Mašins Venjamins

Jakovjevs Aleksandrs

Persijas līcis Rietumu plānos un politikā

Venjamins Mašins

Aleksandrs Jakovjevs

Persijas līcis Rietumu plānos un politikā

IEVADS

Gandrīz visu XIX gadsimtu un labu da]u no XX gadsimta Persijas līča rajons bija angļu koloniālās impērijas perifērija, bet no mūsu gadsimta divdesmitajiem — trīsdesmitajiem gadiem — Rietumu naftas monopolu dzimtmuiža. Pēc otrā pasaules kara spēku samēri uz mūsu planētas mainījās par labu sociālismam, pastiprinājās nacionālās atbrīvošanās kustība jaunattīstības valstis. Tas noveda pie koloniālā režīma kraha šajā subre-ģionā, radīja varenu pacēlumu tautu cīņā par tiesībām pašām rīkoties ar savām dabas bagātībām, patstāvīgi noteikt savu politiku. Pilnīgi piepildījās Ļeņina paredzējums par to, ka «pēc Austrumu atmodas perioda mūslaiku revolūcijā sākas periods, kad visas Austrumu tautas piedalās visas pasaules likteņa izšķiršanā, lai nebūtu vienīgi par iedzīvošanās objektu»1.

Kvalitatīvi jauns atbrīvošanās cīņas raksturs Persijas līča zonā septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados pirmām kārtām saistīts ar subreģiona tautu trīs lieliem panākumiem:

pilnīgi tika likvidēti angļu koloniālie īpašumi un britu militārā klātbūtne, vienlaikus izveidojās četras neatkarīgas valstis — Omāna, Bahreina, Katara un Apvienotie Arābu Emirāti (AAE);

beidzās «naftas koloniālisma» laikmets, kas izraisīja koncesiju sistēmas krahu, un naftu iegūstošās valstis nodibināja kontroli pār naftas ieguves līmeni, pār naftas cenām, nacionalizēja Rietumu naftas monopolu īpašumus. Šie notikumi apstākļos, kad Rietumos saasinājās enerģētikas krīze, kad arābi 1973.—1974. gadā izmantoja naftu kā politiskā spiediena līdzekli, daudzkārtīgi palielinādami naftas cenas, veicināja Persijas līča naftu eksportējošo valstu lomas palielināšanos starptautiskajās attiecībās;

plašu tautas nemieru rezultātā Irānā tika gāzts šaha režīms, kuram imperiālistiskās aprindas, pirmām kārtām ASV, bija uzdevušas žandarma funkcijas — sargāt Rietumu intereses subreģionā.

Persijas līča valstu tautu sasniegumi atbrīvošanās cīņā, it īpaši panākumi, kas gūti, nostiprinot likumiskās tiesības patstāvīgi rīkoties ar saviem nacionālajiem resursiem, šo tautu autoritātes pieaugums pasaules arēnā daudzējādā ziņā kļuva iespējams sakarā ar PSRS un citu sociālistiskās sadraudzības valstu ietekmes un varenības pieaugumu, ar militāri stratēģiskā līdzsvara iestāšanos starp sociālismu un kapitālismu. «Ja nebūtu Padomju Savienības,» sacīja biedrs F. Kastro, «kapitālistiskās lielvalstis izejvielu resursu trūkuma un enerģētiskās krīzes apstākļos no jauna bez svārstīšanās ķertos pie pasaules sadalīšanas. Ja nebūtu Padomju Savienības, nevarētu pat iedomāties ne to neatkarības pakāpi, kāda šodien ir mazajām valstīm, ne tautu sekmīgu cīņu par dabas bagātību atgūšanu savā kontrolē...»2

Bez kāda pārspīlējuma var teikt, ka tieši Padomju Savienības nostājai bija izšķirošā loma apstāklī, ka 1978. gada beigās un 1979. gada sākumā izjuka amerikāņu intervence pret Irānu. Tas daudzējādā ziņā noteica panā kumus, kurus šajā valstī guva tauta, kas bija sacēlusies pret šaha diktatūru.

Nacionālās atbrīvošanās kustības pacēlums subreģionā izraisīja asu imperiālisma spēku pretestību, jo runa bija ne tikai par Rietumu pozīcijām vispār, bet pirmām kārtām par lielāko transnacionālo korporāciju, tajā skaita arī par starptautiskā monopolistiskā kapitāla varenāko vienību — naftas jeb, kā tagad tos sauc, enerģētikas monopolu peļņu.

Persijas līcis ir unikāla mūsu planētas kurināmā un enerģētikas noliktava: piekrastes valstīs koncentrētas ne-sociālistiskajā pasaulē vislielākās naftas rezerves — gandrīz puse no pasaules naftas, bet tās ieguves pašizmaksa te ir relatīvi zema. Šīs valstis iegūst apmēram 7з no pa saules «melnā zelta» un veido apmēram 2/3 no kapitālistiskās pasaules naftas eksporta.

Tas viss, kā arī kapitālistiskās pasaules jauna finansu centra izveidošana Persijas līča krastos septiņdesmitajos gados un šīs zonas pārvēršana par Rietumu sabiedrību svarīgu un izdevīgu noieta tirgu daudzējādā ziņā izskaidro, kāpēc imperiālistisko aprindu, pirmām kārtām ASV, prioritātes skalā septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā tik strauji sāka kāpt Persijas līča zonas nozīme. «Ja pasaule būtu plakans aplis,» 1980. gada aprīlī sacīja bijušais ASV valsts sekretāra vietnieks D. Ņūsoms, «un vajadzētu atrast tā centru, daudz argumentu būtu par to, ka tagad tas atrodas līcī (Persijas jeb Arābu)... Nekur pasaulē pašreiz tā nesavijas globālās intereses. Nevienam pasaules rajonam nav tik svarīga nozīme pasaules (kapitālistiskās. — Aut.) ekonomiskās labklājības un stabilitātes saglabāšanā.»3

Tajos pašos gados Rietumiem strauji pieauga līča — nozīmīgā starptautisko komunikāciju mezgla Āzijas, Āfrikas un Eiropas krustcelēs, islama pasaules centra — militāri stratēģiskā nozīmība. Tas viss līdz ar visu Indijas okeāna baseina valstu lomas pieaugumu mūsdienu starptautiskajās attiecībās palielināja šīs zemeslodes daļas lomu imperiālisma, pirmām kārtām ASV, politikā.

Tieši šajā laikā Rietumu literatūrā aizvien biežāk sāka runāt par Persijas līča zonas īpašo statusu, jo tagad no plašā Tuvo un Vidējo Austrumu rajona tā tiek izcelta kā atsevišķs subregions. Septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā parādījās tendence uzskatīt līča zonu par īpašu ģeogrāfisku un sociāli ekonomisku kopumu, jo astoņas piekrastes valstis, neraugoties uz būtiskām atšķirībām sabiedriski politiskajās sistēmās, naftu iegūstošo jaunattīstības valstu vidū veido vadošo grupu (visas tās, izņemot Omānu un Bahreinu, ir OPEC locekles). Visur valsts reliģija ir islams. No vienas puses, šīm valstīm raksturīgs relatīvi zems sociāli ekonomiskās attīstības līmenis (izņemot Irānu un Irāku), no otras puses — liela peļņa, ko tās iegūst no naftas eksporta, kas ļauj ātrāk pārvarēt no koloniālisma mantoto atpalicību.

Septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā ASV valdošās aprindas izšķīrās par vienu no visnopietnākajām neo-koloniālistiskajām akcijām XX gadsimta pēdējā trešdaļā: mēģināja nodibināt savu militāri politisko kontroli pār visu Persijas līča zonu. Cenzdamās panākt neiespējamo — ar spēku apturēt tautu atbrīvošanās cīņu —, Savienotās Valstis uzņēma kursu uz bezprecedentu savas militārās klātbūtnes paplašināšanu, pasludinot subreģionu par ASV «vitāli svarīgu interešu» sfēru un uzskatot to par placdarmu cīņai pret PSRS.

Neviens cits zemeslodes rajons, atrazdamies tūkstošiem kilometru no ASV, amerikāņu militārās darbības pieauguma mērogu ziņā nevar līdzināties ar Persijas līča zonu. Jaunu militāro bāzu un objektu celtniecība, jūras kara flotes kuģu koncentrēšana, uz Persijas līci orientēta «ātrās izvēršanas spēku» žandarmu korpusa (vairāk nekā 200 tūkstošu vīru) formēšana kļuvusi par galveno posmu, lai forsēti šajā rajonā izveidotu varenu ASV militāro dūri.

Visai šai sagatavošanās darbībai ierobežotu degvielas un izejvielu resursu apstākļos jānodrošina Savienoto Valstu piekļūšana zemeslodes svarīgākās enerģijas noliktavas bagātībām, tādējādi garantējot amerikāņu monopoliem galvenās tiesības ekspluatēt subreģiona dabas bagātības un iegūt maksimālo peļņu.

Imperiālistisko lielvalstu, pirmām kārtām ASV, neo-koloniālistiskā darbība, cenšoties pakļaut Persijas hei Rietumu militāri politiskajai un ekonomiskajai aizbildniecībai, bija galvenais iemesls, kāpēc līča zona pēdējos gados kļuvusi par bīstamu sasprindzinājuma perēkli. Lai sasniegtu savus mērķus Persijas līcī, aktīvi tiek izmantoti tādi tradicionāli paņēmieni no imperiālisma visagresīvāko aprindu arsenāla kā diktāts un šantāža, uzpirkšana, «lielgaballaivu diplomātija», iepīšana militārās atkarības tīklos un vietējo konfliktu uzkurināšana.

Šeit esošo valstu tautām sevišķi bīstami ir amerikāņu plāni par subreģiona «militāro rekolonizāciju». Sie plāni ne tikai saasina situāciju, rada jaunas problēmas un grūtības šī zemeslodes rajona iedzīvotājiem, bet arī slēpj sevī nopietnus draudus starptautiskajam mieram un drošībai.

Persijas līča valstu vairākums tagad īsteno Rietumiem lojālu politiku, uztur ciešus sakarus ar ASV un citām vadošajām kapitālistiskajām lielvalstīm. Tomēr to nacionālās intereses aizvien vairāk saduras ar imperiālistisko spēku interesēm, jo šie spēki grib arī turpmāk ekspluatēt to dabas bagātības, izmantot to teritorijas savās stratēģiskajās iecerēs. PSKP un Padomju valsts vadītāju runās vairākkārt uzsvērts, ka brīvību atguvušo valstu (pat to valstu, kurās nodibinājusies kapitālistiskā iekārta) objektīvajām interesēm «stāv pretī imperiālistisko lielvalstu piekoptā agresīvā kundzības un diktāta politika»4.

I nodaļa PERSIJAS LĪCIS SEPTIŅDESMITAJOS GADOS

Mūsu gadsimta septiņdesmitajos gados Persijas līcis — savu naftas krājumu ziņā unikālais, bet ekonomiski visai atpalikušais zemeslodes rajons — kļuva par kapitālistiskās pasaules «melnā zelta» ieguves centru un iemantoja aizvien lielāku nozīmi starptautiskajās lietās. Sī procesa pamatā bija subreģiona tautu nacionālās atbrīvošanās cīņas pieaugums. Cīņa nebija viegla un brīžiem pat ieguva sarežģītu, dramatisku raksturu.

Centienos pēc labākas nākotnes līča zemju tautām vajadzēja pārvarēt ne mazums šķēršļu. Sociālās pārmaiņas pasaulē, sociālistiskās sadraudzības nostiprināšanās un nacionālās atbrīvošanās kustības pieaugums labvēlīgi ietekmēja šīs cīņas gaitu. Taču Rietumu valstis un monopoli ar visiem līdzekļiem aizstāvēja savas pozīcijas un, pat vietumis piekāpdamies, centās saglabāt savu stāvokli, savu ietekmi, šim nolūkam izmantojot visizsmalcinātākos paņēmienus.

«Britu ezers» mutuļo

Persijas līcis ir viens no planētas «vissāpīgākajiem» punktiem. Viss, kas ar to saistīts, lai tā būtu imperiālistisko lielvalstu masveidīga daudzplānaina iespiešanās, iekšējās pārmaiņas piekrastes valstīs vai arī robež-strīdi, — viss pasaulē rod interesi, bet bieži vien arī izraisa bažas. Taču vēl tikai pirms trim gadu desmitiem šis rajons gandrīz nesaistīja uzmanību, buržuāziskajā literatūra iegūdams idillisku nosaukumu «Britu ezers».

Angļi parādījās līcī XVIII gadsimtā, kad Ostindijas sabiedrība 1763. gadā atvēra savu faktoriju Irānas ostā Bandarbušīrā. Sabiedrība parakstīja ar Irānas šahu vienošanos, kas tai nodrošināja zināmas monopola tiesības. Vēlāk, XIX gadsimta sākumā, izmantodams militāru spēku un rupju spiedienu, angļu koloniālisms sāka atklāti sagrābt arābu piekrastes valstis. Angļu biznesmeņiem un politiķiem līcis pirmām kārtām bija britu galvenās kolonijas — Indijas — «aizsardzības priekšējā līnija», jo toreiz atradās britu interešu perifērijā.

1820. gadā Anglija ar Rāselhaimas, Abū Dabī, Dubal-jas, Sārdžas, Adžmānas un Ummelkaivainas emirātu valdībām parakstīja ģenerāllīgurnu par mieru. Līgums bija pirmais rezultāts, ko deva līcī izvērstais angļu koloniālais karš, kas norisa ar lozungu par «laupīšanas un pirātisma izbeigšanu»1. Pēc līguma Anglija sev nodrošināja neierobežotu kundzību Austrumarābijas teritoriālajos ūdeņos, saņemdama tiesības uzraudzīt navigāciju un kontrolēt emirātu kuģus.

Tā bija pirmā vienošanās, kurai sekoja 1836., 1843., 1847. un 1853. gada līgumi. Saskaņā ar pēdējo līgumu par «mūžīgu mieru» Pirātu krasts tika oficiāli pārdēvēts par Līguma Omānu. Kontroli pār to Ostindijas sabiedrība nodeva Britu Indijas valdībai, kura, apspiezdama vietējo cilšu pretošanos un cīnīdamās pret spēkus zaudējušo Otomaņu impēriju, īstenoja angļu kundzības nostiprināšanas politiku.

XX gadsimta sākumā Anglijas koloniālā un puskolo-niālā atkarībā atradās visi līča rietumu piekrastes emirāti un šeihistes. Irāku bija okupējis angļu karaspēks, arī Irānas dienvidu daļa pēc angļu un krievu 1907. gada līguma atradās Anglijas kontrolē.

Paralēli savas politiskās kundzības nostiprināšanai britu koloniālās impērijas valdošās aprindas plānveidīgi īstenoja līča valstu ekonomisku pakļaušanu. Vienošanās un koncesijas ar Kuveitu, Bahreinu un Līguma Omā-nas emirātiem nodrošināja Anglijas monopolu uz pērļu un sūkļu ieguvi, uz pasta un telegrāfa tīkla izveidošanu, kā arī uz iespējamo naftas atradņu ekspluatēšanu. Pirmās koncesijas Irānā angļi saņēma XIX gadsimta otrajā pusē. 1901. gadā angļu finansistam V. N. d’Arsijam par nelielu summu izdevās iegādāties koncesiju naftas atradņu izmantošanai Irānas teritorijas lielākajā daļā. Koncesija bija par pamatu Angļu un irāņu naftas sabiedrības (AINS) izveidošanai 1909. gadā. 1912. gadā caur Abadānas ostu sākās irāņu naftas izvešana. 1914. gadā, kad visiem kļuva pilnīgi skaidrs, ka nafta ir svarīga stratēģiska izejviela, britu valdība ar V. Čerčila iniciatīvu iegādājās lielu daļu AINS akciju.

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas atbrīvošanās vētru pērkonu dārdi aizskanēja arī līdz šai britu koloniālās impērijas nomalei. Krievijā notiekošie politiskie un sociālie pārkārtojumi, atceltie cara valdības nevienlīdzīgie līgumi ar austrumu valstīm iedragāja pasaules koloniālās sistēmas pamatus, izraisot nacionālās atbrīvošanās kustības pacēlumu, aktivizējot pretošanos arī angļu kundzībai subreģionā.

XX gadsimta pirmā puse Persijas līcī ir gadi, kad līča arābu tautas un irāņu tauta neatlaidīgi cīnījās par atbrīvošanos no koloniālā un puskoloniālā jūga. 1920. gadā Anglija bija spiesta atzīt Omānas imamāta (mūsdienu Omānas daļa) neatkarību, 1927. gadā — karaļa Abdela-zīza Ibn Saūda vadībā izveidoto Saūda Arābiju, 1930. gadā — Irākas patstāvību. Neraugoties uz to, britu politiķi visiem speķiem centās saglabāt savu tiešo militāro klātbūtni citās līča valstīs. Anglijas valdības Baltajā grāmatā par aizsardzības jautājumiem 1962. gadā teikts: «Miers un stabilitāte naftu iegūstošajās Arābijas un Persijas līča valstīs Rietumu pasaulei ir vitāli svarīgi. Mēs esam un būsim atbildīgi par to šī reģiona valstu militāru aizsardzību, ar kurām mūs saista līgumi vai kuras atrodas mūsu aizbildnībā.»2

1961. gadā politisku neatkarību panāca Kuveita, 1971. gadā — Bahreina un Katara un Austrumarābijas emi-rāti, izveidodami valsti — Apvienotie Arābu Emirāti (AAE); 1970. gadā ar angļu kolonizatoru aktīvu līdzdalību tika izveidots Omānas sultanāts.

Novārgusī impērija jau vairs nespēja saglabāt savu bijušo kundzību. Amerikāņu žurnāls «Foreign Affairs» rakstīja, ka ««Pax Britanica» savu lomu līcī nospēlējusi bez īpaša profīta, taču ar zināmu labumu citiem, kuriem šeit ir praktiskas intereses»3.

Spēku samērs subreģionā starp Savienotajām Valstīm un Angliju izmainījās par labu pirmajām jau piecdesmito gadu beigās. 1957. gadā tika pasludināta «Eizenhauera doktrīna», kurā bija teikts, ka ASV prezidentam ir tiesības iejaukties, tajā skaitā arī bruņotā ceļā, jebkuras Tuvo Austrumu valsts iekšējās lietās, lai cīnītos pret «starptautisko komunismu». Tomēr šīs doktrīnas galveno tēžu īstenošanai asi pretojās vairākums arābu valstu, kas pamatojās uz Padomju Savienības atbalstu, un Vašingtona to nevarēja neņemt vērā. Sešdesmitajos gados ASV valdošās aprindas saistīja savas cerības ar neokoloniālismu, izmantodamas tiešas un maskētas ekspansijas metodes, lai nostiprinātu savas ekonomiskās un militāri stratēģiskās pozīcijas un nostabilizētu līcī pastāvošos monarhistiskos režīmus. PSRS ZA ASV un Kanādas institūta sagatavoji

tās grāmatas «Niksona doktrīna» autori uzskata, ka Tuvo Austrumu nozīme ASV ārpolitikā ievērojami pieauga septiņdesmito gadu sākumā. Savos ārpolitiskajos vēstījumos prezidents R. Niksons īpaši izcēla šo subreģionu kā vienu no Savienotajām Valstīm visnozīmīgākajiem pasaules rajoniem.

Tomēr septiņdesmitajos gados ASV galvenokārt centās nevis nomainīt angļu militāro klātbūtni ar amerikāņu, bet gan nostiprināt šajā rajonā prorietumnieciskus reakcionārus režīmus. Ar amerikāņu ieroču palīdzību tie varētu te nodrošināt tādu mieru un tādu stabilitāti, kas atbilstu imperiālisma interesēm un garantētu tās. Saspīlējuma atslābums attiecībās ar PSRS, amerikāņu sabiedriskās domas «Vjetnamas sindroms», Irānas un Saūda Arābijas pieaugošie nacionālie centieni — tam visam, kā izteicās bijušais ASV aizsardzības ministra palīga vietnieks Dž. Noiss, bija izšķirošā loma tāda kursa izvēlē.

Lielbritānijas politiskās un militārās kundzības gals subreģionā un angļu karaspēka izvešana no tā 1971. gadā, protams, nenozīmēja, ka Rietumi atkāptos. Persijas līcī palika imperiālisma «praktiskās intereses» sargājošā varenā vienība — Rietumu naftas monopoli.

«Standard Oil» un citas «māsas»

Mūsu gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados nenorima citu imperiālistisko valstu cīņa ar Angliju par līci. Aizvien biežākas kļuva un asāku raksturu ieguva sadursmes starp jaunajiem imperiālistiskajiem plēsoņām, kuri bija nokavējuši koloniālā pīrāga sadali. Vācijas kapitāls pēc sakāves pirmajā pasaules karā uz kādu laiku izstājās no cīņas, taču šajā laikā manāmi aktivizējās amerikāņu monopoli, kas centās apsteigt savus angļu konkurentus. Galvenais, bet pēc tam arī vienīgais strīdu iemesls bija nafta.

Naftas kā degvielas un kurināmā nozīme tajā laikā strauji pieauga, un tajā pašā laikā pieauga arī Lielbritānijas nozīme, jo divdesmito gadu sākumā Anglija kontrolēja ne mazāk kā 75% no pasaules naftas krājumiem.4 Angļu naftas sabiedrībām, kas darbojās ar valsts līdzdalību vai atbalstu, vai nu piederēja naftas atradnes, vai tās piedalījās naftas ieguvē, vai arī kontrolēja to. Tādējādi «British Petroleum» un «Royal Dutch-Shell» kundzība līcī nozīmēja arī britu imperiālisma pozīciju nostiprināšanos šajā reģionā.

Divdesmito gadu beigās aktivizējās ASV naftas sabiedrību darbība. Par ārkārtīgi nelielu summu — 50 tūkstošiem dolāru — amerikāņu «Standard Oil Company of California» («Socal») 1928. gada decembrī ieguva tiesības uz Bahreinas konsesiju. Attapušās angļu varas iestādes centās kavēt enerģisko amerikāņu iekļūšanu savā ietekmes sfērā un sava protektorāta teritorijā. Taču «Socal» Kanādā (britu domīnijā) nodibināja meitas sabiedrību «Bahrayn Petroleum Company» (BAPCO), reģistrējot to kā angļu uzņēmumu. 1930. gada jūnijā BAPCO ieguva koncesiju par naftas izlūkošanu un ieguvi Bahreinas teritorijā uz 69 gadiem. 1934. gada decembrī sabiedrība sāka Bahreinas naftas eksportu.5

Neilgi pirms pirmā pasaules kara Irākas teritorijā tika izveidota «Turkish Petroleum Company» (TPC), kurā piedalījās britu, franču un holandiešu kapitāls. 1927. gada vidū TPC atklāja vienas no pasaulē bagātākajām naftas atradnēm — Kirkūkas atradnes. Tūlīt pēc tam negaidīti sekoja ASV valdības vairāki enerģiski demarši, lai aizstāvētu «apietās» amerikāņu naftas sabiedrības. 1928. gadā TPC tika pārveidota par «Iraq Petroleum Company» (IPC), kurā bez «British Petroleum», «Royal Dutch-Shell» un «Compagnie Fran^aise des Petroles» ietilpa arī amerikāņu sabiedrības «Mobil Oil» un «Exxon». Vēlāk IPC izveidoja divas meitas sabiedrības, kas tāpat darbojās Irākā.

Pēc naftas atradņu atklāšanas Bahreinā naftas biznesa pārstāvju uzmanību atkal piesaistīja Saūda Arābijas aus-trumu piekraste. 1933. gadā IPC un «Socal» lūdza karali Ibn Saūdu piešķirt tām koncesijas. Priekšroka tika dota amerikāņu sabiedrībai, kas apsolīja tajos gados trūkumā esošajai karalistei ne tikai lielāku aizdevumu kā angļi, bet arī izmaksāt to zeltā, nevis banknotēs. Bez tam Ibn Sa-ūds bija ieinteresēts, lai subreģionā valdošajai Anglijai parādītos nopietns sāncensis. 1933. gada maijā «Socal» saņēma no karaļa naftas izlūkošanas un ieguves koncesiju uz 66 gadiem. Koncesijas kopējā platība aptvēra 2/3 no karalistes teritorijas. 1939. gadā sabiedrība sāka naftas rūpniecisku ieguvi.6 Lai nodrošinātu atradņu ekspluatēšanu, «Socal» bija spiesta iesaistīt arī citas amerikāņu sabiedrības — «Texaco», «Exxon», «Mobil». 1947. gadā tika izveidota «Arabian-American Oil Company» — slavenā ARAMCO.

Tomēr Kuveitā britu sabiedrības prata nosargāt savas Intereses. 1933. gada decembrī AINS un amerikāņu «Gulf Oil» noslēdza vienošanos par kopējas «Kuwayt Oil Company» izveidošanu. Gadu vēlāk jaunā sabiedrība saņēma naftas koncesiju uz 75 gadiem. Bez tam britu sabiedrības pasteidzās sagrābt koncesijas Katarā, Līguma Omānā, Maskatā un Omānā, lai gan tajā laikā nebija drošu datu par naftas atradnēm šajās valstīs. Trīsdesmito gadu beigās angļu un angļu-holandiešu kapitāls kontrolēja gandrīz 80% no izlūkotajiem Tuvo un Vidējo Austrumu naftas krājumiem.

Amerikāņu naftas sabiedrību pozīcijas līcī sevišķi nostiprinājās pēc otrā pasaules kara. Tajā laikā bija noskaidrojies, ka amerikāņu galvenās Saūda Arābijas koncesijas naftas krājumu izmēri veido gandrīz 30% no Tuvo Austrumu naftas krājumiem. Tas padarīja ARAMCO par kapitālistiskajā pasaulē lielāko naftas ieguves sabiedrību. Lielbritānija negribēja samierināties ar savas ietekmes pavājināšanos, tāpēc sadursmes starp angļu un amerikāņu naftas sabiedrībām bieži vien pārauga bruņotos konfliktos.

Tā, piemēram, 1952. gadā starp Saūda Arābiju, Abū Dabī un Maskatu izcēlās teritoriāls strīds par Buramu oāzes iegūšanu. Vairākus gadus, kamēr turpinājās karadarbība, gāja bojā arābi, tika sagrauti ciemi un apmetnes. Bet konflikts izcēlās tāpēc, ka gan ARAMCO, gan IPC bija ieinteresētas sagrābt Buraimī, kuras dzīlēs atradās bagāti naftas krājumi.

Piecdesmitajos gados IPC, «British Petroleum» un «Compagnie Frangaise des Petroles» ieguva naftas koncesijas Līguma Omānā. Aktīvāk sāka rīkoties arī autsaideri — sabiedrības, kas neietilpa naftas kartelī. Amerikāņu «John W. Macon» un «Continental Oil» saņēma koncesijas Līguma Omānas šelfā, japāņu «Arabian Oil Company» — Kuveitas un Saūda Arābijas šelfā. Tādējādi Persijas līča piekrastes valstu zemes un dzīles tika pilnīgi izpārdotas.

Ko no tā ieguva šo valstu tautas un valdnieki? Rietumu prese līdz pat šai dienai izmanto mītu par «bagātības pieplūdi» Persijas līcī, par sociālās un ekonomiskās attīstības «grandiozajiem panākumiem», kurus, tā sakot, spējusi nodrošināt naftas sabiedrību darbība.

Sākumā arābu valstu ienākumi pieauga. Pilsētās un oāzēs parādījās pirmās ambulances, skolas, tika izveidoti ražošanas uzņēmumi naftas ieguvei, transportēšanai un pārstrādāšanai. Tomēr lielākā daļa no Persijas līča valstu saņemtajiem ienākumiem par naftu nonāca Pehlevī, Sabāhu, Saūdidu un citu valdošo ģimeņu lādēs. Patiesībā Rietumu naftas sabiedrību vētrainā darbība neizraisīja subreģiona ātru ekonomisko attīstību, un arī dažus uzlabojumus sociālajā sfērā (medicīnas iestādes, skolas) panāca tikai naftas rūpniecības uzņēmumu strādnieki, kas veidoja nedaudzus procentus no vietējiem iedzīvotājiem.

Sabiedrību koncesionālie maksājumi salīdzinājumā ar monopolu ienākumiem būtībā bija niecīgi. To kopējā summa 1950. gadā bija 188,4 miljoni dolāru jeb 17% no tirgū nonākušās naftas cenas.7 Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados naftu iegūstošās valstis saņēma 20 līdz 50% no peļņas, kuru guva naftas sabiedrības, kas palielināja savus ienākumus uz visa naftas rūpniecības cikla — ieguves, transportēšanas, pārstrādāšanas un noieta — rēķina.

Tiesa, naftas karteļa locekļi reizēm arī nedaudz piekāpās, taču tikai tajos gadījumos, kad viņus uz to spieda apstākļi. Tā, piemēram, kopš 1950. gada janvāra ARAMCO izmaksas Saūda Arābijai sastādīja 50% no peļņas. Šādu lēmumu amerikāņu sabiedrības pieņēma tāpēc, ka pieauga nacionālās atbrīvošanās kustība Arābu Austrumos, pirmām kārtām tautas masu nemieri pašā Saūda karalistē, ņemdamas vērā kartelim bīstamo naftas ieguves autsaideru aktivitāti, kā arī rēķinādamās ar karteļa darbību Venecuēlā, kur naftu ieguva valstij — saimniekam daudz izdevīgākos apstākļos.

Irānā valdības domstarpības ar AINS nonāca līdz attiecību pārtraukšanai. 1951. gada februārī premjerministrs Mosadiks paziņoja par AINS nacionalizēšanu un Irānas nacionālās naftas sabiedrības nodibināšanu. Problēmu par naftas resursu atgūšanu nacionālā neatkarībā viņš saistīja ar uzdevumu par pilnīgu nacionālo atbrīvošanos un sociālu un politisku reformu īstenošanu. Notikumi Irānā satricināja AINS, kurā valdīja britu kapitāls, un ietekmēja angļu un irāņu attiecības. «Irāņiem,» rakstīja angļu autori K. Tīgendhets un A. Hamiltons, «angļu-irāņu sabiedrība un Lielbritānijas valdība bija praktiski nedalāmi, un visādi ekonomiski un politiski strīdi neizbēgami mijās cits ar citu.»8 Amerikāņu monopolistiskais kapitāls šajos notikumos saskatīja ne tikai iespējas atspiest savu§ angļu konkurentus, bet arī paplašināt ietekmi Irānā.

1953. gadā Centrālā izlūkošanas pārvalde (CIP) tur organizēja militāru apvērsumu, kura gaitā Mosadika valdība tika gāzta un Irānas tronī atkal iesēdināts Moham-mads Reza Pehlevī. Tajā pašā laikā oficiālas amerikāņu personas apsūdzēja AINS par to, ka tā ir vainīga Irānas ekonomiskajā atpalicībā. Sājā gadījumā amerikāņu diplomāti bija kā rupori, kurus izmantoja savi naftas monopoli, kas centās pārtvert angļu sabiedrību pozīcijas Tuvo Austrumu naftas rūpniecībā. AINS tika reorganizēta par Starptautisku naftas konsorciju (SNK), kurā «British Petroleum» saglabāja 40%, 14% saņēma «Royal Dutch», 35% — amerikāņu sabiedrības «Socal», «Exxon», «Mobil Oil», «Texaco» un «Gulf Oil», 6% — «Compagnie Frangaise des Petroles» un 5% — grupa amerikāņu nelielu autsaideru sabiedrību.9

Mūsu gadsimta vidū starptautiskajā naftas tirgū praktiski valdīja septiņas lielākās Rietumu sabiedrības. Pasaules presē tās ieguva nosaukumu «septiņas māsas». Tās bija amerikāņu «Exxon», «Socal», «Mobil Oil», «Texaco», «Gulf Oil», angļu «British Petroleum» un an-gļu-holandiešu «Royal Dutch-Shell».

Savā darbībā visas Rietumu naftas sabiedrības vienmēr izmantojušas savu valstu atbalstu, bet bieži vien arī tiešu palīdzību. «Naftas faktors», sākot ar piecdesmitajiem gadiem, arvien jūtamāk ietekmēja imperiālistisko valstu, pirmām kārtām ASV, politiku. Nacionālās atbrīvošanās kustības pacēlums Tuvajos un Vidējos Austrumos tajos gados vienādi satrauca gan starptautiskās naftas sabiedrības, gan Rietumu valdības, jo apdraudēja ne tikai ARAMCO, «British Petroleum», IPC un citu īpašumus un peļņu, bet varēja arī izraisīt nopietnas sociālas pārmaiņas subreģiona valstīs.

Un tomēr līdz pat septiņdesmito gadu sākumam līcis atradās Rietumu valstu politikas perifērijā, jo tās bija pārliecinātas, ka to kontrole pār līci ir stabila. Pēc neatkarības izcīnīšanas un angļu militārās klātbūtnes izbeigšanās imperiālistiskās valstis savas cerības saistīja ar ciešu attiecību attīstīšanu ar valdošajiem monarhistiska-jiem režīmiem, pirmām kārtām ar irāņu Pehlevī monarhiju. Šiem režīmiem tagad tika nodotas funkcijas nodrošināt stabilu naftas piegādi un apvaldīt nacionālās atbrīvošanās kustību.

Rietumu politiķi neredzēja draudus savām interesēm, tomēr pārmaiņu vēji nokļuva arī līdz šejienei.

So lozungu aizvien biežāk atbalstīja līča valstis. Naftas patiesie saimnieki par saviem dabas resursiem gribēja saņemt vairāk. Mērķa vienotība un kopīgais pretinieks noveda arābu un nearābu naftu iegūstošās valstis pie lēmuma apvienot savus pūliņus. Pirmie mēģinājumi koordinēt savu naftas politiku notika jau četrdesmitajos gados. 1947. gadā Irānas pārstāvji Vašingtonā tikās ar oficiālām Venecuēlas personām, lai apmainītos domām jautājumos, kas saistīti ar naftas ieguvi. 1953. gadā Šauda Arābija un Irāka parakstīja abu valstu vienošanos par sadarbību naftas politikas jomā, kas paredzēja informācijas apmaiņu un konsultācijas. 1959. gadā tika sasaukts pirmais Arābu naftas kongress, uz kuru kā novērotāji tika aicināti Irānas un Venecuēlas pārstāvji. Kļuva skaidrs, ka, tikai apvienojot visu naftu iegūstošo valstu pūliņus, var turēties pretī varenajam naftas kartelim. 1960. gada septembri Bagdādes konferencē Irāna, Irāka, Saūda Arābija, Kuveita un Venecuēla izveidoja Naftu eksportējošo valstu organizāciju (Organization of Petroleum Exporting Countries — OPEC). Vēlāk tai pievienojās Katara, Lībija, Indonēzija, Abū Dabī, Alžīrija, Nigē-rija, Ekvadora un Gabona.

Pirmajā pastāvēšanas posmā OPEC galvenie uzdevumi bija panākt, lai sabiedrības atdod neizmantotās koncesio-nālās teritorijas, nepieļaut manipulācijas ar naftas cenām, tas ir, saglabāt to stabilitāti, kā arī palielināt rojalti — naftas sabiedrību nomas atskaitījumus valstij.

Neraugoties uz «septiņu māsu» pretestību un dažām organizācijas iekšējām pretrunām, OPEC guva zināmus panākumus. Irākā, Kuveitā un Saūda Arābijā koncesiju platības samazinājās 3—4 reizes. Vieglās arābu naftas informatīvā cena^1 no 1960. gada augusta līdz 1971. gada februārim nepazeminājās zem 1,80 dolāru līmeņa par barelu^2. Tajā pašā laikā tika pieņemta jauna rojalti aprēķināšanas sistēma.

Un tomēr neviens cits produkts imperiālistiskajām valstīm nedeva tik augstus ienākumus kā Persijas līča nafta. Pēc visai aptuveniem aprēķiniem, OPEC valstis iegūtā

nafta I960.—1973. gadā deva Rietumiem apmēram 700 miljardus dolāru tīras peļņas.10

Persijas līča lētā nafta veicināja Rietumu lielāko monopolu ātru iedzīvošanos bagātībā. Subreģiona valstu dabas bagātību izlaupīšana daudzējādā ziņā nodrošināja vadošo kapitālistisko lielvalstu rūpniecisko attīstību. Kā izsakās amerikāņu profesors K. Solbergs, tieši «lētā nafta, miljardi barelu, kas iegūti un iegādāti par cenām, kuras faktiski pazeminājās starp piecdesmitajiem un septiņdesmitajiem gadiem, pilnīgi subsidēja Eiropas un Amerikas valstu rūpniecības pacēlumu»11.

Cīnīdamās pret naftas sabiedrībām, lai aizstāvētu naftu iegūstošo valstu intereses, gan svārstoties tirgus konjunktūrai, gan krītoties dolāra kursam, OPEC valstis 1973. gada oktobrī pacēla informatīvās cenas par 70%. Tajā pašā laikā Rietumu ekonomikas nopietnas enerģētikas krīzes apstākļos organizācijas locekļi noteica naftas embargo valstīm, kuras ceturtajā arābu un izraēliešu karā atbalstīja Izraēlu.

1973. gada 18. oktobrī Kuveitā Saūda Arābija, Kuveita, Katara, Abū Dabī un Irāka paziņoja, ka pārtrauc visas naftas piegādes Savienotajām Valstīm, Kanādai un Holandei kā «centriem, kas atbalsta cionismu pasaules mērogā». Kaut arī embargo nebija visai efektīvs un jau

1974. gada pavasarī tika atcelts, tomēr tas imperiālismam pārliecinoši nodemonstrēja, cik liela ir tā atkarība no nacionālās atbrīvošanās kustības aptvertā rajona naftas piegādēm. Grāmatas «OPEC. Panākumi un perspektīvas» autori uzsver, ka «kopš padomju mākslīgā Zemes pavadoņa palaišanas laikiem 1957. gadā Rietumu lielvalstis nekad nav jutušās tik viegli ievainojamas kā arābu naftas embargo laikā 1973.—1974. gada rudeni un ziemā»12.

Arābu embargo kopā ar manipulācijām, kuras veica naftas sabiedrības, kas izmantoja arābu rīcību savu ienākumu palielināšanai, nedaudz iedragāja ASV naftas apgādes sistēmas nestabilo līdzsvaru. Ar embargo ieviešanu ASV kopumā zaudēja 125—150 miljonus tonnu naftas. Tas nav pārāk daudz salīdzinājumā ar Savienoto Valstu gada vajadzībām, kas sastāda apmēram 900 miljonus tonnu, tomēr šo deficītu neizdevās pilnīgi likvidēt uz iekšējo resursu rēķina vai palielinot importu no nearābu avotiem. Enerģētikas krīze un arābu valstu «naftas karš» pret imperiālismu ļāva naftu eksportētājām valstīm jūtami palielināt savus ienākumus.

Persijas līča naftas valstis ņēma savās rokās naftas cenu noteikšanu, taču ar to vien vēl neaprobežojās. 1972, gada 1. jūnijā tika nacionalizēta «Iraq Petroleum Company». 1972. gada oktobrī Ņujorkā beidzās ilgās sarunas, kurās tika panākta vienošanās par koncesionāru sabiedrību 25% kapitāla izsniegšanu Saūda Arābijas, Kuveitas, Abū Dabī un Kataras valdībām. Vēlāk šai daļai vajadzēja pieaugt līdz 51%. Nepiekrizdama daļējas līdzdalības principam, Irākas valdība 1973. gada oktobri nacionalizēja amerikāņu un holandiešu, bet 1975. gadā — arī angļu un franču naftas sabiedrību īpašumus. Nacionālās naftas rūpniecības attīstībā lielu palīdzību Irākai tajos gados sniedza Padomju Savienība. 1973. gada jūlijā stājās spēkā vienošanās ar naftas sabiedrībām par visas starptautiskā konsorcija mantas pāriešanu Irānas valdības īpašumā.

1975. gada martā Kuveitas valdība paziņoja par visu «Kuwayt Oil Company» aktivu naciotializčšanu. 1980. gada februārī visi ARAMCO aktīvi pārgāja Saūda Arābijas kontrolē.

Naftu iegūstošo valstu stingrā rīcība ļāva atgūt nacionālajā suverenitātē milzīgas bagātības, nodrošināja patstāvīgas naftas politikas īstenošanu. Tika salauzta puskolo-niālā koncesiju sistēma, kas ļāva Rietumu monopoliem nežēlīgi ekspluatēt līča valstu dabas resursus. Naftu iegūstošās valstis ieņēma īpašu vietu pasaules kapitālistiskās saimniecības sistēmā. Tas bija ne tikai Tuvo un Vidējo Austrumu valstu, bet visu brīvību ieguvušo valstu liels panākums.

Tajā pašā laikā daudz zaudējušie naftas monopoli daudz arī saglabāja. Pirmām kārtām tie saņēma kompensāciju par savu īpašumu. Tā, piemēram, Saūda Arābija tiem izmaksāja apmēram 4 miljardus dolāru, Kuveita — apmēram 2 miljardus dolāru utt. Līča valstu valdību rokās pārgāja tikai naftu iegūstošā rūpniecība, kas, starp citu, Saūda Arābijā, Kuveitā un AAIZ nespēja funkcionēt bez Rietumu speciālistu līdzdalības. Visus pārējos naftas cikla posmus — transportēšanu, pārstrādāšanu un noietu — turpināja pārzināt naftas kartelis, kas joprojām no šīm operācijām saņēma solīdu peļņu. Naftas transna* cionālās korporācijas (TNK) savās interesēs izmantoja arī ievērojamo naftas cenu paaugstināšanos.

Jāuzsver, ka naftas sabiedrību pārvēršanās no konce-sionāriem par uzņēmējiem nenoveda pie tā, ka līča valstu vairākums pārskatītu savas attiecības ar Rietumiem. Līča monarhijas savā attīstībā gāja pa kapitālistisku ce]u, paredzēdamas mainīt tikai savu un Rietumu attiecību raksturu, nevis būtību. Bez tam «septiņas māsas», zinādamas, ka kādreiz (XXI gadsimta sākumā) Tuvo Austrumu naftas krājumi izsīks, pievērsās citiem enerģijas izejvielu veidiem, pamazām no naftas monopoliem kļūdamas par enerģētikas monopoliem.

Tajā pašā laikā imperiālistiskās valstis bija spiestas atzīt naftu iegūstošo valstu jauno patstāvīgo lomu pasaulē, samierināties, ka tās pasaules politikā no objekta kļūst par subjektu. Vajadzēja rēķināties ar reālo stāvokli: pagaidām tieši līča valstīm piederēja lielākie naftas krājumi.

Persijas līča naffa

Pasaules ekonomika tagad ir atkarīga no naftas vairāk nekā no jebkura cita produkta. Tas ietekmēja ne tikai starptautisko ekonomisko attīstību, bet arī pasaules politiku kopumā. «Politika un nafta nav šķiramas. Viena cieši saistīta ar otru visur pasaulē,»13 uzsvēra amerikāņu zinātnieks I. Edmonds.

Pašreiz nafta pirmām kārtām asociējas ar enerģiju, jo vēl pavisam nesen vairāk nekā 60% enerģijas patēriņa pasaulē tika nodrošināti uz naftas un gāzes rēķina. Tikai no 1950. gada līdz 1977. gadam vien naftas patēriņš palielinājās sešas reizes.14 Pēc otrā pasaules kara nafta kļuva par galveno posteni pasaules tirdzniecībā, bet naftas rūpniecība — lielākā pasaulē.

35% no visas pašreiz iegūstamās naftas izmanto transports — tā sadeg automobiļu motoros, lidmašīnu, kuģu un raķešu dzinējos. Pirmā pasaules kara laikā uz zemeslodes bija tikai 2 miljoni automobiļu, trīsdesmito gadu vidū — jau 100 miljoni, bet astoņdesmito gadu sākumā — 350 miljoni. 1914. gadā tie patērēja tikai 6 miljonus tonnu degvielas, 1960. gadā — 300 miljonus, 1975. gadā — vairāk nekā 500 miljonus tonnu.15

Trešo daļu iegūtās naftas izmanto rūpniecībā, kur tā vienlaikus ir degviela mašīnām un izejviela naftas ķīmijai. Un, beidzot, vēl viena trešdaļa tiek izlietota apkurei, elektroenerģijas izstrādāšanai un lauksaimniecībā kā traktoru un citu mašīnu degviela. «Mūsu civilizācija ir atkarīga no naftas vairāk nekā no jebkura cita atsevišķi ņemta produkta,»16 uzsver angļu ekonomisti K. Tīgendhets un A. Hamiltons.

