. News and World Report, 1974, April 8, p. 28—30.

23 Memoirs of Richard Nixon. Op. cit., p. 1083.

24 Newsweek, 1982, June 14, p. 38.

Nejaužība vai likumsakarība!

1 New York Times, 1977, May 13.

2 Ibidem.

3 Watergate: Chronology of a Crisis, vol. 2, p. 395.

4 New York Times, 1977, May 13.

5 Presidential Campaign Activities of 1972. Hearings before the Select Committee on Presidential Campaign Activities of the United Slates Senate, Watergate and Related Activities. Washington, 1973, book 3, p. 1242.

6 США: экономика, политика, идеология, 1970. № 11, с. 90.

7 Presidential Campaign Activities of 1972. Op. cit., book 1,

p. 388.

8 Иностранная литература, 1977, № 1, с. 244.

9 США: экономика, политика, идеология, 1978, Л"» 7, с. 32. 33.

10 Draft Main Political Resolution for the 21st National Con

vention Communist Party USA, 1974, February 1, p. 24.

11 U. S. News and World Report, 1975, October 27, p. 03.

12 Presidential Campaign Activities of 1972. Op. cit., hook 1,

p. 128—129.

13 Washington Post, 1976, May 6.

Lieta irbe'ota, bet...

1 Nation, 1981, January 3—10, p. 1.

2 Newsweek, 1982, June 14, p. 37.

3 Gosch Л4., Hammer R. The Last Testament of Lucky Luciano. Boston. 1975, p. 444.

4 Newsweek, 1981. January 19, p. 28.

5 Facts on File, 1981. February 27, p. 128.

6 Par R. Donovana, ka arī R. Alena tin V. Koisija neglīto darbību sīkāka informācija ir J. Oļesenko rakstā «TrTs no prezidenta komandas», kas publicēts žurnālā «США: экономика, политика, идеология», 1982. № 4. с. 62—70.

7 Fortune, 1982, May 31, р. 83.

8 Time, 1981, December 21, p. 19.

9 Fortune, 1982, May 31, p. 87.

10 Time, 1982, June 7, p. 48.

11 Ibid., p. 49.

12 New Republic, 1982, June 9, p. 7.

SATURS

I NODAĻA. ORGANIZĒTA NOZIEDZĪBA, BIZNESS UN POLITIKA

Mazliet no vēstures........

Abatija, «Cosa nostra» vai,......

Laimes lutekļa Cārlija karjera.....

Cilvēks ēnā..........

Kad izzūd robežas..........

FIB «apbrīnojamā» nostāja.....

Frenka Scrpiko odiseja.......

Dziļās saknes.........

Pagrimums vai uzplaukums? . . . . .

II NODAĻA. BAISMA ALIANSE: CIP—MAFIJA.....

Sazvērestība Lcnglijā.......

«Ticamais noliegums».......

Koda nosaukums «ZR/RIFLE» .... Mafija un slepkavība Dalasā.....

III NODAĻA. CEĻI, KAS VED UZ «VOTERGEITU» , . .

Tveicīgā vasaras naktī.........

Cik «Votergeilu» bijis?.......

«Visa prezidenta svīta».......

Pats ekstravagantākais, pats tipiskākais . .

Ko meklēja iebrucēji?.......

Operācija «Cover up».......

Nejaušība vai likumsakarība?.....

Lieta izbeigta, bet..........

Kārtējā «Votergcila».......

AVOTI...............

Игорь Александрович Геевский МАФИЯ, ЦРУ, УОТЕРГЕИТ

Очерки об организованной преступности и политических нравах в США Серии «Империализм: события, факты, документы» Рига «Авотс» 1985. На латышском языке С русского перевела С. Варна Художник Э. Гаркевичс

Igors Gejevskis

MAFIJA, СIР, VOTERGEIТА

Apraksti par organizēto noziedzību un politiskajiem tiku-* niiem Amerikas Savienotajās Valstīs

Redaktors U. Krastlņš. Mākslinieciskais redaktors A. Zirnītis. Tehniskā redaktore D. Radziņa. Korektors I. Tirāns. И В Нч 1378

Nodota salikšanai 12.11.84. Parakstīta iespiešanai 31.07.85. Formats 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 12,18 uzsk. iespiedi.; 12,60 uzsk. kr. nov.; 14,64 izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Pasūt.. № 1668. Cena 65 kap. Izdevniecība «Avots», 226047

Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ki 4I3/K-24 Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 22G011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Gejevskis I.