Laikā no 1950. gada līdz 1975. gadam naftas tirdznie-čības apjoms pasaulē pieauga vairāk nekā 10 reizes. Sts izejvielas eksports septiņdesmito gadu vidū vidēji turējās 1,5 miljardu tonnu līmenī gadā. Naftai tika izmantoti apmēram 50% visu jūras pārvadājumu, vairāk nekā puse pasaules tirdzniecības fiziskā apjoma un līdz 20% izmaksu.17

Ir zināms, ka naftas iegulu un ieguves galvenie rajoni koncentrējas tā saucamajā «trešajā pasaulē». Gandrīz trīs ceturtdaļas no nesociālistiskajā pasaulē iegūtās naftas nāk no jaunattīstības valstīm, toties trīs ceturtdaļas no tās patērē attīstītās kapitālistiskās valstis. Rietumu lielāko valstu ekonomika daudzējādā ziņā ir atkarīga no naftas importa. 1960. gadā kapitālistiskās pasaules galvenie centri (Amerika, Rietumeiropa, Japāna) ieveda 65 miljonus tonnu naftas, bet 1973. gadā — jau gandrīz 300 miljonus tonnu.18

1973.—1974. gada naftas krīze, kas sākās galvenokārt monopolu vainas dēļ, kļuva par «lētas izejvielu ēras» gala priekšvēstnesi, par attīstīto kapitālistisko valstu un jaunattīstības valstu nevienlīdzīgo ekonomisko attiecību sistēmas galu naftas rūpniecības jomā. No ierindas izgāja cenu veidošanas mehānisms, kas pastāvēja uz jaunattīstības valstu aplaupīšanas rēķina. «Divu procesu — kapitālistisko valstu attīstībai raksturīgā parasto enerģijas resursu ražošanas atpalicība no to patēriņa un starptautiskā naftas karteļa «neierobežotās varas» likvidēšana — sakritība vienā laikā noteica enerģijas krīzi kapitālistiskajā pasaulē.»19

Neviena struktūrkrīze nav sagādājusi kapitālismam tik daudz sarežģījumu kā enerģētiskā krīze. Tā kļuva par vienu un svarīgākajiem elementiem, kā dēļ kapitālistisko valstu ekonomikā padziļinājās valūtas un finansu grūtības un krīzes procesi, kā dēļ tālāk saasinājās starpimpe-riālistiskā sāncensība, kā arī industriālo kapitālistisko valstu un jaunattīstības zemju pretrunas.

Izlūkotie naftas krājumi pasaulē 1984. gada sākumā sastādīja 680 miljardus barelu, no tiem 60% atradās Tuvo Austrumu valstīs. No Šeit esošajiem 370 miljardiem barelu naftas Saūda Arābijā ir 24,6%, Kuveitā — 9,4%, bet AAE — 4,5% naftas.20

1975. gadā K. Tīgendbets un A. Hamiltons uzskatīja, ka mūsu gadsimta astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados attīstītās kapitālistiskās valstis izlietos tikpat daudz naftas, cik iepriekšējos 100 gados, un tikai Persijas līča baseins var nodrošināt tādu pieprasījumu, turklāt naftas krājumiem šajā rajonā vajadzētu pietikt 40—50 gadiem, Astoņdesmito gadu vidu kļuva redzams, ka šīs prognozes ir pārspīlētās. Ieguves līmeņa krasa pazemināšana sub-reģionā gandrīz vai divkārtīgi palielina naftas atradņu ekspluatācijas termiņus.

Persijas līcis Rietumiem ir galvenais naftas eksporta rajons. Septiņdesmitajos gados naftas piegādes no piekrastes valstīm sasniedza vienu miljardu tonnu gadā. Vairāk nekā 60% no kapitālistiskās pasaules «melnā zelta» nāca no šī rajona. Gandrīz visa šeit iegūtā nafta tiek eksportēta. Naftas pārstrādes rūpnīcu jauda Persijas līcī septiņdesmito gadu vidu nepārsniedza 100 miljonu tonnu gadā, kas sastāda apmēram 3% no visas pasaules jaudām, lai gan subreģionā tika iegūta trešā daļa no pasaules naftas. Saūda Arābija, piemēram, ieguva 450 miljonus tonnu jēlnaftas, bet pārstrādāja tikai 21 miljonu tonnu naftas.21

Līča zonas naftas atradnes ir visproduktīvākās pasaulē. No 1970. gada līdz 1975. gadam Saūda Arābijas vidējais naftas debits sasniedza 1593 tonnas diennaktī, Irākas — 2095, Irānas — 2300, bet Savienoto Valstu — tikai 22 tonnas diennaktī.22 Izdevumi viena barela naftas ieguvei Persijas līča rajonā sastādīja 0,06—1,1 dolāru, bet Savienotajās Valstīs — vidēji 1,73 dolārus. Astoņdesmitajos gados viena barela naftas ieguve Saūda Arābijā izmaksāja nepilnu dolāru, bet Ziemeļjūrā — 25 dolārus.23 Naftas izlūkošana ASV teritorijā bija gandrīz 37 reizes dārgāka nekā līča zonā.24 Septiņdesmito gadu sākumā Persijas līča nafta, pārrēķinot uz 1 tonnu nosacītā kurināmā, monopoliem izmaksāja 3,5 reizes lētāk nekā Amerikas šahtās iegūtās ogles.25

Persijas līcis ir svarīgākais jēlnaftas piegādes avots pirmām kārtām Rietumeiropas valstīm un Japānai, mazākā mērā — Savienotajām Valstīm. 1975. gadā no Persijas līča rajona Rietumeiropa saņēma 74,31 % sava naftas importa, Japāna 74,1%, ASV un Kanāda — 37,6%,28 bet pēc 8 gadiem attiecīgi 40%, 62 7o un 10% (pēc OPEC biļetena datiem).

Līča naftas arēnā septiņdesmitajos gados precīzi iezīmējās trīs galvenie spēki: subreģionā valstis, imperiālistiskās lielvalstis un enerģētikas transnacionālās korporācijas.

Dabiski būtu domāt, ka, ņemot vērā lielāko kapitālistisko valstu ieinteresētību pastāvīgi saņemt no Persijas līča valstīm simtiem miljonu tonnu naftas, Rietumi pacentīsies nodibināt ar tām normālus abpusēji izdevīgus līdztiesīgus sakarus, tādējādi neriskējot un reāli nodrošinot savas ekonomikas intereses. Taču tādas attiecības ir pretrunā ar pašu imperiālisma dabu. V. I. Ļeņins definēja imperiālismu kā reakciju pa visu līniju. «Monopoli, oli-garhija, tieksme uz kundzību brīvības tieksmju vietā, arvien lielāks skaits mazo vai vājo nāciju, ko ekspluatē neliela saujiņa bagāto vai stiprāko»27 — uz tādām raksturīgām imperiālisma iezīmēm norādīja V. 1. Ļeņins.

Objektīvi monopolistiskā kapitāla un Persijas līča naftu iegūstošo valstu intereses aizvien vairāk atšķiras. Imperiālistiskās lielvalstis cenšas saņemt vairāk lētākas naftas, turpretim subreģionā valstis ir ieinteresētas samazināt naftas ieguvi un pārdot to par iespējami augstākām cenām.

Astoņdesmito gadu sākumā šķidrā kurināmā patēriņā Rietumvalstīs parādās jaunas tendences, kas izpaužas zināmā naftas pieprasījuma samazinājumā, tās patēriņa un importa samazināšanā. Tā, piemēram, pēdējos gados pasaulē pakāpeniski samazinājās primāro enerģijas nesēju patēriņš: 1979. gadā — 6 miljardi 934 miljoni tonnu (pārrēķinot naftā), 1980. gadā — 6 miljardi 883 miljoni, 1981. gadā — 6 miljardi 800 miljoni tonnu. Enerģijas nesēju patēriņa struktūra galvenokārt mainījās uz naftas rēķina, jo tās patēriņš samazinājās par 3,4% jeb 100 miljoniem tonnu.28

Baidīdamies par jauna embargo iespējām, par līča valstu tālāku uzbrukumu transnacionālo korporāciju pozīcijām, Rietumi mainīja savu politiku pret Persijas līča zonu un tās dabas bagātībām. Imperiālistisko lielvalstu jaunajā pieejā šim pasaules rajonam, kura nozīme kapitālistiskajā saimniecībā bija ievērojami pieaugusi, precīzi iezīmējās trīs kvalitatīvi jauni faktori. Pirmkārt, Rietumi, būdami spiesti daļu savu ienākumu atstāt naftu iegūstošajām valstīm, sāka piesaistīt Persijas līci kapitālisma galvenajiem centriem kā savu jaunāko partneri. Pasaules arēnā bija mainījušies spēku samēri, un jaunajos apstākļos Rietumi neiedrošinājās uzsākt atklātu intervenci pret līča valstīm, bet mēģināja panākt savus neokoloniālistiskos mērķus, pakāpeniski integrējot subreģionu pasaules kapitālistiskajā sistēmā. Tieši tad darbā tika aktīvi laistas «partne-risma» un «savstarpējas atkarības» teorijas. Amerikāņu politologs, Hūvera institūta starptautisko pētījumu programmas direktors R. Stārs Persijas līci nosauca par «Rietumu un stratēģiskos resursus kontrolējošo trešās pasaules valstu partnerisma visnozīmīgāko izmēģinājuma poligonu».29

Otrkārt, tika veikti pasākumi, lai mazinātu Rietumu atkarību no Persijas līča valstu naftas piegādēm. So pasākumu plašajā spektrā tika izdarīta enerģijas konservācija, ieviesta enerģiju taupoša tehnoloģija, paplašinatas naftas stratēģiskās rezerves, izstrādāti alternatīvi ener* ģijas avoti un jaunas naftas atradnes ārpus subreģiona. So un daudzu citu pasākumu rezultātā astoņdesmitajos gados naftas patēriņš, kā arī šķidrā kurināmā imports attīstītajās kapitālistiskajās valstīs ievērojami samazinājās. 1983. gadā nesociāiistiskās pasaules naftas patēriņš salīdzinājumā ar 1979. gadu kritās par 32%.30

Treškārt, imperiālistiskās aprindas, pirmām kārtām Savienotās Valstis, centās nodibināt militāri politisku kontroli pār Persijas līča zonu, cerēdamas ar spēka palīdzību apturēt sev nevēlamo procesu attīstību. Šis kurss sevišķi skaidri iezīmējās pēc Irānas revolūcijas, kad ASV militārās klātbūtnes pastiprināšana subreģionā sāka iegūt draudošu raksturu. «Cīņā par naftas un gāzes paliekām,» rakstīja PSRS Zinātņu akadēmijas prezidents akadēmiķis A. Aleksandrovs, «Rietumu valstis mēģinās lietot visus spiediena paņēmienus, izmantojot pret valstīm — naftas īpašniecēm pat ieročus. Gatavošanās tam notiek jau tagad. No otras puses, valstis, kurām ir naftas un gāzes krājumi, dabiski, cenšas savu galveno nacionālo bagātību saglabāt ilgākam laikam un iegūt lielāku peļņas daļu no naftas un gāzes pārdošanas.»31 Cīņa par Persijas līča naftu sākusi iegūt jaunas formas.

Jauns finansu centrs

Lielu ieguldījumu Persijas līča nozīmes paaugstināšanā mūsdienu pasaulē devis vēl viens būtisks faktors, kura svarīgums tieši saistīts ar naftu, taču pieaug daudz ātrāk, iegūstot ne vairs blakusnozīmi, bet gan patstāvīgu nozīmi. Naftas cenu krasā paaugstināšana radījusi subreģiona valstīs ievērojamus finansu līdzekļus — tā saucamo naftas dolāru uzkrājumus. Runa nav vienkārši par ienākumu ievērojamu pieaugumu, bet gan par kvalitatīvu lēcienu. «Mēs tagad esam liecinieki,» rakstīja franču žurnāls «Express», «viszibenīgākajai un visneparastākajai bagātību pārvirzei, kādu jebkad pazinusi vēsture. Spāņu galjonistiem bija vajadzīgs desmitiem gadu, lai pārvestu pāri Atlantijas okeānam pirmskolumba impēriju zeltu un naudu. OPEC pārstāvjiem 1973. gada 6. oktobrī vajadzēja likai dažas stundas, lai mainītu bagātību straumes virzienu un apgādātu dažas valstis ar neizsmeļamiem finansu

līdzekļiem.»32

Sešdesmitajos gados Rietumu žurnālisti bieži rakstīja par arābu šeihiem, kuri nezina, kur likt milzīgos ienākumus. Par ārkārtēja skopuma paraugu kļuva Abū Dabī šeihistes valdnieks Šāhbuts Ibn Sultāns. No Rietumu sabiedrībām par naftu saņemtos zelta stieņus viņš sakrāva zem gultas, bet banknošu paciņas, saliktas maisos, glabāja savas mālu kleķa pils dibenistabā. Pēc viņa nāves atklājās, ka žurkas sagrauzušas papīra naudu par 2 miljoniem dolāru. Otras galējības paraugu parādīja Saūda karaliste. «Saūda Arābijas valdība un šeihi,» rakstīja amerikāņu zinātnieks A. Maiers, «parādīja, kā ienākumus no naftas var pārvērst par Rietumu preču kalnu Himalaju lielumā, kura virsotnē atrodas kadilaks.»33

Septiņdesmitajos gados Rietumeiropas ūtrupēs arābu jaunbagātnieki uzpirka antikvāras mēbeles, dārglietas, japāņu arhitekti un franču dizaineri viņiem māla kleķa piļu vietā būvēja lepnas villas; viņus izklaidēja Kairas un Beirūtas kabareju zvaigznes un pasaulslaveni dziedātāji.

Pamazām «naftas reibums» izzuda. Pagāja laiki, kuros viens šeihs lepojās ar telefona aparātu, kas darināts no zelta, bet cits, lai neatpaliktu dižciltīgajā izšķērdībā, daudzu viesu klātbūtnē iekūra ugunskuru ar lielas vērtības kupīrām. Izšķērdība kļuva mazāk izaicinoša, lai gan, iespējams, vēl vērienīgāka. Par arābu naftokrātijas galveno jautājumu kļuva aizvien pieaugošās bagātības pārvaldīšana.

OPEC valstu kopējie ienākumi no naftas (bet uz Persijas līci attiecas apmēram 2/3 no kopējās summas) 1970. gadā sastādīja 8 miljardus dolāru, 1978. gadā — 115,

1980. gadā — 272 miljardus dolāru.34 Tikai septiņdesmito gadu pirmajā pusē vien galveno Persijas līča valstu — OPEC locekļu ienākumi no naftas pieauga gandrīz desmitkārtīgi. Saūda Arābijas — līcī lielākās naftas ieguvējas ienākumi 1970. gadā sasniedza 1,2 miljardus dolāru,

1974. gadā — 29,0, 1978. gadā — 34,6, 1979. gadā — 55,5, bet 1980. gadā — 104,2 miljardus dolāru. Ienākumi no naftas 1980. gadā Irākā sastādīja 26,5 miljardus dolāru, Irānā — 11,6, AAE — 19,0, Kuveitā — 18,0 un Katarā — 5,0 miljardus dolāru^35

Sakarā ar kraso naftas cenu paaugstināšanu septiņdesmitajos gados Persijas līča naftu iegūstošās valstis, pārņēmušas savās rokas kontroli pār savas naftas ieguvi, saņēma milzīgus finansu līdzekļus brīvi konvertējamā valūtā,’galvenokārt ASV dolāros. Pēc aptuveniem aprēķiniem, no 1973. gada līdz 1979. gadam 8 līča valstis — naftas eksportētājas saņēma apmēram 400 miljardus dolāru.

Ieņēmumi no naftas daudzkārt pārsniedza līča monar-hisko valstu iekšējās vajadzības. So valstu nelielais iedzīvotāju skaits, ekonomiskā un sociālā atpalicība nopietni ierobežoja to spējas «sagremot» strauji pieaugošos ienākumus no naftas, un tas izraisīja finansu līdzekļu «pārpalikumus». Tikai trīs gados (1974—1976) vien valstu — OPEC locekļu ienākumi, pēc Starptautiskā valūtas fonda (SVF) aprēķiniem, pārsniedza importa izdevumus par 135—145 miljardiem dolāru, turklāt praktiski visa šī summa attiecināma uz līča valstīm. Persijas līča krastos izveidojies jauns pasaules kapitālistiskās saimniecības finansu centrs. Grupa atpalikušu monarhisku arābu valstu ar ārkārtīgi neattīstītu sociāli ekonomisko struktūru negaidīti kļuvusi par vērienīgu kapitāla eksportieri tajos pašos kapitālisma industriālajos_ centros, kuri ir tradicionāli aizdevuma devēji Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas zemēm.

Rietumos netrūka ļaunu pareģojumu sakarā ar naftu eksportējošo jaunattīstības valstu ienākumu pieaugumu. Daudz rakstīts par to, ka naftas cenu palielināšana bijusi «netaisnīga», ka tā paredzējusi «nožņaugt Rietumu civilizāciju», jo naftas cenu augšana it kā kļuvusi par kapitālistisko pasauli pārņēmušās inflācijas nozīmīgāko cēloni un pārvērtusi inflācijas ugunsgrēku, runājot nedēļas izdevuma «Newsweek» vārdiem, par gatavo elli. Bez visa cita tika apgalvots, ka Persijas līča valstis izmantošot naftas dolārus, lai pakļautu Rietumu ekonomiku savai ietekmei, un tas tikšot darīts, uzpērkot rūpniecības un finansu korporāciju akcijas. Londonas nedēļas izdevums «Economist» 1975. gada sākumā rakstīja, ka OPEC valstīm pietikšot tikai ar apmēram 16 gadiem, lai uzpirktu visas Rietumu sabiedrību akcijas, kas kotējas pasaules fondu biržās, 9 gadi — lai iegūtu visu amerikāņu korporāciju akcijas, 3 gadi — lai izpirktu zelta krājumus, kas glabājas attīstīto kapitālistisko valstu centrālajās bankās, 2 gadi — lai uzpirktu ASV aktīvus citās zemēs, 6 dienas — lai atņemtu Rokfelleriem visu viņu bagātību.36 Tāpat runāja par to, ka Rietumu valstis drīz bankrotēšot,

jo nespēšot sadabūt tik daudz dolāru vai sterliņu mārciņu, cik nepieciešams naftas rēķinu apmaksāšanai. Baidījās, ka drīzā laikā pasaule ieslīgšot depresijā, pret kuru trīsdesmito gadu «lielā depresija» likšoties tikai nenozīmīgs ekonomisks atslābums. Tagad šos pareģojumus aizmirsuši pat paši pareģotāji.

Sākumā naftas dolāru straume attīstītajās kapitālistiskajās valstīs patiešām izraisīja asas tirdzniecības un finansiālās grūtības. Pietiks, ja pateiksim, ka tikai maksājumi par naftas importu sešās lielākajās kapitālistiskajās valstīs (ASV, Japānā, VFR, Francijā, Itālijā, Lielbri-tānijā) pieauga no 12,4 miljardiem dolāru 1970. gadā līdz 89,9 miljardiem dolāru 1974. gadā un 1979. gadā sasniedza 165,6 miljardus dolāru.37

Tomēr Rietumi, iedarbinādami visdažādākās sviras un noveldami uz jaunattīstības zemju pleciem daudzas ekonomiskās krīzes nastas, visumā prata septiņdesmitajos gados novirzīt naftas dolāru pieplūdumu sev vēlamajā gultnē, panākt naftas naudas «reciklēšanu», tas ir, atgriešanu attīstītajās kapitālistiskajās valstīs. Apstāklis, ka apmēram 85% no OPEC finansu pārpalikumiem iznāk uz Persijas līča feodālajām monarhijām, zināmā mērā veicināja to, ka naftu iegūstošo valstu tā saucamo brīvo naudas resursu galvenā plūsma izrādījās novirzīta uz vadošajām kapitālistiskajām lielvalstīm, pirmām kārtām uz Savienotajām Valstīm.

Izmantodami starptautiskā kredīta mehānismu, kā arī inflācijas sekas (strauji palielinādami cenas tiem pakalpojumiem un rūpniecības precēm, kas tiek eksportētas uz naftu iegūstošajām valstīm), Rietumi visumā iemācījās labi virzīt naftas dolāru straumi savās interesēs.

Pavisam 1980. gada sākumā naftu iegūstošo līča valstu rīcībā bija ārzemju aktīvi par apmēram 150 miljardiem dolāru.38 Septiņdesmitajos gados tikai divām valstīm — Irānai un Irākai — bija reālas iespējas apgūt saņemtos līdzekļus paālrinātas ekonomiskās attīstības interesēs. Taču citas valstis, pirmām kārtām Saūda Arābija, visai objektīvu iemeslu dēļ (iekšējā tirgus šaurība, infrastruktūru vājums, institucionālie, sociālie un kultūras šķērš|i un ierobežojumi, demogrāfiskie faktori), neraugoties uz būtisku ekonomiskās attīstības tempu palielināšanu, bija visai ierobežotas šo līdzekļu izmantošanā. Šīs valstis, kuru teritorijā dzīvo apmēram 4% no naftas eksportētāju valstu iedzīvotājiem, kļuva par lieliem starptautiskiem baņķieriem.

Saūda Arābijas zelta un valūtas rezerves, piemēram,

1981. gada aprīlī sastādīja apmēram 95 miljardus dolāru, daudzkārt pārsniegdamas Anglijas (26,49 miljardi), ASV (29,7 miljardi), Kanādas (3,16 miljardi) un Japānas (27,3 miljardi) rezerves.39 Septiņdesmito gadu otrajā pusē sāka runāt par arābu baņķieru agrāk neredzētu aktivitāti. K|uva zināms, ka Kuveitas valdnieki iegādājušies 14% no VFR sabiedrības «Daimler-Benz» akcijām, saūdieši — amerikāņu «International Telephone and Telegraph Corporation» akcijas par 100 miljoniem dolāru, AAE un Ka-taras valdnieki — lielu nekustamo īpašumu Rietumeiropā. Simtos lielu un mazu Rietumu sabiedrību parādījās arābu kapitāls; katru gadu līcī vai Luksemburgā, Bahamu salās vai kaut kur citur izveidojās ap 10 banku apvienību. Ja agrāk pastāvēja zināms tāda arābu šeiha stereotips, kas tuksnesī vai Rietumu kazino bauda dzīves priekus, bet viņa ienākumus no naftas tajā pašā laikā Rietumu baņķieri apgroza portfe|u investīcijās, tad tagad aina mainījās. Arābu valdnieku dēli, ieguvuši izglītību labākajās ASV un Rietumeiropas universitātēs un izgājuši praksi lielākajās Rietumu sabiedrībās, sāka īstenot finansu operācijas patstāvīgi.

Tiesa, šo operāciju apjoms bija neliels. Kā vērtē angļu speciālists Dž. Strečens, 80% no Persijas līča valstu valdību ārzemju aktīviem pieskaitāmi portfeļu investīcijām.40 Tamlīdzīga milzīgo valūtas pārpalikumu izmantošana, kas arābu valdniekiem sākumā likās visdrošākā, pamazām lika viņiem vilties. Aizgājušo gadu laikā viņu fondi bija cietuši zaudējumus vērtībā un 1 ikvidātes pakāpē. Laikā no

1976. gada decembra līdz 1978. gada aprīlim, pēc vispieticīgākajiem aprēķiniem, OPEC zaudējumus var novērtēt apmēram 15 miljardu dolāru apmērā. Kā atzina Irānas pastāvīgais pārstāvis Starptautiskajā valūtas fondā (SVF) un Starptautiskajā rekonstrukcijas un attīstības bankā (SRAB) Dž. Amuzgars, pie šīs summas vēl jāpieskaita zaudējumi sakarā ar OPEC likvīdo rezervju pirktspējas krišanos, kas veido apmēram 70 miljardus dolāru, un ārzemēs ieguldītās vērtības par apmēram 80 miljardiem dolāru.41 Saūda valūtas aģentūras pārvaldnieka vietnieks šeihs Ahmeds Abdels Atifs 1980. gadā uzsvēra, ka 1974. gadā iegūts un ASV valdības vērtspapīros ieguldīts naftas barels deva ieguldītājam 18 dolārus, bet tajā pašā laikā naftas barela izmaksa jau sastādīja 32 dolārus.42

Rietumu pētnieku vairākums atzinis, ka tajos gados pasaules inflācija un dolāra kursa krišanās tāpat novedusi pie naftas eksportētāju valstu aktīvu reālās vērtibas pazemināšanās un to ievērojamiem zaudējumiem.

Un tomēr, kā uzskata vienas no kapitālistiskās pasaules lielākajām bankām — «Chase Manhattan Bank» speciālisti, par arābu valstu valdību fondu galveno tirgu un galveno valūtu turpina palikt ASV tirgus un amerikāņu dolārs. 1980. gadā gandrīz 75% Saūda valūtas aģentūras ārzemju aktīvu glabājās tieši dolāros.43

Iegūdami pieredzi un nodibinādami komerciālus sakarus, jaunie saūdieši, kuveitieši, bahreinieši ar starptautisko finansu speciālistu diplomiem rokās ķērušies pie arābu banku un banku konsorciju radīšanas, izveidodami gan privātas bankas, gan bankas ar valsts līdzdalību, bet reizēm arī piesaistīdami Rietumu kapitālu. Arābu finansu apvienībās novērojamas jaunas naftu iegūstošo valstu un Rietumu ekonomisko attiecību formas. Tā jau ir sadarbība, kas apvieno arābu valstu finansu līdzekļus un Rietumu speciālistu — pārvaldnieku kvalifikāciju. Tā kā direktoru padomē balsis ir atkarīgas no katra paju biedra daļas bankas akcionāru kapitālā, tad finansu apvienībās arābu puse tieši tādā veidā piedalās politikas izstrādāšanā un lēmumu pieņemšanā. Tagad, kad šīs bankas, holdingsa-biedrības un konsorciji darbojas jau vairākus gadus, var izdarīt dažus secinājumus.

Gandrīz visas finansu apvienības vada galvenokārt ārzemju speciālisti. Kadru problēma līča arābu valstīs ir ļoti asa, un šajā ekonomikas jomā tā vēl ir tālu no atrisinājuma. Tālāk, neraugoties uz to, ka naftu iegūstošās līča valstis masveidā izsviež kapitālu pasaules tirgū, jaunizveidotie finansu institūti nespēj līdzināties Rietumu institūtiem ne tikai personāla kvalifikācijas un pieredzes ziņā, ne tikai senu un stabilu sakaru ziņā, bet arī kapitāla lieluma ziņā. Arābu finansists Abdalla el Saūdi 1980. gadā konstatēja, ka starp kapitāla un peļņas lieluma ziņā 100 lielākajām pasaules bankām nav nevienas (pat konsorciju) arābu bankas. Tā, piemēram, 1975. gadā Saūda Arābijas, Bahreinas, Kuveitas, Irākas, AAE un Omānas valdības izveidoja «Gulf International Bank» (GIB) ar vairāk nekā 100 miljonu dolāru lielu kapitālu.44 Kā izsakās arābu finansists, «banku konsorcijs ar 100 miljonu dolāru kapitālu, kas pirms 20 gadiem tika uzskatīts par lielu, tagad nevar ierindoties starp pasaules vadošajām bankām»45.

Un, beidzot, naftu iegūstošo arābu valstu milzīgās investīcijas Rietumos, potenciāli būdamas liels spēks, mūs-'dienās kalpo galvenokārt Rietumu valsts monopolistiskā kapitālisma interesēm. Arābu naftas dolāru «iešļircinājumi» zināmā mērā mīkstina Rietumu ekonomikas pārdzīvotās valūtas un finansu grūtības. Kā pamatoti uzsvēra «The Financial Times» komentētājs N. Kolčesters, saglabājas stāvoklis, kurā «Rietumu valstīm ir daudz lielāka nacionālā bagatība nekā skaidru līdzekļu», bet OPEC valstīm ir «daudz vairāk .skaidru līdzekļu nekā nacionālās bagātības»46.

Būtībā Saūda Arābija, Kuveita, AAE un Katara kļuvušas par sava veida valstīm — rantjē, kas var dzīvot no procentiem, kurus dod ieguldījumi Rietumu ekonomikā. Netika izslēgts, ka ar laiku ieņēmumi no investētajiem naftas dolāriem kļūs par šo valstu svarīgu un visai būtisku ienākumu avotu, kas pēc naftas būs lielākais ienākumu ieguves postenis. Sie paredzējumi izrādījās patiesi.

1982. gadā ārzemju investīcijas deva Saūda Arābijai 15 miljardus dolāru, Kuveitai — 8,7 (pārsniedzot pat ieņēmumus no naftas), Katarai —- 1,5 un AAE — ap 1 miljardu dolāru.47

Kas attiecas uz arābu finansiālās darbības perspektīvām, tad pēdējā laikā tās vairs nav tik spožas. Tam ir vairāki iemesli: pirmkārt, naftas pieprasījuma stabilizēšanas un tās ieguves apjoma samazināšanās; otrkārt, naftas cenu krišanās; treškārt, izdevumu palielināšanās savu valstu attīstībai un deficīta parādīšanās arābu monarhiju budžetos.

1982. gada vasarā Saūda Arābijas, Kuveitas un AAE valdības paziņoja, ka ir spiestas izmantot ienākumus no finansu rezervēm, lai segtu savu budžetu deficītu. Iemesls viens — ienākumu krišanās no naftas un eksporta. 1983. un_1984. gadā tie attiecīgi sastādīja (vērtējums) Saūda Arābijā 47,4 un 44,6 miljardus dolāru, Irānā — 19,6 un 19,1, AAE — 11,3 un 10,8 miljardus dolāru.48

Astoņdesmitajos gados Persijas līča valstu finansu līdzekļu pārpalikumu problēma pārstāja pastāvēt. Naftas patēriņa samazināšanās, tās cenu krišanās ievērojami samazināja naftu iegūstošo valstu ienākumus, un šīs valstis tagad aizvien vairāk saskaras ar citu problēmu — ar līdzekļu trūkumu jau uzsāktajām attīstības programmām (runa jr par Persijas līča monarhiskajām arābu valstīm, bet Irākas un Irānas finansiālās grūtības kļuvušas visai asas karadarbības dēļ).

Tas viss liecina, ka tikmēr, kamēr līča valstu tautas pašas nerīkojas ar savām nacionālajām bagātībām, varenajām Rietumu transnacionālajām korporācijām (pirmām kārtām amerikāņu) saglabājas iespējas izmantot reģioni monarhisko valstu ekonomiku kā daļu no pasaules kapitālistiskās saimniecības.

Visstraujāk augošais tirgus

Bez naftas un naftas dolāriem Rietumu monopolus līcī vilina milzīgais pastāvīgi pieaugošais pieprasījums pēc rūpniecības, plaša patēriņa un pārtikas precēm, kas jo sevišķi palielinājies, sākot ar septiņdesmito gadu otro pusi. Visai pamācošs šajā ziņā ir Tuvo Austrumu, pirmām kārtām līča valstu, pārtikas importa pieaugums: rīsa ievedumi pieauguši attiecīgi no 485 tūkstošiem tonnu 1970. gadā līdz 1 miljonam 229 tūkstošiem tonnu 1980. gadā, gaļas produktu — no 46 tūkstošiem tonnu līdz 776 tūkstošiem tonnu, cukura, saharozes un konditorejas izstrādājumu — no 782 tūkstošiem tonnu līdz 2 miljoniem 15i tūkstotim tonnu.49 1970. gadā par rīsiem, gaļu, piena produktiem un cukuru arābu valstis maksāja apmēram 230 miljonus dolāru, bet 1980. gadā jau 3 miljardus 780 miljonus dolāru.50 Kapitālistisko valstu mašīnbūves produkcijas eksports uz reģionu pieauga no 2,2 miljardiem dolāru 1970. gadā līdz gandrīz 42 miljardiem 1982. gadā.

Zelta smarža pievilināja biznesmeņus. Līdz ar arābu iedzīvotāju bagātības pieaugumu amerikāņu, japāņu un Rietumeiropas sabiedrības sāka viņiem arvien neatlaidīgāk piedāvāt savus izstrādājumus. «Uz katru, kas grib mums kaut ko pārdot, mēs iedarbojamies kā meduspods uz bitēm,» reiz ironiski sacīja AAE prezidents šeihs Zeids Ibn Nahaijans. Sī ažiotāža izskaidrojama ar to, ka līča rajons Rietumu valstīm kļuvis par vienu no lielākajiem noieta tirgiem. Tas bija visstraujāk augošais tirgus pasaulē, un tādēļ Rietumu sabiedrības visādi centās dabūt savu kumosu no «naftas pīrāga».

Smagas ekonomiskās depresijas apstākļos arābu naftas dolāriem, kas tādā ceļā atgriezās Rietumu ekonomikā, bija sevišķi svarīga loma. Pirmām kārtām runa ir par ASV, kurām līča tirgus nozīmē ļoti daudz. Tā, piemēram, Saūda Arābija 1982. gadā bija sestais ASV tirdzniecības partneris (1981. gadā — septītais). 1975. gadā no visas līča valstu tirdzniecības 5% piederēja Savienotajām Valstīm, bet 1980. gadā — 10%. Sis pieaugums notika galvenokārt uz naftas eksporta rēķina.51 Amerikāņu eksportam uz līča valstīm ir nemainīga struktūra: 50% sastāda mašīnas,

iekārtas un transports, vairāk nekā 10% — pārtika un apmēram tikpat — plaša patēriņa preces.52 Pasūtījumi reizēm ir visai negaidīti. Tā, piemēram, 1982. gada vasarā Šauda valdība saviem studentiem, kas mācās Savienotajās Valstīs, pasūtīja jaunu skaitļošanas mašīnu par 2,5 miljoniem dolāru.

ASV tirdzniecības ministrijā izveidota speciāla grupa jautājumos par tirdzniecību ar Tuvajiem Austrumiem. Uz subreģiona valstīm regulāri tiek sūtītas amerikāņu biznesmeņu delegācijas. Tomēr tas viss nenovērš pastāvošos sarežģījumus.

Viens no iemesliem, kāpēc pastāv zināmi sarežģījumi ekonomiskajās attiecībās ar Rietumiem, ir aizvien vēl spēkā esošais Izraēlas boikots. Oficiālos arābu izdevumos tiek publicēti to sabiedrību «melnie saraksti», kas sadarbojas ar Izraēlu. Izvirzīto prasību izpildei seko speciālas pārvaldes. Sājā sarakstā ierakstītas vairāk nekā 100 amerikāņu sabiedrības. Tā, piemēram, 1983. gada maijā par sadarbību ar Izraēlas sabiedrībām «melnajā sarakstā» tika iekļauta arī amerikāņu investīciju banka «Solomon Brothers», kas ir viena no lielākajām tāda veida bankām, kuras izdara operācijas Tuvajos Austrumos.63

«īpašās attiecības», kas pastāv starp Saūda karalisti un Savienotajām Valstīm, izpaužas arī tirdzniecības sfērā. Regulāri notiek amerikāņu un Saūda Arābijas tirdzniecības konferences. Ņemot vērā, ka tikai rūpniecības preču imports no ASV uz karalisti viena miljarda dolāru apjomā dod darbu 30 tūkstošiem amerikāņu, saūdieši izvirza jautājumu par to, lai Saūda Arābijai tiktu piešķirts augstākās labvēlības statuss, kas līdz šim tai bijis liegts. Vienā no tādām divpusējām konferencēm 1983. gada maijā pazīstamais Saūda Arābijas uzņēmējs miljardieris G. Faraons norādīja, ka ASV nav pietiekami uzmanīgas pret vienu no saviem lielākajiem tirdzniecības partneriem. Atbildē viņam tika pateikts, ka pagaidām ASV administrācija neplānojot piešķirt tādu statusu Saūda karalistei.54

Amerikāņu puses tamlīdzīga savdabīga «īpašo attiecību» izpratne un netaisnīgā pieeja savam sabiedrotajam izskaidrojama ne tikai ar cenšanos iegūt lielāku peļņu patlaban. Amerikāņu naftas monopoli baidās, ka drīz viņu tirgū (tāpat arī Rietumeiropas un Japānas tirgū) var parādīties lēta Saūda Arābijas naftas ķīmiskās rūpniecības produkcija, un tādēļ cenšas sevi nodrošināt. Nākotnē tāda situācija var kļūt par pamatu konfliktiem starp ASV un līča lielāko arābu valsti.

Par vienu no lielākajiem līča naftas importētājiem kļūst Japāna. Importā Japānas sabiedrību pozīcijas ir stipras, to daļa 1980. gadā sastādīja 17%, bet tajā pašā laikā amerikāņu — tikai 14%.55 Japāņu firmas ir amerikāņu sabiedrību galvenie konkurenti līča tirgos. Vairāk nekā pirms desmit gadiem Japāna aktivizēja savas tirdzniecības operācijas šajā subreģionā. 1973. gada naftas embargo un tam sekojošā naftas cenu palielināšana vēl vairāk piesaistīja japāņu kapitāla uzmanību līcim.

Tokijas oficiālie darbinieki, korporāciju «Nissan», «Mitsubishi», «Toyota» un vadošo uzņēmējorganizāciju, tajā skaitā arī Japānas tirdzniecības un rūpniecības palātas, pārstāvji sāka bieži apmeklēt līča zonu. Populārajos laikrakstos «Mainichi» un «Yomiori», kā arī komerciālo aprindu orgānā «Oriental Economist» sāka regulāri parādīties raksti par dažādām dzīves pusēm naftu iegūstošajās arābu valstīs.

Japāņu «tirdzniecības uzbrukuma» pamatīgums un straujums nesa savus augļus. Ļoti stipras japāņu sabiedrību pozīcijas ir radioelektronikas un tankkuģu tirgū. 30 % no Saūda Arābijā pārdotajām automašīnām izgatavotas Japānā. Aizvien biežāk uz Arābijas ceļiem var sastapt vieglos automobiļus «Toyota», smagās mašīnas «Nissan», motociklus «Honda». Tikai 1982. gadā vien japāņu automobiļu imports pieauga par 54%.56

Svarīga vieta līča tirgos ir arī Rietumeiropas valstīm. Kopumā uz Eiropas ekonomiskās asociācijas valstīm attiecināmi 30% subreģiona valstu eksporta un 35% importa.57 Vēl jāpiebilst, ka Rietumeiropas valstu kā tirdzniecības partneru īpatnējais svars nemitīgi pieaug.

1972. gadā Anglijas eksports uz līča valstīm sastādīja tikai ap 300 miljoniem sterliņu mārciņu, 1978. gadā — apmēram 4 miljardus, bet 1982. gadā — gandrīz 6,5 miljardus sterliņu mārciņu. Pēc Rietumeiropas un ASV Saūda Arābija ir trešais Lielbritānijas tirgus, kas uzsūc apmēram VB no Anglijas eksporta Tuvajiem Austrumiem.58 Liela vieta tirdzniecības attīstībā ir 1975. gadā izveidotajai Anglijas un Saūda Arābijas ekonomiskās sadarbības komisijai. Kā izsakās laikraksts «Financial Times», Anglija un Japāna faktiski kontrolē Omānas tirgu.59

Kopš 1973. gada pieaudzis VFR, Francijas, Zviedrijas un Beniluksa valstu eksports uz līča valstīm. Francijas sabiedrībām lielākie importieri subreģionā ir Saūda Arā-bija, Irāka un AAE, taču tur antiizraēliskā boikota dčļ franči saduras ar zināmām grūtībām. Tā, piemēram, 1982. gada sākumā «melnajā sarakstā» tika ierakstīta franču «Renault». Taču šai sabiedrībai līča valstīs bija prāvs apgrozījums. Tikai Saūda karalistē vien tā katru gadu pārdeva 250 vieglās un 300 smagās automašīnas.60

Attīstītās kapitālistiskās valstis ļoti iegūst no tirdzniecības apmaiņas ar līci, saglabādamas un pastiprinādamas savu arābu partneru nevienlīdzību un atkarību. Viens no līča arābu valstu Rūpnieciskās sadarbības organizācijas vadītājiem B. Mohi ed Dīns, 1982. gada novembrī runādams konferencē angļu pilsētā Ekseterā, ar nožēlu konstatēja, ka «ārzemju sabiedrības cenšas dot minimumu informācijas, lai saglabātu arābu puses atkarību»61.

Bet līča valstīs aizvien retāk runā par to, ka «naudas pietiks visiem» un var nopirkt visu, ko gribi, — «no raķetēm līdz herbārijam». Augstais patērētāju pieprasījums, ko izraisījis naftas «bums» un ko visiem spēkiem atbalsta Rietumu sabiedrības, pamazām samazinās. Pieauguma tempu stabilizēšanās apstākļos valdības jau īsteno importa ierobežošanas politiku. Amerikāņu, japāņu, franču un citas Rietumu sabiedrības izstrādā jaunus plānus, lai saglabātu vienu no lielākajiem pasaules tirgiem.

* * *

Naftas krājumi un ieguves apjoms Persijas līcī, jaunais subreģiona finansu centrs un izdevīgais preču un pakalpojumu noieta tirgus, kas izveidojās septiņdesmito gadu vidū, kā arī Rietumu militāro un stratēģisko interešu pieaugums attiecībā uz šo rajonu noteicis līča īpašo vietu pasaules kapitālistiskajā sistēmā.

IMPERIĀLISMĀ POLITIKA LĪCĪ SEPTIŅDESMITO UN ASTOŅDESMITO GADU MIJĀ

Septiņdesmito gadu beigas un astoņdesmito gadu sākums ir svarīgs posms Persijas līča valstu attīstībā, kā arī imperiālistisko lielvalstu, pirmām kārtām ASV, politikā attiecībā uz šīm valstīm.

1979. gada februārī Irānā notika revolūcija, kas atbrīvoja valsti no apkaunojošās imperiālisma žandarma lomas subreģionā. 1980. gadā uzliesmoja Irānas un Irākas bruņotais konflikts, kas nodarījis lielu ļaunumu abām pusēm un ko imperiālisma spēki izmanto, lai pastiprinātu savu klātbūtni līcī. Arī neatrisinātais Tuvo Austrumu konflikts, kas izraisījis asiņainus notikumus Libānā, ietekmējis situācijas attīstību šajā pasaules rajonā.

Savā ārpolitikā imperiālistiskās lielvalstis, pirmām kārtām ASV, izmantoja plašu paņēmienu un metožu arsenālu, lai garantētu subreģionā Rietumu militāri stratēģiskās intereses un nodrošinātu monopolu ienesīgu darbību. Sājos gados mainījās ASV ārpolitiskā doktrīna attiecībās pret Tuvajiem un Vidējiem Austrumiem, būtiski pieauga Persijas līča loma amerikāņu administrācijas plānos un politikā. Astoņdesmitajos gados par atšķirīgu iezīmi amerikāņu kursā subreģionā kļuva tā pastiprinātā stingrība, gatavība ātri izmantot spēka un militāru spiedienu tur, kur, pēc Vašingtonas domām, rodas draudi ASV interesēm.

ASV politika līcī pirms Irānas revolūcijas

Tuvajiem un Vidējiem Austrumiem, konkrēti Persijas līča rajonam, ASV Āzijas politikā ir svarīga nozīme ne tikai ekonomisku, bet arī politisku apsvērumu dēļ, jo naftu iegūstošās arābu valstis pamazām vien kļuvušas par vienu no pasaules nacionālās atbrīvošanās kustības centriem.

Bijušais ASV valsts sekretāra palīgs Tuvo Austrumu un Dienvidāzijas jautājumos Dž. Sisko 1973. gadā atklāti teica: «Kad angļi paziņoja, ka nolēmuši evakuēt savus

bruņotos spēkus no līča zonas,[3] mēs sev vaicājām, kā saskaņā ar Niksona doktrīnu rīkosies ASV, lai veicinātu rajona stabilitāti. Tā kā tieša amerikāņu klātbūtne bija nepieņemama, mēs secinājām, ka vajag atbalstīt divas galvenās šīs zonas valstis un palīdzēt tām (konkrēti Irānai un Saūda Arābijai) tā, lai tās līdztekus angļu evakuācijai pamazām kļūtu par galvenajiem stabilitātes garantiem.»1 Tika paredzēts, ka vietējie reakcionārie režīmi, apgādāti ar moderniem ieročiem, pilnīgi var aizvietot amerikāņu bruņotos spēkus. Tieši tādu kursu Vašingtona savā politikā pret līča valstīm ieturēja septiņdesmitajos gados.

1972. gada maijā Teherānā toreizējais ASV prezidents Niksons Irānas šaham apliecināja, ka tas var iegādāties jebkurus amerikāņu ieročus (izņemot kodolieročus). Tamlīdzīgas neierobežotas pilnvaras nozīmēja, ka amerikāņu stratēģi uzņēmuši kursu uz to, lai pārvērstu persiešu monarhiju par galveno līča zonas policistu, kas pietiekami apbruņots, lai labāk par citiem sargātu Rietumu intereses.

Par vēl vienu balstu subreģionā ASV izraudzījās Saūda Arābiju. Sī karaliste, kurai nav Irānai līdzīgu cilvēku resursu un militāras mašīnas, izceļas ar citām — ne mazāk svarīgām īpatnībām, kuras, pēc amerikāņu monopolistiskā kapitāla pārstāvju domām, to arī pārvērta par vērtīgu un nozīmīgu partneri un sabiedroto līcī.

Franču autori savā grāmatā «Emirāti — mirāžas» uzsvēra: «ASV pozīcijas 1975. gada sākumā bija tikpat spēcīgas Teherānā kā Rijādā... Te tās atrada knaibles, no ziemeļiem — Irānas spēks un bagātība, no dienvidiem — Saūda Arābijas spēks un bagātība. Ideāls politikas «no spēka pozīcijām» instruments, kas paliek aizplīvurots kā šeihu sievas.»2

Kopumā ASV politikai Persijas līcī septiņdesmitajos gados bija galvenokārt tie paši mērķi, kas agrāk. Tā centās šeit nodrošināt amerikāņu monopolistiskā kapitāla, pirmām kārtām naftas kapitāla, intereses, noturēt visu sub-reģionu savas ietekmes sfērā, maksimāli vājināt PSRS miermīlīgās ārpolitiskās darbības ietekmi.

Tomēr amerikāņu oficiālie darbinieki dažādi formulēja ASV politikas mērķus Persijas līcī. Jau iepriekš minētais Dž. Sisko, rēķinādamies ar vietējo varasvīru labvēlību un atbalstu, šos mērķus formulēja šādi:

1. Kolektīvas reģionālās drošības vietējo centienu atbalstīšana, lai nodrošinātu stabilitāti un harmoniskas attīstības veicināšanu bez iejaukšanās no ārienes.

2. Starp subreģiona valstīm pastāvošo teritoriālo un citu konfliktu mierīga risināšana un zonas valstu savstarpējo kontaktu intensificēšana.

3. Garantēta pieeja Persijas līča naftas resursiem par «saprātīgām cenām» un daudzumos, kas pietiekami ASV augošo vajadzību apmierināšanai, kā arī to «Eiropas un Āzijas draugu un sabiedroto vajadzībām».

4. Mūsu komerciālo un finansiālo interešu intensificēšana.3

Aizsardzības ministra vietnieka palīgs tā paša reģiona jautājumos Dž. Noiss savos izteikumos bija atklātāks. Atmetis diplomāta Sisko kamuflāžu, viņš ASV uzdevumus, lai nodrošinātu savu drošību līcī, raksturoja šādi: neļaut paplašināties «padomju militārajai klātbūtnei» vairāk par pašreizējiem apmēriem; radīt apstākļus nepārtrauktai pieejai pie Persijas līča naftas; panākt kuģošanas brīvību amerikāņu kuģiem subreģiona.4

Tādējādi amerikāņu politika līcī tika reducēta uz to, lai aizsargātu ASV naftas sabiedrību intereses, saglabātu amerikāņu kontroli pār naftas piegādēm Rietumeiropas valstīm un Japānai, nodrošinātu nepieciešamās naftas piegādes pašām Savienotajām Valstīm, pastiprinātu savu kundzību šajā militāri stratēģiskajā ziņā visai svarīgajā pasaules rajonā, kā arī nepieļautu Padomju Savienības ietekmes pieaugšanu līcī. ASV centās saglabāt pastāvošos savu sabiedroto monarhistiskos režīmus, kas iet pa Rietumu kontrolēto kapitālistiskās attīstības ceļu. Līča valstīs darbojās ne vairs vienkārši amerikāņu naftas sabiedrības, bet gan ASV militārais un naftas komplekss, kas bija saistīts ar dažādām amerikāņu kapitāla monopolistiskām grupām, ar militāri rūpniecisko kompleksu, ko bija pārņēmusi ideja par cīņu pret Padomju Savienību un kas subreģionā pārstāvēja visa pasaules imperiālisma intereses.5

Turklāt ASV bija spiestas rēķināties gan ar līča tautu pieaugošo pašapziņu un to izaugušo politisko un ekonomisko lomu pasaulē, gan arī ar Padomju Savienības atbalstu planētas tautu taisnīgajai cīņai par pilnīgu nacionālo atbrīvošanos. Lūk, kā šādu pozīciju izskaidroja franču ģenerālis P. Galuā: «Ir pilnīgi skaidrs, ka jebkurš nodoms izmantot spēku apdraudēto valsti nekavējoties novedīs sociālistiskajā nometnē.»6

Tomēr ASV pilnīgi neatteicās saistīt savas cerības ar

Izraēlu, neatteicās no tiešas šantāžas metodēm un spiediena uz arābu valstīm un pat no draudiem nepieciešamības gadījumā okupēt to lielākās naftas ieguves vietas. Visiem zināma ir H. Kisindžera 1975. gada 1. janvāra intervija žurnālam «Business Week», kurā viņš atklāti paziņoja par bruņotas intervences realitāti pret naftu iegūstošajām valstīm. Tajā pašā laikā ASV prezidents Dž. Fords runāja par iespējām izmantot amerikāņu pārtikas eksportu kā līdzekli spiedienam uz OPEC valstīm.

Tā kā runa galvenokārt bija par arābu valstīm, tad Rietumu propaganda toreiz neatlaidīgi izplatīja tēzi par to, ka visas kapitālistiskās pasaules nelaimes rodas no arābu «alkatības». Tomēr naftu iegūstošo valstu iebiedēšana un intervences draudi, kā arī Rietumu lielvalstu bloka izveidošana pret naftas eksportētājām jaunattīstības zemēm tolaik galvenokārt bija spiediena līdzeklis. ASV politika subreģionā bāzējās uz šo valstu^4 vadītāju interešu sakritību ar Vašingtonas interesēm.

1975. gadā bija izveidojies teicams ASV un Irānas, ASV un Saūda Arābijas attiecību mehānisms, kas darbojās dažādās jomās un, likās, visstingrākā veidā nodrošina Savienotajām Valstīm izdevīgu apstāk|u saglabāšanos. Progresīvo spēku ietekmes pavājināšanās, Rij ādas un Teherānas, kuras vispār stingri sekoja amerikāņu diriģenta zizlim, balsu pastiprināšanās reģiona jautājumu izlemšanā atbilda Vašingtonas vēlmēm un nodomiem, balstoties uz vietējo reakciju un ar tās atbalstu pārvērst šo rajonu par savu dzimtmuižu.

Uzkurinādama Irānas un Saūda Arābijas sāncensību, Vašingtona veikli to izmantoja savās interesēs. ASV centās katrai no šīm valstīm piešķirt savu īpašu lomu, lai amerikāņu ietekme izpaustos tieši attiecīgajā jomā. Amerikāņi veicināja Irānas militarizēšanos, vienlaicīgi stimulēdami saūdiešu lomas palielināšanos jautājumos, kas attiecas uz naftas ieguvi un jēlnaftas cenu pazemināšanu. Tajā pašā laikā, uzkurinādamas bruņošanās drudzi līcī, ASV ar masveidīgām ieroču piegādēm šim rajonam cerēja piesaistīt sev tā valstis, vēl vairāk nostiprināt savas pozīcijas šo valstu politikas noteikšanā. ASV veicināja «reģionālu sadarbību» Persijas līča valstu «drošības nodrošināšanā», īpašu spiedienu izdarīdamas uz Irānas un Saūda Arābijas savstarpējās darbības koordinēšanu.

Lieliski apzinādamās, kāda sāncensība un konkurence septiņdesmitajos gados cīņā par vadošo vietu subreģionā valdīja starp Irānas šahu un Saūda Arābijas karali, ASV centās ievadīt šīs domstarpības sev vajadzīgajā gultnē, izdarīt tā, lai divu monarhiju abpusējā neuzticība kalpotu amerikāņu monopolu interesēm. Lai šahs un karalis strīdas par to, kurš no viņiem ir tuvāks Vašingtonai, kurš Savienotajām Valstīm ir uzticamāks sabiedrotais līča rajonā. Lai viņi sacenšas, kurš, cik un kādus amerikāņu ieročus iepirks, un lai savās abpusējās pretenzijās viņi griežas pie Vašingtonas kā pie augstākā arbitra. Turklāt ASV centās koordinēt šo sev draudzīgo režīmu pūliņus kopīgai cīņai pret nacionālās un sociālās atbrīvošanās spēkiem.

Saūda Arābijas un Irānas cīņa par līdera vietu Persijas līcī saasinājās līdz ar Saūda Arābijas finansiālās un politiskās varenības pieaugumu. Savukārt saūdieši ar pieaugošu nemieru sekoja šaha hegemonistiskajiem centieniem.

Kad Irāna oficiāli ierosināja noslēgt drošības paktu starp Persijas līča valstīm, saūdieši pret šo plānu izturējās piesardzīgi un visai skeptiski. Karalistes oficiālas personas stingri lika saprast, ka Irāna nav vienīgā lielvalsts, kas atbildīga par šo subreģionu, un ka šahs nedrīkst domāt par sevi kā par «līča Bonapartu». Viņam jāsaprot, ka nepieciešams dalīt lomas ar Saūda Arābiju, jo tas no saūdiešu viedokļa ir vienīgi pareizais vajadzīgās drošības un stabilitātes nodrošināšanas veids. Neuzstādamies pret ideju par militāri politisku proimperiālistisku paktu kā tādu, saūdieši bija kategoriski pret to, ka šāds bloks tiktu izveidots tikai Irānas šaha ietekmē.

1976. gada janvārī septiņas Persijas līča arābu valstis nolēma izveidot kopēju informācijas dienestu, ko domāja nosaukt par Arābu līča preses aģentūru. Irāna izteica asu protestu, atsauca vēstniekus no septiņām minētajām valstīm, iesaldēja vairākas divpusējas vienošanās ar šīm valstīm, draudēja ar jauniem sodiem un pieprasīja nosaukt līci par «Persijas» līci. Arābi atkāpās: no jaunā orgāna nosaukuma tika svītrots vārds «Arābu» (kopš tā laika to oficiāli sauc par Līča preses aģentūru). Omānas ārlietu ministrs pat aizbrauca uz Teherānu un atvainojās.8

Septiņdesmito gadu vidū attiecībās ar arābu valstīm primāru nozīmi Irāna piešķīra Persijas līča rajona valstīm, jo šis rajons Teherānā tika uzskatīts par tās tiešo interešu rajonu. Šaha Irānas diplomātijas pamatvirziens bija izveidot līcī militāri politisku savienību, kurā galvenā loma būtu Mohammadam Rezam Pehlevī. Tāda savienība garantētu viņa dominējošo ietekmi subreģionā, tur pastāvošo režīmu stabilitāti, nodrošinātu drošu un netraucētu naftas izvešanu. Sim nolūkam Teherānā gribēja pārvērst Persijas līci par sava veida slēgtu jūru, kurā citu valstu kuģu iebraukšanu regulētu starp līča valstīm saskaņots līgums.

Subreģionā arābu valstis, izņemot Omānu, ar neuzticību raudzījās uz šaha plāniem, baidīdamās, ka tāda veida pakts, kaut arī uz to skubināja imperiālistiskās lielvalstis, nopietni iedragās to patstāvību, pakļaus to politiku Irānas interesēm. Galvenais Irānas pretinieks cīņā par līdera lomu subreģionā bija Saūda Arābija. Turklāt tā visai prasmīgi izmantoja arābu tradicionālo neuzticību Irānai.

Amerikānis T. Kērnans, aprakstīdams savus iespaidus pēc subreģionā apmeklējuma septiņdesmitajos gados, uzsvēra spēcīgos pretirāņu noskaņojumus līča arābu valstīs («ministrijās un pilīs»). Arābu un irāņu sāncensība, viņš rakstīja, vienmēr bijusi viens no galvenajiem līča politiskās dzīves faktoriem, taču septiņdesmitajos gados tā kļuva par pašu galveno. Saūdieši, 1978. gada* 16. janvārī rakstīja amerikāņu žurnāls «Business Week», augstākā mērā aizdomīgi izturas pret Irānas šahu un viņa senajiem sapņiem par Persijas impērijas — šī tradicionālā arābu ienaidnieka — atjaunošanu.

1976. gada novembrī Omānas galvaspilsētā notika līča valstu ārlietu ministru apspriede, kurā tika noraidīts Irānas plāns par proimperiālistiska drošības pakta izveidošanu. Tad pat saūdieši izvirzīja ideju par līča arābu valstu kopīga ekonomiskā tirgus izveidošanu, lai panāktu šo valstu konsolidāciju paši savā vadībā. Domstarpības starp Saūda Arābiju un Irānu vēl vairāk padziļinājās 1976. gada decembrī Katarā notikušajā OPEC dalībvalstu konferencē. Saūdiešu rīcības rezultātā — viņi bloķēja naftas cenu paaugstināšanu — irāņi cieta jūtamus ekonomiskus zaudējumus, kas, pēc aizrobežas preses datiem, sasniedza simtiem miljonu dolāru. Irāna bija spiesta samazināt naftas ieguvi par 35%, kas radīja 23 miljonus dolāru lielus zaudējumus dienā.9 Savās daudzajās intervijās šahs nosauca saūdiešu pozīciju par «streiklaužu» pozīciju. Emocijas nokarsa līdz baltkvēlei. Irānas laikraksti toreiz atklāti nosodīja Saūda Arābijas naftas ministru šeihu Ja-māni, nosaukdami viņu par «amerikāņu imperiālisma sulaini».

Krasais irāņu un saūdiešu domstarpību uzliesmojums 1976. gadā neietilpa Vašingtonas plānos. Pati par sevi šī sāncensība bija ļoti izdevīga, konkrēti attiecībā uz amerikāņu ieroču piegādēm, jo Saūda Arābija, nevēlēdamās atpalikt no Irānas, palielināja savus militāros pasūtījumus Savienotajās Valstīs. Tomēr irāņu un saūdiešu savstarpējās cīņas pastiprināšanās un saasināšanās draudēja Vašingtonai radīt nevēlamas sekas, jo strīds starp diviem tās sabiedrotajiem subreģionā galu galā varēja iedragāt arī tās pozīcijas.

1977. gadā troņmantnieks princis Fahds un Irānas šahs apmeklēja Vašingtonu, bet 1978. gada sākumā abās valstīs vizītē ieradās prezidents Kārters. Šo un daudzu citu kontaktu mērķis bija precīzāk sadalīt divu monarhiju lomas, ierādīt katrai savu darbības zonu, nedaudz mīkstināt to domstarpības un pamudināt uz pūliņu lielāku koordināciju cīņā pret revolucionārajiem spēkiem subreģionā.

Rezultātā šahs, krasi mainījis savu agrāko pozīciju, kopā ar saūdiešiem sāka izteikties par naftas cenu iesaldēšanu un pat piedāvāja karalistei divpusēju savienību. Lai gan Rijādas un Teherānas sāncensība tomēr vēl bija jūtama, manāmāks kļuva akcents uz divu valstu līnijas saskaņošanu pretdarbībai nacionālās un sociālās atbrīvošanās spēkiem Afganistānā, Arābijas pussalas dienvidos un Āfrikas Ragā.

Imperiālistiskās aprindas tādus soļus apsveica. 1978. gada maijā angļu žurnāls «Middle East» publicēja lielu rakstu par Irānas un Saūda Arābijas attiecībām ar raksturīgu virsrakstu «Kopā pret sarkanajiem draudiem». Tad arī kļuva zināms, ka līča arābu valstis un Irāna principā vienojušās par tādas slepenās informācijas apmaiņu, kas skar «graujošu darbību», un par pasākumiem pret «sabotieriem». Turklāt Irāna, Irāka un Saūda Arābija pēc tam, kad bija izgāzušies pūliņi izveidot Persijas līča drošības paktu, deva priekšroku «tehniskiem» līgumiem, kas nebija atklātībai zināmi.

Šī līnija vēl vairāk attīstījās 1978. gada otrajā pusē sakarā ar nemieru pastiprināšanos pret šahu. Satraukti par

monarhijas likteni Irānā, saūdieši sāka atklāti nostāties sava nesenā sāncenša pusē un pat aicināja citus arābus atbalstīt Irānas valdnieku. 1978. gada augustā princis Fahds intervijā Kuveitas laikrakstam paziņoja, ka valstīm jāsaliedējas ap šahu, lai apspiestu pasaules komunisma virzīšanos un starptautisko kreiso kustību.10

Dienās, kad spēkā pieņēmās antišahiskā, antiimperiālistiskā revolūcija Irānā, saūdiešu valdnieki atteicās no teritoriāliem strīdiem un ambiciozo sāncensību ar Peh-levī. Draudos irāņu monarhijai viņi saskatīja draudus sev.

Tajā pašā laikā Saūda Arābija visādi demonstrēja savu uzticību sadarbībai ar ASV. (Svarīga nozīme te bija arī apstākjiem, ka Saūda karaliskā ģimene uzskatīja «savie- j nību ar ASV» par nozīmīgu savas valdīšanas balstu.) Saūda Arābija veicināja naftas cenu pieauguma novēršanu (piejaujot vēsturē pirmo OPEC šķelšanos).

Prezidents Kārters vairākkārt uzsvēra savu apmierinātību ar Saūda Arābijas politiku. «Viņi ārkārtīgi daudz dara, lai mūs atbalstītu un draudzētos ar mums,»11 viņš teica.

Liels ASV politikas panākums Persijas līcī bija Saūda Arābijas troņmantnieka prinča Fahda solījums, ko viņš deva savas vizītes laikā Vašingtonā 1977. gada maijā. Viņš amerikāņu administrācijai apliecināja, ka Saūda Arābijas Karaliste neizmantos naftu kā politisku ieroci pret Rietumiem. Tādu paziņojumu Palestīnas Demokrātiskās atbrīvošanas frontes orgāns žurnāls «AI Hūrīja» nosauca par «milzīgu dāvanu ASV prezidentam»12.

Būtībā runa ir par Saūda Arābijas buržuāziskojušos valdnieku un amerikāņu monopolistisko sabiedrību inte- 1 rešu faktisku saplūšanu. Un tomēr tas neizslēdza bieži vien visai nopietnu domstarpību iespējas. Tā, piemēram, i pēc separātā Kempdeividas līguma noslēgšanas starp Ēģiptes Arābu Republiku un Izraēlu Savienotās Valstis aicināja savu sabiedroto Saūda Arābiju šo līgumu atbal-stīt. Ņemot vērā Saūda Arābijas ne tikai kā islama svētumu sargātājas, bet arī kā visbagātākās subreģiona J valsts pieaugošo autoritāti, tās pozīcijai šajā jautājumā bija īpaša nozīme.

Par atbildi uz ASV aicinājumu Fahds atbildēja, ka amerikāņiem tādā gadījumā jāsniedz Saūda Arābijai kaut j kas būtisks. Saūda monarhija bija gatava nostāties bla- j kus Savienotajām Valstīm, taču tikai tādā gadījumā, ja ļ varētu arābu pasaulei nodemonstrēt amerikāņu pozīcijas j maiņu Tuvo Austrumu konflikta jautājumā par labu arā- ]

biem. Saūda Arābijas valdnieki bija zināmā mērā neapmierināti ar to, ka ASV, neapmierinādamās ar karalistes proamerikānisko kursu, pastāvīgi no tās pieprasa atbalstīt ASV politiku attiecībā uz Angolu, Sudānu, Somāliju, divām Jemenām utt.13

Par svarīgu faktoru, lai ne vien Persijas līcī, bet arī tam tuvējos rajonos nostiprinātu savas pozīcijas un Rietumu ietekmi vispār, ASV uzskatīja Irānas nostiprināšanu. Būtībā pēc 1973. gada ASV pārslēdzās no līdzsvarotas sadarbības ar šahu uz tā bezierunu atbalstīšanu.

Vairāk nekā trīsdesmit gadu valdīšanas laikā Irānas šahs bija pierādījis, ka ir uzticams ASV sabiedrotais «jutīgajā Krievijas dienvidu flangā», jo ļāva Savienotajām Valstīm uzstādīt elektroniskās spiegošanas un novērošanas stacijas gar Irānas un Padomju Savienības robežu. Visus šos gadus Irāna tika uzskatīta par NATO dienvidu flanga dabisku papildinājumu. Amerikāņu žurnāls «Progressive» nosauca Irānu par sava veida «Amerikas impērijas pērli, policistu, kas sargā Amerikai vērtīgo naftu»14. Irana bija vienīgā Vidējo Austrumu valsts, kas apgādāja ar naftu Izraēlu un bija gatava konflikta gadījumā palīdzēt tai ar ieročiem. Savienoto Valstu acīs tā bija visai vērtīga īpašība.

Bžezinskis, tāpat kā pirms viņa Kisindžers, saskatīja šahā amerikāņu imperiālisma «visietekmīgāko reģionālo piekritēju». Divās Dž. Kartera un Irānas šaha personiskās tikšanās reizēs (1977. gada novembrī Vašingtonā un 1977. gada decembrī Teherānā) ASV prezidents visskaistākajos vārdos no jauna uzsvēra šo apstākli. «Irāna, pateicoties dižajai šaha vadībai, ir stabilitātes sala vienā no nemierīgākajiem pasaules rajoniem,» sacīja prezidents Jaungada tostā par godu savam saimniekam. «Tas lielā mērā ir jūsu majestātes nopelns un tās cieņas, sajūsmas un mīlestības rezultāts, kādu jūs esat iemantojis savā tautā.»15

Tādi «sīkumi» kā Irānas šaha visnežēlīgākā brīvību apspiešana savā zemē, kā līča nionarhisko valstu valdnieku prettautiskā, diktatoriskā politika, kā mieram, subreģiona stabilitātei un ekonomiskajai attīstībai bīstamās šo valdnieku inspirētās faktiskās drudžainās bruņošanās sekas maz uztrauca oficiālo Vašingtonu. Amerikāņu politologi visai ciniski atmeta jebkurus morālos apsvērumus, ja runa bija par imperiālisma interesēm.

Pazīstamais amerikāņu speciālists, bijušais Ņujorkas ārējo attiecību padomes pētniecības nodaļas direktors un padomes vadības loceklis Dž. Kempbels, analizēdams ASV

administrācijas un amerikāņu sabiedrību savstarpējās attiecības ar Tuvo Austrumu naftas ieguvējiem, atzina, ka subreģiona valstīs pieaug tādas problēmas kā cilvēka tiesību pārkāpšana un bruņojuma uzkrāšana. Un tomēr, secināja ievērojamais politologs, <rneviena no Šim problēmām nav tieši saistīta ar mūsu vitāli svarīgajām interesēm, un pārāk lielas, uzmanības pievēršana tām var radīt negatīvu efektu uz šim interesēm (kursīvs mūsu. — Aut.)»16.

Septiņdesmitajos gados (līdz pat Irānas revolūcijai) Vašingtona, vairākkārt paziņodama, ka ir gatava iejaukties jebkurā jaunā konfliktā Persijas līcī, balstījās uz Irānu un Saūda Arābiju kā reģiona «policejiskiem spēkiem», kas, pēc amerikāņu politiķu domām, spēj subreģionā nodrošināt konservatīvo spēku kundzību un apsargāt Amerikas piekļūšanu rajona naftas bagātībām. Turklāt Vašingtonā vadījās no tā, ka pastāvīgai ASV militārai klātbūtnei rajonā jābūt minimālai un drīzāk simboliskai.

Cenzdamās stabilāk nodrošināt kontroli pār pasaules galveno naftas rezervuāru, Vašingtona spēra enerģiskus soļus, lai nostiprinātu savas pozīcijas Tuvajos Austrumos, paātrinādama separātā miera līguma noslēgšanu starp Ēģipti un Izraēlu. Ēģiptes un Izraēlas tuvināšanos, kā arī iespējas izveidot aliansi starp Teherānu un Rijāclu Vašingtona uzskatīja par prototipu subreģiona nākamajam militāri politiskajam proimperiālistiskajam blokam, kura kodolu veidotu Ēģipte, Izraēla, Irāna un Saūda Arābija. Rietumu preses slejās 1978. gada beigās šim jautājumam tika pievērsta liela uzmanība. Tika citēts pat iespējamais šī grupējuma nosaukums — MĒTO (Middle East Treaty Organization — Tuvo Austrumu līguma organizācija) pēc līdzības ar NATO, SEATO utt. 1978. gada oktobrī angļu žurnāls «Middle East» rakstīja, ka aiz subreģionā veidojamā «jaunā ģeopolitiskā fenomena — Tuvo Austrumu konservatīvo režīmu savienības (Irāna, Ēģipte, Izraēla un Saūda Arābija) pret sociālajiem satricinājumiem un padomju ietekmi» — stāv Savienotās Valstis.

Septiņdesmito gadu sākumā apstākļos, kad mazinājās saspīlējums PSRS un ASV attiecībās, ASV administrācija tikai izmantoja militāras intervences draudus, bet septiņdesmito gadu beigās, kad iezīmējās Vašingtonas atkāpšanās no saspīlējuma mazināšanas politikas, sākās intensīva gatavošanās tādas materiālās bāzes izveidošanai, kas nodrošinātu ASV militāru iejaukšanos līča zonā.

Uz to pašu laiku attiecas prezidenta direktīva № 18 — «ASV nacionālā stratēģija», kuru Dž. Kārters parakstīja

1977. gada 24. augustā un kurā sākotnējā veidā bija formulētas «Kārtera doktrīnas» galvenās militāri politiskās tēzes. Konkrēti runa bija par nepieciešamību gatavoties «maziem kariem», bija paredzēts izveidot «ātras izvēršanas spēkus» darbībai attālākos pasaules rajonos jeb, kā teikts direktīvā, «nenato situācijai». Augsti mobilajām armijas un jūras kājnieku daļām, bija norādīts dokumentā, «jābūt spējīgām izdarīt ofensīvu tādos rajonos kā Tuvie Austrumi un Persijas līcis».

1977. gada septembrī presē pazibēja ziņojumi par Persijas līča zonas iekļaušanu ASV aktīvas stratēģiskās ietekmes rajonā. Runa ir par tā saucamo prezidenta direktīvu № 10, kas pasludināja rajonu par ASV militāri stratēģisko interešu zonu. Atbilstoši tam tika paredzēta iespēja amerikāņu bruņotajām vienībām iejaukties subreģiona lietās, «lai atvairītu agresiju no ārienes, aizstāvētu sabiedrotos un nodrošinātu naftas piegādes»17. Progresīvajā arābu presē direktīvas pieņemšana tika novērtēta kā solis, lai nomierinātu naftu iegūstošās valstis, pirmām kārtām lielākās no tām — Irānu un Saūda Arābiju, par to, ka ASV neatsakās «no savas atbildības» un vadās no «interešu kopības ar šīm valstīm».

1977. gada oktobrī ASV enerģētikas ministrs Dž. Slc-sindžers paziņoja par iespējamu ASV militāru rīcību, lai aizstāvētu naftas avotus Persijas līcī. Vienlaikus presē iekļuva ziņas par to, ka pēc prezidenta norādījuma sagatavots ASV Nacionālās drošības padomes ziņojums par tām potenciālajām briesmām, kādās nokļūtu Savienotās Valstis gadījumā, ja tiktu pārtrauktas naftas piegādes no ārzemēm. Ziņojums rekomendēja veikt efektīvus pasākumus, lai nodrošinātu šīs piegādes par katru cenu, jo nafta dod garantiju amerikāņu varenībai un pārākumam pasaulē.

ASV lika pasaulei skaidri saprast, ka nekavēsies okupēt Persijas līča zonu, lai gan netika izslēgts arī variants, ka šo akciju īstenos ar divu ASV sabiedroto šajā subreģionā — Irānas un Izraēlas — spēkiem. Iespējams, ka tolaik Slesindžera draudu galvenais mērķis bija tikai izdarīt spiedienu uz naftu iegūstošajām valstīm, lai aizkavētu jebkādu reālu naftas cenu paaugstināšanu. Tomēr būtībā šī rīcība sagatavoja sabiedrisko domu briestošajam pavērsienam ASV politikā attiecībā uz Persijas līci.

1978. gada februāra sākumā «Washington Post» ziņoja, ka ASV bruņotajos spēkos tiek veidota speciāla mobila vienība ar divām sauszemes karaspēka divīzijām un jūras kājnieku divīziju, kurām piekomandēta aviācija. Sī vienība paredzēta naftas avotu «aizsargašanai» Persijas līcī gadījumā, ja tur rastos «ārkārtēji apstākli».

Savā runā 1978. gada 20. februārī Starptautisko attiecību padomē Losandželosā toreizējais ASV aizsardzības ministrs H. Brauns paziņoja, ka Tuvo Austrumu un Persijas līča, konkrēti, šī rajona naftu iegūstošo valstu, drošība tiek uzskatīta par Savienotajām Valstīm vitāli svarīgu, tāpat kā ASV sabiedroto drošība Ziemelatlantijas blokā un Āzijā. Uzsvēris apstākli, ka Tuvie Austrumi un Persijas līcis ir ārkārtīgi bagāti ar naftu, viņš sacīja, ka ne drīkst šķirt Tuvo Austrumu un līča valstu drošību no ASV drošības, no sabiedroto drošības NATO blokā. «Mēs gribam,» viņš turpināja, «saglabāt naftu un tās pārvešanu uz patērētājvalstīm bez jebkādas naidīgu valstu iejaukšanās.» Tas, šķiet, bija viens no visvaļsirdīgākajiem paziņojumiem un atklāja ASV plānus Persijas līča zonā: līdzīgu toni un tik skaidrus un precīzus izteikumus tāda līmeņa oficiālas ASV personas nebija lietojušas.

Visi iepriekš minētie fakti liecina, ka 1977. un 1978. gadā ASV administrācija faktiski uzņēma kursu uz Vašingtonas pozīciju nostiprināšanu Persijas līcī militārā ce|ā, balstīdamās ne vairs tikai uz Irānu un Saūda Arā-biju, bet plānodama amerikāņu karaspēka apakšvienību pārsviešanu uz šo rajonu.

Bijušo Portugāles koloniju atbrīvošanās no koloniālā jūga, progresīvo spēku uzvara Angola un Etiopijā septiņdesmito gadu vidū pārbiedēja imperiālistus. Sevišķas bažas izraisīja tas, ka atbrīvošanās cīņas ugunsgrēks var pārsviesties uz Persijas līča valstīm. Tajā laikā ASV drudžaini pūlējās palielināt Irānas un Saūda Arābijas militāro arsenālu. Vienlaikus tika izdarītas būtiskas korelatīvas ASV Tuvo Austrumu politikā, kurā Vašingtona aizvien biežāk sāka likt pretpadomju akcentu, aizvien atklātāk ieņēma atbrīvošanās kustības un līča rajona sociālo pārmaiņu pretinieka pozīcijas.

Padomju klātbūtne Āfrikas Ragā, sacīja, piemēram, bijušais ASV valsts sekretārs IT. Kisindžers, nebija tikai nesavtīga atbilde uz konfliktā ar Somāliju nonākušās Etio-pijas aicinājumu. Viņa vārdiem runājot, Maskavas nolūkiem drīzāk esot bijis ģeopolitisks raksturs: «Aptvert Tuvo Austrumu flangus, nodemonstrēt, ka Savienotās Valstis nespēj aizstāvēt savus draugus, izraisīt šaubas Saūda Arābijai, Sarkanās jūras zonā, Ēģiptei, Sudānai un Irānai.»18

Amerikāņu administrācija sakarā ar konfliktu Āfrikas Ragā, atbalstīdama somāliešu agresiju, rūpīgi koordinēja savu darbību ar Saūda Arābiju un Irānu, cenšoties pamudināt savus sabiedrotos uz enerģiskākiem pasākumiem pret revolucionāro Etiopiju.19

Par to, no kādiem apsvērumiem_vadījās ASV, izraugoties attieksmi pret notikumiem Āfrikas Ragā, liecina šādi prezidenta palīga nacionālās drošības jautājumos Z. Bžezinska izteikumi: «Āfrikas Ragam ir liela nozīme sakarā ar savu atrašanās vietu, ar Etiopijas iedzīvotāju daudzumu, ar tā stratēģisko nozīmību pieejā pie Suecas, ar tā politisko nozīmi Saūda Arābijai.»20

To visu aktīvi izmantoja intervencionisti, lai aizstāvētu tēzi par ASV tiešas militāras līdzdalības nepieciešamību naftas monopolu interešu sargāšanā Persijas līcī. Pazīstamais «vanags» senators H. Džeksons 1978. gada aprīlī savā ziņojumā kongresam uzsvēra, ka sakarā ar nacionālās naftas ieguves samazināšanos «pieeja drošiem ārzemju naftas avotiem aizvien vairāk kļūst par mūsu politikas vitāli svarīgu mērķi». Tāpat viņš apgalvoja, ka ASV attiecības «ar Saūda Arābiju un Irānu varētu kļūt par noteicošo posmu ne tikai Savienoto Valstu, bet arī visu rūpnieciski attīstīto valstu apgādei ar naftu». Turklāt kā tāda kursa nopamatojumu tā piekritēji izvirzīja ideju par Rietumu naftas interešu nodrošināšanu Persijas līcī kā vienu no svarīgākajiem ASV globālās stratēģijas mērķiem.

Tomēr jāpiebilst, ka līdz pat 1979. gadam no imperiālistisko lielvalstu viedokļa Persijas līča rajons izskatījās «veiksmīgs». Pēc «naftas revolūcijas» zonas integrācija kapitālistiskajā sistēmā norisinājās pietiekami ātros tempos. Irānas militārā potenciāla konsekventa pastiprināšana radīja pārliecību, ka līča žandarms nepieciešamības gadījumā pratīs ātri tikt galā ar savām funkcijām, tas ir, sadragāt, militārā ceļā apspiest jebkādus opozicionārus nemierus, kas vērsti pret jebkuru no monarhistis-kajiem režīmiem. Viss liecināja par to, ka Vašingtonai pagaidām izdodas risināt imperiālistiskās politikas uzdevumus Persijas līcī.

Intervencionisfi ir prel

Saskaņā ar «Niksona doktrīnu» ASV vadījās no tā, ka imperiālisma pozīcijas šajā pasaules daļā pilnīgi var noturēt divas lielās konservatīvās valstis — Irāna un Saūda

Arābija, vēl jo vairāk tādēļ, ka Savienotajām Valstīm jau ilgāku laiku bija galvenā loma šo valstu bruņoto spēku modernizēšanā. Tajā pašā laikā Savienotajās Valstīs aizvien biežāk atskanēja balsis par spēka akcijām Persijas līča zonā, lai garantētu amerikāņu monopolu brīvu piekļūšanu subreģiona naftai gadījumā, ja piekrastes valstis veiktu kādus pasākumus, kas radītu zaudējumus «Rietumu interesēm», piemēram, noteiktu embargo vai krasi samazinātu naftas piegādes. So impērisko, intervencionis-tisko noskaņojumu vilni izraisīja ievērojamie panākumi, kādus septiņdesmito gadu sākumā guva Persijas līča naftu iegūstošās valstis, kas bija izcīnījušas savas tiesības pašām rīkoties ar savām nacionālajām bagātībām. Taču «teorētiski» nepieciešamība nodibināt ASV tiešu militāru kontroli pār Persijas līča naftu tika nopamatota 1975. gadā amerikāņu profesoru R. Takera un M. Ignotesa rakstos, Freidlenda, Siberija un Vildavska grāmatā «Atspriedzes lielākās nelaimes: nafta un amerikāņu ārpolitikas noriets».

Amerikāņu Dž. Hopkinsa universitātes profesors R. Takers žurnālā «Commentary», piemēram, mēģināja pierādīt, ka ASV un OPEC valstu konfliktā, ja tās pieteiktu jaunu boikotu, ASV spēku izmantošana būtu jāuzskata kā «pastāvīgi pastāvoša iespēja». Galveno naftu iegūstošo valstu «nesaprātīga» rīcība, kā, piemēram, embargo ieviešana naftas piegādēm, var novest pie pasaules ekonomiskās krīzes, pie pasaules «kārtības un drošības» sagrāves, tāpēc Vašingtonai «cīņā par izdzīvošanu» jābūt gatavai iet līdz galam. Vēl vairāk, Takers apgalvoja, ka sakarā ar OPEC pieaugošo nesamierināmību Savienotajām Valstīm ir pamats sagrābt Persijas līča naftas ieguves vietas, lai «salauztu pašreizējo cenu struktūru un ekonomiskā un politiskā ziņā sagrautu karteļa (domāta OPEC) kodolu».

Lai gan intervencionistu — spēka paņēmienu piekritēju pozīcijas attiecībās ar Persijas līča valstīm nostiprinājās, liels skaits ASV valdošās šķiras pārstāvju, kas tāpat uzstājās par subreģiona bagātību tālāku ncokoloniālistisku ekspluatāciju, uzskatīja pašu piedāvātās metodes par ārkārtējām. Viņi domāja, ka tos pašus mērķus var sasniegt, pamatojoties uz «savstarpējās atkarības» pastiprināšanu, ar militāru, finansiālu, ekonomisku un politisku sakaru sviru palīdzību, vēl ciešāk piesaistot arābu naftokrātiju Savienotajām Valstīm. Pauzdams šos noskaņojumus, ASV aizsardzības ministra palīgs Tuvo Austrumu jautājumos

Dž. Noiss toreiz rakstīja, ka «intervencionisti mūs atgrieztu atpaka| impērijas ērā. ASV rikotos pat ne kā pasaules policists, bet gan kā pasaules augstākais ķeizars, nosūtot savus ekspedīcijas spēkus, lai nodrošinātu stratēģiski svarīgos dabas resursus vai ūdens ceļus jebkurā vietā, kur aborigēni nepareizi izmantojuši savas ierobežotās pilnvaras.»21

Savienoto Valstu ekonomiskās intereses līcī bija krietni lielas. Tur darbojās varenie naftas monopoli, kuru spēks septiņdesmito gadu beigās pieauga vēl vairāk. ASV lielāko monopolu saraksta priekšgalā bija «Exxon», otrajā vietā — «Mobil Oil Corporation», ceturtajā — «Texaco» un piektajā — «Socal». Sīs «māsas» ne tikai turpināja kontrolēt kapitālistiskās pasaules naftas biznesu, bet bija arī cieši saistītas ar citām transnacionālām korporācijām, kas darbojās automobiļu būves un ķīmiskajā rūpniecībā, kalnrūpniecībā, enerģētikas un precīzas mašīnbūves sfērās. Ar īpaši plašu vērienu amerikāņu sabiedrības darbojās Saūda Arābijā un citās naftas monarhijās, iedzīvodamas no tā, ka stimulēja šo valdnieku godkārīgos plānus.

Un tomēr, kā jau iepriekš minējām, 1977. gada rudenī ASV administrācija pieņēma vairākus slepenus dokumentus, kuros Persijas līča rajonu pasludināja par ASV militāri stratēģisko interešu zonu un tika paredzēta amerikāņu bruņoto vienību iejaukšanās subreģiona lietās, «lai atvairītu ārējo agresiju, aizstāvētu sabiedrotos un nodrošinātu naftas piegādes»22. Tāpat šajos dokumentos bija runa par nepieciešamību izveidot «ātrās izvēršanas spēkus» darbībai tādos attālākos rajonos kā Tuvie Austrumi un Persijas līcis.

Tajā laikā Savienotajās Valstīs ne tikai vairojās paziņojumi par gatavību lietot spēku Persijas līcī, bet notika aktīva un mērķtiecīga gatavošanās tamlīdzīgu deklarāciju praktiskai īstenošanai.

Irānas revolūcija

Amerikāņu zinātnieki politologi un diplomāti aizvien skatījās uz Irānu kā uz savu stabilu un uzticamu balstu. Tam bija daudz iemeslu. Kopš sešdesmito gadu vidus Irānā īstenojamā «baltā revolūcija» jeb «šaha un tautas revolūcija» deva zināmus rezultātus. Tika izdarītas vairākas sociāli ekonomiskas un sabiedriski politiskas reformas, ekonomikā aktivizējās privātais sektors, nedaudz

samazinājās analfabētu skaits. «Baltās revolūcijas» ideja tika attīstīta paša šaha un viņa veidoto politisko partiju ideologu grāmatās. Tajās Irāna tika nosaukta par «sociālā taisnīguma valsti» un apgalvots, ka šaha varai ir «pāri šķirām stāvošs raksturs», kā arī izteikti aicinājumi ierobežot «rūpniecības feodāļu» varu.23

Tajā pašā laikā auga neapmierinātība tautā, kas savā lielum lielākajā vairākumā no «naftas uzplaukuma» augļiem saņēma tikai niecīgas drumstalas. Valstī padziļinājās antagoniskas pretrunas starp mantīgajiem un nemantīgajiem. Izkurtējušās, korumpējušās valdošās aprindas ar šaha ģimeni priekšgalā izmantoja kapitālistisko modernizāciju personiskās bagātības vairošanai, iedzīvojoties no kontraktiem ar Rietumu firmām, saņemdami lielus kukuļus un spekulēdami ar zemes gabaliem. Tautas nemierus stingri apspieda šaha slepenpoliciia SAVAK.

Septiņdesmito gadu otrajā pusē pieredzējušais un izveicīgais politiķis Mohammads Reza Pehlevī mēģināja piekāpties dažām plašu darbaļaužu masu prasībām un pat atzina, ka ciešie sakari ar Rietumiem negatīvi ietekmē valsts ekonomiku. Tas tomēr viņu netraucēja aizvien lielākos daudzumos iepirkt amerikāņu ieročus un militāro tehniku.

Šaha piekoptā politika deva Vašingtonai cerības. 1977. gada oktobrī ASV galvaspilsētā notika zinātnisks simpozijs jautājumā par Irānu. Tā darbā piedalījās daudzi ievērojami amerikāņu un irāņu politiskie darbinieki un zinātnieki. Runu kopējais tonis bija optimistisks. Pēc simpozija dalībnieku domām, šaha režīma ekonomiskais uzplaukums un politiskā stabilitāte nav apšaubāma.24

Šahs tika_ uzskatīts par gandrīz vai visvērtīgāko ASV sabiedroto Āzijā. Pēc ASV administrācijas lūguma viņš nosūtīja savu karaspēku uz Omānu, lai apspiestu sacelšanas kustību; slepeni piegādāja ieročus Somālijai karam pret Etiopiju, pēc tam ieroču straumes plūda uz Cadu; piešķīra amerikāņu izlūkdienestam teritoriju spiegošanas staciju izvietošanai gar PSRS robežu; nepārtraukti piegādāja naftu Izraēlai utt.

Prezidenti R. Niksons un Dž. Kārters, kā arī lielāko ASV monopolu vadītāji, piemēram, D. Rokfellers, neskopojās ar irāņu valdnieka slavinājumiem. «Pasaulē nav tāda valsts darbinieka, pret kuru es justu lielāku atzinību un personiskas simpātijas,» sacīja Dž. Kārters, uzrunā-dams šahu savas vizītes laikā Irānā 1977. gada decembrī.25

ASV prezidents Jaungada naktī dejoja ar šahieni Fa-rahu un šaha māsu princesi Ašrafu, nemaz nezinādams, ka viens no valsts departamenta ierēdņiem T. Morans jau oktobrī iesniedzis savai priekšniecībai memorandu, kurā paredzēja sociālā un ekonomiskā saspīlējuma pieaugumu Irānā gadījumā, ja šahs nepārorientēs valdības izdevumus, no kuriem 25% aizplūda bruņotajiem spēkiem. Morans norādīja, ka šahs nespēj nodrošināt Irānas tautu ar apmierinošiem mājokļiem, dot tai normālu transporta sistēmu un apgādāt ar enerģiju. Pretēji šaha lielīgajiem apgalvojumiem, ka ap 2000. gadu Irāna iekļūšot pasaules rūpniecisko valstu desmitniekā, tā ir tikai neattīstīta «trešās pasaules» valsts, kas iztirgo savus līdzekļus bruņojumam, secināja amerikāņu analītiķis.26 Morana memorands tik stipri atšķīrās no vispārpieņemtajiem uzskatiem par šaha politiku un Irānas nākotni, ka valsts sekretārs S. Venss tam nepiešķīra nekādu nozīmi.