Gc 269 Mafija, CIP, Votcrgeita: Apraksti par organizēto noziedzību un politiskajiem tikumiem Amerikas Savienotajās Valstīs. — R.: Avots, 1985. — 230 lpp. — (Imperiālisms: notikumi, fakti, dokumenti).

1

Attiecībā uz paša vārda «mafija» etimoloģiju ir dažādi vicdok|i. Daži pētnieki ta izcelsmi attiecina uz 1282. gadu, kad Sicīlijas iedzīvotāji cēlās cīņai pret franču kundzību. Vārds «mafija» it kā izveidojies no sacelšanās dalībnieku lozunga pirmajiem burtiem: «Morte alia Francia, Italia anela.»1 S! versija ir visai apšaubāma. Diez vai XIII gadsimtā ideja par vienotu Itāliju bija reāla. Citi lingvisti šī jēdziena izcelsmi saskata arābu valodā: no «mabias» («bezbailīgs», «bezbailība») vai «mu afah» — «klans, kas sargā savus locekļus». Pamatotāki ir mēģinājumi saistīt vārda «mafija» izcelsmi ar XIX gadsimta sicīliešu leksiku. Sicīiiešu-itāliešu vārdnīcā, kas izdota 1868. gadā, teikts, ka «mafija» ir jaunvārds un nozīmē «bramanības izrādīšanu», bet 1876. gadā izdotajā vārdnīcā teikts, ka šis vārds nozīmē «banda»2. Tādējādi ap šo laiku jēdziens «mafija» tika attiecināts gan uz organizāciju, gan uz izturēšanās veidu. Dažos Sicīlijas rajonos līdz pat mūsdienām «mafioso» nozīmē «dižoties», «meklēt lētu popularitāti».

2

Sīkāk par to tiks pastāstīts turpmāk.

3

Burglary (angl.) — ielaušanās svešā telpa.

4

Šādi apgalvojumi neatbilst patiesībai. Mēs jau minējām dokumentu, kur Erlihmans personiski sankcionējis operāciju ar noteikumu, ka tiek garantēta tās sekmīga norise.

1C6

5

Masu spiediena ietekmē kongress tomēr pieņēma šo programmu, kas paredzēja dažu medicīniskās palīdzības veidu sniegšanu gados veciem pilsoņiem.

Content

Gejevskis Igors Mafija, CIP, Votergeita

Ievads

I NODAĻA ORGANIZĒTĀ NOZIEDZĪBA, BIZNESS UN POLITIKA

MAFIJA. «COSA NOSTRA» VAI...!

LAIMES LUTEKĻA ČARLIJA KARJERA

CILVĒKS ĒNA

KAD IZZūD ROBEŽAS...

FRENKA SERPIKO ODISEJA

PAGRIMUMS VAI UZPLAUKUMS!

II NODAĻA. BAISMĀ ALIANSE: CIP—MAFIJA

«TICAMAIS NOLIEGUMS»

KODA NOSAUKUMS «ZR/RIFLE»

CEĻ!, KAS VED UZ «VOTERGEITU»

TVEICĪGA VASARAS NAKTĪ...

CIK «VOTERGEITU» BIJIS!

«VISA PREZIDENTA SVĪTA»

KO MEKLĒJA IEBRUCĒJ!!

OPERĀCIJA «COVER UP»

NEJAUŠĪBA VAI LIKUMSAKARĪBA!

LIETA IZBEIGTA, BET...

AVOTI

1