Tajā laikā Irānā pieauga dažādu sociālo grupu un slāņu pret valdību vērsta darbība. 1977. gada novembrī sākās masveidīga studentu kustība pret varas iestādēm. 1978. gada janvārī Irānas reliģiozajā centrā Kūmā notika reliģisko skolu studentu, garīdzniecības pārstāvju un pilsētas vidējo slāņu demonstrācija. Pret demonstrantiem tika raidīta policija un žandarmērija. Apmēram 60 cilvēku tika nogalināti.

Notikumi Kūmā kļuva par opozicionāro spēku nemieru detonatoru. Visu 1978. gadu daudzās Irānas pilsētās notika pret šahu vērsti plaši nemieri, kuros piedalījās dažādās politiskajās un ideoloģiskajās pozīcijās stāvošie, bet naidīgā attieksmē pret režīmu apvienojušies spēki. Valsts sabiedriskās dzīves specifiskās īpatnības noveda pie tā, ka nemiernieki pakāpeniski kļuva par reliģiozi politisku opozīciju, kas nosoda šahu ne tikai par valsts izlaupīšanu, nežēlīgām represijām, bet arī par atteikšanos no «patiesi islamiskiem» likumiem un paražām, par Rietumu «sātaniskā» dzīvesveida ieviešanu. Par reliģiozās opozīcijas vadoni kļuva ajatolla Rūholia Musavī Homeinī.

Homeinī dzimis 1901. gadā priestera ģimenē un tāpat kā tēvs izraudzījās garīdznieka ceļu. Jau trīsdesmitajos gados viņš sāka savu cīņu pret monarhiju, uzskatīdams par iespēju to nomainīt ar islama sistēmu. 1964. gada novembrī par šaha proamerikāniskās politikas atklātu nosodīšanu viņš tika izsūtīts uz Turciju, bet pēc tam uz

Irāku, kur turpināja cīņu pret šaha režīmu. No turienes, no pazīstamā reliģiskā centra Nedžefas, Homeinī 1978. gada augustā aicināja opozicionāros spēkus Irānā gāzt Pehlevī dinastiju.

Irākas varas iestādes, paklausot Irānas šaha lūgumam, izsūtīja Homeinī kā vienu no vispopulārākajiem un konsekventākajiem režīma pretiniekiem. 1978. gada oktobrī viņš apmetās netālu no Parīzes, turpinādams publicēt atmaskojošas runas un pa radio aicinādams irāņu tautu darīt galu šaha valdīšanai un amerikāņu imperiālisma kundzībai valstī. Viņa autoritāte Irānā bija tik liela, ka Mohammads Reza at|āva viņam atgriezties, taču nelokāmais ajatolla atteicās to darīt tikmēr, kamēr šahs paliks pie varas. Tā ajatolla Homeinī kļuva par Irānas revolūcijas vadoni.

ASV valdošās aprindas satrauca tāds pavērsiens, taču ASV vēstnieks Irānā un CIP tās nomierināja. CIP veiktajā situācijas analīzē valstī 1978. gada rudenī bija tieši pateikts: «Irānā nav revolucionāras vai pat «priekšrevo-lucionāras» situācijas.»27 Prezidents Kārters savās runās vairākkārt paziņoja, ka ASV stingri atbalsta Irānā pastāvošo režīmu. Viņam piebalsoja Kisindžers: «Irānas situācija ir traģēdija Rietumiem. Šahs ir līderis, kas jebkurā kritiskā ārvalstu politikas jautājumā bija pilnīgi Rietumu pusē un ir stabilizējošs faktors jebkurā subreģiona krīzē. Bez formālajiem dokumentiem pastāvēja visai cieša mūsu ārpolitisko kursu koordinēšana. Šahs nekad nepārtrauca naftas plūsmu uz kādu valsti politisku iemeslu dēļ... šaha krišana tiktu uzskatīta par bojāeju, par Rietumu svarīgākā bastiona sabrukumu.»28

Amerikāņu prese bija pilna ar pareģojumiem par to, cik Rietumu ekonomikai, pirmām kārtām irāņu naftas piegādēm uz Rietumiem, katastrofiskas sekas var radīt notikumi Irānā. Šaha režīma krišana tika saistīta ar atteikšanos no šaha daudzu miljardu lielajiem militārajiem pasūtījumiem. Parādījās spekulatīvi spriedelējumi par «Maskavas roku» irāņu lietās.

Propagandistiskā trokšņa aizsegā Vašingtonā drudžaini tika pieņemti lēmumi, lai saglabātu šaha režīmu. Ar amerikāņu starpniecību Irānas valdnieki nodibināja kontaktus ar opozicionārās Nacionālās frontes vadītājiem K. San-džabi, S. Bahtijaru un ajatollu Sariatu-Madarī. Pēc ASV pārstāvju padoma šahs 1978. gada novembrī un decembrī izveidoja jaunu militāru valdību, paziņoja par līdzekļu samazināšanu ieroču iegādei, deva norādījumus arestēt vairākus režīma odiozus politiskos darbiniekus un atbrīvot tūkstoti politisko ieslodzīto. Taču tas viss neliecināja par režīma spēku, bet gan par tā vājumu.

Liela loma pret šahu vērstajā cīņā bija irāņu strādniekiem naftiniekiem, kas uzstājās pret kompromisu politiku un aizstāvēja vispārnacionālās intereses. Irānas varas iestāžu mēģinājumiem ar CIP palīdzību atstāt bez vadības strādnieku kustību panākumu nebija.

Sājos apstākļos amerikāņu administrācija 1978. gada rudenī nosūtīja uz Irānu Rietumeiropā izvietoto ASV bruņoto spēku augstākā virspavēlnieka vietnieku ģenerāli R. Haizeru, kas labi pazina Irānas armijas augstāko komandējošo sastāvu. Viņam it kā bija jāsamierina šaha ģenerāļi, kuri negribēja ielaisties kompromisā ar toreiz pie varas nākušajiem nereliģiozās opozīcijas mērenā pro-rietumnieciskā spārna pārstāvjiem. Taču patiesībā, kā vēlāk atzina bijušais amerikāņu vēstnieks Irānā Salivens, Baltais nams sūtīja ģenerāli Haizeru organizēt militāru apvērsumu un likvidēt visu laicīgo un reliģisko opozīciju.

1978. gada beigās ASV prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Bžezinskis ierosināja Kārteram nosūtīt uz Persijas līča rajonu lidmašīnu bāzes kuģi «Constellation» ar 80 lidmašīnām un 5 tūkstošiem karavīru uz tā.29 «Nedrīkst pamest šahu, nedrīkst pamest mūsu sabiedrotos,» atkārtoja Bžezinskis, nevēlēdamies saprast, ka amerikāņu imperiālisms izraugās sabiedrotos, no kuriem jau sen atteikusies pašu tauta. Visi ASV pūliņi bija veltīgi.

Sājā saspīlētajā stāvoklī, kas izveidojās ap Irānu, svarīga loma bija padomju vadības 1978. gada novembra paziņojumam, kur Savienotās Valstis tika brīdinātas no iejaukšanās Irānas iekšējās lietās, kas jāatrisina pašiem irāņiem.30

1979. gada 16. janvārī šahs Mohammads Reza Pehlevī uz visiem laikiem atstāja savu zemi. Tautas kustība, kuras interešu paudējs bija ajatolla Homeinī, pieņēmās spēkā, un 1979. gada 1. februārī Homeinī atgriezās Te-herānā.

Revolūcijas uzvarai Irānā bija liela nozīme šīs valsts tautas liktenī. Tika gāzts diktatoriskais Pehlevī režīms, atļauta progresīvo partiju un organizāciju darbība, iznīcināta teroristiskā SAVAK mašīna, bet tās vadītāji sodīti ar nāvessodu, ar jaunās varas dekrētiem tika ekspropriētas visas Pehlevī ģimenes bagātības, nacionalizēta naftas rūpniecība, privātās un ārzemju bankas, daļa lielo rūpniecības uzņēmumu un latifundiju.

Savā pirmajā posmā Irānas revolūcijai bija spilgti izteikts antiimperiālistisks un antiamerikānisks raksturs. Kopā ar šaha režīmu Savienotās Valstis tika pasludinātas par galveno vainīgo Irānas atpalicībā. Jaunās varas iestādes paziņoja par Irānas izstāšanos no CENTO un iestāšanos nepievienošanās kustībā, par atteikšanos no līča žandarma lomas un attiecību saraušanu ar Izraēlas un DAR rasistiskajiem režīmiem. Smags trieciens tika dots Savienotajām Valstīm: jaunā valdība anulēja Irānas un ASV 1959. gada militāro līgumu, atcēla daudzus līgumus par ieroču piegādēm vairāku miljardu dolāru apmērā, padzina no Irānas teritorijas PSRS izspiegošanas stacijas, bet 55 tūkstoši amerikāņu militāro padomnieku atstāja Irānu jau pirms revolūcijas uzvaras.

Irānas revolūcija praktiski tūlīt izraisīja ASV militāri stratēģiskā kursa pārskatīšanu attiecībā uz Persijas līča zonu. Vašingtona steidzīgi gatavojās aizpildīt robu, kas bija radies ar Irānas monarhijas — imperiālistisko interešu galvenā sargkareivja krišanu šajā pasaules daļā.

Amerikāņu stratēģi Irānas revolūciju uztvēra kā pierādījumu un liecību tam, ka pastāv reāla iespēja mainīt subreģiona politisko spēku izvietojumu, kas sakarā ar Persijas līča ārkārtīgi lielo nozīmi priekš Rietumiem, it īpaši priekš Japānas un Rietumeiropas, var ietekmēt to politisko kursu un pat lomu pasaulē. Tāda ģeopolitiska pārveidošanās, rakstīja amerikāņu žurnāls «Business Week», ja Savienotās Valstis nespēs to novērst, var piespiest ASV sabiedrotos meklēt vienošanos ar «islama bloku» vai Padomju Savienību. Gan vienā, gan otrā gadījumā pavājināsies saites ar Savienotajām Valstīm, kas līdz šim bijušas galvenais garants tam, lai no šī rajona plūstu nafta.31

Tāda perspektīva imperiālistus neapmierināja: Vašingtonā jau agrāk spēcīgi balsi pacēla intervencionisti, taču tagad viņu akcijas strauji pieauga. ASV Kongresā un presē tajā laikā atskanēja daudz pārmetumu Kartera administrācijai par «nepietiekamu stingrību», «svārstīgumu». Tā, piemēram, bijušais CIP direktors, viens no republikāņu partijas izvirzītajiem kandidātiem prezidenta amatam Dž. Bušs (tagadējais ASV viceprezidents) intervijā televīzijas sabiedrībai NBC (En-Bī-Sī) 1979. gada maija sākumā skaidri pateica, ka nevajadzēja piekopt deniago-ģiju par cilvēka tiesībām Irānā — vajadzēja jebkuriem līdzekļiem glābt šahu no nelaimes. Veltīgi, tā sakot, Vašingtona uzklausījusi Maskavas brīdinājumus — vajadzējis ievest Persijas līcī amerikāņu floti.32

Irānas revolūcija liecina par amerikāņu ārpolitikas visnopietnāko izgāšanos pēc Vjetnamas avantūras, par ASV imperiālisma stratēģijas vislielāko pārrēķināšanos Tuvajos Austrumos. Nav nejaušība, ka Vašingtonas kancelejās tik ilgi tika skaidroti šaha režīma krišanas iemesli, vainīgā meklēšana utt.

1979. gada 27. aprīlī ASV Kongresa bibliotēkā parādījās ziņojums «Naftas imports no Persijas līča valstīm: ASV bruņoto spēku izmantošana apgādes nodrošināšanai». Bibliotēkas pētījumu nodaļas līdzstrādnieki Dž. M. Kolinzs, kas nodarbojās ar militārām problēmām, un speciālists Tuvo Austrumu jautājumos K. R. Marks bija izvirzījuši sev uzdevumu atbildēt uz jautājumu par to, kā saglabāt ASV kontroli pār līča zonas bagātīgajiem naftas krājumiem un garantēt to ekspluatāciju vismaz līdz šā gadsimta beigām. Sis dokuments ir interesants kā amerikāņu analītiķu īsti impēriskas domāšanas paraugs.

Autori vadās no domas, ka amerikāņu karavīru izsēdina šana Arābijas pussalā kļūst nenovēršama. Pēc viņu domām, līča zonas suverēno valstu valdnieki lūgs Savienotās Valstis iejaukties, ja radīsies draudi zaudēt naftas ieguves vietas iekšēju nekārtību vai kādas ārzemju lielvalsts uzbrukuma rezultātā. Bez tam, ja līča valstis izsludinātu embargo naftas piegādēm uz Savienotajām Valstīm vai krasi paaugstinātu naftas cenas, rastos «ekonomisks haoss», un tad Vašingtonai būtu tiesības izmantot militāru spēku.33

Visu 1979. gadu Vašingtonā intensīvi, lai neteiktu drudžaini, tika apspriests jautājums par to, kā nostiprināt amerikāņu pozīcijas Tuvajos Austrumos vispār un Persijas līcī jo sevišķi un, ņemot vērā Irānas mācību, veikt pasākumus, lai novērstu iespējamos — un tikai! — traucējumus naftas apgādē eventuālu krīžu apstākļos.

Stingrās rīcības piekritēji — H. Brauns, Dž. Slesin-džers, Z. Bžezinskis — ņēma pārsvaru pār Valsts departamenta piesardzīgākajiem pārstāvjiem. Priekšroka tika dota kursam uz ASV militārās klātbūtnes pastiprināšanu subreģionā, lai ne tikai apturētu amerikāņu ietekmes mazināšanos, bet arī turpmāk stabili nodrošinātu ASV «vitāli svarīgās intereses» šajā pasaules daļā.

Taja laika viena no galvenajām tendencēm bija forsēt Ēģiptes un Izraēlas separāta miera līguma parakstīšanu. Ar to, pēc Vašingtonas domām, ne tikai lielā mērā mazinātos amerikāņu monopolu naftas interesēm pastāvošie draudi, kurus radīja nenoregulētais konflikts Tuvajos Austrumos, bet arī izveidotos pamats jaunam prorietumniecis-kam militāri politiskam blokam subreģionā. Turklāt ASV saka plānot Sadata Ēģiptes militārā potenciāla nostiprināšanu, lai vēlāk varētu viņam nodot daudzas no tām žandarma funkcijām, kuras agrāk veica monarhiskā Irāna. Tagad ne tikai Izraēlai, bet arī Ēģiptei tika piešķirta lielāka loma amerikāņu jaunajā spēka stratēģijā Tuvajos Austrumos. 1979. gada martā senators H. Džeksons aicināja izveidot apvienotus Izraēlas un Ēģiptes triecienspē-kus, kurus ASV varētu izmantot, lai noturētu Saūda Arā-bijas naftas avotus pat pret šīs valsts valdības gribu, ja rastos tāda nepieciešamība.34 «Ēģiptē,» rakstīja «Washington Post», «kļūst par ASV politikas galveno ieroci spiedienam uz Āfrikas un Persijas līča valstīm.»35

1979. gada sākumā ASV veltīja daudz pū|u, lai jaunto-pošajai Ēģiptes un Izraēlas aliansei pievienotu Saūda Arābiju. 1979. gada februārī Rijādu apmeklēja aizsardzības ministrs Brauns, tā paša gada martā — ASV prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Bžezinskis. Pirms Bžezinska vizītes plašu rezonansi izraisīja aizsardzības ministra palīga paziņojums, kurā bija apgalvots, ka ASV izies uz militāru iejaukšanos, ja radīsies draudi SaūdaArābijai. Neraugoties uz šīm savā ziņā bezprece-dentajām vienpusējām saistībām, ne Braunam, ne Bže-zinskim neizdevās pierunāt Saūda Arābijas valdību, lai tā lugtu amerikāņu militāro aizstāvību vai vismaz atbalstītu JKempdeividas darījumu. Pārāk spēcīgs pēc Irānas revolūcijas subreģionā bija antiamerikāniskais noskaņojums: Saūda karalistes līderi šajos apstākļos bija spiesti noraidīt arī Brauna lūgumu par jaunu amerikāņu bāzu izveidošanu Saūda Arābijas teritorijā vai amerikāņu armijas daļu izvietošanu tur.36

«Kārfera doktrīna» nomaina «Niksona doktrīnu»

Irānas revolūcija un tai sekojošie notikumi izraisīja in-tervencionistisku noskaņojumu pieaugumu Savienotajās Valstīs. Varenās transnacionālās naftas sabiedrības bija satrauktas par savu pozīciju sabrukumu Irānā un pieprasīja, lai oficiālā Vašingtona nepieļautu jaunas «kataklizmas» Persijas līcī. Un Kartera administrācija sāka izstrādāt jaunu intervencionistisku politiku Indijas okeāna un Persijas līča zonai.

Septiņdesmito gadu beigās Rietumos parādījās desmitiem rakstu un solīdu izdevumu, kas analizēja ASV mērķus un politiku līcī. Kopēja iezīme tiem bija amerikāņu valdošo aprindu pamudināšana uz «enerģiskākas» politikas īstenošanu.

Bijušais ASV valsts sekretāra vietnieks V. Porters kā «lietišķāku kursu» ierosināja «saglabāt, bet iespēju gadījumā paplašināt Rietumu piekļūšanu vietējiem naftas resursiem»37. Atkārtosim atvaļinātā diplomāta delikāto formulējumu — «paplašināt Rietumu (lasi — Savieno Valstu) piekļūšanu» līča naftas resursiem. Apstākļos, kad vietējie režīmi ne tikai stabili piegādāja naftu, bet arī stingri ievēroja Vašingtonas norādījumus par tās ieguves palielināšanu, tamlīdzīga rekomendācija nozīmēja, ka daļa ASV valdošo aprindu cenšas atgūt savu neierobežoto kundzību subreģionā.

Angļu pētnieks S. Čubins savā grāmatā par līci lika uzsvaru uz toreiz notiekošo «daudz aktīvāku Padomju Savienības iesaistīšanu Irānas un citu Persijas līča valstu lietās»38. Autors apgalvoja, ka PSRS cenšas «nodibināt dominējošu ietekmi» subreģionā un tam, viņš centās pārliecināt, «veidojas labvēlīgi apstākļi», jo «vietējo valstu vājās valdības un institūtus, to straujo modernizēšanos, kas spēj vēl vairāk pasliktināt neapmierinātības politisko atmosfēru, ieroču lielo pielūdumu... un vietējo sāncensību var viegli izmantot... par labu Padomju Savienībai»39. Pamatīgi nobiedējis lasītājus, autors ierosināja izstrādāt līcim kaut kādu «rīcības kodeksu», kurā būtu ņemtas vērā visu valstu intereses.

Rietumu politologu un ģeopolitiku teorētiskie pamatojumi, kuros Tuvo Austrumu naftas importa problēma tika saistīta ar ASV nacionālās drošības jautājumiem, kļuva par bāzi «Kartera doktrīnas» izstrādāšanai. Tās pamats, kā pareizi norādīja padomju pētnieks R. Borisovs, «bija prezidenta direktīva № 18 militārās stratēģijas jautājumos, ko Dž. Kartera administrācija aprobēja 1977. gada augustā, tas ir, ilgi pirms islama revolūcijas Irānā un ierobežota padomju bruņoto spēku kontingenta ievešanas Afganistānā»40.

1980. gada janvārī prezidents Kārters pasludināja tūkstošiem jūdžu no Amerikas krastiem esošo Persijas līča rajonu par Savienoto Valstu «vitālo interešu sfēru». Vēl vairāk, viņš draudēja «izmantot visus nepieciešamos līdzekļus, ieskaitot militāro spēku», gadījumā, kā viņš izteicās, ja «kaut kāds ārējs spēks mēģinātu iegūt kontroli pār Persijas līča rajonu». Būtībā neslēpdams, ka pamatā nepatiesajai tēzei par ASV «vitālajām interesēm» Persijas

līci ir cenšanās saglabāt amerikāņu monopolu valdošo stāvokli šajā rajonā, kur, kā viņš sacīja, «koncentrēts vairāk nekā 2/3 pasaules naftas krājumu», Kārters mēģināja visu iztēlot tā, it kā «Tuvo Austrumu naftas netraucētai transportēšanai» pastāvētu kaut kādi draudi, kas itin kā nākot no Padomju Savienības.41

Vēlāk ASV administrācija centās sava jaunā Persijas līča zonas kursa pieņemšanu izskaidrot ar to, ka irāņi 1979. gada novembrī sagrābuši amerikāņu vēstniecību Te-herānā un 1979. gada decembra beigās Afganistānā pēc šīs valsts valdības lūguma tika ievests ierobežots padomju karaspēka kontingents, lai sniegtu palīdzību no ārienes organizētās militārās intervences atvairīšanā.

Šis paņēmiens nav jauns. Vienmēr, kad amerikāņu im- 1

periālisms gatavojas uzsākt kārtējo avantūru, darbā tiek ļ laista versija par draudiem ASV «vitālajām interesēm», par «Maskavas roku», šajā sakarā nebūs lieki atgādināt, ka, pēc vairāku Rietumu politologu (arī amerikāņu) J domām, «Kārtera doktrīna» daudzējādā ziņā atgādina modernizētu «Eizenhauera doktrīnu» (1957. g.), kura pasludināja «ASV gatavību izmantot bruņotos spēkus, lai aizstāvētu Tuvos Austrumus no atklātas bruņotas komunistiskās agresijas», uzsverot, ka tāda agresija izraisītu «nopietnus draudus ASV vitālajām interesēm».

«Kārtera doktrīna» liecināja, ka Vašingtona atteikusies ļ no «Niksona doktrīnas» galvenajām tēzēm. Tika uzņemts atklats kurss uz pasaules konfliktsituāciju atrisināšanu ar spēku, uz amerikāņu bruņoto spēku izmantošanu kā politiskā spiediena instrumentu. Turklāt Vašingtonas oficiālās personas nekautrīgi biedēja ar līcim draudošajām «padomju briesmām». «Mums nopietni jāizskata turpmākās padomju rīcības iespējas,» 1980. gada martā pārstāvju palatā sludināja ASV valsts sekretāra vietnieks H. Son-derss. «Subreģiona tautas jau ilgāku laiku pauž bažas par padomju nodomiem iegūt ceļus uz siltajiem ūdeņiem caur Beludžistānu vai, iespējams, uz līci caur Irānu, ar papildu mērķi kontrolēt Rietumu pieejas saviem galvenajiem naftas krājumiem.»42 Reta falsificējumu un draudu koncentrācija vienā teikumā.

Taču subreģiona tautas satrauc kas cits. Tās jau ir pārliecinājušās, ka Padomju Savienība necenšas ne lauzt sev «ceļu uz siltajiem ūdeņiem», ne kontrolēt līča naftas ieguvi. Un Afganistānā tā tikai sniedz palīdzību draudzīgai valstij un sargā savu dienvidu robežu drošību.

Interesanti, ka «Kārtera doktrīnā» gan augstā stilā tika runāts par kaut kādas pret līča valstīm vērstas «ārējas agresijas» atvairīšanu, taču amerikāņu prese visu 1979. gadu visai atklāti nosauca citus iespējamās intervences iemeslus, konkrēti:

valdībai naidīgu elementu inspirēts valsts apvērsums Rijādā. Tādā gadījumā pēc karaļa ģimenes lūguma ASV pārsviestu uz Saūda Arābiju 82. un 101. divīziju, ko at-1заlstītu «zaļās beretes» un «reindžeri» — diversiju un izlūkošanas apakšvienību karavīri;

sacelšanās dalībnieki un teroristi bloķē Hormuza jūras šaurumu, nogremdē supertankkuģus, mīnē jūras šaurumu utt. Tad darbā laistu amerikāņu jūras kara spēkus un 82. divīzijas izpletņlēcējus;

Saūda Arābija pārtrauc naftas piegādes. Sājā gadījumā amerikāņi pārtrauktu sniegt Saūda Arābijas gaisa kara spēkiem militāru palīdzību, kas ļoti ātri tos padarītu kaujas nespējīgus, laistu darbā 82. un 101. divīziju, ko atbalstītu taktiskā aviācija, un sagrautu saūdiešu sauszemes karaspēku;

Irāka iebrūk Kuveitas un Saūda Arābijas teritorijā. Amerikāņu gaisa kara spēkiem paredzēts dot prettriecienu no gaisa Irākas karaspēkam, aviācijas bāzēm un naftas avotiem. Plānots arī izsēdināt amerikāņu jūras desantu utt.43

Beirūtas laikraksts «Aš Saab» 1979. gada decembrī ziņoja par ASV slepeno plānu ar Izraēlas līdzdalību sagrābt Saūda Arābijas naftas avotus. Sis plāns ar koda nosaukumu «Dahran Option № 4», ko sagatavojusi ASV Aizsardzības ministrija un Nacionālās drošības padome, avīze norāda, kā pirmo soli paredz sagrābt karalistē lielākās Gavāras naftas atradnes, kas atrodas 100 kilometru no Persijas līča.44

ASV politikas pamatā, lai nodrošinātu kontroli pār Persijas līča naftu, bija krasa, forsēta tiešas amerikāņu militārās klātbūtnes pastiprināšana šajā zemeslodes rajonā un atklāta konkrētu plānu izstrādāšana par bruņotu iejaukšanos šīs pasaules daļas valstu lietās. Amerikāņu spēka pastiprināšanu Persijas līča zonā Kārtera administrācija veica trīs galvenajos virzienos:

ASV jūras kara spēku ievērojama palielināšana Indijas okeāna baseinā, arī Persijas līča apkaimē;

speciālu intervencionistisku «ātrās izvēršanas spēku» formēšana, lai tos varētu operatīvi pārsviest pirmām kārtām uz līča zonu;

jaunu amerikāņu militāro bāzu izveidošana Persijas līča rajonā un tā tiešā tuvumā, kurām jākļūst par «ātrās izvēršanas spēku» atbalsta punktiem.

Atgriezdamās pie «lielgaballaivu diplomātijas», ASV administrācija veltīja lielāku uzmanību jūras kara spēkiem. Asignējumi tiem pieauga no 24 miljardiem dolāru 1972. gadā līdz 42 miljardiem dolāru 1979. gadā. Pēc Pentagona plāniem jūras kara spēku izdevumiem jābūt par 16% lielākiem nekā gaisa kara spēku izdevumiem un par 25% lielākiem nekā sauszemes karaspēka izdevumiem. Amerikāņu jūras kara spēku kodolu veido 13 lidmašīnu bāzes kuģi un 10 lieli helikopteru bāzes desantkuģi. Septiņdesmito gadu beigās uzsāka būvēt jaunus lidmašīnu bāzes kuģus ar uzlabotu konstrukciju, lai pastiprinātu to nenogremdējamību. Uz «Nimitz» un «Enterprise» tipa lidmašīnu bāzes kuģiem ar atomdzinēju tiek izvietoti kodollādiņu nogādes līdzekļi — klāja triecienlidmašīnas A-6 un A-7, kā arī iznīcinātāji F-4 un F-14.

Persijas līča un Arābijas jūras ūdeņos septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā tika koncentrēta amerikāņu armāda ar 37 kuģiem, ieskaitot 4 lidmašīnu bāzes kuģus, uz kuriem bija ap 350 lidmašīnu, kas spēj nogādāt kodolieročus. Kopējais karavīru skaits šajā trieciengrupējumā sasniedza gandrīz 34 tūkstošus.45

Jau minētais H. Sonderss tādas rīcības mērķtiecību

1980. gada septembrī ASV Kongresa pārstāvju palātas ārlietu komitejas sēdē pamatoja ar šādiem iemesliem: Persijas līča rajonam ir globāli stratēģiska nozīme, jo tas cieši pieslejas Padomju Savienības teritorijai un tajā ir ievērojami naftas krājumi. «Tādējādi Savienotajām Valstīm, to draugiem un sabiedrotajiem brīvajā pasaulē šī rajona neatkarība ir kritiski nozīmīga.» Pagājušajās desmitgadēs piekrastes valstu politiskajā un ekonomiskajā stāvoklī notika dramatiskas pārmaiņas, mainījās to spēku struktūra. Subreģiona valstis nodrošina gandrīz pusi no kapitālistiskās pasaules naftas importa, tām ir liela loma starptautiskajās finansu attiecībās. Amerikāņu eksports uz sešām līča valstīm, sacīja H. Sonderss, ir apmēram 7 miljardi dolāru gadā, tas ir, gandrīz puse no ASV eksporta uz Tuvajiem Austrumiem. Turklāt šis eksports nodrošina ar darbu 250 tūkstošus amerikāņu. Sakarā ar naftas cenu pieaugumu tirdzniecībā ar šīm zemēm Savienotajām Valstīm 1979. gada izveidojās 4 miljardu dolāru liels deficīts; šā pasaules rajona tautām ir pašām savas domas par draudiem savai drošībai, kurus rada nevis PSRS, bet gan reģionālie un iekšējie konflikti. Līča valstu valdības par «galvenajiem draudiem drošībai un stabilitātei» uz-skata arī arābu un izraēliešu konflikta nenoregulētību. Mūsu intereses subreģionā, rezumēja Sonderss, ir savstarpēji cieši saistītas un nodrošina stabilas sadarbības pamatu.46

Ziņojuma noklausīšanās laikā uz Kongresu tika izsaukts arī bijušais amerikāņu vēstnieks Saūda Arābijā un Ēģiptē profesors H. Eiltss. Paziņojis, ka atbalsta «Kartera doktrīnu» kā atbildi uz «padomju izaicinājumu Āfrikā», viņš pastāstīja par savu neseno Saūda karalistes apciemojumu un sarunām ar tās vadītājiem, kuri ne ar vārdu nav pieminējuši «padomju draudus». Apakškomitejas priekšsēdētājs kongresmenis L. Hamiltons gribēja noskaidrot: «Vai viņi nebaidās, ka Padomes var uzbrukt no ziemeļiem?» «Nē,» atbildēja H. Eiltss.47 Profesors pat apgalvoja, ka Saūda Arābija pēdējos gados sākusi zaudēt savu ietekmi subreģionā tāpēc, ka uztur ciešus sakarus ar Savienotajām Valstīm.

Jāuzsver, ka nebūt ne visi Savienotajās Valstīs bez ierunām atbalstīja Vašingtonas jauno pagriezienu Persijas līča politikā. ASV Komunistiskā partija speciālā paziņojumā uzsvēra, ka amerikāņu tauta nepieļaus, ka tās dēlus raida nāvē Persijas līcī, kur viņiem būtu jācīnās par naftas monopolu interesēm. Tamlīdzīgi plāni ir tiešā pretrunā ar tautu nacionālajām interesēm, pastiprina kara ugunsgrēka uzliesmošanas draudus, nostāda naftas monopolu intereses augstāk par ASV nacionālajām interesēm.48

Vēstulē Kārteram 1979. gada augustā 26 pārstāvju palātas locekļi paziņoja, ka «ātrās izvēršanas spēku» izveidošana Vašingtonai radīs nopietnas problēmas Persijas līcī, novedīs «pie saspīlējuma pastiprināšanās šajā rajonā, apdraudēs gan diplomātiskos pūliņus reģionā, gan piekļūšanu tā naftai».

Tomēr astoņdesmito gadu sākumā Persijas līcis kļuva par vienu no galvenajiem tiešu tīkojumu objektiem un svarīgu elementu Vašingtonas globālajā stratēģijā kopumā. Faktiski ASV militāri politiskās aizbildniecības nodibināšana pār līča zonu tika pasludināta par vienu no svarīgākajiem amerikāņu ārpolitikas uzdevumiem tuvākajos gados.

Mēs tik sīki pakavējāmies pie «Kartera doktrīnas» parādīšanās peripetijām ne tikai tāpēc, ka tā iezīmēja manāmu pavērsienu ASV ārpolitikā vispār un jo sevišķi līcī.

«Kārtera doktrīnu» izmantoja, attīstīja un pilnveidoja tā mantinieks ASV prezidenta amatā. Uzpūzdams pretpa-domju kampaņu, iekvēlinādams militāro psihozi un padarīdams asāku ASV ārpolitiku, Dž. Kārters līdzināja ceļu uz Balto namu Ronaldam Reiganam, lika pamatus Rei-gana agresīvajam avantūristiskajam kursam.

Zbigņeva Bžezmska visgarākā diena

Pievērsīsimies amerikāņu politikas realitātēm. Kā tad «Kārtera doktrīna» īstenojās dzīvē? Pasekosim tam ar Irānas piemēru.

Kad pret šahu vērstā revolūcija bija uzvarējusi, Irānas un ASV attiecības aizvien vairāk saasinājās. 1979. gada 4. novembrī grupa islama studentu — ajatollas Homeinī piekritēju Teherānā sagrāba ASV vēstniecību un aizturēja kā ķīlniekus tās darbiniekus. Pasludinājuši, ka ASV vēstniecība bijusi «spiegu perēklis» (to vēlāk apstiprināja publicētie dokumenti), studenti pieprasīja, lai Savienotās Valstis izdod bijušo šahu tiesāšanai, kā arī atdod Pehlevī ģimenes salaupītās bagātības, kas atrodas Rietumu bankās.

«Akcija, kurā tika sagrābta ASV vēstniecība Teherānā,» rakstīja padomju zinātnieks S. Agajevs, «pauda visas irāņu tautas antiimperiālistisko noskaņojumu. Sīs akcijas pamatā bija arī noteikti prezidenta Dž. Kārtera administrācijas provokācijas elementi. Jau vairākus mēnešus pirms tam ASV administrācija Irānas varas iestādēs interesējās par iespējamām sekām, kādas varētu būt Irānā esošo amerikāņu diplomātu stāvoklim, ja šahs ierastos Savienotajās Valstīs. Saņēmis no Irānas... visai nepārprotamu atbildi, Kārters tomēr oktobra beigās deva šaham atļauju iebraukt Ņujorkā.»49

Irāņu un amerikāņu attiecības strauji pasliktinājās. 8. novembrī ajatolla Homeinī atteicās pieņemt speciālo ASV prezidenta pārtāvi R. Klārku. Tajā pašā dienā ASV Valsts departamenta pārstāvis paziņoja, ka amerikāņu administrācija izslēdz jebkuru iespēju apspriest jautājumu par šaha izdošanu. Amerikāņu bankās tika iesaldēti irāņu avuāri. 12. novembrī islama revolucionārā padome pie-ņēnfa lēmumu pārtraukt Irānas naftas piegādes Savienotajām Valstīm, bet viens no toreizējiem Homeinī līdzgaitniekiem A. Banisadrs paziņoja, ka Kārtera lēmums pārtraukt ar Irānu tirdzniecību nozīmē ekonomiskā kara sā-

kurnu. «Mēs to izmantosim,» sacīja Banisadrs, «lai norēķinātos ar amerikāņu imperiālismu.» 15. novembrī Savienotajās Valstīs tika bloķēti Irānas valdības īpašumi, bet liāna pārtrauca savu turienes konsulātu darbību. Par atbildi uz ASV preses aicinājumiem ar spēku atbrīvot amerikāņu ķīlniekus irāņu studenti 20. novembrī piedraudēja nekavējoties nogalināt 49 internētos amerikāņus un uzspridzināt visas vēstniecībai piederošās ēkas, ja ASV mēģinās uzsākt kaut kādu militāru operāciju.50

Tam visam sekoja daudzi, taču mazrezultatīvi Rietumu tin arābu valstu, kā arī starptautisko organizāciju starpnieku mēģinājumi noregulēt uzliesmojušo krīzi. Pēc ASV pieprasījuma vairākas sankcijas pret Irānu veica EEA valstis.

Ķīlnieku jautājums kļuva par galveno problēmu irāņu un amerikāņu attiecībās, izvērsās par svarīgu faktoru starptautiskajās attiecībās. Divus gadus vēlāk toreizējais ASV prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Z. Bžezinskis publicēja savas piezīmes par krīzes laikiem.51 Atvaļinātā valsts darbinieka atmiņas daudz ko noskaidroja.

Izrādījās, ka jau pirmajās dienās pēc tam, kad irāņi internēja ASV ķīlniekus, tika uzsākta militāras operācijas gatavošana viņu atbrīvošanai. Tieši divas dienas pēc vēstniecības ieņemšanas, raksta Bžezinskis, «es piezvanīju aizsardzības ministram H. Braunam un devu norādījumus ierosināt Štābu priekšnieku komitejai izstrādāt glābšanas operācijas plānu... Divas dienas vēlāk, 8. novembrī, karavīri ieradās pie manis, lai informētu par rezultātiem. Sājā apspriedē, kas notika Baltā nama Situāciju zālē, mēs rūpīgi izstudējām aerofotouzņēmumu rezultātus un plānu par vēstniecības iespējamo sturmēšanu ar helikopteru palīdzību. Plānu vajadzēja īstenot speciāli sagatavotai grupai. Sis plāns paredzēja, ka glābšanas grupa un ķīlnieki tiks aizvesti no lidlauka, kas atrodas netālu no Teherānas. Mums bija divas problēmas: nepietiekami izlūkošanas dati par ķīlnieku izvietojumu un ārkārtīgi sarežģītā materiāli tehniskās apgādes problēma.»52

Pēc mūsu domām, ASV prezidenta palīgam bija vairāk problēmu. Amerikāņu administrācija piešķīra lielu nozīmi tam, lai aizstāvētu finansiālās intereses, kādas bija amerikāņu bankām un monopoliem, kas izvirzīja pretenzijas Irānai, kura savukārt pieprasīja, lai tiktu atdoti 24 miljardi dolāru. No iesaldētajiem irāņu aktīviem (12 miljardi dolāru) divi miljardi atradās «Bank of America»,

416 miljoni dolāru — «Manufacturers Hanover Trust of New York» un 225 miljoni dolāru — «City Bank» seifos.53

Liela nozīme bija ne tikai ASV administrācijas centieniem atgūt reģionā zaudētās pozīcijas. Baltajā namā uzskatīja, ka ķīlnieku glābšanai jābūt tikai operācijas daļai, precīzāk sakot, jāmaskē daudz plašākas izdarības pret islama republiku. Tika paredzēta ASV bruņoto spēku liela militāra operācija, lai sagrābtu valsts rietumu un dienvidu rajonus, kur atrodas naftas ieguves vietas, lai tur nodibinātu buferrežīmu ar kādu proamerikānisku darboni priekšgalā un sāktu valstī pilsoņu karu.54 So plānu gatavoja Centrālā izlūkošanas pārvalde.

Nav šaubu, ka šī maksimumplāna īstenošana daudzējādā ziņā tika novērsta, pateicoties konsekventajai Padomju Savienības pozīcijai.

Bžezinskis drīz vien atteicās no domas par plašu militāru operāciju. «Man likās svarīgāk,» viņš vēlāk ierakstīja dienasgrāmatā, «izveidot pretpadomju islamisku koalīciju, bet ASV militārā akcija pret Irānu varētu to izjaukt.»55

«Daudzu nākamo mēnešu laikā,» Bžezinskis rakstīja, «mēs turpinājām sapulcēties vairākas reizes nedēļā, bet bieži vien arī vairākas reizes dienā.»56 1980. gada 22. martā Kempdeividā notika apspriede, kurā Dž. Karteru iepazīstināja ar ķīlnieku glābšanas operācijas plānu. Operācijai vajadzēja iekļauties divās dienās. Pirmajā vakarā amerikāņu helikopteri kaut kur tuksnesī satiekas ar sešām transportlidmašīnām C-130, uzpilda tās ar degvielu, helikopteros iekāpj trieciengrupa un dodas uz Teherānas nomali, kur trieciengrupa pa dienu slēpjas. Naktī tiek sagrābta ASV vēstniecība, ķīlniekus aizved uz netālo stadionu, bet no turienes tos paņem helikopteri un nogādā uz C-130 lidmašīnām. Lai izpildītu operāciju, raksta Bžezinskis, «mēs nodrošinājāmies ar kādas draudzīgas valsts laipnu sadarbību, kā arī nodrošinājām — bez tās ziņas — dažu citu šī rajona valstu sadarbību».

Prezidents plānu atbalstīja, aizsardzības ministrs H. Brauns — arī, tikai valsts sekretārs S. Venss izteica šaubas par tā lietderīgumu. Viņš ierosināja turpināt sarunas ar Irānas pusi un brīdināja, ka pasaulē par tādu ASV rīcību iespējama negatīva attieksme.

Taču viņa vārdus neņēma vērā. Amerikāņu masu informācijas līdzekļu iekvēlinātā «urrāpatriotisma» un naida kampaņa pret irāņiem noteica politisko stāvokli Savienotajās Valstīs, un vēlēšanu priekšvakarā administrācija to

I/,mantoja, lai «saliedētu» amerikāņu nāciju ap Dž. Karteru.

7. aprīlī Nacionālās drošības padomes sēdē tika pieņemts lēmums par ekonomiskajām sankcijām pret Irānu un diplomātisko attiecību pārtraukšanu ar to. 11. aprīlī apstiprināja lēmumu par ķīlnieku glābšanas operācijas īstenošanu.

Venss bija pretī, atcerējās Bžezinskis, taču es paziņoju, ka laiks rit, naktis kļūst īsākas un operācija drīz vien vispār kļūs neiespējama. Tad, kā domāja šis mēra ajūtu zaudējušais stratēģis, paliktu tikai izvēle starp plašu militāru operāciju, blokādi vai embargo, taču jebkura no šīm akcijām, viņš uzsvēra, «nodos Irānu Padomju Savienības žēlastībai».

24. aprīlī sākās «visgarākā diena manā mūžā», rakstīja Bžezinskis. Pēc militāro speciālistu padoma helikopteru skaits no sešiem tika palielināts līdz astoņiem. Par operācijas komandieri tika iecelts-Vjetnamas kara veterāns pulkvedis C. Berkvits.

Baltajā namā gaidīja ziņas no Teherānas. 15.15 ziņoja, ka divi helikopteri nav aizlidojuši līdz nosēšanās vietai. Transportlidmašīnas nolaidušās blakus ceļam un pamanītas no garāmbraucošā autobusa. Pasažierus nolemts aizturēt līdz akcijas beigām. 16.20 pienāca radio-gramma, ka helikopteru uzpildīšana ar degvielu norisinās normāli, taču vienam no tiem nav kārtībā hidrauliskā sistēma. Tas bija krahs, jo, pēc visiem aprēķiniem, operācijas īstenošanai bija nepieciešami, minimums, seši helikopteri.

Aizsardzības ministrs Brauns pirmais ierosināja atcelt operāciju. 17.50 no Irānas ziņoja, ka viens no helikopteriem sadūries ar S-130 un aizdedzies. 23.00 pienāca vēsts, ka bojā gājuši 8 amerikāņi, pārējie evakuēti. 25. aprīlī vienos naktī Dž. Kārters bija spiests dot norādījumu sagatavot oficiālu ziņojumu par šī pasākuma izgāšanos.

Amerikāņu administrācijas avantūrisms un gatavība tieši izmantot militāru spēku izpaudās arī apstāklī, ka jau 1980. gada 26. aprīļa rītā Bžezinskis pēc prezidenta norādījuma sasauca apspriedi, lai sastādītu jaunu plānu. Tika paredzēts pārsviest lielākus spēkus tieši uz Tehe-rānu, ieņemt lidlauku, atbrīvot amerikāņus un kā ķīlniekus sagrābt dažus islama republikas vadītājus.57 Taču arī šo plānu neizdevās īstenot. Amerikāņu un irāņu CIP aģenti 24. aprīlī un vēlāk velti gaidīja signālu.

Un tomēr ASV prezidents bija apmierināts. Veiktā akcija bija viņam ļāvusi nodemonstrēt ASV sabiedrotajiem Rietumeiropā un Āzijas valstīs, kā arī savas zemes mietpilsoņiem, ka Vašingtona ir stingra un gatava vajadzības gadījumā izmantot militāru spēku, lai aizstāvētu savas «vitāli svarīgās intereses». Un, lai cik tas būtu dīvaini, pēc izgāzušās operācijas strauji pieauga Džimija Kartera popularitāte amerikāņu mietpilsoņu vidū, kuriem sāka ataust «stipras Amerikas» veidols.

Analizēdams, kāda bijusi šīs akcijas nozīme Irānai, jau minētais pētnieks S. Agajevs pamatoti uzskata, ka tā veicinājusi, kaut arī īslaicīgi, visu bijušās pretšaha opozīcijas dažādo tautību sociāli politisko spēku konsolidāciju uz vienotas antiimperiālistiskas platformas. «Tas irāņu varas iestādēm ļāva atrisināt veselu virkni tādu iekšpolitisku uzdevumu, kas saistīti ar vispārējā stāvokļa stabilizāciju valstī un jaunas, islama valsts struktūras izveidošanu.»58

Daudzus mēnešus ieilgušās ASV un Irānas sarunas, kuru gaitā Irānas vadība pieprasīja, lai ASV atzīst savu līdzdalību šaha režīma noziegumos, dod garantijas Irānas neatkarībai un atdod valstij iesaldētos avuārus, noslēdzās 1980. gada beigās. 1981. gada 20. janvārī ASV vēstniecības darbinieki tika atbrīvoti. Gandrīz nepamanīta palika bijušā šaha nāve. Viņš mira 1980. gada vasarā Ēģiptē.

Ar Alžirijas starpniecību parakstītā vienošanās paredzēja, ka Irānas un ASV finansiālās un ekonomiskās attiecības tiks atgrieztas stāvoklī, kāds bija līdz 1979. gada 4. novembrim. Ceturtā daļa Irānas avuāru tika atdota, taču ASV panāca visu šaha parādu atmaksu, ieskaitot arī procentus par tiem, lai gan agrāk ar to nebija pat rēķinājušās.

Kopumā šaha režīma gāšana un Irānas Islama Republikas izveidošana bija liela amerikāņu imperiālisma sakāve. ASV nespēja tikt galā ar irāņu tautas atbrīvošanās cīņu, novērst sev nevēlamas pārmaiņas, panākt savu mērķu īstenošanu. Amerikāņu imperiālisma vājums izpaudās arī ASV ārpolitikas padziļinātā krīzē, taču daļā valdošo aprindu radīja arī vēlēšanos atjaunot «Amerikas bijušo varenību», tās «vadošo lomu» pasaulē.

Pēc notikuma ar ķīlniekiem pagājuši vairāki gadi, un amerikāņu oficiālās personas ne vienu reizi vien devušas mājienu, ka ASV ir gatavas uzlabot attiecības ar Irānu. Tās ņēmušas vērā arī Irānas vadītāju pagriezienu uz antisovetisma pusi, viņu gatavību atrisināt strīdīgos bb

finansiālos jautājumus uz amerikāņu kapitālam izdevīgiem noteikumiem.59 1980. gada oktobrī Valsts departamenta pārstāvis ziņoja, ka ASV «atzīst Homeinī režīmu kā likumīgu valdību»60. Taču aiz visa tā stāv Irānas stratēģiskā stāvokļa svarīgums. Irānas lielais ekonomiskais nozīmīgums nedod Vašingtonas ģeopolitiķiem mieru. ASV tīkojumi attiecībā uz Irānu nebeidzas.

Rietumeiropieši grib sadarboties

ASV un citu imperiālistisko lielvalstu pieeju Persijas līcim nosaka šķirisko interešu kopīgums un cenšanās nodrošināt nepārtrauktu naftas plūsmu no subreģiona (vajadzīgajā daudzumā un par pieņemamām cenām), nepieļaut šeit revolucionāru un atbrīvošanās tendenču pieaugumu, ar konservatīvo režīmu vispusīgu nostiprināšanu, ar sakaru un sadarbības paplašināšanu dažādās jomās panākt līča piesaisti kapitālistiskajai pasaulei. Sī pasaules rajona neokoloniālistiskās ekspluatācijas turpināšana ir visu vadošo kapitālistisko valstu galvenais mērķis. Domstarpības to vidū rodas galvenokārt par to, kā labāk realizēt šos uzdevumus, kādā veidā, ar kādiem paņēmieniem var drošāk garantēt Rietumu kontroli pār šo rajonu.

Tomēr ASV, Rietumeiropas un Japānas politikā attiecībā uz līča valstīm ir arī zināmas atšķirības.

Var minēt trīs objektīvus faktorus, kas attiecībā uz Persijas līci daudzējādā ziņā nosaka ASV un to sabiedroto, galvenokārt Rietumeiropas un lielā mērā arī Japānas, pastāvošās domstarpības.

Pirmkārt, septiņdesmitajos gados palēninājās ASV ekonomikas attīstības tempi, kas izraisīja ražošanas depresiju un amerikāņu preču konkurences spēju krišanos. To izmantoja Rietumeiropas valstis un Japāna. Par ASV daļas mazināšanos ražošanā liecina fakts, ka 1979. gadā EEA valstu nacionālais kopprodukts pārsniedza ASV nacionālo kopproduktu, sastādot attiecīgi 2 triljonus 380 miljardus un 2 triljonus 342 miljardus dolāru. Šajā sakarībā sevišķi asa kļuva konkurences cīņa par līča tirgiem, par to, lai iegūtu vairāk kontraktu, līgumu, pasūtījumu utt. Franči, vācieši, angļi, japāņi un dienvidkorejieši, kā

1980. gada 31. martā rakstīja amerikāņu žurnāls «Business Week», piedāvā pievilcīgākus finansiālos pakalpojumus nekā amerikāņu privāto ārzemju investīciju korporācija. Kā domā novērotāji, amerikāņu sabiedrības vienkārši nespēj konkurēt ar tādām sabiedrībām kā «Bell

Canada» un zviedru «Ericsson», kuras saņem visdažādākā rakstura valdības atbalstu, sākot ar aizdevumiem uz atvieglotiem noteikumiem un beidzot ar garantētiem kredītiem.

Otrkārt, imperiālistisko lielvalstu politiku būtiski ietekmē apstāklis, ka tās dažādā mērā ir atkarīgas no līča naftas. Savienotās Valstis ar naftu, kas saņemta no šī subreģiona, apmierina mazāk nekā 10% savu vajadzību, taču Rietumeiropā un Japānā šis procents ir ievērojami lielāks — vairāk nekā pusi no naftas importa te saņem no Persijas līča krastiem.

Treškārt, Rietumeiropas valdības negrib enerģētikas problēmas risināt militārā ceļā. Tāpēc septiņdesmitajos gados ASV sabiedroto rīcība savu pozīciju nostiprināšanai attiecībā uz līci bija piesardzīgāka, apdomīgāka, vairāk nosliecās uz politisku un ekonomisku līdzekļu meklējumiem.

Rietumeiropas valstu politikā bija stipri manāma ietekme uz partnerismu, uz tiešu sakaru nodibināšanu ar OPEC, pirmām kārtām ar līča valstīm. No tā arī izriet ideja par arābu un eiropiešu dialogu, tāpēc notiek Londonas, Parīzes, Bonnas un citu Rietumeiropas galvaspilsētu pārstāvju nepārtraukti braucieni uz subreģionu, pie-labināšanās naftas emīriem, prinčiem un karaļiem. No Rietumeiropas galvaspilsētām nebija tādu rupju uzklie-dzienu arābiem un intervences draudu, kādi atskanēja no Vašingtonas.

Kopumā atšķirības lielāko imperiālistisko valstu pieejā visai uzskatāmi izpaudās enerģētiskajā politikā, konkrētā rīcībā pret Persijas līča valstīm. Tuvo Austrumu jautājuma noregulēšanā, praktiskajos soļos, kas tika sperti pēc Irānas revolūcijas un tai sekojošā amerikāņu un irāņu konflikta utt.

ASV mēģinājumi izveidot savā vadībā tādu naftas patērētāju valstu bloku, kas attiecībās ar OPEC ieturētu stingru vienotu līniju, panākumus nedeva. Apejot ASV, Rietumeiropa un Japāna centās nostiprināt sakarus ar naftu iegūstošajām līča valstīm, uz divpusējiem pamatiem ar tām vienoties par garantētām šķidrā kurināmā piegādēm.

1979. un 1980. gadā Rietumeiropā sāka saprast, ka ASV mēģinājumi sakarsēt stāvokli Persijas līča rajonā ir daļa no amerikāņu kopējā plāna radīt konfrontāciju tādā pakāpē, lai Rietumeiropas ekonomiskā patstāvība un politiskā neatkarība kļūtu neiespējama. Turklāt Rietumeiropā domāja un acīmredzot ne bez pamata, ka Vašingtona grib sarežģīt tās attiecības ne tikai ar Irānu, bet arī ar citām līča valstīm; tādā gadījumā galvenie degvielas piegādes avoti būtu slēgti un Rietumeiropas ekonomiskā attīstība iesaldēta.

Londonas nedējas izdevums «Observer» rakstīja, ka «neelastīgā pieeja Tuvajiem Austrumiem, it īpaši Persijas līča valstīm, radīja vienu no galvenajiem ASV un to Rietumeiropas sabiedroto nesaskaņu iemesliem»61. ASV partneri sāka neatlaidīgi pieprasīt patiesu vienlīdzību, lielāku līdzdalību to lēmumu pieņemšanā, kuri attiecas uz Rietumu kursu tik svarīgā reģionā kā Persijas līcis. Turklāt visai svarīga loma bija tam, ka pavājinājās ASV pozīcijas pasaulē.

Franču nedējas izdevuma «Express» redaktors Z.-F. Re vēls sacīja: «Mēs, eiropieši, tāpat kā visa pārējā pasaule, dzirdējām, kā Irānā noskanēja zvans amerikāņu militārajam pārākumam... ASV varenums samazinājies tiktāl, ka Rietumos jau uzskata par neiespējamu visās lietās paļauties uz Vašingtonu kā uz Rietumu savienības līderi.»62

Jārēķinās arī ar apstākli, ka arābu pasaule izkonkurēja Savienotās Valstis kā Eiropas ekonomiskās asociācijas galveno tirdzniecības partneri. Septiņdesmito gadu beigās 13% no Kopējā tirgus eksporta gāja uz arābu valstīm, bet uz ASV — 11%.63 1958. gadā «devītnieks», kas šobrīd veido EEA, importēja no ASV lauksaimniecības un rūpniecības preces par 3,5 miljardiem dolāru, bet no Tuvajiem Austrumiem — tikai par 342 miljoniem dolāru, turklāt te ietilpa arī nafta. 1978. gadā EEA valstu imports no ASV pieauga desmitkārtīgi un sasniedza 35 miljardus dolāru, taču imports no Tuvo Austrumu valstīm auga vēl ātrāk un sasniedza 42 miljardus dolāru. Ievērojamu tā daļu sastāda nafta un dabasgāze.64 Divās pēdējās desmitgadēs Tuvie Austrumi kā Rietumeiropas tirdzniecības partneris kļuvuši nozīmīgāki nekā Savienotās Valstis.

Nemitīgi pieaug līča lielākās naftu iegūstošās valsts — Saūda Arābijas preču apgrozījums ar EEA valstīm. 1976. gadā Anglijas eksports bija 400 miljoni sterliņu mārciņu,

1979. gadā — gandrīz 900, bet 1980. gada pirmajā pusē — 501 miljons sterliņu mārciņu.65 Karalistes preču apgrozījums ar Franciju 1974. gadā sastādīja 500 miljonu franku,

1978. gadā — 3,8 miljardus, bet 1980. gadā — 42,9 miljardus franku. Franču sabiedrības 1979. gadā noslēdza ar Saūda Arābiju kontraktus par 9 miljardiem 707 miljoniem franku, bet 1980. gad^ — jau par 10 miljardiem 846 miljoniem franku.66 Ari VFR komerciālās aprindas cenšas neatpalikt no saviem Rietumeiropas partneriem. 1980. gadā Šauda Arābija un VFR parakstīja vienošanos par zinātnisku un tehnisku sadarbību. Pēc amerikāņu precēm otro vietu Saūda Arābijas importā stabili ieņem japāņu ražojumi. 1981. gadā abu valstu valdības noslēdza vienošanos par pasākumiem jauktu Japānas un Saūda Arābijas uzņēmumu izveidošanas aktivizēšanā.

Tomēr kopumā ASV sabiedrotie piekrita amerikāņu militārās klātbūtnes pastiprināšanai Persijas līča rajonā, taču nebūt necentās afišēt, ka atbalsta «Kartera doktrīnu». Pret Irānu vērsta ASV darbība un it īpaši amerikāņu «commandos» avantūristiskais reids Irānā 1980. gada aprīlī ASV sabiedrotajos radīja jaunas šaubas par militā-ristiskā kursa iedarbību līcī.

Rietumeiropas valstis ar neslēptu skepsi uzņēma amerikāņu izvirzīto koncepciju par atbildības sadalīšanu, saskaņā ar kuru tām «jāuzņemas lielākā daļa militāro izdevumu un rīcība citos pasaules rajonos, bet ASV tajā pašā laikā «nodrošinās līča aizsardzību»».

Pēc Vašingtonas ieceres tam vajadzēja izskatīties šādi:

Anglija un Francija aktivizē savus pūliņus Indijas okeāna un Persijas līča apsardzībai. Sim nolūkam Francijai Indijas okeānā ir lieliska kaujas eskadra, bet Anglijai — bāze Djego Garsijas atolā;

VFR uzņemas vadošo lomu, lai īstenotu programmu, kas paredz uz starptautiskiem pamatiem sniegt militāru un ekonomisku palīdzību Turcijai, kura aizsargā NATO austrumu flangu un robežojas ar Irānu;

Francija un Itālija sāk apstrādāt galvenās arābu valstis, kuras tāpēc, ka amerikāņi turpina palīdzēt Izraēlai, nevēlas sekot ASV aicinājumiem. Šīs valstis jāpamudina nostāties pret «padomju iebrukumu», nevis joprojām veltīt visu uzmanību Palestīnas problēmai;

visas četras Eiropas valstis aktivizē savus pūliņus nacionālās aizsardzības jomā, lai atbrīvotu Rietumeiropā izvietotos amerikāņu spēkus izmantošanai Tuvajos Austrumos.67

«ASV sabiedrotie,» 1980. gada 28. janvārī rakstīja žurnāls «United States News and World Report», «neparāda entuziasmu par kopējo militāro stratēģiju Persijas līcī. Eiropieši turpina pretoties priekšlikumiem par pūliņu izvēršanu NATO kolektīvās aizsardzības nostiprināšanā aiz Eiropas un Ziemeļatlantijas robežām.»

Ievērojami atšķīrās arī ASV un-to sabiedroto vērtējumi par PSRS politiku attiecībā uz Persijas līci sakarā ar nolikumiem Afganistānā. ASV laikraksts «Christian Science Monitor», analizēdams Rietumeiropas valstu līderu noskaņojumus, rakstīja: «Pēc viņu domām, Kārters sācis rīkoties kā bez galvas, pat sākumā nenoskaidrojis, vai viņi piekrīt tā secinājumiem par to, ko krievi izdarījuši un kāpēc viņi to izdarījuši.

Patiesībā viņi arī nepiekrīt šiem secinājumiem.

Padomju karaspēks Afganistānā, iespējams, tagad ir mazliet tuvāk Persijas līča naftai nekā bija, taču, pēc sabiedroto domām, Maskava diez vai domā izmantot šo karaspēku, lai no Hindukuša Afganistānā sasniegtu Hor-muza jūras šaurumu. Pat sabiedroto visdraudzīgākie diplomāti šaubās par to, ka šajā jautājumā krievi vadās no vēlēšanās gūt iespēju «nožņaugt» naftas piegādes Rietumiem.»68

Kritisku piezīmju par ASV īstenoto politiku subreģionā septiņdesmito gadu beigās un it īpaši 1980. gadā kļuva aizvien vairāk un vairāk. Pēc ASV sabiedroto domām, stāvokli Persijas līcī un Rietumu interešu nodrošināšanu aizvien negatīvāk ietekmē nenoregulētais arābu un izraēliešu konflikts, kā arī jau par odiozu kļuvušais amerikāņu atbalsts Izraēlai.

1979. gada jūnijā Parīzē EEA publicēja viskritiskāko paziņojumu, kādu tā jebkad bija adresējusi Izraēlai. Tika nosodīta Izraēlas politika jaunu apmetņu izveidošanā okupētajā Jordānas upes Rietumu krastā. Gadu vēlāk Venēcijā EEA atbalstīja palestīniešu tautas pašnoteikšanās principu, izteicās par РАО piedalīšanos sarunās par palestīniešu problēmas noregulēšanu. Francijas ārlietu ministrs Fransuā-Ponsē intervijā franču televīzijai 1980. gada 13. jūlijā EEA valstu vadītāju jūlija paziņojumu Tuvo Austrumu jautājumā nosauca par «Eiropas patstāvīgu iziešanu Tuvo Austrumu arēnā».

«Sabiedrotie,» rakstīja «New York Times», «sākuši šaubīties, ka Savienotajām Valstīm būtu pietiekami gudrības un spēka, lai nodrošinātu stabilitāti aiz Eiropas robežām. Tie domā, ka ASV ir bīstami pieķērušās Izraēlai... Ja tie būs spiesti izvēlēties, tie labāk izvēlēsies noregulējumu Tuvajos Austrumos nekā sadarbību ar ASV.»69

Vašingtona domāja citādāk un bija apstulbusi par tādu pavērsienu. ASV aizsardzības ministrs H. Brauns 1980. gada 29. maijā Vestpointas kara akadēmijā sacīja, ka «savienības (Rietumvalstu. — Aut.) solidaritāte nekad agrāk nav bijusi tik nopietni apdraudēta». Laikraksts «Washington Post» rakstīja, ka, pēc speciālistu domām, «attiecības starp ASV un to galvenajiem sabiedrotajiem tagad ir sliktākas nekā jebkad agrāk pēc otrā pasaules kara», ka «nafta iedzinusi ķīli šajā savienībā»70.

Paturot prātā reālās pretrunas starp Rietumu lielvalstu ekonomiskajiem mērķiem subreģionā un zināmā mērā dažas atšķirības uzskatos par Tuvo Austrumu noregulējuma problēmu, uzsvērsim šī faktora neapšaubāmo pārspīlēšanu Rietumu masu informācijas līdzekļos. Tie apzināti noklusē savdabīgo «darba dalīšanu» starp ASV un Rietumu partneriem Tuvo Austrumu politikā, to Rietumeiropas valstu elastīgo līniju attiecībā uz dažādām subre-ģiona valstīm, kas pilnīgi saskan ar amerikāņu stratēģijas galveno uzdevumu — noturēt Persijas līci tālāk no PSRS, saglabāt tā nelīdztiesīgo stāvokli pasaules kapitālistiskās saimniecības sistēmā.

Rietumu atkarība no Persijas līča naftas saglabāsies līdz pat mūsu gadsimta beigām, un ar pārliecību var teikt, ka uzskatos par šo kapitālistiskām valstīm tik nozīmīgo subreģionu attiecībā uz atsevišķām piekrastes valstīm vēl ne reizi vien var uzliesmot domstarpības. Nedrīkst izslēgt arī starpimperiāIistisko pretrunu iespējamību; cīņa par šī rajona naftu un tirgiem izpaudīsies ar jaunu spēku, bet dažos posmos, iespējams, arī krietni saasināsies.

Ill nodaļa RIETUMI UN REĢIONĀLIE KONFLIKTI

Imperiālisms, ieinteresēts nodrošināt un nostiprināt savu kundzību Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas jaunattīstības zemēs, savu interešu apmierināšanai izmanto vic-tejos; lokālos konfliktus, strīdus, kolīzijas, domstarpības, nereti provocējot atklātas sadursmes. Atkarībā no konkrētajiem apstākļiem un izvirzītajiem mērķiem tas reizēm cenšas apvaldīt sāncensību, lai pēc kāda laika to atkal iekvēlinātu, pastiprinātu aizdomīgumu un sasprindzinājumu, tādējādi panākot savu nodomu īstenošanu. Taktika «skaldi un valdi» bija viens no angļu koloniālisma iecienītajiem līdzek|iem Persijas līcī. To savā apbruņojumā pārņēmušas arī Amerikas Savienotās Valstis.

Ilgo strīdu risināšanas ce]i

Irānas revolūcija, radikāli pārveidojusi spēku samēru Persijas līcī, deva jaunu impulsu šeit tradicionālajai arābu un persiešu sāncensībai, par kuras asi astoņdesmitajos gados kļuva Irānas un Irākas konflikts. Ir pilnīgi likumsakarīgi, ka subreģiona lielākā valsts Irāna savu iekšējo problēmu atrisināšanas gaitā aizvien vairāk ietekmēs Persijas līča arābu piekrasti. Arābu un irāņu domstarpībām ir svarīga nozīme visam līcim, un tās ir viens no faktoriem, kas nosaka starptautisko attiecību attīstības gaitu šajā zemeslodes daļā.

Taču bez šī pretrunu mezgla līcī vēl pastāv daudz apslēptu konfliktsituāciju starp rietumu piekrastes arābu valstīm, piemēram, mazo emirātu senā sāncensība par lielāku ietekmi un patstāvību. Tāpat nav mazums arī tādu nesaskaņu un savstarpēju ķildu, kuras pirmām kārtām izraisa domstarpības teritoriālos jautājumos un var radīt nopietnus sarežģījumus. Sie strīdi gan uzliesmo, gan atslābst, bet daži turpinās vairākus demitus gadu. Taisnības labad jāpiebilst, ka daudzi no tiem septiņdesmito gadu sākumā tika noregulēti.

Sājā sakarībā der atgādināt, ka gandrīz visas līča valstis izveidojušās nesen, pirms 10—15 gadiem. Tās ir jaunas, un tām nav gadsimtiem ilgu valstisku tradīciju. Šķiet, visaktuālākā, svarīgākā un sarežģītākā tām ir robežu problēma.

Teritoriālo pretenziju cēlonis ir dažāds, piemēram, tā var būt cenšanās iegūt naftas atradnes, svarīgu stratēģisku vietu vai oāzi. Savus augļus nesusi arī Lielbritānijas koloniālā politika. Britu valdīšanas gados angļu padomnieki un rezidenti līcī ne reizi vien pēc saviem ieskatiem pārdalīja subreģiona karti, apgrūtinādami robežu precizēšanu un demarkāciju. Līča valstīm mantojumā tika atstātas daudzas «mīnas ar laika degli», kas radīja starpvalstu konfliktu un cilšu nesaskaņu uzliesmojumus.

Iepriekš jau minējām Saūda Arābijas un Līguma Omā-nas un Omānas emirātu strīdu Buraimī oāzes dēļ. Sā konflikta asumu pirmām kārtām radīja angļu un amerikāņu naftas sabiedrību tīkojumi pēc oāzes dzīlēs esošajiem naftas krājumiem. «Buraimī,» uzsvēra angļu pētnieks arābists Dž. Kellijs, «ir atslēga uz iekšējo Omānu un kaimiņu šei-histēm gar līča piekrasti.»1 Strīds par Buraimī, ko Saūda karaliste sāka 1935. gadā un kas piecdesmito gadu sākumā izraisīja bruņotu konfliktu, turpinājās arī septiņdesmitajos gados.

1974. gadā tika noslēgta vienošanās par to, ka Abū Dabī Saūda Arābijas labā atsakās no teritorijām, kuras jau 1966. gadā tika nodotas Omānai.2 1974. gada 21. augustā vienošanās par robežām paredzēja nodot Saūda Arābijai ievērojamu daļu no teritorijas dienvidos, Za-rāras rajona naftas atradņu zonu, Livas oāzi, kā arī koridorus piekrastē apmēram 60 kilometru platumā uz rietumiem. Kā kompensāciju AAE saņēma iecirkni pa līniju Ulmzimmula-Buraimī oāze.3

Nebeidzas nesaskaņas starp diviem lielākajiem AAE emirātiem — Abū Dabī un Dubaiju; pastāv pastāvīgs sasprindzinājums starp Rāsclhaimu un Fudžeiru, kura 1952. gadā ar angļu varas iestāžu piekrišanu atdalījās no Rā-selhaimas; starp Fudžeiru un Sardžu utt.4 Gan arābu valdnieku teritoriālo, gan arī vienkārši godkārīgo pretenziju izraisītie konflikti bieži vien pārauguši asās sadursmēs.

Omānas sultanāta un Rāselhaimas emirāta robežstrīds vairākkārt izvērties atklātā sadursmē. Rāselhaima izvirza pretenzijas uz lielu daļu no Omānas atņemtās Musanda-mas pussalas, kas dominē pār Hormuza jūras šaurumu. Omānas sultāns Kābūss 1977, gadā paziņoja, ka viņam ir

Ilesības uz 16 kilometrus garo piekrastes joslu, kas Rā-• Ihaimas zieme|os iespraucas sultanāta Musandamas pus-•alas teritorijā. Tādējādi viņš gribēja sev saglabāt šo zonu, jo tās piekrastē amerikāņu un rietumvācu sabiedrības Rāselhaimas šeiha uzdevumā meklēja naftu.

Brīžiem pieklust, tad atkal iedegas strīds starp Kataru un Bahreinu par Havaras salu, kas pieder Bahreinai: sala atrodas tikai kilometru no Kataras krastiem (divdesmitajos gados Bahreina Anglijas spiediena ietekmē jau bija atteikusies no tās par labu Katarai).

Lielas pretenzijas pret saviem kaimiņiem bija arī Šauda karalistei. Starp Saūda Arābiju un Kuveitu atrodas bijušā Neitrālā, tagad Atsevišķā zona. Tās platība — 5,7 tūkstoši kvadrātkilometru. Neraugoties uz to, ka 1965. gadā tika pieņemts lēmums par zonas sadalīšanu, tās teritoriālajiem ūdeņiem un šelfam līdz pat šai dienai ir īpašs tiesību statuss un tie ir pastāvīgu domstarpību avots. Saūda Arābija ilgu laiku apstrīdēja Kuveitas suverenitāti pār Karu salu un Ummelmaradimas salu, taču kuvei-tieši nepadevās spiedienam. Tad, 1977. gada jūnijā, sa-ūdiešu karaspēks ieņēma salas, kurās ir bagātīgi naftas krājumi.5

Tāpat kopš seniem laikiem pastāv teritoriāli un robež-strīdi starp Saūda Arābiju un Bahreinu. Abas valstis pretendēja uz dažām nelielām salām, kas atrodas starp kontinentu un Bahreinu. Bez tam Saūda Arābija apstrīdēja Bah-reinas suverenitāti pār Nadžvatelrikajas piekrastes sēkļiem, kur vēlāk tika atklātas Abū Safas naftas atradnes.6

Pilnīgi atrisināt teritoriālās problēmas Saūda karaliste spēja tikai ar Irāku. 1975. gada pavasarī abas puses noslēdza vienošanos par sauszemes robežu demarkāciju Neitrālās zonas rajonā. Pati zona tika sadalīta divās daļās, un tās tiek pārvaldītas patstāvīgi.7

Tāpat Saūda Arābija pretendēja uz Kataras kontinentālās un jūras teritorijas ievērojamu daļu. 1974. gadā tika parakstīta vienošanās par savstarpējām konsultācijām visos iekšpolitikas un ārpolitikas jautājumos.

Neatrisināts palicis strīds starp Irāku un Kuveitu. 1923. gadā Lielbritānija, kurai piederēja mandāts uz Irāku un kura valdīja Kuveitā, pēc saviem ieskatiem pārdalīja šo valstu teritoriju. Tas stipri veicināja teritoriālo pretenziju pastiprināšanos.

1961. gada jūnijā, dažas dienas pēc Kuveitas neatkarības pasludināšanas, toreizējais Irākas Republikas galva Kasems paziņoja, ka «Kuveita ir Irākas neatņemama daļa», pamatodams to ar atsaukšanos uz abu valstu vēsturiskajiem sakariem. Kuveitas emīrs tika iecelts par «Bas-ras provinces Kuveitas rajona gubernatoru», bet Bagdādē izdeva jaunas ģeogrāfiskās kartes, kurās Kuveita bija iekļauta Irākas sastāvā.8

Kuveita pasludināja vispārēju mobilizāciju. Londona pasteidzās paziņot, ka britu flote ir gatava «sniegt palīdzību» Kuveitai «Irākas agresijas» atvairīšanai. Drīz vien emirātā tika izsēdināti 5 tūkstoši angļu desantnieku.9 Apvienoto Nāciju Organizācijas un Arābu valstu līgas pūliņi, kā arī 1963. gadā Irākā notikušais valsts apvērsums konfliktu noregulēja.

Tomēr Irākas un Kuveitas attiecību normalizēšanās nav pilnīgi likvidējusi strīdu iemeslus. Nopietnas domstarpības atklājās robežu demarkācijas jautājumos, teritoriālo ūdeņu un kontinentālā šelfa sadalīšanā. Diplomātiskas sarunas mijās ar robežsadursmēm. 1973. gadā Irākas karaspēks sagrāba daļu Kuveitas teritorijas netālu no Umm Kasras ostas. Irākas valdība pretendēja arī uz Barbas un Būbijānas salām, kuras izsenis kontrolē Kuveita un no kurām pārvaldāmi jūras ceļi uz Irākas jūras kara bāzi Umm Kasrā. Tādas pretenzijas Irāka pamatoja ar to, ka tai esot ļoti šaura izeja uz Persijas līci, bet Kuveitas valdība negrib salas Irākai iznomāt. Visi šie jautājumi tika izvirzīti izskatīšanai divpusējā robežu komitejā, kas sāka darbu 1977. gadā.10

Runājot par teritoriāliem strīdiem līcī, nevar neminēt Irānu. Šaha Irāna kā visvarenākā subreģiona valsts un sava veida «imperiālisma sargs» līcī ilgu laiku bija visu arābu valstu pretpols.

Imperiālistiskās lielvalstis nekad nav slēpušas, ka septiņdesmitajos gados, cenšoties nodrošināt savas intereses subreģiona, tās pirmām kārtām balstījās uz Izraēlu un šaha Irānu, kas pildīja žandarma funkcijas cīņā pret arābu nacionālās atbrīvošanās kustību un nomierināja «nepakļāvīgos arābus». Rietumi, pirmām kārtām ASV, enerģiski izmantoja šīs divas valstis, lai sašķeltu arābus, cenšoties nepieļaut to rīcības vienotību.

Vašingtonas politikai attiecībā uz arābu tautām bija atklāti naidīgs raksturs. «ASV,» laikrakstā «AI Kabas» rakstīja Kuveitas universitātes profesors Muhammeds al Mu-geinī, «pastāvīgi mēģināja sēt naidu arābu vidū, nepieļaut to nacionālajām interesēm atbilstošas koordinētas politikas īstenošanu. Šajā nolūkā Vašingtona vienmēr atbalstījusi arābu nācijas ienaidniekus, visus tos speķus, kas centušies sašķelt tās rindas. Un otrādi, jebkurš arābu darbinieks, kas vēlējās apvienot arābu pūliņus, nekavējoties nokļuva ASV niknāko ienaidnieku «melnajā sarakstā».»11

Nopietnas pretrunas starp Irānu un arābu valstīm pastāvēja vairākos jautājumos, piemēram, par Bahreinas statusu. Pirmo reizi Irāna par savām pretenzijām uz Bah-reinu oficiāli paziņoja 1820. gadā, kad Lielbritānija tur nodibināja savu protektorātu. 1957. gadā Irānas ministru padome pasludināja Bahreinu par savu 14. ostanu (rajonu) un pat iedalīja tam vienu deputāta vietu medžlisā. Irānas rīcība izraisīja asi negatīvu Lielbritānijas un Saūda Arābijas reakciju, taču šahs no savām pretenzijām atteicās tikai 1971. gadā pēc Bahreinas neatkarības pasludināšanas.

Arābu valstis 1973. gadā negatīvi izturējās pret sultāna Kābūsa lūgumu par irāņu karaspēka pārsviešanu uz Omānu, lai apspiestu patriotisko spēku nemierus Dofāras provincē. Karaspēka parādīšanās Omānā veicinātu Kābūsa pozīciju nostiprināšanos pussalā.

Līdz 1979. gada Irānas revolūcijai imperiālistiskās valstis bija acīm redzami ieinteresētas nostiprināt šaha Irānu, atsakoties turklāt no savām saistībām pret arābu valstīm. Tā, piemēram, Apvienoto Arābu Emirātu izveidošana izraisīja Mohammada Reza Pehlevī lielu neapmierinātību. Viņš kā kompensāciju pieprasīja nodot Irānai arābu salas Abū Mūsu un Lielo un Mazo Tombu. Par to 1970. gada oktobrī tika oficiāli paziņots Lielbritānijas valdībai.

Kamēr Londonā, Rijādā un emirātu galvaspilsētās turpinājās ilgas un grūtas sarunas, Irānas karaspēks gatavojās iebrukumam. 1971. gada 30. novembrī, dienu pirms tika pasludināta AAE nodibināšana, irāņi sagrāba Abū A\ūsu, kas ietilpa Sārdžas emirāta sastāvā, kā arī Lielo un Mazo Tombu, kas piederēja Rāselheimas emirātarn. Karaspēkam izsēžoties krastā, notika nelielas bruņotas sadursmes, taču mērķis tomēr bija sasniegts. Ar Lielbritānijas piekrišanu Irāna ieguva salas, kas kontrolē Hor-muza jūras šaurumu, caur kuru iet kapitālistiskās pasaules naftas tankkuģu galvenais ceļš. Apliecinādams savu pateicību, šahs pasteidzās noslēgt vienošanos par angļu tanku «Chieftain» un uzkabes iepirkšanu par vairāk nekā 100 miljoniem sterliņu mārciņu.12

Londonas politiķu liekulīgā pozīcija arābu pasaulē tika vienprātīgi nosodīta. Arābu prese norādīja, ka Lielbritānija ar savu iecietību faktiski provocējusi šo konfliktu, lai

vājinātu arābu pūliņus sava valstiskuma nostiprināšanā. Par to, ka angļi zināja par gatavojamo operāciju un to atbalstīja, liecina fakts, ka dienā, kad Irāna iebruka arābu salās pie ieejas līcī, Omānas līča ūdeņos kursēja angļu lidmašīnu bāzes kuģis «Eagle» un kreiseris «Albion».

Sīrijas avīze «AI Baas» rakstīja, ka šis konflikts lieku reizi liecina par Lielbritānijas nedraudzīgo politiku. «Katrs arābs zina par Anglijas naidīgumu pret arābu tautu. Anglija atkārtojusi to pašu paņēmienu, ko tā izmantoja attiecībā uz Palestīnu. Pārmaiņas angļu politikā nav notikušas .. .»13 Lībija, izteikdama savu protestu, nacionāli-zēja sabiedrību «British Petroleum». Irāka pārtrauca dip- ļ lomātiskās attiecības ar Lielbritāniju un Irānu, izraidīdama no valsts 60 tūkstošus irāņu, bet pēc pusgada tāpat nacionalizēdama «British Petroleum» aktīvus.14 Līča j arābu valstīs krasi uzliesmoja pretirāņu noskaņojums. Apvienotajos Arābu Emirātos notika pret Irānu vērstas 1 demonstrācijas, tika izdemolētas irāņu bankas.

Lai juridiski nopamatotu savus teritoriālos ieguvumus, I Iranas valdība 1971. gada novembrī (nedēļu pirms iebrukuma) parakstīja ar Sārdžas emirāta valdnieku memorandu, saskaņā ar kuru Abū Mūsas sala un tās teritori- j ālie ūdeņi praktiski pilnīgi pārgāja Irānas kontrolē. Erni- j rātam formāli tika dotas tiesības īstenot jurisdikciju «pār j salas teritorijas pārējo daļu», tas ir, pār policijas iecir- ; kņa posteni, virs kura ēkas simboliski plīvo nacionālais karogs. Irana apņēmās arī katru gadu izmaksāt 1,5 miljonus sterliņu mārciņu kā finansiālu palīdzību.15

Rāselhaimas valdnieks šeihs Hālids Ibn Sakrs al Ka-simī nevēlējās samierināties ar Lielās un Mazās Tombas salas zaudējumu. AAE un Irānas daudzu gadu ilgās sarunas nedeva rezultātus, un tad, 1978. gadā, kad šeihs Hālids viesojās Teherānā, viņš ierosināja, lai Irāna emi-rātam izmaksā attiecīgu kompensāciju. Taču šaha valdība jautājuma izskatīšanu atlika uz nenoteiktu laiku, bet šahu nomainījusī islama republikas valdība arī nesteidzās to izskatīt. Vēl vairāk, 1981. gada janvārī toreizējais Irānas premjerministrs M. A. Radžai apmeklēja Abū Mūsas salu, kur viņam notika sarunas ar AAE prezidenta pārstāvi. «Es,» paziņoja premjerministrs, «viņam paskaidroju, ka laikā, kad mēs cīnāmies pret imperiālismu.., islama valstis apspriež tādus jautājumus kā salu problēmu, ar ku riem var noņemties vēlāk.»16

Visi šie gan atrisinātie, gan neatrisinātie strīdi un domstarpības jāņem vērā, vērtējot pašreizējo situāciju līci.

'Pas viss ir gruzdošs materiāls, kas jebkuru brīdi var negaidīti uzliesmot, un līcis var kļūt par karalauku.

Nav šaubu, ka Rietumi ir ieinteresēti saglabat tādu stāvokli, jo tikai iegūst, ja līča valstis dzīvo pastāvīgās bailēs no saviem kaimiņiem un ir spiestas lūgt palīdzību Vašingtonai, Londonai un Parīzei. Ko dod tāda saspīlējuma uzkurināšana, parādījuši Irākas un Irānas kara gadi.

Irāka pret irami, Irāna pret Irāku, ASV pret visiem

Septiņdesmito gadu sākumā republikāniskā baasistu Irāka radīja nopietnus draudus imperiālisma interesēm, un tāpēc imperiālistiskie politiķi visādi skubināja Irānu uzstāties pret Bagdādi. Irānas un Irākas konflikts ieguvis ilgstošu raksturu, jo tajā kopā savijas gan etniskas un reliģiskas problēmas, gan robežstrīdi.

Irākas iedzīvotāji (vairāk nekā 16 miljoni) pēc sava etniskā sastāva un ticības ir neviendabīgi. Arābi sastāda 77,7%, kurdi — 18,6%, persieši, turkmēņi, armēņi un citi — 3,7%. 95% iedzīvotāju ir islama ticības, taču 3/s musulmaņu pārstāv šiītus, 2/5 sunnītus.17 Neraugoties uz to, sunnītiem ir vadošās pozīcijas valsts aparātā, armijā u. c.

Irāna (apmēram 40 miljonu iedzīvotāju) etniskā ziņā ir subreģiona vissarežģītākā valsts. Te apmetušies vairāk nekā 40 tautu pārstāvji, kas pieder pie dažādām valodu grupām. Visvairāk pārstāvēti persieši, kas sastāda 45,4%, kurdi — 9,1%, azerbaidžāņi — 16,5%, arābi — 1,8%. Bez minētajām mazākumtautībām valstī dzīvo simti un desmiti tūkstoši gilanu, luru, beludžu, tatu, turkmēņu u. c. Arī Irānā valda islams: vairāk nekā 98% iedzīvotāju ir musulmaņi, no tiem 90% — šūti.18

Karadarbības atjaunošanās 1974. gada martā Irākas ziemeļos starp Barzanī vadītajiem kurdiem un Irākas armiju izveidoja jaunu saspīlējuma perēkli starp Irānu un Irāku, jo Teherāna morāli un materiāli atbalstīja kurdu nemierniekus. Savukārt Bagdādes valdība nekad nav slēpusi simpātijas pret tiem, kuri cīnās par tā saucamās Arabistānas (Huzistānas) neatkarību. Tas ir viens no galvenajiem Irānas naftas atradņu rajoniem, kura iedzīvotāju vidū ir daudz arābu. Pēc 1979. gada no Irānas puses aktivizējās islama revolūcijas ideju propaganda, biežāk atskanēja aicinājumi Irākas šūtiem gāzt tur pastāvošo «nešķīsto» vadību.

Abas valstis vairākkārt bijušas tuvu militāram konfliktam sakarā_ ar robežām pa Satelarabas upi. Sī 200 kilometrus garā upe, kas veidojas, saplūstot Tigrai ar Eifrātu, un kas ietek Persijas līcī, ir Irānas un Irākas ilgstošu domstarpību objekts. Pirmā vienošanās par Satelarabu starp Persiju un Otomaņu impēriju tika noslēgta jau 1847. gadā. Tā bija izdevīgāka Irānai, tādēļ Irāka pēc neatkarības jegūšanas vairākkārt par šo tematu veda sarunas ar Teherānu. Galvenās bija 1937. un 1975. gadā noslēgtās, vienošanās. Atbilstoši 1975. gada līgumam robeža gāja pa upes ievalku^5, taču 1979. gada oktobrī Irāka pieteica savas tiesības uz visu upi.19

Sājā ziņā visai interesanta ir ASV rīcība. «Kad ASV un Irāna,» jau 1976. gada decembrī avīzē «New York Times» rakstīja V. Sefairs, «bija ieinteresētas sariebt irākiešiem, mēs pamudinājām kurdus uz sacelšanos un apgādājām viņus ar ieročiem; taču, kad Irāna un Irāka izlīga, Savienotās Valstis un Irāna pameta savus kurdu klientus likteņa varā.»

Uzkurinot arābu un persiešu sāncensību, ASV prasmīgi izmantoja subreģiona konservatīvo režīmu bailes no pārāk radikālo kaimiņu pieņemšanās spēkā. Tajā pašā laikā pie varas esošā Kartera administrācija, spekulēdama uz arābu un persiešu ķildām, centās pamudināt līča arābu valstis, pirmām kārtām Irāku, aktīvai darbībai pret Irānu. Amerikāņu prese, uzpūzdama tēzi, ka līča arābiem draud briesmas no šiītiem, tajā pašā laikā ziņoja par Teherā-nas režīma tuvo krahu, par Irānas iespējamo dezintegrā-ciju.

ASV administrācija, vadīdama faktisko Irānas blokādi, tajā pašā laikā turpināja koķetēt ar Irāku, vairākkārt tai piedāvājot pilnībā atjaunot diplomātiskās attiecības. Irākas armija pastāvīgi tika dēvēta par spējīgāko līcī. Tā, piemēram, «New York Times» rakstīja, ka «pēc Irānas izdaudzinātās karamašīnas kraha, pēc speciālistu domām, par varenāko militāro spēku subreģionā kļuvusi Irāka, kuras armijā, pēc aptuveniem aprēķiniem, ir 250 tūkstoši cilvēku, bet militārais spēks veiksmīgi apvienots ar naftas bagātībām: Irāka OPEC ietvaros ir otra lielākā naftas eksportētāja»20. Masu informācijas līdzekļi pastiprināti izplatīja amerikāņu politisko darbinieku izteikumus, kas liecināja par ASV flirtu ar Irāku. Ārpolitikas speci-

Iilistu šaurā lokā Bžezinskis neoficiāli lika saprast, ka viņa attieksme pret Irāku kļūst aizvien lojālāka. Bet televīzijas sabiedrības CBS programmā (1980. gada aprīlī) viņš pat teica: «Mēs neuzskatām, ka Savienoto Valstu un Irākas intereses principā nav savienojamas. Mēs sapro-lam Irākas tieksmi pēc neatkarības, tās vēlēšanos redzēt lādu Persijas līci, kura drošība garantēta, un mēs neuzskatām, ka amerikāņu un irākiešu attiecībām mūžīgi būtu jāattīstās antagonisma garā... Mēs negribam, ka tāds nenormāls stāvoklis mūsu attiecībās saglabātos, lai gan saprotam, ka uz to uzlabošanu jānoiet garš ceļš.»21

1980. gada jūnijā Bžezinskis lika saprast, ka Savienotās Valstis neiebildīs pret Irākas pretenzijām uz Satel-arabu un iespējamo Arabistānas Republikas izveidošanu. ASV militārās darbības vēriens līča zonā 1980. gada rudenī skaidri parādīja, ka Pentagona iecerētā operācija gatavota iepriekš. Pilnā garumā izstiepās amerikāņu imperiālisma hegemonistisko pretenziju atspere — «Kartera doktrīna». Tika meklēts tikai iemesls, piemērots gadījums. Un to ne tikai meklēja, bet arī gatavoja. Imperiālistiskie dienesti, izplatīdami dezinformāciju, sēdami neuzticību, aizdomas un naidīgumu, vistiešākā veidā veicināja senā, bet pieklusušā teritoriālā strīda iekvēlināšanu starp Irāku un Irānu.

Franču «Figaro» 1980. gada 30. oktobrī, komentēdams irāņu un irākiešu kara gaitu 1980. gada rudenī, rakstīja: «Visa vēsture reducējas uz ārkārtīgi prasmīgu musināšanu, lai iesaistītu Sadamu Huseinu un Irāku karā pret Irānu.» Kā izsakās franču avīze, Bagdādes uzvara destabilizētu Irānu, sagrautu islama režīmu un pie varas nonāktu prorietumnieciska valdība. Taču Irākas zaudējuma gadījumā, kas arī bija paredzēts, ASV varētu uzņemties aizstāvja lomu, par savu palīdzību pieprasot noteiktu samaksu.

Līdztekus tam amerikāņi ar Saūda Arābijas un Kuvei-tas starpniecību nodeva Irākai «informāciju» par to, ka, līdzko pie Irānas robežām parādīsies Irākas karaspēks, notiks visu Hūzistānas arābu iedzīvotāju sacelšanās, pilnīgs Irānas krahs un visa tā ātrs sabrukums, kas vēl palicis pāri no irāņu armijas.

ASV centās izmantot katru no karojošām pusēm, lai dotu triecienu arābu vienotībai un atjaunotu savu bijušo kundzību Irānā. ASV un to sabiedrotie nosūtīja uz Ilor-muza jūras šaurumu vairāk nekā 60 karakuģu. Vašingtona vēl aktīvāk mēģināja panākt jaunu bāzu izveidošanu.

Notikumu tālākā attīstība, kā rakstīja Libānas avīze «Aš Saab», parādīja, ka starp Irānu un Irāku uzliesmojušais karš ir daļa no Vašingtonas visos sīkumos izstrādātā plāna. Tādu secinājumu apstiprināja no ticamiem Rietumu diplomātiskajiem un žurnālistu avotiem pienākošās ziņas, kas liecināja, ka Kartera administrācija nolēmusi provocēt bruņotu konfliktu starp abām valstīm tūlīt pēc tam, kad izgāzās 1980. gada pavasarī uzsāktā operācija, lai glābtu amerikāņu ķīlniekus Irānā. Sperot tādu soli, uzsver laikraksts, Vašingtona cerēja, ka starp Irāku un Irānu izraisītais bruņotais konflikts ļaus vājināt Irānas bruņotos spēkus, vienlaikus novērsīs Irākas uzmanību no darbības, kas vērsta pret Izraēlu, un izveidos priekšnoteikumus, lai amerikāņi varētu militāri iejaukties abu valstu un kopumā Persijas līča zonas iekšējās lietās.22

Tikai no Rietumu savtīgām interesēm izskaidrojama to attieksme pret Irānas un Irākas karu, kas «no šo valstu interešu viedokļa... ir absolūti bezjēdzīgs. Taču tas ir visai izdevīgs imperiālismam, kas par to vien sapņo kā atjaunot savas pozīcijas šajā rajonā.»23

1980. gada 4. septembrī Irānas artilērija apšaudīja dažas Irākas pierobežas apdzīvotās vietas. 9.—16. septembrī Irākas karaspēks pārgāja Irānas robežu un ieņēma placdarmu Irānas pierobežas zonas centrālajā daļā, kura, kā paziņoja Irākas valdība, «pamatojoties uz 1975. gada Al-žīras vienošanos, pienākas Irākai». 22. septembrī Irākas karaspēks uzsāka plaša mēroga karadarbību robežas dienvidu un centrālajā daļā. Irākiešu militārā virspavēlniecība paziņoja, ka «Irākas karaspēks atrodas Irānas teritorijā nevis tādēļ, lai to iekarotu, bet gan lai cīnītos pret agresoru tā paša zeme».

Pasaule ar bažām sekoja notikumu attīstības gaitai., ANO Drošības padome pieņēma rezolūciju № 479, kas aicināja nekavējoties pārtraukt karadarbību un strīdu izšķirt mierīgā ceļā. Irāka piekrita pievienoties rezolūcijai ar noteikumu, ka analoģiski rīkosies arī Irāna. Taču Irāna noraidīja šo priekšlikumu un pieprasīja, lai no tās teritorijas tiek izvests Irākas karaspēks.

Konflikts kļuva par arābu valstu domstarpību un strīdu iemeslu. Lībija un Sīrija atbalstīja Irānu, bet Jordānija, Kuveita, Babreina, Omāna, Ēģipte un Katara bija Irākas pusē. Tajā pašā laikā, kā rakstīja «Christian Science Monitor», Saūda Arābijas un citi konservatīvie režīmi, vēlēdamies, lai «Homeinī režīms saņem kārtīgu mācību, negribēja, lai Irāka kļūtu par līča supcrlielvalsti»24.

Sākumā Saūda Arābija un Omāna atjāva Irākai izvietot to teritorijā vairākas eskadriļas. Taču 1980. gada oktobrī Irānas oficiālās personas paziņoja, ka karadarbība tiks pārnesta uz tām līča valstīm, kuras palīdzēs Irākai. Saūda Arābijas varas iestādes nekavējoties ierosināja Irākai izvest savas lidmašīnas un lūdza palīdzību ASV ad' ministrācijai. Drīz vien tur ieradās četras sistēmas AWACS lidmašīnas, «lai novērstu Irānas iespējamo uzbrukumu Saūda Arābijas naftas ieguves vietām»25. Tagad ASV varēja tieši sekot Irānas un Irākas konflikta gai-tai, nostiprinot te savu militāro klātbūtni.

Pirmajos trīs četros kara mēnešos Irākas karaspēks okupēja apmēram 14 tūkstošus kvadrātkilometru Irānas teritorijas, taču jau 1981. gada vasarā stāvoklis frontē stabilizējās, bet 1982. gadā karā notika lūzums par labu Irānai. Ar vairākām uzbrukuma operācijām irāņiem pamatvilcienos izdevās atbrīvot irākiešu sagrābtās zemes.

1983.—1984. gadā stratēģiskā iniciatīva pārgāja Irānas rokās. Karadarbība norisinājās galvenokārt Irākas teritorijas pierobežas zonā.

Piemērā par to, kā Rietumi uzkurināja un atbalstīja Irānas un Irākas karu, skaidri saskatāms, cik neauglīga ir buržuāziskās propagandas galvenā tēze, kas attaisno ASV ielaušanos (pirmām kārtām militāro) līcī. Cik daudz skaistu vārdu tika teikts par to, ka no šī rajona naftas piegādēm atkarīgie Rietumi pirmām kārtām rūpējas par «Persijas līča drošību»! Un tieši ar šiem apsvērumiem izskaidrojama Vašingtonas militārā spēka pastiprināšana līča rajonā.

Cik pārsteidzošā kontrastā ar Rietumu valstsvīru vārdiem ir viņu politika, kas maksimumu pūliņu velta tālākai konflikta padziļināšanai! Savienotās Valstis, pasludinādamas savu neitralitāti šajā jautājumā, faktiski pastāvīgi mainījušas pozīciju atkarībā no konkrētās situācijas. Pamazām Rietumos apklusa runas par līča drošību. Karš vislabākajā veidā nodrošināja ASV un citu Rietumu lielvalstu intereses; tātad kādēļ gan tam neturpināties?

Kuveitas ietekmīgā avīze «Ar Rai al Amm» 1982. gada maijā rakstīja, ka kaujas darbības eskalācija Irānas un Irākas frontē kopumā veicina sasprindzinājuma pieaugumu Persijas līča rajonā, rada konflikta paplašināšanās un citu valstu iesaistīšanās draudus. Laikraksts uzsvēra, ka ASV, sakarsēdamas stāvgkli, cenšas izmantot radušos izdevīgo iemeslu un nosūtīt uz subreģionu «ātrās izvēršanas spēkus» žandarma funkciju veikšanai.

Apvienotajos Arābu Emirātos izdotā avīze «AI Bahda» rakstīja, ka ASV stāvokli Persijas līcī cenšas izmantot saviem agresīvajiem mērķiem. Laikraksts uzsvēra, ka Vašingtonas politika ir atklāti naidīga arābu valstīm. Lai kur arī rastos krīzes situācija, turpināja avīze, tās izraisītājas ir Savienotās Valstis.26

Ēģiptes ekonomikas un ārējās tirdzniecības ministrs M. es Saīds intervijā Kairas nedēļas izdevumam «AI Mu-sauvar» 1983. gada aprīļa vidū uzsvēra, ka «rūpnieciski attīstītās valstis, kas ieinteresētas OPEC pozīciju novājināšanā, veicināja Irānas un Irākas kara izcelšanos. Abas karojošās valstis bija spiestas pārdot maksimāli iespējamo daudzumu naftas, lai segtu kara izdevumus, bet tas, dabiski, ļāva importētājiem uzspiest šīm valstīm savus noteikumus.»

Vārdos oficiāla Vašingtona ir par kara izbeigšanu starp Irānu un Irāku, bet īstenībā vairāki augsti stāvoši ierēdni nekautrēdamies runā, ka «Savienotajām Valstīm daudzējādā ziņā būtu labāk, ja šajā karā vispār nebūtu noteikta uzvarētāja». Viņi ciniski atzīst, ka vēlas ievilcināt konfliktu, lai abas valstis maksimāli noasiņotu.

Lai kādi būtu vārdi, ASV administrācijas darbi nelika šaubīties par ASV patiesajiem nodomiem. Pat Jordānijas troņprincis Hasans Ibn Talals sacīja, ka «ASV cer iegūt no abu pušu novājēšanas šai karā»27.

Ar cinisku atklātību par šo karu runā Tclavivā. Izraēlas armijas ģenerālštāba priekšnieks Eitans laikrakstā «Yedioth Aharonoth» 1982. gada 8. janvārī publicētajā intervijā bez aplinkiem paziņoja: «Mēs ar gandarījumu kon-' statējam neatlaidību, ar kādu šīs valstis (Irāna un Irāka. — Aut.) viena otru iznīcina.»

Visvairāk ASV administrāciju apmierina stāvoklis, kurā neviena no pusēm negūst pārsvaru. Un kas par to, ka iet bojā desmitiem tūkstošu cilvēku, tiek sagrautas pilsētas, ciemi, rūpniecības uzņēmumi, ka materiālie zaudējumi skaitāmi simtos miljardu dolāru! Pateicoties šim karam, ASV tikai nostiprina savas pozīcijas, jo karo taču divas valstis, kuras piekopj antiamerikānisku politiku.

Sākumā Vašingtona cerēja sodīt Irānu ar Irākas rokām. Kad militārā iniciatīva pārgāja Teherānas pusē, Vašingtonā sāka uztraukties: vai tikai tas neskars amerikāņu imperiālisma intereses subreģionā? No daudzu amerikāņu laikrakstu un žurnālu lappusēm atskanēja balsis, ka nepieciešams «radīt barjeru šiītu revolūcijas eksporta ceļā». Pietika arī paziņojumu par to, ka Reigana administrācija nesēdēs rokas klēpī salikusi, ja Homeinī režīms mēģinās destabilizēt līča valstis.28

Protams, Vašingtona vismazāk domāja par Irākas ba-asistu režīma glābšanu. Pēc Baltā nama, Pentagona un Valsts departamenta oficiālo pārstāvju domām, «ajatollas Homeinī spēku uzvara var apdraudēt citas Persijas līča valstu valdības.., kā arī diplomātijas un nacionālās drošības jomā radīt Savienotajām Valstīm un to sabiedrotajiem jaunas problēmas ar naftu bagātā pasaules rajonā»29. «Washington Post» komentētājs Krafts 1982. gada 18. jūlijā atklāti pateica, ka gadījumā, «ja Irāka zaudēs Telie-rānai, tad nākošais upuris Homeinī sarakstā būs Jordā-nija un Persijas līča naftas monarhijas, pirmām kārtām Saūda Arābija un Kuveita». Bet ASV, rakstīja Krafts, ir ieinteresētas aizstāvēt šīs valstis. Pirmkārt, naftas dēļ, otrkārt, tāpēc, ka to priekšgalā atrodas Vašingtonai draudzīgi režīmi. Tāpēc par ASV dabisku reakciju vajadzētu uzskatīt stingru paziņojumu, kurā izteiktas bažas par Irānas rīcību. Pēc tam iespējams tieši izmantot «Kārtera doktrīnu», konkrēti, publicēt paziņojumu, ka ASV jebkurus draudus naftu iegūstošām valstīm uzskata par draudiem savām nacionālajām interesēm.

Sājā situācijā ASV gan apliecināja, ka atbalsta mon-arhistiskās valdības, gan aizvien aktīvāk sāka zondēt augsni, lai atjaunotu sakarus ar Irāku. Bet, kad 1983. gada vidū Teherānā pastiprinājās pretpadomju, pretko-munistiskā kampaņa, Vašingtona nekavējoties sāka pastiprināti meklēt pieeju Irānas režīma līderiem.

Dažādos veidos aktivizējas darījumi, lai pārdotu Tehe-rānai Rietumos ražotos ieročus, arī amerikāņu ieročus.[6] ASV atklāti mudina Japānu intensificēt sakarus ar Homeinī režīmu, uzsverot, ka tas varētu veicināt Irānas un Rietumu tuvināšanos. Amerikāņu politiskajās aprindās aizvien uzmanīgāk sāk ieklausīties Izraēlas tēzē par to, ka «Irāna līdz ar Turciju un Izraēlu ir dabisks pretsvars arābu militārajiem spēkiem, un tāpēc nedrīkst izslēgt iespēju panākt savstarpēju stratēģisku izpratni starp Irānu, Turciju un Izraēlu»30.

Arābu pasaulē skaidri saskata, kas silda rokas pie

Irānas un Irākas kara ugunskura. «Skaidri redzams,»

1982. gada 31. maijā, piemēram, rakstīja Tunisijas avīze «AI Mustakbal», «ka Irānas un Irākas asiņainā, postošā kara turpināšanā ir ieinteresēti tikai imperiālisms un cio-nisms. Tieši tie ari visādi veicina tā paildzināšanu. Karš novērš arābu uzmanību no galvenā uzdevuma — no cīņas pret Izraēlas agresiju, ir līdzeklis, kā bezjēdzīgi iznīcināt to cilvēku un materiālos resursus. Irāna un Irāka militārā konfrontācijā novārdzina viena otru, un tādējādi Izraēla atbrīvojas uzreiz no diviem nopietniem pretiniekiem.»

Sevišķi stipri karā cietusi Irākas ekonomika. Irānas aviācija devusi jūtamus triecienus naftas ieguves vietām, ] naftas pārstrādāšanas rūpnīcām, bet pats galvenais — Irānas jūras kara flote, kas saimnieko līcī, slēgusi Irākas ’ naftas izvešanas ceļus. Tās eksports samazinājies vairāk nekā divkārtīgi un 1982. gada rudenī sastādīja tikai apmēram 600 tūkstošus barelu dienā pa naftas vadu, kas * iet pa Turcijas teritoriju. Irākas finansiālie zaudējumi cks- ļ porta samazināšanās un karadarbības turpināšanās dēļ sasniedz 1 miljardu dolāru mēnesī.31 i

Līdzīga situācija ir arī Irānas Islama Republikā. Amerikāņu žurnāls «Middle East International» 1982. gada ļ oktobrī rakstīja, ka rūpniecība Irānā strādā ar pusslodzi, naftas eksports pastāvīgi samazinās un salīdzinājumā ar

1981. gada vasaru 1982. gada janvārī nokrities no 2 miljoniem barelu līdz 800 tūkstošiem barelu dienā.32 Irākas aviācija vairākkārt bombardējusi pilsētas Irānas rietu-' mos, naftas pārstrādāšanas uzņēmumus un naftas ostas.

Tādējādi no politiskā viedokļa, no Irānas un Irākas nacionālo pamatinterešu pozīcijām skatoties, bezjēdzība ir viena no īpatnībām savstarpējā konfliktā, kas, kā liecina daudzo gadu pieredze, nevar tikt atrisināts ar militāriem līdzekļiem.

Kara turpināšanās nodara nelabojamu ļaunumu arī pašam Persijas līcim. Vairāku Irānas naftas ieguves vietu apšaudē Persijas līcī izplūdis liels daudzums naftas, kas ievērojami piesārņojusi līci. Tas kādai no starptautiskajām ekoloģiskajām organizācijām devis pamatu secināt, ka līcis «ātri mirst».33

Imperiālistu bīstamās intrigas un militārās mahinācijas sakarā ar Irānas un Irākas konfliktu nopietni nokaitējušas starptautisko stāvokli. Uzkurinādamas konfliktu un izraisīdamas nevajadzīgas domstarpības, ASV un to partneri cenšas sašķelt arābu Kempdeividas pretinieku fronti, sanaidot tās dalībniekus, paralizēt to darbību separāto darījumu izjaukšanā. Irāka ir viena no aktīvākajam šīs frontes dalībniecēm, un tāpēc tās novārdzināšana, las resursu novirzīšana no nacionālo uzdevumu izpildes un cīņas par Izraēlas agresijas seku likvidēšanu ir izdevīga arābu tautu ienaidniekiem. Ar citu rokām Vašingtona gribētu «sodīt» arī irāņu tautu, kas izsviedusi no savas valsts gan aizbildņus no Amerikas, gan viņu bāzes.

ASV un citas imperiālistiskās valstis arī turpmāk grib Izmantot Irānas un Irākas bruņoto konfliktu, lai intensīvi pastiprinātu savu militāro klātbūtni Persijas līcī un jebkuriem līdzekļiem saglabātu un aizstāvētu savas intereses subreģionā. Aizbildinādamās ar nepieciešamību izbeigt karu, nepie|aut tajā iesaistīt citas līča valstis un novērst Hormuza jūras šauruma slēgšanu, Vašingtona pārsviež uz šo rajonu jaunus militāros kontingentus, tehniku un speciālistus, vienlaikus pasludinādama ASV stingru «neitralitāti».

Ir visai zīmīgi, ka katra Irānas un Irākas militārā konflikta padziļināšanas akcija vienmēr saistīta ar Savienoto Valstu un citu imperiālistisko lielvalstu iejaukšanās eskalāciju. Tā, piemēram, atbildot uz Irānas draudiem bloķēt Persijas līci, nogremdējot Hormuza šaurumā vienu vai divus lielus tankkuģus, Pentagons 1984. gada martā papildus nosūtīja uz līci lidmašīnu bāzes kuģi «Enterprise» un divus tūkstošus jūras kājnieku. 1984. gada pavasarī Pentagonā tika izstrādāti plāni par tiešu militāru intervenci Persijas līcī, ņemot vērā «Grenadas variantu».

Tajā pašā laikā Vašingtonā nebeidz sastādīt plānus attiecību norrnalizēšanai ar Irānu un Irāku. Amerikāņu politiķi ņem vērā arī apstākli, ka pašreizējais režīms Tehe-rānā ieņēmis antikomunistiskas pozīcijas; ņem vērā arī to, ka irāņu armijā ir gandrīz tikai amerikāņu bruņojums un rezerves daļu un munīcijas trūkums, ko tikai daļēji atvieglināja piegādes no Izraēlas, nobremzēja irāņu uzbrukumu 1982. gada novembrī.

«Vašingtonai nepieciešams pārskatīt savus sakarus ar Bagdādi,» savās lappusēs rakstīja «New York Times». «Šis solis palīdzētu rekonstruēt pēckara Irāku, kā arī veicinātu nostiprināt Tuvo Austrumu politikā tās lomu, kas būtu tuva ASV un tādu to reģionālo sabiedroto nacionālajām interesēm kā Persijas līča valstis, Ēģipte, Jordā-nija un, kas ir vissvarīgākais, — Izraēla.»34 1984. gada novembrī diplomātiskās attiecības starp ASV un Irāku tika atjaunotas.

Tā, pielietojot pātagas un kliņģera politiku, demon-

strējot jūras kara flotes spēku un dodot solījumus palīdzēt atjaunot sagrauto saimniecību, kā arī spēlējot uz abu valstu vadītāju godkārības jūtām, Savienotās Valstis cenšas iegūt kontroli pār notikumu attīstības gaitu līcī.

Sacensība, kurā neviens neuzvar

Jau pierasts dēvēt Tuvos Austrumus par «pulvera pagrabu», kas kuru katru brīdi var uzsprāgt gaisā. Patiešām, 35 gados Tuvajos Austrumos notikušas piecas arābu un izraēliešu sadursmes. Te turpina palielināt bruņošanos gan arābu valstis, gan Izraēla.

Pēc 1973. gada oktobra kara vai, precīzāk sakot, pēc vairākkārtējas naftas cenu paaugstināšanas sācis veidoties jauns spēcīgs bruņošanās centrs Persijas līcī: Sī rajona vafstis, kuru rīcībā ir milzīgi finansu līdzekļi, sākušas lielu daļu no sava kapitāla tērēt bruņoto spēku apgādāšanai ar vismodernāko kara tehniku.

Diez vai var nopietni runāt par to, ka šī procesa pamatā ir apsvērumi par subreģiona valstu patiesu drošību, rūpes par robežu aizsardzības nodrošināšanu vai teritorijas neaizskaramību. Šķiet, pareizāk pieaugošo drudžaino bruņošanos līča valstīs būtu izskaidrot ar to valdošo aprindu politiskiem centieniem un ambīcijām. Tāda politika ved uz neuzticības un saspīlējuma pieaugumu attiecībās starp subreģiona valstīm. Šī rajona nebeidzama pieblīvēšana ar ieročiem jau pati par sevi draud ar reģionālo un lokālo konfliktu saasināšanos.

Aktīvas šī procesa dalībnieces, tā iedvesmotājas ir imperiālistiskās valstis. Ieinteresēti ir arī ieročus ražojošie monopoli, kas cieši saistīti ar tām Rietumu sabiedrībām, kuras nodarbojas ar naftas ieguvi šajā rajonā. Fakts, ka Rietumi, pirmām kārtām ASV, ne tikai stimulēja, bet arī visādi veicināja drudžaino bruņošanos Persijas līča rajonā, galveno zonas valstu — šaha Irānas un Saūda Arā-bijas — militarizēšanu, izskaidrojams ar imperiālistisko spēku cenšanos saglabāt pie varas šajā stratēģiski svarīgajā un no naftas krājumu viedokļa bagātajā rajonā prorietumnieciska noskaņojuma režīmus, nostiprināt te kapitālistisku iekārtu, piesaistot subreģiona valstis Rietumu pasaules saimniecībai ne tikai politiskā, bet arī militārā un ekonomiskā ziņā.

Turklāt Rietumi daudz pūliņu velta tanp, lai milzīgie kapitāli, kurus saņem Saūda Arābija, Irāna un citas Persijas līča valstis, atgrieztos Rietumu monopolos, taču nu ļ.ni kā samaksa par piegādātajiem ieročiem. Tādējādi naf-(iis dolāru miljardi tiktu pārsūknēti Rietumu ekonomika.

Persijas līča militarizēšanas process nonāk tiešā pretrunā ar jaunattīstības valstu vairākuma centieniem pār-v .īrēt savu no koloniālisma mantoto gadsimtu ilgo ekonomisko atpalicību. Tajā laikā, kad, pēc ANO datiem, visas pasaules militāro izdevumu vidējais gada pieaugums sa-*.lada 2,6%, «trešās pasaules» valstīs tas sasniedz 10,3%, bet Tuvo Austrumu valstīs — jau 16,7%- Tie ir skaitļi, kas runā paši par sevi.

Ar ieroču eksportu aktīvi nodarbojas ne tikai militārās, bet arī lielākās amerikāņu un jauktās naftas sabiedrības: «Texaco», «Standart Oil», ARAMCO, «Mobil Oil» un cilas. Tās pārdod, precīzāk sakot, pērk un pārdod naftu iegūstošajām valstīm šaujamieročus, munīciju, sprāgstvielas, lidmašīnas un to rezerves daļas, militāro elektroniku, dažādas palīgierīces kara vajadzībām un daudz ko citu.35 Militārais eksports kļuvis par imperiālisma politiskās kundzības līdzekli spiedienam uz citām valstīm. 1977. gadā Kongresā ziņojumā par ieroču piegāžu politiku Kār-ters sacīja, ka «Savienotās Valstis vienmēr izmanto ieroču piegādes kā vienu no svarīgākajiem savas ārpolitikas īstenošanas instrumentiem».

«Kapitāls baidās no peļņas trūkuma vai no pārāk mazas peļņas, tāpat kā daba baidās no tukšuma.» Sie angļu autora vārdi, kurus «Kapitālā» citē K. Markss, izskaidro daudz ko no tā, kas notiek pasaules politikā. Atteikties no ieroču piegādēs iegūtās virspeļņas, kas daudzējādā ziņā aizstāj no kolonijām iegūto virspeļņu, daudziem miljonāriem un miljardieriem nozīmē sakāvi, kas līdzinās katastrofai.

Ieroču pārdošana uz ārzemēm samazina piegādātāja militāros izdevumus. Saņemt ārzemju pasūtījumu nozīmē palielināt ražoto ieroču sēriju izlaidi, un, pateicoties tam, samazinās katras no konveijera nonākušās lidmašīnas vai tanka pašizmaksa, bet peļņa aug. Tā rezultātā, kā izsakās kāds no Valsts departamenta darbiniekiem, «visu veidu bruņotie spēki, dzenoties pēc ārzemju pasūtījumiem, cenšas cits citu apdzīt».

Ieročus piegādājošās Rietumu valstis ņem vērā arī to, ka ieroču importētāji nokļūst piegādātāja atkarībā rezerves daļu, munīcijas, remontdarbu, bet galvenais — militāro instruktoru nodrošināšanas dēļ. ASV, rakstīja amerikāņu laikraksti, piegādā Persijas līča zonas valstīm tik sarežģītu militāro tehniku, ka tā jau ir novecojusi, kamēr

to apgūst vietējie kadri, tādēļ tur vienmēr būs nepieciešama ASV militārā personāla klātbūtne.

Jo modernāki ir ieroči, jo lielāks skaits speciālistu nepieciešams to apkalpošanai. Pēc Pentagona datiem, piemēram, eskadriļas F-15 (18 lidmašīnas) uzturēšanu pienācīgā kartībā nodrošina 270 kvalificēti tehniķi. Saūda Arābijai, kas astoņdesmitajos gados iepirka 60 amerikāņu F-15 lidmašīnas, bija vajadzīgi apmēram 800 tehniķi, lai nodrošinātu iznīcinātāju pastāvīgu kaujas gatavību. Tā kā valsts pati saviem spēkiem ar šo uzdevumu netika galā, tai bija jāvervē tehniķi ārzemēs. Ir zināms, ka viena lidotāja sagatavošanai kaujai ar modernu iznīcinātāju ir vajadzīgi, minimums, trīs gadi un ne mazāk par pusmiljonu dolāru. «Jo vairāk Saūda Arābija būs atkarīga no amerikāņu tehniskā personāla,» sacīja kāds ASV Valsts departamenta darbinieks, «jo labāk mēs kontrolēsim tās militāro politiku.»36

Ar dažāda veida viltībām Rietumu lielvalstis bieži vien izdara tiešu krāpšanu: no vienas puses, tās ieinteresētas neierobežoti pārdot līča valstīm ieročus, no otras — grib kontrolēt to bruņojuma līmeni. Kuveitas žurnāls «AI Ma-džalis al Musavara» 1983. gada 17. janvārī rakstīja, ka «ASV un to Rietumeiropas sabiedrotie, pārdodami jaunattīstības valstīm, arī arābu valstīm, militāro tehniku, apzināti no tās nomontē jaunākos aparātus un iekārtas, bez kurām ieroča efektivitāte ievērojami samazinās». Runājot žurnāla vārdiem, tas tiek darīts tādēļ, lai nepieļautu arābu valstu militārā spēka pieaugumu un saglabātu Izraēlas militāro pārspēku pār tām.

ASV ieroču piegādi vai pārdošanu Irānai vai Saūda Arābijai amerikāņu administrācija attaisno ar to, ka ieroči esot domāti šo valstu aizsardzībai no «padomju draudiem». Tādējādi ASV ne tikai palielina konfliktu po-tencionālo iespējamību šajā subreģionā, bet arī pastiprina ieroču arsenālu tiešā Padomju Savienības dienvidu robežu tuvumā. Tādas ASV politikas provokatorisko raksturu uzsvēra amerikāņu diplomātijas veterāns Dž. Kenans: «Iedomāsimies, ka septiņdesmito gadu sākumā Padomju Savienība sākusi plaši piegādāt ieročus Meksikai, bet pēc tam desmitgades vidū pēkšņi palielinājusi šīs piegādes gandrīz par 100% ... Vai gan ASV administrācija un sabiedriskā doma tādā gadījumā paliktu bezrūpīga un vienaldzīga? Un vai gan mēs no tā neizdarītu savus secinājumus?»37

Neapvaldītajā bruņošanās sacensībā, ko veicina Rietumu politiķi un militāri rūpnieciskā kompleksa darbinieki, uzvarētāju nav. Zaudē tautas, kas dzīvo līča valstīs, zaudē amerikāņi, franči, angļi, kas ieinteresēti pārtraukt drudžaino bruņošanos visā pasaulē un ierobežot militāro monopolu varu. Taču bruņojuma plūsma uz līča valstīm ir i/.devīga ne tikai imperiālistiskajiem politiķiem un ieroču magnātiem, bet arī militāro korporāciju varenajiem vidutājiem, kā arī Arābijas valdošajām dinastijām.

Adnānu Hašogī ir grūti sastapt viņa Saūda Arābijas kantorī. Šī starptautiskā komersanta lietišķās operācijas aptver daudzas pasaules zemes. Savienotajās Valstīs viņam pieder automašīnu parks Soltleiksitijā un Arizonas lopkopības sabiedrību akcijas, viņš ceļ dzīvojamos namus Dienvidkorejā un tūrisma kompleksus Ēģiptē, iegulda naudu naftas meklēšanā Malaizijā un agrorūpnieciskajos kompleksos Sudānā. Parīzē viņam pieder modeļu nams, Brazīlijā — lopkautuve ar saldētavu, Libānā — mēbeļu fabrika utt. Būdams viens no pirmajiem saūdiešu (un arī arābu) miljardieriem, Hašogī aktīvi piedalās savu uzņēmumu pārvaldīšanā. Ar personisko lidmašīnu «Boc-ing-727» viņš bieži vien pavada gaisā vairāk nekā 100 stundu nedēļā. Lidmašīnā ir kabinets, vairākas guļamistabas, divas vannas istabas. Apkalpes sastāvā ietilpst frizieris francūzis, masieris lībietis un miesassargs korejietis. Pavāram Zanam vienmēr gatavībā ir krievu ikri un franču šampanietis. Lidmašīnas komandieris ir bijušais Eizenhauera personiskais pilots amerikānis Renedžers.

Hašogī sāka nodarboties ar biznesu 1957. gadā, bet tagad vada milzīgu holdingsabiedrību «Triad». Viņa pārsteidzošo panākumu noslēpums ir vienkāršs: Hašogī sāka kā ieroču tirgotājs. Piecdesmito gadu vidū kļuvis par franču militāro sabiedrību pārstāvi, viņš bija galvenais ieroču piegādātājs Ziemeļjemenas imama piekritējiem, kuri cīnījās pret republikāņiem. Sešdesmito gadu sākumā amerikāņu sabiedrības sāka vairāk maksāt par Saūda Arābijas naftu un tāpēc nolēma, ka var un vajag tai pārdot vairāk ieroču. Hašogī bija mācījies Savienotajās Valstīs, un viņam tur bija palikuši veikalnieciski sakari, turklāt viņš labi pazina dažus karaliskās ģimenes emīrus. 1964. gada oktobrī viņš pierunāja savus draugus emīrus iegādāties armijai partiju transportlidmašīnu «Hercules», par ko no sabiedrības «Lockheed» saņēma 2% no katras lidmašīnas vērtības. «Es vienkārši īstajā brīdī biju savā vietā,» pieticīgi stāstīja Hašogī par šo darījumu, kas viņu padarīja par miljonāru.

1970. gadā HašogI kļuva par citas militāras korporācijas — «Northrop» starpnieku. Pārdodams iznīcinātāj-bumbvedējus F-5, viņš kopumā nopelnīja 54 miljonus dolāru. 1971. gadā Hašogī pārliecināja franču sabiedrības pārdot Saūda Arābijai tankus АМХ-30 par 30 miljardiem franku, saņemdams par to 45 miljonus dolāru «komisijas naudas». Turpmāk viņš Saūda karalistē un citās arābu valstīs bez jau minēto ieroču tipiem pārdeva arī angļu tankus «Chiftain», Rietumvācijas tankus «Leopard», angļu un itāļu helikopterus, beļģu militārās iekārtas utt.38

Arābu valstīs runāja, ka izveicīgais veikalnieks atstājot sev tikai 10% no «komisijas naudas», bet pārējo atdodot saviem draugiem emīriem. Tādas baumas, kā arī skandāli par kukuļiem, kurus pa labi un pa kreisi izdāļāja «Lockheed», piespieda Hašogī atiet maliņā. Atzinis, ka piecu gadu laikā (1970—1975) no šīs korporācijas saņēmis 105 miljonus dolāru, viņš to nosauca par «godīgi nopelnītu komisijas naudu». Viens no viņa pēdējiem darījumiem bija ar korporāciju «Northrop». «Financial Times» rakstīja, ka šīs korporācijas pārstāvji ASV Kongresā atzinuši, ka ar Hašogī starpniecību nodevuši bijušajam Saūda Arābijas gaisa kara spēku virspavēlniekam ģenerālim Hašemam un viņa sekotājam amatā ģenerālim Zu-heiram 450 tūkstošus dolāru.39 Rietumu presē saceltais troksnis karaliskajai ģimenei nebija patīkams. Emīri nolēma, ka Hašogī zaudējis mēra sajūtu, un pagaidām atstūma viņu maliņā.

Hašogī vietā nāca cits viņa tautietis — Akrams Odžehs. Dažus gadus viņš bija «Triad» pārstāvis Francijā un, sekodams sava bijušā saimnieka piemēram, izveidoja grupu, kurā bija 40 sabiedrības. Oficiāli A. Odžehs kļuva par Saūda Arābijas Aizsardzības ministrijas iepirkšanas misijas galvu. Rietumos viņu uzņēma kā Saūdidu karaliskās ģimenes neoficiālu pārstāvi. Formāli visas sabiedrības akcijas pieder pašam A. Odžeham, taču, kā rakstīja franču žurnāls «Nouvel Economist», pastāvot Odžeha un emīru mutvārdu vienošanās. «Visa Akrama Odžeha darbība,» rakstīja žurnāls, «pamatojas uz uzticēšanos: no vienas puses, uzticēšanās starp viņu un karaliskās ģimenes personām, kas viņu pilnvarojušas, no otras puses, uzticēšanās attiecībās ar Eiropas sabiedrību vadītājiem* kuriem viņš bija palīdzējis iekļūt Saūda Arābijā. Pirmie ļauj viņam attiecībās ar otriem izmantot neierobežotas prerogatīvas.»40 Ar viņa palīdzību emīri iegādājas nekustamo īpašumu Rietumos un piedalās finansiālos darīju-iiios, saglabādami inkognito. Saūdidi uzticas Odželiam, un viņš viņu uzticību attaisno, nostiprinādams savu acīmredzot miljardu lielo bagātību. Viņa dzīvesveids ir tikpat plašs kā Hašogī: Odžeham pieder trīs boingi, desmit rolsroisi, viņam ir četras rezidences Parīzē. Par Odžeha darbības arēnu galvenokārt kļuvušas valstis, kurās runā franču valodā, — Francija, Beļģija, Kanāda. Turpinādams Hašogī sāktās operācijas, Odžehs visu veica daudz lielākos apmēros. 1975. gadā Ēģipte, Saūda Arābijā, Katara un AAE izveidoja Arābu militārās rūpniecības organizāciju (AMRO) ar vienu miljardu lielu kapitālu un astoņu miljardu dolāru lielu rezervi. Tika nolemts Saūda Arābijā un Ēģiptē uzcelt rūpnīcas, kas ražotu lidmašīnas «Alpha-Jet», «Miragc-2000», raķetes, helikopterus un elektroniskās iekārtas militārām vajadzībām. Saūda Arābijas valdības vārdā Odžehs par šo «gadsimta projektu» veda sarunas ar franču korporāciju «Thomson KSF». Pateicīgie franču uzņēmēji apsolīja starpniekam patiešām «gadsimta komisijas naudu» — 5% no šī vairāk nekā 10 miljardus lielā darījuma. Nav šaubu, ka liela daļa no šiem 500 miljoniem bija paredzēti līča valdošo ģimeņu emīriem un šeihiem.41

Pēc tam kad A. Sadats parakstīja ar Izraēlu Kempdei-vidas nolīgumu, Ēģipte tika izslēgta no AMRO, bet pati projekta īstenošana apstājās. Tomēr 1980. gada martā, kad līča valstis apmeklēja Francijas prezidents V. Ž. d’Es-tēns, monarhiju pārstāvji projektu apsprieda ar viņu. Nav izslēgts, ka Odžehs un viņa aizkulišu saimnieki savus 5% tomēr saņems.

Mēs pastāstījām tikai par ieroču tirdzniecības starpniekiem un viņu saimniekiem Saūda Arābijā. Kaut kas tamlīdzīgs, kaut arī mazākos apmēros, notiek arī nelielajos Arābijas emirātos, notika šaha Irānā.

Starptautiskajā konferencē, kas 1980. gada jūnija sākumā izmeklēja ASV agresīvās akcijas pret Irānu, tika uzrādīts liels daudzums dokumentu, kas liecināja par Vašingtonas administrācijas vistiešāko līdzdalību šaha režīma noziegumos pret šīs valsts tautu. Kādā ziņojumā tika teikts, ka šahs tērējis par naftas eksportu iegūto naudu kolosāla daudzuma ieroču iepirkšanai, turklāt dodams pilnīgu rīcības brīvību amerikāņu padomniekiem, kuri paši jau gatavos kontraktos ierakstīja Irānai «nepieciešamo» ieroču nosaukumus.

Transnacionālās ieroču korporācijas, zaudējušas tik lielisku klientu kā Irānas šahs, palielināja ieroču pārdo-sanu citās līča valstīs — pirmām kārtām runa ir par arābu monarhijām subreģionā. Ievērojami palielinājušās ieroču piegādes Saūda Arābijai.

Rietumu skubināta, Rijāda 1979. gadā par 23% palielināja militāros izdevumus, kas sastādīja 33,8% no budžeta. Septiņdesmito gadu beigās Saūda Arābija bija lielākais amerikāņu ieroču saņēmējs, izdodama par tiem 5 miljardus 142 miljonus dolāru un atstādama tālu aiz sevis otrā vietā esošo Izraēlu (1 miljards 84 miljoni dolāru).42

«Aizsardzības izdevumu» pants Saūda Arābijas valdības plānos un budžetos atrodas pirmajā vietā. Pēc skaļajiem 1978. gada notikumiem par 60 lidmašīnu F-15 pārdošanu Saūda Arābijai, bet 1981. gada sākumā papildus pārdotajām šo lidmašīnu iekārtām, pret ko nikni iebilda Izraēla un cionistiskie lobiji Vašingtonā, 1981. gada beigās pasaules sabiedrības uzmanību atkal piesaistīja amerikāņu militārās piegādes karalistei. Šoreiz monarhijas valdnieki bija nolēmuši iegādāties 5 «lidojošos radarus» — lidmašīnas «Roeing-747» ar AWACS sistēmu un attiecīgu iekārtu par 8,5 miljardiem dolāru.43 Atkal kā pēc komandas sākās nikni cionistu lobiju uzbrukumi šim darījumam; Izraēlas valdība paziņoja, ka AWACS parādīšanās tiešā Izraēlas robežu tuvumā rada draudus tās drošībai. Pre- ļ zidents Reigans un citi administrācijas vadītāji apstrā- j dāja kongresmeņus, pārliecinādami viņus apstiprināt da- ļ rījumu. «Kauja par AWACS’iem» beidzās ar administrā- 1 cijas uzvaru.

Ko tad iegūst saūdieši? Piecus «lidojošos radarus», kas J kopā ar jau 1980. gada rudenī izvietotajiem četriem ! AWACS’iem, iznīcinātājiem F-15, zenītraķetēm un radio-1 lokācijas stacijām sastāda reģionālu pretgaisa aizsardzī- ' bas sistēmu... amerikāņu «ātrās izvēršanas spēkiem». Patiesi, šīs sarežģītās ieroču sistēmas vēl ilgi atradīsies 1 amerikāņu speciālistu rokās. Tādējādi uz karalisti plūs- ] tošā ieroču straume galvenokārt kalpo ASV administrācijas un monopolu imperiālistiskajām interesēm.

1983. gada pavasarī amerikāņu presē parādījās ziņojumi, ka Pentagons tuvākajos gados plāno pārdot Saūda Arābijai 1200 tankus M-l «Ābraham». «Tanku pārdošana,» 1983. gada 4. aprīlī atklāti rakstīja laikraksts «New York Times», «kļūtu par vienu no formām smago ieroču izvietošanai ASV Centrālās pavēlniecības potenciālās darbības ļ rajonā. Ja amerikāņu karaspēks tiktu nosūtīts uz Saūda ļ Arābiju, tā vissmagākie ieroči, kurus grūti transportēt, būtu jau tur.»

Militārie novērotāji izteica domas, ka ar tankiem, kurus spēj uzkrāt Saūda Arābija, būtu pietiekami, lai nodrošinātu trīs ASV mehanizētās divīzijas.

Pēc Irānas šaha gāšanas visas sešas Persijas līča arābu valstis, izņemot varbūt Kuveitu, palielināja jau tā milzīgos kara arsenālus. 1980. gadā pat tāda maza valstiņa kā Katara, kurā ir 70 tūkstoši iedzīvotāju, asignēja šiem mērķiem 892 miljonus dolāru. Sie izdevumi pieauga vēl vairāk, kad sākās Irānas un Irākas karš. Saūda Arābija katru gadu militāriem mērķiem tērē vairāk nekā 25 miljardus dolāru. Kuveitas izdevumi aizsardzībai 1981. gadā sastādīja 1,3 miljardus dolāru.44

Omānas sultanātā 1983. gadā aizsardzībai un drošībai tika asignēti 612 miljoni riālu4,5, kas sastāda 37% no visa budžeta. Tas ir viens no visaugstākajiem militāro izdevumu līmeņiem pasaulē. Agrāk oficiālā Maskata tik liela apjoma militāro izdevumu asignēšanu, kas, starp citu, aprij vairāk nekā pusi no naftas gūto ienākumu (3,4 miljardi dolāru), attaisnoja ar savu un Dienvidjemenas konfliktu. Taču 1982. gada oktobrī atkrita arī šis acīm redzami izdomātais iemesls: starp JTDR un Omānas sultanātu ar Kuveitas starpniecību tika noslēgta vienošanās. Abas valstis apņēmās cienīt viena otras nacionālo suverenitāti, neļaut ārvalstu karaspēkam izmantot savu teritoriju agresijai vai provokācijai pret citu valsti un nodibināt diplomātiskās attiecības.

Kāpēc gan atpalikušajai Omānai, kurai neviens negrasās uzbrukt, tērēt vairāk nekā pusi savu ienākumu no naftas armijas vajadzībām? Secinājums var būt viens: arābu reakcija ar šo ieroču palīdzību domā aizsargāt savas privilēģijas, savus troņus cīņā pret subreģionā aizvien pieaugošo nacionālās atbrīvošanās kustību.

Drudžainā bruņošanās kavē lokālo starptautisko konfliktu izbeigšanu. Pati atmosfēra, ko rada ieroču pārpilnība, īpaši sarežģī un saasina tādus konfliktus, izraisot aizdomas, neuzticību, bailes, graujot pūliņus attīstīt savstarpēju izpratni un sadarbību. Imperiālistiskās ieroču piegādes nav tikai bizness, bet arī degvielas iešļircinājumi ar eksploziju draudošā situācijā.

Sadarbības padoma

Irānas revolūcija, precīzāk sakot — monarhijas gāšana Irānā, bija galvenais iemesls, kādēļ vēsākas kļuva attiecības starp līča naftas monarhijām un ASV. Satraukti galvenokārt par sevis, savu troņu un privilēģiju saglabāšanu, karaļi un emīri vairs neuzskatīja ASV par savu galveno protektoru. «Vašingtona nespēja glābt Irānas šahu, tātad diezin vai izglābs arī mūs; amerikāņu ieroču kalni nenosargāja Pehlevī «pāvu» troni un var izrādīties nevajadzīgi arī mūsu gadījumā,» — apmēram tā sprieda Rijādā, Kuveitā, Dohā un Manāmā.

No jauna atdzima ideja izveidot līča valstu savienību, taču šoreiz jau Rijādā. «Paši saūdieši uzskata,» rakstīja amerikāņu žurnāls «Time», «ka viņiem apkārt ir naidīgi režīmi: dienvidrietumos — Etiopija, dienvidos — marksistiskā Dienvidjcmena, ziemeļos — Afganistāna ar savu jauno kreiso valdību, bet Persijas līča pretējā krastā — Irāna, ko plosa pilsoņu nesaskaņas. Saūdieši bīstas, ka nedraudzīgie kaimiņi var nožņaugt Saūda Arābiju, slēdzot tās izeju_ uz jūru (Persijas līča šaurumu un ieeju Sarkanajā jūrā) un radot draudus naftas ieguvei.»46 Tika nolemts, ka savienība nepieciešama, taču — bez ASV.

Saūda Arābijas valdnieki baidījās no amerikāņu kara bāzēm savā teritorijā, pirmkārt, arābu un Izraēlas konflikta dēļ, kā arī tādēļ, ka nebija izšķirts palestīniešu nākotnes jautājums, otrkārt, savu kaimiņu, it īpaši Sīrijas un Irākas, kā arī tūkstošiem to jemeniešu un palestīniešu teroristiskās rīcībās dēļ, kuri toreiz strādāja Saūda Arā-bija. Ja amerikāņiem ļautu ierīkot bāzes, būtu jādzird daudzas radikāļu apsūdzības par to, ka Saūda Arābijas valdnieki ir tikai bandinieki ASV rokās.

Lai stingrāk ierobežotu savus arābu sabiedrotos Persijas līcī un piespiestu viņus klausīt Vašingtonas norādījumiem, ASV uzņēma kursu uz stāvokļa saspīlēšanu sub-reģionā. Saūdiešus visādi baidīja ar «šiītu briesmām» (Saūda Arābijā У10 iedzīvotāju ir šiīti: Bahreinā — vairāk nekā 40%, Kuveitā — apmēram 20%), ar «revolūcijas eksportu» no Irānas utt. Turklāt tika uzsvērts, ka vienīgā iespējamā garantija monarhijas pozīciju saglabāšanai un nostiprināšanai Saūda Arābijā ir proamerikāniska politika, bet vēl labāk — amerikāņu bāzes karalistes teritorijā.

ASV administrācija iedvesa saūdiešiem domu, ka tikai krasa amerikāņu militārās klātbūtnes palielināšana var pasargāt karalisko ģimeni no visiem vējiem un vētrām. Savienotajās Valstīs regulāri parādījās ziņojumi un «analītiski apskati» par nestabilo stāvokli Saūda Arābijā, par karaliska režīma iespējamo bojāeju. Tam visam bija viens mērķis: pārliecināt valdošo karalisko ģimeni, ka bez ASV

iiiiltārās klātbūtnes atbalsta tai nav iespējams pastāvēt.

Lai saviem plāniem piešķirtu «arābisku izskatu», ASV nr Omānas sultāna Kābūsa starpniecību 1979. gada sep-lembrī izvirzīja plānu par militāra bloka izveidošanu no piekrastes valstīm un Rietumvalstīm (ASV, Anglija, Francija, VFR), lai «aizsargātu Hormuza jūras šaurumu». «Šajā idejā,» rakstīja «Pravda», «faktiski izpaužas ASV centieni iekļūt reģionā, it kā lai «pasargātu» to no tā saucamajiem «ārvalstu iejaukšanās draudiem».»47

ASV sabiedrotie NATO blokā uz Kābūsa plānu reaģēja visai ātri. M. Tečere sarunās Vašingtonā izteica gatavību sūtīt britu kuģus «starptautiskās apvienotās flotes» ietvaros darbībai Persijas līcī. «15 franču karakuģi,» sacīja Francijas ārlietu ministrs Fransuā-Ponsē, «ir pierādījums tam, ka mēs esam gatavi aizstāvēt Hormuza jūras šaurumu.»

Taču Vācijas Federatīvajā Republikā attieksme pret Vašingtonā sagatavoto un acīm redzami starptautiskā saspīlējuma saasināšanai paredzēto plānu bija atturīga.

Arābu valstis vienprātīgi noraidīja Kābūsa plānu. Ņemot vērā demokrātiskās kustības pieaugumu savās valstīs, arābu valdnieki baidījās uzņemties līča žandarmu pienākumus.

«New York Times» drīz vien rakstīja par Saūda Arābijas ārlietu ministra emīra Saūda Ibn Feisala paziņojumu. Mirušā karaļa dēls Rietumos tiek uzskatīts par vienu no galvenajām saūdiešu virsotnes figūrām, viņa ietekme uz karalistes ārpolitisko kursu ir neapšaubāma. Emīrs Saūds paziņoja, ka viņa valsts nedomā nevienai no ārvalstīm piešķirt savā teritorijā kara bāzes vai kādus militārus atvieglinājumus.48 Intervijā Rietumvācijas žurnālam «Spiegel» viņš uzsvēra arābu valdnieku centienus «noturēt sub-reģionu tālāk no cīņas» un nodomus izdarīt to «kopā ar citām šī rajona valstīm». Analoģiskus paziņojumus sniedza arī citu valstu darbinieki. AAE valsts ministrs M. Ta-gers intervijā sacīja, ka viņa valsts ir pret jebkādu ārvalsts klātbūtni līcī un notikumi Afganistānā nevar būt par attaisnojumu amerikāņu militārai klātbūtnei subre-ģionā.49

Tomēr saūdiešu ministrs, kas centās īstenot vairāk «pro-arābisku» un mazāk proamerikānisku kursu, savos izteikumos neprecīzi atspoguļoja saūdiešu monarhijas nostāju šajā jautājumā. Angļu «Financial Times» rakstīja, ka patiesībā Saūda Arābijā nav pret to, ka Savienotajām Valstīm ir kara bāzes Omānā, Somālijā un Kenijā, ka tur tiek izveidoti arsenāli un uzkabes rezerves «ātrās izvēršanas spēkiem», un ir pat gatava palīdzēt finansēt tādus darījumus:50

Neraugoties uz Saūda karalistes divkosīgo pozīciju,

1981. gada maijā pasaulē dzima jauna organizācija — līča valstu Sadarbības padome. Līgumu par tās izveidošanu parakstīja Saūda Arābija, Kuveita, Bahreina, Katara, AAE un Omāna.

Irāna pret Padomes izveidošanu izturējās nelabvēlīgi, jo saskatīja tajā draudus islama republikai. Irākas valdības pārstāvis paziņoja, ka pēc jaunās organizācijas «nav nekāda nepieciešamība, jo arābu valstis jau ir Arābu valstu līgas kopīgās aizsardzības pakta dalībnieces»51.

Kādi uzdevumi tad izvirzīti Sadarbības padomei? Kādi ir tās mērķi? Uz šiem jautājumiem atbild presē publicētie Padomes pamatdokumenti.

Oficiāli paziņotais šīs organizācijas mērķis ir attīstīt sadarbību un īstenot starp tās locekļiem ciešu integrāciju un koordināciju visās jomās. īpaši tika uzsvērts, ka Padome nav noskaņota pret trešajām valstīm, ka «līča valstis pašas bez iejaukšanās no ārienes» spēj nodrošināt savu režīmu stabilitāti, subreģiona un šeit esošo jūras komunikāciju drošību, ka līča zonai jābūt ārpus «lielvalstu sāncensības un to ietekmes sfēras». Dokumentos, kurus pieņēmuši Padomes vadošie orgāni, arī teikts, ka tās locekļi izsakās pret ārvalstu karaspēku, flotu un bāzu klātbūtni rajonā, lai gan viena no tās dalībniecēm — Omāna, kā zināms, piešķīrusi savu teritoriju amerikāņu militāro objektu izvēršanai.

Padomes locekļi neslēpj, ka viens no tās galvenajiem uzdevumiem ir veikt kopīgus pasākumus, lai nosargātu monarhistiskos režīmus, koordinētu to pūles cīņā pret iekšējo opozīciju. Lai gan starp valstīm — Padomes dalībniecēm nepastāv militāra vienošanās, militārās politikas saskaņošanas jautājumi tiks izskatīti, tiekoties ministriem un valstu vadītājiem.

1982. gada beigās aizsardzības ministru apspriedēs tika izskatīti jautājumi par kopējas pretgaisa aizsardzības sistēmas izveidošanu, karavīru apmācīšanu un informācijas apmaiņu. Tāpat tika izskatītas problēmas, kas saistītas ar Arābu militārās rūpniecības organizācijas atjaunošanu. Nolēma regulāri rīkot kopējas apmācības.52

Saūda Arābija, dabiski, cenšas nostiprināties par organizācijas galveno spēku, kas tai nodrošinātu jaunu, augstāku statusu starptautiskajās attiecībās. Tomēr tās pretrunas līča vaislu attiecībās, par kurām runājām šīs nodaļas sākumā, ietekmē arī Sadarbības padomes darbību.

Tā, piemēram, tika nolemts starp dalībvalstīm parakstīt speciālus divpusējus līgumus robežjautājumos, kuros paredzēja tiesības drošības dienesta pārstāvjiem šķērsot robežu un sekot aizdomīgām personām līdz 20 kilometriem kaimiņvalsts teritorijā. 1982. gada beigās Saūda Arābija parakstīja tādu līgumu ar Bahreinu, Kataru, AAE un Omānu. Taču Kuveitas valdība pēc parlamenta pieprasījuma līguma parakstīšanu atlika, paziņodama, ka tas dod iespējas pārkāpt valsts suverenitāti. Skaidrs, ka kuveitieši vienkārši bīstas no sava stiprākā kaimiņa.

Saskaņā ar statūtiem Padome ir līdzeklis, ar kura palīdzību mierīgā ce|ā atrisināt starp sešām tās dalībniecēm radušās domstarpības. Pastāvīgi tiek izvirzīts uzdevums pakāpeniski izveidot dalībvalstu kopējo tirgu, to ekonomisko integrāciju. Pagaidām notiek ekonomiskās attīstības plānu saskaņošana, tiek likvidētas muitas barjeras, veidoti kopēji projekti transporta un naftas ķīmijas rūpniecības jomā.

ASV administrācija pievīlās savās cerībās. Vašingtonā domāja, ka jauno arābu organizāciju varēs izmantot pret-padomju mērķiem. Bez tam, rakstīja padomju zinātnieks A. Vasiļjevs, Savienotās Valstis gribētu ierobežot Sadarbības padomi ar tīri militāru saturu, pārvērst šo valstu bruņotos spēkus par «ātrās izvēršanas spēku» piedēkli. «Caur virtuves durvīm,» viņš uzsvēra, «Vašingtona cer izdabūt cauri ideju par reģionālu militāru savienību, kas būtu vērsta pret PSRS un saistīta ar NATO.»53

Šķiet, ka līča valstu Sadarbības padomei priekšā vēl daudz sarežģītu politisku problēmu.

IV nodaļa RIETUMU IETEKME UZ LĪČA VALSTU SOCIĀLO UN EKONOMISKO ATTĪSTĪBU

Imperiālistisko valstu politika un transnacionālo korporāciju darbība Persijas līča rajonā virzīta uz to, lai nodibinātu militāri stratēģisku kontroli pār subreģionu, ekspluatētu tā dabas resursus un piekrastes valstīs galīgi nostiprinātu kapitālistisku attīstības ceļu. (Sājā nodaļā neskaram specifiskās attīstības problēmas Irākas Republikā, kas pasludinājusi, ka iet sociālistiskas orientācijas ceļu.)

Jāuzsver, ka viens no galvenajiem Persijas līča valstu sociālās un ekonomiskās atpalicības iemesliem meklējams sekās, kādas atstājusi Rietumu lielvalstu, pirmām kārtām Anglijas, koloniālā kundzība un starptautisko monopolu izdarītā dabas bagātību izlaupīšana. Neraugoties uz dažiem panākumiem ekonomiskajā attīstībā, līča valstīm aktuāli joprojām ir uzdevumi pilnīgi pārvarēt atpalicību, nodrošināt racionālu, saprātīgu attīstību, izveidot modernas rūpniecības un lauksaimniecības nozares.

Rietumu valstis, kas septiņdesmitajos gados bija spiestas lielu daļu no «naftas pīrāga» atdot tā likumīgajiem īpašniekiem, slēpdamās aiz «partnerisma» un «savstarpējas atkarības» teorijas, pasteidzās uzspiest piekrastes valstīm tādas «sadarbības» formas, pie kurām saglabātos, atkārtotos un pat pastiprinātos subreģiona ekonomiskā atkarība no vadošajiem kapitālisma centriem. Rietumu un piekrastes valstu «sadarbības» plēsoniskā būtība izpaužas šo valstu nacionālo bagātību izlaupīšanas daudz modernākā, izsmalcinātākā formā. Rietumu dzīvesveida pārnešana uz arābu un irāņu zemēm, kā arī mūsdienu kapitālistiskās sabiedrības modeļa piemērošana tām galu galā novedusi tikai pie nestabilitātes pieauguma un saspīlējuma pastiprināšanās, pie tā, ka nav atrisināti vecie, bet jau parādījušies jauni sociālie konflikti. Radušās arī jaunas pretrunas starp līča valstu nacionālajām interesēm un Rietumu interesēm.

Nafta bijusi un ir līča valstu ekonomikas pamats. Ienākumi no naftas ļāvuši šo valstu valdniekiem izvērst dažas attīstības programmas, īstenot kaut vai ierobežotas sociālās reformas. Mēs jau runājām par «šaha un tautas balto revolūciju» Irānā sešdesmitajos gados. Toreiz arī Saūda Arābijas karalis Feisals uzsāka īstenot savu programmu, kas bija pazīstama ar nosaukumu «desmit punkti». Septiņdesmitajos gados arī Kataras, Omānas un citu emirātu valdnieki zināmu daļu no naftas gūto ienākumu piešķīra sociāli ekonomiskajām vajadzībām.

Visās piekrastes valstīs attīstības programmas sastādīja un īstenoja ārzemju speciālisti. Irānā tie bija lielāko amerikāņu banku pārstāvji, Saūda Arābijā — Stenforda universitātes ekonomisti, kas daudzus gadus veido šīs valsts plānošanas ministrijas kodolu. Protams, sastādot tādas programmas, pirmām kārtām vērā tika ņemtas lielāko monopolu intereses. Arī līča valstu ārējā tirdzniecība ir pilnīgi orientēta uz Rietumiem. Līča naftas monarhiju arhaiskā sociālā struktūra, ko vēl apgrūtina atkarība no Rietumiem, kļūst par šķērsli ceļā uz saprātīgu, sabalansētu ekonomikas attīstību nacionālās interesēs. Šauras valdošās grupas fantastiska iedzīvošanās bagātībā, izmantojot korupciju un kukuļņemšanu, notiek uz iedzīvotāju vairākuma rēķina. Reāli domājošie arābu valdnieki apzinās, ka viņu režīms kādā jaukā dienā var tikt apdraudēts nebūt ne ieroču un naftas dolāru trūkuma dēļ.

Ilgu laiku, rakstīja arābu ekonomists J. Sajihs, naftas sektors bija vienkārši «slaucamā govs», kas deva naudu, naudu, naudu. Taču tagad pienācis laiks to sasaistīt ar ekonomikas pārējo daļu.1 Septiņdesmito gadu otrā puse arābu valstīm bija raksturīga ar to, ka apmaiņai pret naftu tās centās iegūt Rietumu tehniku un tehnoloģiju, lai izveidotu savas nacionālās rūpniecības pamatus.

Nafta un naftas dolāri tajā laikā bija arābu rokās, tāpēc Rietumi piekrita, taču, tāpat kā gadījumā ar Irānu, amerikāņu un rietumeiropiešu sabiedrības izmantoja rūpniecības uzņēmumu izveidošanu, lidlauku, ostu un automaģistrāļu būvi pirmām kārtām, lai paši iedzīvotos. Lielāko projektu īstenošanās subreģionā sākās Saūda Arābijas attīstības otrās (1975—1980) un trešās (1980—1985) piecgades gados.

Janbu — pilsētiņa ar nedaudz vairāk par 10 tūkstošiem iedzīvotāju 350 kilometru uz ziemeļiem no Saūda karalistes «komerciālās galvaspilsētas» Džidas ir pazīstama ar nelielu zvejnieku ostu. Atbilstoši plāniem, kurus izstrādājusi speciāla karaliskā komisija Janbu un Džu-beilas projektu jautājumos, te jau uzceltas divas naftas pārtvaices rūpnīcas ar kopējo jaudu 33 miljoni tonnu naftas gadā, liels naftas ķīmijas kombināts, rūpnīca, kas pārstrādā dabasgāzi, kuru iegūst līdz ar naftu un agrāk turpat nevajadzīgi sadedzināja, tēraudkausēšanas un alumīnija rūpnīcas, kā arī daudzi sīkāki uzņēmumi. Tiek plānots, ka deviņdesmitajos gados Janbu kļūs arī par centru, kas pārstrādās starp šo pilsētiņu un Medīnu esošā kalnu rajona bagātības — dzelzi, zeltu, alvu, sēru, varu, hromu, arsēnu.2

Otrs projekts paredz izveidot rūpniecības kompleksu Džubeilā. Siin nelielajam zvejnieku ciematam gadsimta beigās jākļūst par Arābijas pussalas lielāko industriālo centru. Astoņdesmito gadu sākumā tika uzcelti un sāka strādāt četri naftas ķīmijas kombināti, trīs naftas pārtvaices rūpnīcas, četras mākslīgo mēslu rūpnīcas, alumīnija rūpnīca un metalurģiskais kombināts.3 Asignējumi šiem projektiem astoņdesmito gadu sākumā pārsniedza 40 miljardus dolāru. Janbu un Džubeilas rūpniecības zonām jākļūst par Saūda Arābijas ekonomikas centriem. Bez jau minētajiem tiek īstenots arī projekts, kas paredz savākt un utilizēt kā blakusproduktu iegūto dabasgāzi. Izveidojušos sistēmu sauc par «Saūda rūpniecības ogļūdeņraža sirdi». Vēl pavisam nesen karaliste, sadedzinādama naftas ieguves blakusproduktus, katru gadu zaudēja apmēram 10 miljardus dolāru. So projektu īstenošana (pat nepilnīga) ļaus radīt pamatu ne tikai ieguves rūpniecības, bet arī apstrādājošās rūpniecības attīstībai. Varam tikai iedomāties, ko no šiem lielajiem uzņēmumiem iegūs Saūda Arābija. Bet Rietumu sabiedrības ieguvušas jau daudz.

Janbu projekta īstenošanas ģenerāldarbuzņēmējs ir amerikāņu sabiedrība «Ralph M. Parsons», bet Džubeilas projekta — arī amerikāņu «Backtel Corporation». Galvenie apakšuzņēmēji ir «Shell», «Exxon», «Dow Chemical» un «Mitsubishi» Saūda Arābija šajos projektos iesaistīja arī bijušos ARAMCO akcionārus, piesolīdama tiem par katru projektos ieguldīto miljardu dolāru 500 tūkstošus barelu

naftas dienā (25 miljonus tonnu gadā).4 Bez jau minētajam sabiedrībām būvdarbos Arābijas tuksnešos piedalās arī amerikāņu «Fluor», «United Technologies of Connec-licut» un desmitiem citu sabiedrību.

Beduīni, kas dzen kamieju ganāmpulkus, bieži vien rūpniecības korpusu un torņceltņu siluetus uzskata par mirāžām: tik strauji tie paceļas tuksnešainajās krastmalās. Janbu iedzīvotāju skaitu plānots palielināt līdz 150 tūkstošiem, Džubeilas — līdz 370 tūkstošiem, tāpēc līdz ar rūpnīcām tur aug dzīvojamie kvartāli, mošejas (nepieciešams katra kvartāla piederums), skolas, slimnīcas, tirgi. Desmitiem miljardu dolāru izmaksājusi transporta un komunālā tīkla izveidošana.

Minētie projekti ir tikai vislielākie: karalistē tiek veikti liela apjoma celtniecības darbi. Kopējie attīstības trešās piecgades plāna asignējumi sastāda 783 miljardus Saūda Arābijas riālu (235,8 miljardus dolāru).5 Lielāko projektu skaitā ir 18 jaunas rūpnīcas jūras ūdens_ atsāļošanai, divas saules enerģijas elektrostacijas, vairāk nekā 5 tūkstoši kilometru automaģistrāļu un vairāk nekā Uztūkstoši kilometru zemesceļu, ostu paplašināšana Dammāmā, Džīzānā, Janbu, jaunas lidostas būvdarbu pabeigšana Ri-jādā un piecu esošo lidostu modernizēšana.6

Tomēr pēc naftas ieguves krišanās šis plāns tika pārskatīts. Valdība aizliedza īstenot jaunus lielus projektus. Galvenā vērība koncentrēta uz Džubeilas un Janbu projektiem, taču parādījušies arī ziņojumi par vairāku šīs programmas uzņēmumu agrāk plānoto jaudu pazemināšanu.

Raksturīgi, ka vairākumā gadījumu projektētāji apzināti paaugstinājuši projektu izmaksas. Tajās tika iekļautas lielas «komisijas naudas», kuras Rietumu sabiedrības izmaksāja vietējiem ierēdņiem. Projektētāji, atsaukdamies uz objektīviem iemesliem — grūtības ar elektroenerģiju, ūdeni, strādnieku dzīvokļiem, kā rezultātā uzņēmumu celtniecība Saūda Arābijā izmaksājot 2,1 reizi dārgāk nekā, piemēram, Teksasā,7 bieži vien patvarīgi paugstināja projektu izmaksas par labu Rietumu sabiedrībām. Saūda Arābijā emīrs Fahds, piemēram, 1977. gadā aizliedza darījumu ar sabiedrību «Philips», kas divkārt bija palielinājusi telefona tīkla paplašināšanas darbu izmaksas (līdz 6,8 miljardiem dolāru).

Noteiktas problēmas radušās arī Sabāhu dzimtai — Kuveitas valdniekiem. Parasti septiņdesmitajos gados valsts ienākumi no naftas pastāvīgi pārsniedza visus eko-

nomikas attīstības, aizsardzības un sociālo vajadzību iz* devumus. 1970. gadā ienākumi (gandrīz tikai no naftas) sastadīja 314 miljonus Kuveitas dināru, bet izdevumi — 286 miljonus, 1973. gadā — 603 un 538, bet 1980. gadā — 4 miljardus un 640 miljonus un 2 miljardus 100 miljonus. Taču jau 1982. gadā ienākumi no naftas kritās līdz 3,5 miljardu dināru līmenim.

Naftas_ ieguve te sākās agrāk nekā citās Arābijas valstīs, ātrāk pēc «naftas noreibuma» iestājās arī atskur-bums. Kuveitieši savlaicīgi sāka gatavoties tam laikam, kad no viņu zemes dzīlēm būs izsūknēta visa nafta, bet tas, pēc pašreizējiem aprēķiniem, nav nemaz tik tālu — 1995.—2000. gads. 1976. gadā tika izveidots Nākamo paaudžu fonds, kurā ikgadējie atskaitījumi sastāda 10% no valsts ienākumiem. Tāpat paredzēts, ka tērēt Fonda līdzekļus varēs, sākot ar 2001. gadu.8

1982. gada aprīlī Kuveitas ministru padome pieņēma lēmumu laikā no 1983. gada līdz 1986. gadam ierobežot kopējos izdevumus līdz 6 miljardiem dināru. Pirmo reizi valsts vēsturē 1982.—1983. finansu gada budžets tika ieplānots ar 312,6 miljonu dināru lielu deficītu.9

Kā viena no pirmajām naftu iegūstošajām līča valstīm Kuveita sāka ieguldīt naftas dolārus Rietumu bankās, gūdama no tā ievērojamus ienākumus. 1981. gadā ienākumi no ārvalstu investīcijām pirmo reizi pārsniedza no naftas gūtos ienākumus. Tieši ar to arī saista savas cerības valsts vadītāji, kas domā, ka ienākumi no investīcijām kopā ar vairāku naftas ķīmijas uzņēmumu darbību nostiprinās pozīcijas. Un tomēr grūtības paliek, turklāt visai nopietnas, piemēram, dzeramā ūdens problēma. Pirms 30 gadiem to Kuveitai piegādāja no Irākas. Tagad valsts iztiek ar jūras ūdens atsāļošanu. Ūdens sadali regulē ārkārtīgi sarežģīta skaitļojamā mašīna, kas praktiski ir vienīgā pasaulē (otra tāda atrodas Sanfrancisko). Ja inženieri, kas šo skaitļotāju apkalpo, pieteiktu streiku, tiktu pārtraukta ūdens piegāde un valsts lēnām mirtu no slāpēm.

Situācija Bahreinā daudzējādā ziņā ir citādāka. Šī salu valsts ir vismazākā teritorijas (622 km^2) un iedzīvotāju skaita (360 tūkstoši) ziņā. Naftas krājumi gan uz sauszemes, gan šelfā te bija nelieli un tagad praktiski izsmelti. Taču tas bahreiniešus pārāk neskumdina. «Mūsu gadījumā mēs neesam pilnīgi atkarīgi no naftas,» sacīja viens no rūpniecības ministrijas vadītājiem šeihs īsa Ibn Ab-dallāhs al Halīfa. Ekonomikas naftas sektora sekmīga funkcionēšana daudzējādā ziņā atkarīga no labām attiecībām ar Saūda Arābiju, kuras nafta nodrošina darbu valsts vienīgajai naftas pārstrādāšanas rūpnīcai.

Ļoti nozīmīgs Bahreinai bija Sadarbības padomes lēmums likvidēt muitas barjeras; starp dalībvalstīm, jo Ievērojami sekmēja tirdzniecības uzplaukumu.10

No septiņiem apvienotajiem emirātiem tikai Abū Dabī un Dubaija ir lielas naftas ražotājas. Valstī ir maz iedzīvotāju, tādē| ienākumi ievērojami pārsniedz visus iespējamos budžeta izdevumus. 1980. gadā iekšējā bruto produkta apjoms uz vienu iedzīvotāju bija 26 tūkstoši dolāru, bet tajā pašā laikā Katarā — 25, Kuveitā — 19, Saūda Arābijā — 12 tūkstoši dolāru (salīdzinājumam: Amerikas Savienotajās; Valstīs — 9,6 tūkstoši dolāru, VFR — 9,6, Francijā — 8,3, Anglijā — 5,0 tūkstoši dolāru).11 Taču, ja Rietumos šie skaitļi nozīmē reāli saražoto produkciju un sniegtos pakalpojumus, tad līča valstīs tās pa lielākai daļai ir vienkārši banknotes, kas atrodas vietējo un Rietumu banku seifos. Pati par sevi nauda vēl nenozīmē attīstību, finansiālā bagātība automātiski nerada valstī uzplaukumu — pie tādiem secinājumiem pamazām nākuši līča valstu iedzīvotāji.

Taču pagaidām tuksneša vakardienas ķeizaru godkārība tiek īstenota cita par citu dārgākos prestiža projektos. «International Herald Tribune» ar virsrakstu «Neviens sevi cienošs šeihs nevar iztikt bez lidostas» rakstīja: «Tagad jau vairs nepietiek ar spēcīgāku mersedesu, garāku jahtu, lepnāku pili, tagad šeihi grib, lai viņiem būtu lidostas.» Jaunā lielā lidosta Rāselhaimā ilgu laiku uzņēma vienu lidmašīnu nedēļā, pēc tam — piecas. Jau tagad Apvienotajos Arābu Emirātos ir četras modernas starptautiskās lidostas, bet tuvākajā laikā to skaits pieaugs līdz septiņām. Tiek celtas vai projektētas ne mazāk kā 200 piestātnes dažādās ostās, kaut gan valstij nav vajadzīga pat puse no šī skaita.

Ekonomisko un administratīvo robežu saglabāšana starp septiņiem emirātiem rada neiedomājamu jucekli valsts celtņu būvniecībā: Apvienotajos Arābu Emirātos ir divas starptautiskas lidostas, kas atrodas 15 kilometru attālumā viena no otras, trīs releju sakaru stacijas, kas darbojas ar mākslīgo Zemes pavadoņu starpniecību, utt.

Taču tā tas bija vēl nesenā pagātnē. 1982. gadā naftas ieguve Apvienotajos Arābu Emirātos salīdzinājumā ar

1981. gadu samazinājās gandrīz četras reizes: attiecīgi 127,3 un 544,7 miljoni barelu.12 Valstī gandrīz tika pārtraukta celtniecība, no 2500 celtniecības sabiedrībām palika tikai 900. ASV, Rietumeiropas valstu un Japānas komerciālo aprindu agrāk pārpildītās viesnīcas kļuva tukšas.

«Naftas dolāri,» rakstīja «International Herald Tribune», «plūst uz Persijas līci miljardiem, taču aizplūst no turienes gandrīz tikpat ātri sakarā ar neproduktīva-jiem izdevumiem, nepareizu plānošanu, trūkumiem pārvaldē un inflāciju, kas valda līča valstīs. Naftu iegūstošo valstu nopietns trūkums ir tas, ka tās cenšas iespējami ātrāk likvidēt gadsimtu atpalicību un panākt industriālās valstis. Tādējādi milzīgi rūpniecības uzņēmumi, kas izmaksā simtiem miljonu dolāru, tiek celti tikai tādēļ, lai stāvētu dīkā darbaspēka, materiālu vai, kas ir pavisam pārsteidzoši, — elektroenerģijas trūkuma dēļ.»13

Līča valstu ekonomiskās attīstības svarīga īpatnība ir tā, ka visi līdzekļi galvenokārt tiek novirzīti uz naftas sektoru un smago rūpniecību, tādējādi nodarot ļaunumu lauksaimniecībai un zvejniecībai. Saūda Arābijas tradicionālā lauksaimniecība panīkst sakarā ar pārmērīgo lauksaimniecības produkcijas importu. Pēdējos gados, tiesa, tiek kaut kas darīts, lai tādu stāvokli labotu. Saūda Arā-bijā un Omānā izveidotas vairākas zvejniecības sabiedrības. Visās valstīs pieaicināti Rietumu speciālisti lauksaimniecības jautājumos. Liela uzmanība lauksaimniecībai veltīta Saūda Arābijas trešajā piecgadu plānā. Paredzēts palielināt lauksaimniecībā izmantojamo zemju platības, panākt augkopības un lopkopības produkcijas pieaugumu. Izveidoti trīs mācību centri, kas gatavo savus kadrus; valsts lauksaimniecības banka palielinājusi fondus, lai sniegtu finansiālu palīdzību zemes īpašniekiem tehnikas, mēslojuma utt. iegādei.14

Vēl pavisam nesen industrializācija subreģionā tika īstenota, neņemot vērā vietējos apstākļus, kā rezultātā lidostas, fabrikas, rūpniecības zonas bieži vien tika veidotas stihiski, bez jebkādas racionālas programmas. Pirmajās Sadarbības padomes sēdēs tika izskatīti tieši šie jautājumi un nosprausti pasākumi rūpniecības attīstības turpmāko plānu koordinēšanā.

Taču pagaidām smagais klimats, grūtības ar pārtiku un dzeramo ūdeni, traucējumi elektroenerģijas apgādē, zemais darbaspēka izglītības, disciplinētības un profesionālās sagatavotības līmenis, nacionālā pārvaldes personāla pieredzes trūkums, iekšējo tirgu šaurība — tas viss līča valstīs uz gadu desmitiem attālina tādas rūpniecības iz-

veidošanu, kas atbilstu mūsdienu prasībām, kavē pārveidot ekonomikas pašreizējo primitīvo struktūru, kurā valda naftas sektors.

Tādos apstākļos nemazināsies nozīme tām Rietumu sabiedrībām, kuras, uzcēlušas milzīgās rūpnīcas un kombinātus, kontrolē to darbu un tur savās rokās vietējās rūpniecības produkcijas noieta tirgus. Vēl vairāk — vareno Iransnacionālo korporāciju loma arvien straujāk pieaug. Tās cenšas vēl ciešāk piesaistīt līča valstu pieaugošo valsts sektoru pasaules kapitālistiskajai saimniecībai, paplašinādamas savu līdzdalību jauktajos uzņēmumos, veicinādamas līča arābu valstu palielinātu pieprasījumu pēc jaunākās tehnoloģijas. Tajā pašā laikā sīkākās Rietumu sabiedrības labprāt piedalās kopējos projektos ar privāto sektoru, kas tāpat veicina kapitālistiskās iekārtas nostiprināšanos un attīstību.

Taču kopumā industrializācijas forsēšana, modernu rūpniecības uzņēmumu kompleksu izveidošana pusfeodā-lās sabiedrības apstākļos piekrastes valstīm radījušas visai prāvus izdevumus un lielus pārspīlējumus to ekonomiskajā attīstībā.

Beduīn! un strādniek!, emīri un uzņēmēji

Līča valstu tagadējās sabiedrības sociālā struktūra ir visai raiba. To analizējot, uzmanību saista divi apstākļi: ar Rietumiem cieši saistītu jaunu šķiru un sociālo slāņu (strādnieku un uzņēmēju, finansistu, inteliģences, birokrātijas) strauja rašanās un attīstība, kā arī tradicionālo slāņu (nomadu, amatnieku, ulemu, cilšu šeihu, feodālās aristokrātijas) dzīvotspēja.

Tamlīdzīgu ainu, šķiet, var novērot jebkurā austrumu zemē, arī līča zemēs, taču Arābijas monarhiskajās valstīs jaunu sociālo spēku izveidošanu salīdzinājumā ar Irānu un Irāku krasi paātrināja un stipri sarežģīja naftas faktora iedarbība, kā arī Rietumu ietekme. Rietumi savās interesēs izmantoja arābu sabiedrības pārejas stāvokli, kapitālistiskās iekārtas veidošanās procesu, kas apsteidza dzimtu un cilšu attiecību palieku apgrūtināto feodālās iekārtas attīstību.

Arābu sabiedrību nereti mēdz uzskatīt par divdaļīgu: beduīni tāpat kā pirms gadsimtiem klejo pa tuksnešiem, bet nedaudzajās ultramodernajās pilsētās vietējie jaunbagātnieki lasa «Financial Times», aprēķinādami, kur

izdevīgāk ieguldīt savus miljonus. Tāds uzskats ir gan pareizs, gan nepareizs.

Nomadi — beduīni (no «badavi» — tuksneša iedzīvotāji) — sastāda lielu daļu no Arābijas iedzīvotājiem. To skaits krasi samazinājās sešdesmitajos gados, kad bija liels sausums (1958—1962) un Saūda karalistē vien krita ap 85% lopu,15 kā arī septiņdesmitajos gados, kad daudzi beduīni pārcēlās uz pilsētām. Nomadi ar savu cilšu šeihu starpniecību saņem valsts palīdzību, kas dod tiem iespēju pārvietoties pa tuksnesi nevis ar kamieļiem, bet ar angļu lendroveru, klausoties ar japāņu tranzistoruztvērēju muzikālās pārraides no Kairas vai dievkalpojumus no mošejas Mekā. Pēdējos gados novēroti arī tādi gadījumi, kad beduīni paši nolīguši ārzemju strādniekus, piemēram, be-ludžus, un uzdod viņiem ganīt kamieļus.

Padomju pētnieks arābists A. Vasiļjevs savā fundamentālajā darbā «Saūda Arābijas vēsture» uzsvēra, ka valdība centusies mazināt beduīnu neapmierinātību un saglabāt viņu uzticību valdošajai Saūdidu ģimenei ar atklātām žēlastības dāvanām. «Ap Rijādu un citām pilsētām pastāvīgi cēla teltis desmitiem tūkstošu beduīnu, kas nedēļām un mēnešiem tika ēdināti uz valsts rēķina.»16 Nomads nejutās pazemots pats savās acīs, bet gluži otrādi, jutās daudz pacilātāks, nekā darot nicināmo miesnieka, friziera vai melnstrādnieka darbu. Saskaņā ar ģinšu-cilšu sabiedrības tradīcijām viņš vienkārši saņēma palīdzību no «šeihu šeiha» — karaļa.

Kopumā tomēr nomada dzīvesveids paliek tāds pats, kāds bija viņa senčiem. Galvenie pārtikas produkti ir rīsi, dateles, kamieļmātes piens, viesiem vāra stipru kafiju. «Tuksneša dēli» labprātāk ārstējas pie zintniekiem, kas visas kaites dziedē ar sensenajiem līdzekļiem — vemj-akmeni un kamieļu urīnu.

Liela nauda tuksnesī vajadzīga, lai apprecētos. Saūda Arābijā, piemēram, jaunekļa pienākums līgavas vecākiem samaksāt apmēram 5 tūkstošus sterliņu mārciņu, tāpēc bieži vien sievas tiek meklētas citās arābu zemēs.’ Cenzdamies mīkstināt šādi radušos konfliktus, Arābijas centrālo cilšu šeihi 1982. gada sākumā pieņēma lēmumu samazināt izpirkuma summas.17

Izglītošanās idejas tuksnesī bija svešas. Kad septiņdesmito gadu sākumā Saūda Arābijas valdība uzdeva visiem valsts iedzīvotājiem sūtīt zēnus pamatskolā, beduīni nepaklausīja. Lepnie, drosmīgie, labsirdīgie un viesmīlīgie «tuksneša dēli» nespēja saprast, kam gan tas vajadzīgs, ja pietiek zināt senās dziesmas par viduslaiku leģendāro arābu spēkavīru varoņdarbiem. Tikai pēc tam, kad valdība paziņoja, ka izmaksās kompensāciju par katru skolnieku kā zaudētu strādātāju, mazajiem nomadiem ļāva apmeklēt skolu. Taču jau 1982. gadā izdarītajā aptaujā Saūda Arābijas beduīni izteicās, ka labprātāk saviem bērniem izraudzītos kara lidotāja profesiju.18

Pamazām veiksmīgo ciltsbrāļu paraugs vai materiālie apsvērumi pamudināja nomadus nodarboties ar saimniecību kvalitatīvi jaunā līmenī. Daļa pievērsās aitkopībai, ņemot vērā pieaugošo pieprasījumu pēc gaļas, un tādējādi palika tuksnesī; citi izraudzījās nometnieku dzīvesveidu un ar valsts atbalstu sāka strādāt speciāli celtos lauksaimniecības ciematos. Bet vēl citi devās uz pilsētām.

Pagātnē aiziet agrāk tradicionālās arābu pilsētas, kuru centrā noteikti varēja atrast tirgu un emīra pili, bet visapkārt — māla vienstāva un divstāvu mājiņas. Tagad Džidas, Rijādas, Kuveitas vai Manāmas centrālās ielas un prospekti ar Rietumu automašīnu plūsmām, krāsaino pūli, spilgto reklāmu uz grezno veikalu, banku un komerciālo kantoru ēkām, kuras cēluši japāņu un franču arhitekti, ar villām, ap kurām noteikti iekārtots dārzs, var sacensties ar Nicu vai Marseļu.

Taču pilsētu vecajā daļā saglabājušās gan šauras ieliņas, gan naudas mijēju un tirgotāju veikaliņi, gan amatnieku darbnīcas: tas nekur nav pazudis. Nav aizmirstas arī cilšu dzīves tradīcijas. Daudzi pilsētnieki tāpat kā agrāk atzīst šeihu kundzību, uztur draudzīgus sakarus ar ciltsbrāļiem un nepazemojas līdz attiecībām ar «zemāku» cilšu pārstāvjiem.

Gandrīz vai visraksturīgākā jaunā arābu proletariāta iezīme ir tā daudznacionālais sastāvs. Ekonomikas bums radīja aizvien lielāku pieprasījumu pēc darbaspēka, ko vietējais tirgus spēja apmierināt ļoti nelielā mērā. Un kopš septiņdesmito gadu otrās puses Persijas līča rietumu piekrastē aizvien vairāk sāka parādīties Indijas, Pakistānas, Bangladešas, Filipīnu, Dienvidkorejas un Tai-vanas pilsoņi. Viņi kopā ar Palestīnas, Jemenas Arābu Republikas, Jordānijas, Jemenas Tautas Demokrātiskās Republikas, Sīrijas, Ēģiptes un vairāku citu Āfrikas valstu iedzīvotājiem, kas bieži vien valstī iekļuvuši nelegāli, tagad sastāda lielu strādnieku šķiras daļu vai dažos gadījumos gandrīz visu strādnieku šķiru. Vietējiem darba devējiem strādnieki no nearābu valstīm ir vēlamāki, jo ir

ar mieru strādāt par zemāku darba algu. Eiropieši par to pašu darbu pieprasa 10 reizes vairāk.

Arābu valstu valdību politika šajā jautājumā nav vienāda. Vairākums valdību, legalizēdamas 1977.—1978. gadā sen dzīvojošo nelegālo imigrantu atrašanos valstī, pieņēma stingrus_ likumus, kas ierobežo jaunu strādnieku ierašanos no Āzijas. Izmantot par darbaspēku personas, kam nav atļaujas atrasties valstī, aizliegts un par to sauc pie kriminālatbildības. Nacionālajām un Rietumu sabiedrībām uzlikts par pienākumu, pabeidzot objekta celtniecību un nododot to darbā, nodrošināt nevajadzīgo ārzemju strādnieku izbraukšanu no valsts. Saūda Arābijas un Omā-nas valdības pat uzlikušas vietējiem uzņēmējiem par pienākumu dot ārzemju strādniekiem darbu tikai tajā gadījumā, ja to nevēlas neviens no pamatiedzīvotājiem. Tajā ; pašā laikā Dubaijas emirāta valdība vēl vienmēr tur durvis atvērtas un nekavē nelegālo imigrantu pieņemšanu ļ darbā. Kataras darba un sociālo lietu ministrija vienojusies par strādnieku nosūtīšanu ar Ēģiptes (1974. g.), Tu-nisijas, Marokas un Sudānas (1981. g.) valdībām. Kuvei-tas valdība pirmā uzņēma kursu uz to, lai nodrošinātu nacionālās rūpniecības vajadzības pēc darbaspēka galve- ; nokārt uz ārzemju rēķina, atstājot pašiem kuveitiešiem autoritatīvākās darbības sfēras.

Saūda Arābijā ir 8,4 miljoni iedzīvotāju, bet gandrīz 2 miljoni no tiem ir ārzemnieki — vairāk nekā miljons zie-meļjemeniešu, 250 tūkstoši ēģiptiešu, 200 tūkstoši pakistāniešu, 80 tūkstoši dienvidkorejiešu, 70 tūkstoši filipīniešu. Apvienotajos Arābu Emirātos no 1,14 miljoniem iedzīvotāju tikai 20,7% ir AAE pilsoņi, bet indiešu ir 25,2%, pakistāniešu — 19,8%, bangladesiešu — 0,8%', irāņu — 18,1% un arābu imigrantu — 11,1%.19

Saūda Arābijā atļauja uzturēties valstī ārzemju strādniekiem un speciālistiem tiek izdota uz laiku no 1 līdz 5 gadiem. Kopš 1978. gada ārzemju strādniekiem ieviestas īpašas apliecības, viņi dzīvo speciālos kvartālos. Vest sev līdzi ģimenes tādiem strādniekiem aizliegts.

Svarīgs iemesls, kas pamudinājis naftas monarhiju valdniekus ierobežot darbaspēka pieplūdumu no ārienes, ir viņu cenšanās tādējādi novērst ārzemju strādnieku sociālo un politisko ietekmi uz saviem iedzīvotājiem. Taču tuvākajās desmitgadēs šī problēma acīmredzot paliks neatrisināta. Tā nav īslaicīga sociāla parādība, lai kā arī arābu monarhi to vēlētos. Pēc padomju ekonomista V. Ozo-linga prognozēm, neraugoties uz ārvalstu darbaspēka pieplūduma pieauguma tempu zināmu samazināšanos, 2005. gadā Saūda Arābijā būs vairāk nekā 4 miljoni ārzemju strādnieku, bet algotā darbā nodarbināto pašu valsts iedzīvotāju skaits līdzināsies tikai 2,3 miljoniem.

Pēdējos gados Arābijā manāma tendence veidoties zināmām sociālām grupām, kurās viena sociālā līmeņa personas sastāda pēc nacionālajām pazīmēm atšķirīgas grupiņas. Tā, piemēram, liela daļa arābu nomadu un pilsētu iedzīvotāju nevēlas nodarboties ar fizisko, pēc viņu domām — «netīro» un «pazemojošo» darbu, ko var veikt ārzemnieki. Viņi labāk vēlas būt taksometru šoferi, sargi vai kareivji, ar valsts subsīdiju palīdzību nodarboties ar komerciālo darbību vai pat vienkārši eksistēt no valsts pabalstiem. Tādējādi ievērojamai ekonomiski aktīvo iedzīvotāju daļai nav stimulu izraudzīties strādnieka specialitātes. «Visiem saūdiešiem ir nauda, un neviens negrib darīt netīro darbu,» — tādus vārdus bieži vien var dzirdēt naftas karalistē.

Arābu strādnieki ir nošķirti no saviem ārzemju brāļiem ar daudzām gan materiālām, gan garīgām barjerām. Arābu strādniekiem vēl nenobriedušajā sabiedrības sociālajā struktūrā ir īpaša vieta. Naftas monarhiju valdnieki, būdami spiesti radīt savu strādnieku šķiru, jau tagad baidās no tās politiskās nozīmības pieauguma arābu sabiedrībā. Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados strādniekiem naftiniekiem Saūda Arābijā, Kuveitā, Bahreinā bija nozīmīga loma politiskajā dzīvē. Viņi piedalījās masu nemieros, organizēja demonstrācijas un streikus ne tikai ar eko-nomiskierru bet arī ar politiskiem lozungiem. Nacionālās atbrīvošanās kustības vispārēja pacēluma apstākļos viņi spēja panākt darba apstākļu zināmu uzlabošanu, darba algas paaugstinājumu, darba likumdošanas pieņemšanu. Ku-veitas strādnieki panāca, ka tika izveidota šajā valstu grupā vienīgā arodbiedrību apvienība — Kuveitas darbaļaužu federācija.

Cenzdamās atslābināt pieaugošo strādnieku kustību, Rietumu naftas ieguves sabiedrības un vietējās valdības sešdesmitajos gados sāka paplašināt savas sociālās programmas. Vēlāk milzīgie ienākumi no naftas ļāva arābu valdniekiem īstenot bagātīgu sociālo politiku attiecībā uz pamatiedzīvotājiem. Jāņem vērā arī tas, ka lielajiem modernajiem uzņēmumiem vajadzīgi augsti kvalificēti strādnieki, bet tas savukārt spiež valdības un privātās sabiedrības palielināt darba algu un uzlabot darba apstākļus.

Vietējo kvalificēto strādnieku sociālais statuss ir augsts,

viņu dzīves līmeni pilnīgi var salīdzināt ar sīkburžuāzi-jas dzīves līmeni. Monarhiju feodālie valdnieki, izmantodami paternālisma politiku, tradicionālos pabalstus un tamlīdzīgus līdzekļus, cenšas lielāko daļu nacionālā proletariāta pārvērst par «strādnieku aristokrātiju».

Sakarā ar savas attīstības specifiku arābu strādnieki daudz ātrāk saņēma to, ko Rietumu proletariāts ieguva desmitiem gadu ilgā un neatlaidīgā cīņā. Tādējādi arābu proletariātam nebija daudzu tādu mērķu, par kuriem cīnoties saliedējās un nobrieda attīstīto kapitālistisko valstu strādnieku šķira. Arābu sabiedrības progresīvie spēki, ieskaitot Bahreinas Nacionālās atbrīvošanās fronti un Saūda Arābijas Komunistisko partiju, veic lielu darbu iedzīvotāju vidū, galveno uzmanību pievēršot strādnieku šķirai, kas iet priekšgalā cīņā par demokrātiskām pārmaiņām un sociālo progresu.

Arābu monarhiju valdnieku pūliņi tika vērsti arī uz to, \ lai izveidotu jaunu savu sociālo balstu. Sis uzdevums netika plaši deklarēts, un, visai iespējams, ne visi to pilnīgi apzinājās. Visplašāk arābu feodālo valdnieku centienus izteica Saūda karalistes Vadītāji. Karalis Feisals kādā no ļ savām intervijām 1966. gadā sacīja: «Mēs gribam virzīties uz priekšu, pateicoties plašai plānošanai, kas veicama i pēc mūsu islama likumiem un saskaņā ar mūsu ticību, tautas progresam... Mēs izraudzījāmies ekonomisko sistēmu, kas pamatojas uz brīvo iniciatīvu, jo esam pārliecināti, ka tā lieliski atbilst mūsu islama likumiem un mūsu valsts apstākļiem, dodot iespēju iniciatīvas bagātām personām un jebkurām grupām strādāt vispārības labā. Tas nenozīmē viņu neierobežotu augšanu, mēs iejauksimies, kad valdība to uzskatīs par nepieciešamu, taču nenodarot ļaunumu pamatprincipam...»20

Deklarējušas savu gatavību veicināt vietējās buržuāzijas darbību, valdības sešdesmitajos gados pieņēma vairākus likumus, kas stimulēja nacionālās rūpniecības attīstību, bet septiņdesmitajos gados izveidoja dažādus valsts finansiālās palīdzības kanālus. Tā, piemēram, Saūda Arā-bijā darbojas 7 speciāli fondi, kas uz visai atvieglotiem noteikumiem sniedz finansiālu palīdzību un kredītus gan rūpniecības un infrastruktūras izveidošanai, gan dzīvok|u celtniecībai. Bahreinā ir 2 tamlīdzīgi fondi, Kuveitā — 2, Omānā — 2, Apvienotajos Arābu Emirātos — 4.21

Bez tam Saūda Arābijā 1972. gadā tika izdots likums, kas ārzemniekiem uzlika par pienākumu nodot visus savus tirdzniecības uzņēmumus saūdiešiem, bet 1978. un 1979. gadā — likumi par saūdiešu kompanjona (vai saūdiešu aģenta) obligātu līdzdalību visās jaundibināmajās ārzemnieku sabiedrībās Saūda Arābijas teritorijā.

Visiem šiem pasākumiem — iekšējās tirdzniecības un banku «saūdizācijai» un «bahreinizācijai», valsts attīstības fondu darbībai, likumiem, kas ārvalstu uzņēmumiem uzlika par pienākumu ņemt Saūda Arābijas pilsoni ja nu ne par kompanjonu, tad vismaz par aģentu, — bija viens mērķis — paātrināti, «siltumnīcas» apstākļos izaudzināt nacionālo uzņēmēju kadrus, kuriem būtu pieredze, zināšanas un kapitāls. Sīs medaļas otrā puse bija ar kompra-dorisinu apzīmogotā vietējā buržuāzija.

Pēc Rietumu zinātnieku un žurnālistu domām, septiņdesmitajos gados Saūda Arābijā aizvien vairāk izplatījās patērēšanas un komercijas psiholoģija. Par spārnotu teicienu kļuva: «Katrs saūdietis sapņo par sava veikala atvēršanu; tirgojas visi — sākot ar beduīnu un beidzot ar karaliskās ģimenes emīriem.» Amerikāņu žurnālists T. Fe-riss rakstīja, ka komercijas gars aptvēris arī lielāko daļu saūdiešu jaunatnes. Jaunie cilvēki bieži maina darbu, daži vienlaicīgi strādā divās trīs sabiedrībās un «atvelk elpu tikai pēc sava pirmā miljona»22.

Var rasties iespaids, ka Rietumu sabiedrību paraugdar-bība un mērķtiecīgā, konsekventā valdības politika devusi pozitīvus rezultātus. Taču ir pilnīgi skaidrs, ka pašreizējais bums ir īslaicīga parādība. Kā izsakās paši saūdieši, «turpmāk nekas tāds nebūs. Lielās naudas laiks ir pašreiz.»

Karaļa Feisala stratēģijas galvenie principi tika apstiprināti 20 gadus vēlāk. 1981. gada janvārī Saūda Arābijas plānošanas ministrs H. Nāzers teica: «Attīstības procesa galvenais mērķis ir atbalstīt privātā sektora izveidošanu, organizēšanu un finansēšanu.»23 Tā paša gada pavasarī Saūda Arābijas tirdzniecības ministra vietnieks Rahmāns az Zamīls, runādams par valdības ekonomiskās darbības virzieniem 1980.—1985. gadā un vēlāk, sacīja, ka valsts loma «aprobežosies ar sabiedrisko apkalpošanu un naftas ķīmiju, tā nekad neiejauksies mazo un vidējo projektu sfērā vai jebkurā citā sfērā, kur darbojas privātais sektors... Mēs gribam, lai viņiem (privātuzņēmējiem. — Aut.) būtu 100% nacionālajā naftas rūpniecībā. Paredzēta ļoti plaša privātā sektora piedalīšanās naftas ķīmijas rūpniecības projektos 10 rūpnīcās Džubeilā un janbu. Tas viss tiks pilnīgi atstāts privātajam sektoram.»24

Pirmajā brīdī šķiet, ka tādiem plašiem projektiem, tik devīgai finansiālajai palīdzībai līdz ar Rietumu sabiedrību nepieciešamību sadarboties ar vietējiem uzņēmējiem tiešām vajadzēja radīt plašu vietējās buržuāzijas šķiru. Taču īstenībā viss iznāca mazliet savādāk, jo nacionālās buržuāzijas ātrai, masveidīgai un brīvai attīstībai pastāvēja objektīvi un subjektīvi šķēršļi.

Objektīvajām grūtībām, par kurām jau bija runa, — mūsdienu ražošanas augstajam tehniskajam līmenim un kapitālietilpibai — te bija ļoti nozīmīga loma. Arābu kapitāla pārstāvju vairākumam nebija zināšanu, pieredzes un pietiekami daudz līdzekļu, lai pievērstos moderniem rūpniecības objektiem, tāpēc tur darbojās valsts ar Rietumu monopolu palīdzību. Par svarīgu subjektīvu iemeslu kļuva vietējā kapitāla nevēlēšanās pievērsties modernākām darbības sfērām, jo tirdzniecība, finansiāli darījumi un spekulācija ar zemes gabaliem jau deva tiem lielu peļņu.

Kamēr nacionālais kapitāls savu sīko un vidējo pārstāvju personā pieņēmās spēkā un pieredzē, par Rietumu sabiedrību un valsts sektora aktīviem partneriem kļuva tie arābu uzņēmēji, kas tādā vai citādā veidā bija paspējuši iegūt zināmu pieredzi un uzkrāt ievērojamus līdzekļus. Tieši viņi pirmām kārtām un vislielākā mērā izmantoja valsts palīdzību, kas nodrošināja līdz 50% rūpnīcu, fabriku utt. izveidošanai nepieciešamo naudas ieguldījumu.

Kāda tad ir arābu lielburžuāzija? Tās skaits Saūda Arābijā ir daži simti cilvēku, bet citās valstīs — daži desmiti. Kapitāls — no simtiem tūkstošu līdz miljardam dolāru, darījumu apjoms — no simtiem tūkstošu līdz vairākiem miljardiem dolāru. Viņu komerciālās darbības sākums parasti saistīts ar Rietumu sabiedrībām. Pastāstīsim par dažiem no viņiem.

Viena no vecākajām un bagātākajām Kuveitā ir Gā-nimu ģimene. Tās uzplaukumu veicināja Hadžī Ahmeds al Gānims, kas divdesmitajos gados no Abadānas transportēja un realizēja petroleju, bet vēlāk kļuva par «General Motors» aģentu.25 Viņa dēls Jūsufs (dzimis 1903. gadā) pašreiz ir dzimtas vecākais un nodevis galveno ģimenes sabiedrību «Jusuf Ahmed al-Ganim and Sons» savam vecākajam dēlam Kuteibam (dzimis 1945. gadā). Sabiedrība, kas ir viens no lielākajiem šāda veida uzņēmumiem Tuvajos Austrumos, nodarbojas ar automobiļu, riepu, elektroiekārtu, radiopreču, televizoru, kondicionētāju utt. realizāciju un pārstāv «General Motors», «British Air-ways», «Philips», «British Petroleum» un citas Rietumu sabiedrības.26 Kopš sešdesmitajiem gadiem Gānimu ģimene aizvien lielāku uzmanību pievērš finansiālai darbībai, ģimenes pārstāvji ietilpst «British Bank of Middle East» vadības sastāvā; Seihins al Gānims — starptautiskajā komercbankā «Gulf Bank» ar aktīviem apmēram 200 miljonu dolāru; Jūsufs Ibn Ibrāhīms al Gānims — Kuvei-tas valsts centrālajā bankā; ģimenes sieviešu kārtas pārstāve Louva Halīfa al Gānima — privātajā «Kuwayt Financial Centre» ar aktīviem vairāk nekā 18 miljoni Ku-veitas dināru. Vairāki šīs ģimenes pārstāvji ieņēma un ieņem augstus amatus valsts aparātā. Ģimenes galvas dēls Abdallāhs Ibn Jūsufs al Gānims, piemēram, ir ūdens resursu un elektroenerģētikas ministrs, kā arī Kuveitas Tirdzniecības un rūpniecības palātas prezidenta vietnieks; Jūsufs Ibn Ibrāhīms al Gānims — Naftas un gāzes ieguves nacionālās komitejas priekšsēdētājs.27

Saūdietis Kemāls Ibrāhīms Adhams (dzimis 1928. gadā) ieguvis augstāko izglītību Kembridžā. Piecdesmito gadu sākumā viņš kļuva par troņmantnieka — vēlākā karaJa — Feisala padomnieku, līdz 1975. gadam vadīja drošības dienestu. Apprecējis Feisala māsu, kļuva par karaliskās ģimenes locekli. Ar komercoperācijām K. Adhams sāka nodarboties piecdesmito gadu beigās. Tagad viņš vada dažādu sabiedrību konglomerātu, kas nodarbojas ar pārtikas un patēriņa precu pārdošanu, ar pārtikas produktu ražošanu, viesnīcu celtniecību un ekspluatāciju, darījumiem ar zemes gabaliem, inženiertehniskiem darbiem, dzelzceļa apkalpošanu utt. K. Adhams ir viens no vadošajiem akcionāriem un valdes loceklis 1978. gadā izveidotajā privātajā finansu apvienībā «Saudi Reserve and Investigation Ltd.», kā arī privātajās holdingsabiedrībās «Frab Holding» (kapitāls 27 miljoni dolāru) un «Credit and Commerce America Holding», kurā kopā ar viņu piedalās arī AAE prezidenta dēls. Amerikas Savienotajās Valstīs Adhams piedalās vairāku arābu finansu grupu darbībā. Pazīstamākā ir grupa, kurai pieder 18% akciju Vašingtonas «Financial General Bankshares», kas kontrolē bankas Kolumbijas apgabalā, kā arī Mērilendas, Ņujorkas, Tenesi un Virdžīnijas štatos.28 Pēdējos gados Adhams arvien vairāk komerciālajās operācijās iesaista savus trīs dēlus un divas meitas.

Darījumu pasaulē gan Saūda karalistē, gan Rietumos labi pazīstams ir pašreizējā karaļa dēls emīrs Muham-meds Ibn Fahds. Viņš ir viens no tiem, kas dibināja

«Saudi Public Transport Company» ar 1 miljardu riālu lielu kapitālu, no kura 8 miljoni ir viņa daļa. Sājā pašā sabiedrībā piedalās arī viņa brālis Saūds un vēl četri karaliskās ģimenes emīri, kā arī vairāki bagāti saūdiešu uzņēmēji. Sabiedrība nodarbojas ar autobusu starppilsētu un iekšpilsētu pārvadājumiem visā valstī un faktiski ir monopols. 1979. gadā emīrs Muhammeds Ibn Fahds kopā ar kādu Lihtenšteinas sabiedrību, emīru Saūdi Ibn Nāifu un Saūda Arābijas vēstnieka Savienotajās Valstīs brāli Salāhu Ibrāhīmu al Hedžailanu dibināja sabiedrību «Pet-rola Saudi Arabia». Viņš bija viens no tiem, kas dibināja karalistē lielāko «Southern Province Cement Company» ar 700 miljonu riālu lielu kapitālu; viņa daļa bija 25 miljoni riālu, apmēram tikpat ieguldīja citi 15 akcionāri dibinātāji, bet pārējo — valsts.29 Emīrs ir «Saudi Arabian Investment Company» direktoru padomes priekšsēdētājs, viens no «Al-Bank al-Saudi al-Hollandi» (tās aktīvi sastāda apmēram 3 miljardus riālu) direktoriem, saūdiešu un franču komercbankas «Al-Saudi Bank» valdes goda priekšsēdētājs.30

Bez tam emīrs Muhammeds Ibn Fahds piedalās vēl vairāk nekā 10 uzņēmumos, kas sadarbībā ar saūdiešu, rietumvācu, kanādiešu un amerikāņu partneriem Saūda Arā-bijā būvē naftas vadus, nodarbojas ar vairumtirdzniecību, ražo naftas ķīmijas produktus. Septiņdesmito gadu beigās viņš bija saistīts ar daudziem lieliem Rietumu uzņēmumiem, piemēram, ar amerikāņu «Backtel», «Mobil Oil», un viņa personiskais īpašums pārsniedza 1 miljarda dolāru vērtību. Rietumu presē viņa vārds tika saistīts ar tādiem lieliem darījumiem kā Saūda Arābijas; kontrakts ar Nīderlandes sabiedrību «Philips», kas 1977. gadā nesaņēma pasūtījumu par 6,8 miljardiem dolāru karalistes telefona tīkla paplašināšanai. Sabiedrība emīram Muhani-medam bija apsolījusi «komisijas naudu» 100 miljonu dolāru apjomā. Taču Saūda Arābijas valdībā šis darījums izraisīja neapmierinātību. Tieši tad rūpniecības ministrs Gāzī al Guseibī uzsāka cīņu, lai tiktu pārskatīts pasūtījums, ko atbalstīja pats troņmantnieks, un darījums ar «Philips» tika anulēts. Pasūtījumu par divreiz mazāku summu saņēma citas sabiedrības.

Tajā pašā gadā, iegādājies 10% amerikāņu «Backtel Corporation» akcijas, emīrs Muhammeds tai palīdzēja saņemt darbuzņēmuma līgumu jaunas lidostas būvniecībai Rijādā par 3,5 miljardiem dolāru. Viņš bija iejaukts skandālā par naftas papildu piegādēm itāļu sabiedrībai ENI.

No 115 miljoniem «komisijas naudas», kas pienācās par palīdzību, puse bija paredzēta emīram Muhammedam.31

Arābijas un Irānas lielburžuāzijai un vidējai buržuāzijai raksturīgs ir uzņēmumu ģimeniskums. Tās ir tradicio-nālisma paliekas, kas atspoguļo pašas arābu sabiedrības pusfeodālo stāvokli. Tajā pašā laikā mūsdienu ražošanas apstākļos saimniekošana vienas ģimenes ietvaros ievērojami pastiprina attiecīgās ģimenes pozīcijas tās izraudzītajās darbības sfērās, veicinot tādu īstenu monopolu un vairāku desmitu koncernu rašanos, kas sagrābj valdošās pozīcijas savas valsts ekonomiskajā dzīvē. Tā, piemēram, Irānā septiņdesmitajos gados 128 ģimenes kontrolēja 2/3 no valsts lielākajām rūpniecības sabiedrībām.32

«Jaunākās» arābu lielburžuāzijas vienas daļas atšķirīga iezīme ir tā, ka tie galvenokārt ir rantjē, kas dzīvo ne tikai no ienākumiem, kurus dod nafta, bet ari naftas dolāri. Sī grupa vismazāk saistīta ar nacionālo ekonomiku un galvenokārt koncentrējas ap banku apvienībām, kas darbojas ārzemēs. Tādu jaunbagātnieku ienākumi bieži vien pārvēršas dārglietās. Tā, piemēram, 1981. gada martā viens no pasaules lielākajiem dimantiem (170 karātu) izsolē par 12 miljoniem dolāru tika nopirkts kādas nezināmas personas vajadzībām no AAE. Lieli līdzekļi tiek izlietoti jaunāko automobiļu iegādei, greznu villu celtniecībai un tamlīdzīgi.

Joprojām liela nozīme ir Rietumu pārstāvniecībai, kas pāraug tādā kā sadarbībā. Neviens no irāņu vai arābu miljonāriem, kas pieņēmušies spēkā, pārdodami Rietumu preces, nav atteicies no tamlīdzīgām operācijām. Tas pirmām kārtām izskaidrojams ar to, ka līcī pirmie iekļuva Rietumu lielākie monopoli «General Motors», «General Electric», «Siemens», «Renault» un citi, ar kuriem uzturēt sakarus vēl vienmēr ir visai izdevīgi. Ne mazāk svarīgs ir arī tas apstāklis, ka vietējā buržuāzija, lai cik plaša ir tās darbība, tomēr daudzējādā ziņā ir atkarīga no Rietumiem, ir pakļauts partneris. Iekļūstot modernās ražošanas sfērā, pat lieluzņēmējs neizbēgami nokļūst Rietumu partnera — kompanjona, piegādātāja, konsultanta utt. — atkarībā. Saūda Arābi jā, piemēram, darbojas valstī lielākā automobiļu montāžas rūpnīca, kas pieder saūdiešu Džufalī ģimenei un Rietumvācijas sabiedrībai «Daimler-Benz». Pusfabrikātu un agregātu ievešana un samontēšana ar saūdiešu strādnieku spēkiem dod «Daimler-Benz» pārstāvjiem lielāku peļņu nekā kravas automobiļu ievešana. Džufalī patstāvīgi ražo tikai akumulatorus, lakas un krāsas,

bet citādi ir pilnīgi atkarīgi no sava Rietumvācijas partnera.

Persijas līcī ne tikai šķiež naudu prestiža projektiem un izdod to nevajadzīgi. Valdošās monarhijas, to galminieki pirmām kārtām izmanto naftas dolārus, lai personiski iedzīvotos. Par izplatītu un plaši iesakņojušos līča kaiti kļuvusi korupcija, kukuļošana. Līča monarhisko valstu valdnieki nešķir savu kabatu no valsts kabatas. Viņiem tuvu stāvošie aktīvi sacenšas, kurš iegūs lielāku «komisijas naudu».

Līča valstu lielburžuāzijas darbības piemērā labi saskatāmas «naftas kapitālisma» tagadējās atšķirīgās iezīmes: parazitēšana no naftas ienākumiem naftas buma, nevis rūpniecības buma apstākļos; pūliņu koncentrēšana apgrozījumu sfērā, nevis ražošanā; darbība galvenokārt ap Rietumu rūpniecības uzņēmumiem un valsts sektoru. Tas viss liecina par to, ka mūsdienās Arābijā kapitālisms attīstās vienpusīgi, dekadentiski. Tajā pašā laikā iespējams, ka vaidošo aprindu ekonomiskā politika tuvākajā nākotnē spēs minētās iezīmes mīkstināt.

Tagad grūti aplūkot vietējās lielburžuāzijas pašreizējo stāvokli un attīstības perspektīvas, neņemot vērā tās sakarus ar Rietumu monopolistisko kapitālu. Arābu (tāpat kā agrāk — irāņu) komersanti peļņas iegūšanai izmanto pastāvošo, daudzējādā ziņā nelīdztiesīgo partnerismu, kā arī aizguvumus no mūsdienu biznesa formām un metodēm. Naftas monarhiju valdošās šķiras darbība rada jaunus apstākļus Rietumu monopolu funkcionēšanai šajās valstīs. No vienas puses, atklājas agrāk nebijušas iespējas aktivizēties un darboties, taču, no otras puses, lielburžu-āzija vairākās ražošanas sfērās pamazām kļūst tiem par pretsvaru, bet dažās panāk pilnīgu līdzdalību.

Tāpēc Rietumu monopoli nebūt neapsveic vietējo konkurentu ātro izaugsmi. Cenzdamies saglabāt savas pozīcijas, viņi izmanto sakarus ar valdošo virsotni, tomēr, sadarbojoties dažādu, galvenokārt naftas un ķīmijas eksportpro-jektu īstenošanā, Rietumi nedomā ielaist arābu konkurentus Rietumeiropas, Āzijas un Latīņamerikas tirgos. Viens no tā pierādījumiem bija tas, ka 1984. gada rudenī pēc Holandes pieprasījuma Eiropas ekonomiskā asociācija ieviesa muitas nodevu 13,5% apmērā metanola importam no Saūda Arābijas. Sājā sakarībā AAE avīze «AI Bajān» 1984. gada augustā rakstīja: «Tamlīdzīga Saūda Arābijas interešu noniecināšana ir daļa no kopējās pozīcijas, kuras mērķis — graut rūpniecisko attīstību trešās pasaules valstīs vispār, bet arābu valstīs it īpaši.» Savas produkcijas noieta problēma Arābu monarhijām kļuva sevišķi asa astoņdesmito gadu vidū, kad īstenojās galvenokārt rūpniecības objektu celtniecība. Līdz ar to naftas monarhiju un Rietumu attiecībās rodas jaunas iezīmes — starpkapitālistisko pretrunu iezīmes.

Tomēr Arābijas naftu iegūstošo valstu sociāli ekonomiskās attiecības kapitālistiskā ievirze, šo valstu ciešā sadarbība ar Rietumu valsts monopolistisko kapitālu parāda, ka naftas monarhijām pasaules kapitālistiskajā sistēmā ir īpaša — rezervistu vieta. Arābu lielburžuāzija, attīstīdamās specifiskos apstākļos, aizvien vairāk kļūst par pasaules buržuāzijas daļu.

Lielburžuāzija izmanto savu ekonomisko un politisko kundzību, lai nostiprinātu savu valstu kapitālistiskos pamatus un attīstības kapitālistisko ievirzi. Neraugoties uz lielburžuāzijas uzņēmumu relatīvi lielajiem izmēriem un plašo darbības vērienu, bez plaša vietējā atbalsta esošā un ar Rietumu kapitālu daudzējādā ziņā saistītā šo zemju kapitālisma attīstības nevienmērīgais raksturs pastiprina plaisu starp kapitālistiskajām un nekapitālistiskajām iekārtām, veicina arābu sabiedrības dezintegrāciju ekonomiskajā un sociālajā ziņā un, kas ir ne mazāk svarīgi, paātrina sabiedrības polarizēšanos, tās šķirisko norobežošanos. Tas izraisa un neapšaubāmi arī turpmāk izraisīs asus sociālos konfliktus. Pārāk spilgtā pretrunā Rietumu dzīvesveids ir arābu sabiedrības tradicionālajiem dzīves pamatiem un, iespējams, visvairāk — islamam.

islams islama dzimtenē

Līča valstīs un vispār visās musulmaņu valstīs 1980. gadā sākās jauns gadsimts, bet 1985. gads viņu kalendārā bija 1405. gads. Šis datums norādīts visos dokumentos, personiskās vēstulēs, laikrakstos. Un galvenais nav tikai tas, ka musulmaņiem pieņemts mēness kalendārs, kas ir īsāks par saules kalendāru. Viņi gadu skaitīšanu sāk no 622. gada.

Tajā gadā nelielajā tirdzniecības pilsētiņā Mekā Mu-hammeds Ibn Abdallāhs, bijušais gans, kurš vēlāk kļuva par kādas bagātas atraitnes uzticības personu tirdzniecības lietās, sasauca laukumā savus ciltsbrāļus un pavēstīja tiem par viņam no augšas sūtītajiem «dieva vārdiem». Pilsētnieki nenoticēja jaunās ticības apustulim, un Mu-

Iiammeds ar savu piekritēju grupu bēga no izsmiekla un draudiem uz Medinu. Šī pārceļošana ieguva nosaukumu «hidžra» — tieši no šī brīža sākas musulmaņu gadu skaitīšana. Tā tika likti pamati vienai no pasaules reliģijām — islamam.

Drīz vien pirmo musulmaņu skaits pieauga, un Mu-hammeds iegāja Mekā kā valdnieks. Viņš sagrāva pagānu lūgšanu namus, nodibinādams neredzamā, bet varenā dieva — Allāha kultu. Vārdi «nav cita dieva, izņemot al-lāhu, un Muhammeds ir viņa pravietis» kļuva par jaunās reliģijas ticības simbolu.

Islams ātri izplatījās Arābi jā, un drīz vien agrīnā feodālisma valsts uzsāka iekarošanas karus, lai izplatītu jauno ticību, sagrāba kaimiņu valstis; izveidojās varenais Arābu kalifāts, kas sagrāva Sasanīdu impēriju Irānā, Vestgotu karalisti Spānijā un deva smagu triecienu Bi-zantijas impērijai. Pēc Muhamineda nāves pirmo «taisnprātīgo» kalifu pārvaldē radās Muhammeda runu pierakstu krājums, kas tika apkopots svētajā grāmatā — Korānā.

«Izplatot islamu Arābijā,» rakstīja padomju zinātnieks P. Grjazņevičs, «neviens nedraudēja, nemocīja, nespīdzināja, nededzināja un neslīcināja, kā to darīja daudzi kristietības izplatītāji Eiropā un it īpaši tās nomalēs. Arābu pagāni nepazina mocekļus. Agrīnie vēsturnieki — simts gadus pēc islama triumfa — izskaidroja to tā, ka patiesa ticība uzvarot pati.» Islama pieņemšana veicināja dažādo klejotāju cilšu apzināšanos par vienu tautu — arābiem, paātrināja kopienas iekārtas sairšanu Arābijā un feodālo attiecību attīstību Tuvajos Austrumos.

Bez ticības simbola ir vēl četri islama pamatprincipi, kas kopēji visiem musulmaņiem: 5 lūgšanas ik dienas, īpaša nodokļa (zakjata) nomaksa trūcīgo labā, trīsdes-mitdienu gavēšana ramadana mēnesī un svētceļojums uz svētajām pilsētām Meku un Medīnu. Korāns būtībā nosaka visu sabiedrisko dzīvi islama valstīs. Tā kā musulmaņu tiesības (šariats) pamatojas uz Korāna, tad visi tā noteikumi un normas skaitās allāha svētītas un to izpilde ir obligāta. Sariats tomēr nav likumu krājums, bet drīzāk gan musulmaņu ikdienas dzīvi nosakošu uzvedības normu kopojums.

Šariats arī tagad ir spēkā vairākumā līča valstu. Irānā tas tika atjaunots pēc 1979. gada. Tā tēzes nosaka laulības un šķiršanās procedūras, ēšanas noteikumus, tirgošanās kārtību, darbību mākslas laukā, musulmaņu man-

tiskās tiesības un nodok|u sistēmu, soda mērus par netikumību un «grēcīgiem» pārkāpumiem.

Sods par kriminālnoziegumiem var būt vai nu tāda paša veida (nogalināšana par nogalināšanu, apvainošana par apvainošanu), vai arī samaksas, sodanaudas veidā.33 Laulības pārkāpšanu soda ar 100 pletnes cirtieniem vai arī līdz nāvei nomētā ar akmeņiem; vīram ir tiesības nogalināt abus vainīgos. Sods par zādzību nav atkarīgs no lietas vērtības. Soda par zādzību «pincipā», bet kas nozagts — nav svarīgi. Zaglim, kas notverts pirmo reizi, nocērt četrus labās rokas pirkstus, par otrreizēju zādzību šariats prasa nocirst kreiso pēdu līdz pusei, bet trešo reizi cilvēku uz visu mūžu iesloga cietumā.

Visās līča valstīs islams ir valsts reliģija. Pamatskolās arī tagad galvenā uzmanība tiek veltīta Korāna un citu svēto grāmatu studēšanai. Saūda Arābijā, lai stimulētu skolēnus apgūt islamu, valdība katru gadu rīko konkursu par Korāna iekalšanu (bet tā ir visai apjomīga grāmata). Karalis pats pasniedz uzvarētājam balvu.

Visās valstīs ir daudz mošeju un tiek celtas jaunas. Saūda karalistē uz 8 miljoniem iedzīvotāju 1980. gadā bija 20 356 mošejas. Tajās darbojas vairāk nekā 40 tūkstošu garīdznieku, kas gadā saņem vairāk nekā 850 miljonu riālu. Un tomēr 1980.—1985. gadam valdība piešķīra 1 miljardu 300 miljonu riālu vēl gandrīz 1200 mošeju celtniecībai. Katrā subreģiona valstī ir garīgās skolas. Saūda Arābijā — trīs islama universitātes.

Garīdzniekiem — ulemiem, muftijiem, kadijiem, mullām — ir liela loma līča valstu sabiedriski politiskajā dzīvē. Saūda Arābijā karalis ir ticīgo kopienas galva, bet lielais muftijs ir savdabīgs viņa garīgais vietnieks; Irānā valsts priekšgalā tagad tāpat ir «garīgais skolotājs»; tautā cieņu iemantojuši no valsts neatkarīgie ulemi, no kuriem visietekmīgākie iegūst nosaukumu ajatolla (Irānā viņu ir vairāki simti) un lielais ajatolla (kopā ar Ho-meinī Irānā viņu ir trīs).

Šahs mēģināja ierobežot garīdzniecības ietekmi, un tas izraisīja atklātus pret valdību vērstus nemierus mošejās. Garīdzniecība aktīvi piedalījās valsts sabiedriskajā un politiskajā dzīvē un dažādu apstākju ietekmē vadīja pret šahu vērsto revolūciju.

Arābu valstīs garīdzniecība ir specifiska valsts kalpotāju grupa un reti uzstājas kā īpašs sociāls spēks. Un tomēr 1979. gada notikumi Irānā parādīja arābu valdniekiem islama un tā kalpu spēku. Raksturīgi, ka pēc tam

Saūdidi piešķīra vairāk nekā miljardu riālu jaunu mošeju celtniecībai. Korāna lasīšana, dievkalpojumu translācija no mošejām un citas reliģiozas programmas ieņem lielu vietu radio un televīzijas raidījumos.

Saūda karalistē ulemu rokās saglabājies pietiekami spēcīgs ierocis — sabiedriskās morāles komitejas. Tās tika izveidotas, lai uzturētu morāles, sadzīves un uzvedības tradicionālās normas, lai sekotu, kā tiek ievērots aizliegums dejot, lietot tabaku, alkoholu, cūkgaļu. Arī mūsu dienās šie reliģiskie policisti drīkst izdauzīt vitrīnu veikalam, kura saimnieks nav to slēdzis lūgšanas laikā. Lai dabūtu iebraukšanas vīzu Saūda Arābijā, nepieciešams apstiprināt savu ticību ar oficiālu dokumentu. Ateisms valstī aizliegts un oficiāli tiek vajāts ar likumu. Bargi tiek sodīti arī mazāki pārkāpumi.

«Līča morāles sargātāji», kā mēdz saukt Saūdidus, bieži vien iejaucas arī kaimiņu lietās. 1979. gadā Rāsel-haimas (AAE) emīrs šeihs Sakrs Ibn Muhammeds al Ka-simī cerībā uzlabot savas finansiālās lietas atvēra kazino. Tā kā Korāns aizliedz azartspēles, Saūda Arābijas vadītāji izteica neapmierinātību par tādu vaļību, un kazino tika slēgts.54

1974. gadā angļu laikraksti rakstīja, ka divi angļu inženieri, nespēdami ievērot puritāniskos Saūda Arābijas likumus, ka nedrīkst iedzert pat alu, nolēmuši tos apiet. Viņi izrakstījuši no dzimtenes pianīnu. Muitā nolēmuši sūtījumu pārbaudīt un mūzikas instrumentā atraduši vairākus desmitus pudeļu skotu viskija. Inženieri arestēti. Tiesa viņiem piespriedusi miesassodu un izraidīšanu no valsts. Ja viņi būtu bijuši Saūda Arābijas pavalstnieki, viņus iesēdinātu cietumā uz vairākiem gadiem.

Un tomēr alkohols tiek ievests kontrabandas ceļā. Valdības pastiprina pasākumus pret reliģiozo aizliegumu pārkāpējiem, nevēlēdamās dot nekādas atlaides. 1983. gada februārī AAE augstākā tiesa izdeva dekrētu par daudz stingrāku sankciju lietošanu pret tiem, kas pārkāpj likumu par alkoholisko dzērienu lietošanas un izplatīšanas aizliegumu. Personas, kas neievēro šo likumu, papildus naudassodam un ieslodzījumam cietumā tiek sodītas arī ar miesassodu.

Saūda Arābijā sabiedriskās morāles sargiem ir tiesības uz ielas nogriezt matus garmatainam jauneklim, Irānā — piekaut sievieti, kas eiropeiski tērpusies, utt. Sašutuši par visapkārt notiekošajām pārmaiņām, arhikonservatīvie musulmaņi sarīkoja mininemierus, lai aizstāvētu vecos ide*

alus. Viņi izlaida ūdeņus no viesnīcu baseiniem, lai nepieļautu vīriešu un sieviešu kopīgu peldēšanos. No pašapkalpošanās veikalu plauktiem pazuda desa un gaļa suņiem, kas tiek uzskatīti par nešķīstiem dzīvniekiem. No spēļlietu veikaliem izņemtas lelles, jo tās atgādinot elkus. Valdība pat aizliegusi pieņemt Rietumu sievietes darbā, kurā iznāk saskarsme ar vīriešiem.

Karaliskajai ģimenei aizvien grūtāk saglabāt nacionālo vienprātību valstī, kas «kļūst vājāka modernizācijas spiediena ietekmē, jo svešzemju jēdzieni saduras ar puritāniskā islama nepiekāpīgo struktūru,»35 raksta «Newsweek».

Šķelšanās sabiedrībā paplašinās. Tādēļ jo asāka ir reliģijas darbinieku reakcija pret alkoholu, narkotiskajām vielām, sievietēm bez čadras utt. Turpretim jaunievedumu piekritēji, kas bijuši Rietumos, tur mācījušies, aizvien vairāk ievieš lietošanā lietas un normas, kas vienmēr bijušas tabu.

Sievietes stāvoklis līča valstīs īpaši smags ir tradīciju un reliģiozo aizliegumu dēļ. Musulmaņu teologi turpina uzskatīt sievieti par otrās šķiras būtni. Viņām jāaizklāj sava seja; viņas manto tikai pusi no tā, ko manto vīrietis; tiesā divu sieviešu liecība pielīdzināma viena vīrieša liecībai. Musulmaņu teologi vēl līdz šim brīdim diskutē par to, vai sievietei ir dvēsele, un vairākums domā, ka dvēseles viņai nav.

Saūdiešiem radās sarežģīta problēma sakarā ar Anglijas karalienes vizīti 1979. gada sākumā. Viņiem pirmo reizi valstu vadītāju līmenī nācās pieņemt sievieti, un, lai izvairītos no sarežģījumiem (arī protokoliskiem), karaliene un dažas viņu pavadošās sievietes uz vizītes laiku tika pasludinātas par «goda džentlmeņiem».36

Atbilstoši Korānam šajās valstīs atļauta daudzsievība. Sievietēm lemts sēdēt mājās. Pat uz veikalu viņas parasti var iet vai nu kalpa, vai dēla pavadībā. Darba iespējas ir ārkārtīgi niecīgas. Tā, piemēram, Kuveitā, kas salīdzinājumā ar citām arābu monarhijām pavirzījusies tālāk pa modernizācijas ceļu, vietējās sievietes 1975. gadā sastādīja 2,4% no kopējā algotu darbu strādājošo sieviešu skaita.37

Taču laikmetīgums ielaužas arī ģimenes dzīvē. Daudzas meitenes cenšas iegūt izglītību, negrib kļūt par otro vai trešo sievu. Pateicoties radio un televīzijai, grāmatām un laikrakstiem, viņas pierod pie mūsdienu dzīves, un garīdznieki pamazām piekāpjas.

Sieviešu izglītības līmenis līča valstīs ir ārkārtīgi zems. Piemēram minēsim Kuveitu: 59% sieviešu ir analfabētes (salīdzinājumam — 30% vīriešu), 35,6% ir pamatskolas un nepilna vidējā izglītība (61,6% vīriešu), 14,2% — vi-dējā_ (22,6%) un 0,8% — augstākā (1,8%).38 Mācības skolās, koledžās, universitātēs notiek atsevišķi. Meitenēm pasniedz skolotājas, studentes pasniedzēju vīriešu lekcijas noklausās pa televīziju.

Pēdējos gados pieauguši izdevumi sieviešu izglītošanai, taču šī islama garīdzniecības piekāpšanās nebūt nenozīmē tās pozīciju pavājināšanos. Arī monarhiju valdnieku intereses ir tieši tādas pašas. Lai gan reizumis ulemu stingrās prasības izraisa grūtības ekonomikā un neapmierinātību sabiedrībā, islama kanonu, institūtu un morāles atbalstīšana atbilst Saūdidu, Sabāhu, Nahaijanu vajadzībām saglabāt režīmu svarīgākos reliģiskos pamatus, nostiprināt savu varu. «Mums ir svētais Korāns un šariats,» reiz izteicās karalis Feisals. «Kāpēc mums vajadzīgs sociālisms, kapitālisms, komunisms vai jebkura cita ideoloģija?»39

Lai saglabātu islamu kā saūdiešu režīma svarīgu pamatu, tiek atbalstīts arī Mekas un Medīnas svētceļojumu institūts. īstam musulmanim kaut reizi mūžā jādodas svētceļojumā. 1972. gadā to svētceļotāju skaits, kas devās uz Saūda Arābiju pirmo reizi, pārsniedza 1 miljonu. Ienākumiem no svētceļojumiem, kas agrāk bija karalistes valsts kases papildināšanas galvenais avots, tagad nav liela nozīme. Daudz straujāk pieaug Saūda Arābijas Svētceļojumu lietu ministrijas izdevumi. Ministrija seko, kā noris svētceļojumu organizēšana, svēto vietu labiekārtošana Mekas Lielās mošejas un pravieša Muhammeda Medīnas mošejas remonts un paplašināšana, sanitāro normu ievērošana svētceļnieku vidū.

Nemusulmaņiem Mekas un Medīnas apmeklēšana stingri aizliegta. Viņiem ap šīm pilsētām izveidots speciāls apbraucamais ceļš, ko sauc par «kristiešu ceļu». Citas ticības pārstāvim (kāfiram), kas apzināti vai neapzināti nokļuvis šajās pilsētās un apkārtējo atmaskots, gadījumā, ja viņam izdodas paglābties no pūļa linča tiesas, draud cietumsods.

Visas šīs parādības liecina par arābu (mazāk — irāņu) sabiedrības pārejas stāvokli, atspoguļo aizejošo, bet aiziet negribošo tradicionālo spēku un pieaugošo jauno šķiru un slāņu cīņu. Par lielāko konfliktu Saūda Arābijā kļuva Mekas Lielās mošejas ieņemšana.

1979. gada vasarā, ietekmējušās no februāra revolūcijas Irānā, karalistē aktivizējās dažādas opozicionāras grupas un organizācijas. Armijā organizējās slepenas šūniņas. Siltu mazākums Austrumu provincē (apmēram 400 tūkstoši cilvēku) sarīkoja demonstrācijas ar reliģiskiem un politiskiem lozungiem. Valstī kontrabandas ceļā ieveda ieročus. Karaliskajā ģimenē sarosījās «jaunsaūdieši», kas prasīja pārskatīt naftas politiku (samazināt naftas ieguvi un paaugstināt cenas), kā arī palēnināt rūpnieciskās attīstības tempus un «attīrīt karalisti no neveselīgās Rietumu ietekmes». Septembrī lielākajās pilsētās parādījās visdažādākā satura skrejlapiņas. Tur bija aicinājumi atgriezties pie puritāniskajām islama normām, gāzt «despotiskos un pērkamos valdniekus», padzīt no valsts visus ārzemniekus, nodibināt valstī demokrātisku pārvaldi utt. Par atbildi saūdiešu varas iestādes uzsāka plašu arestu kampaņu dažādu iedzīvotāju slāņu vidū.

Septembra vidū Rietumu provincē parādījās nelielas bruņotas vienības, kas apmetās netālu no Medīnas un aktīvi vervēja piekritējus. So vienību rindās bija gan armijas un nacionālās gvardes kareivji un virsnieki, gan at-aibu, kahtanu un jaminu cilšu pārstāvji.

Agrā 20. novembra rītā apmēram tūkstotis cilvēku ieņēma Lielo mošeju («Al-Haram») Mekā — musulmaņu pasaules galveno svētnīcu. Aizturējuši simtiem dievlūdzēju kā ķīlniekus, viņi izvirzīja varas iestādēm šādas prasības: radikālas pārmaiņas valdības sastāvā; pārskatīt politiku naftas ieguves un pārdošanas jomā; atgriezties pie «patiesā islama» normām (starp citu, aizliegt futbola spēli, portretu izkāršanu); sieviešu izslēgšanu no sabiedriskās un ekonomiskās dzīves; Saūda Arābijas pasludināšanu par «islama karalisti», ārvalstu militāro padomnieku izraidīšanu no valsts.

Tajā pašā laikā tika izdarīts mēģinājums sagrābt pravieša Muhammeda mošeju Medīnā, taču to vietējās varas iestādes nekavējoties apspieda. Atsevišķu šūtu sīku grupu nemieri notika Austrumu provincē.

Saūdiešu varas iestādes apjuka. Tikai pēc divām dienām armijas daļas sāka sturmēt mošeju Mekā. Izvērsās vairāku dienu cīņa, kurā armija izmantoja helikopterus un bazukas. 5. decembrī valdības karaspēks mošeju ieņēma. Vairākus simtus sacelšanās dalībnieku apcietināja, no tiem 63 cilvēki tika sodīti ar nāvi.

Sacelšanās, kas notika ar lozungu gāzt proamerikānis-kos, korumpējušos un «no islama novērsušos» valdniekus,

bija piimā tāda veida akcija. Nemieru plašums un tūktos cilvēku piedalīšanās tajos, kā arī apstāklis, ka tie aptvēra valsts galvenos centrus, liecina (bez irāņu revolūcijas nenoliedzamās ietekmes) par pretrunu tālāku saasināšanos Saūda Arābijas sabiedrībā. Kā izsacījās «International Herald Tribune», kaut arī «karaļa Hālida valdība pēc Mekas Lielās mošejas ieņemšanas novembrī un demonstrācijas šiītu centrā Austrumu provincē arī atjaunoja kārtību, šie notikumi satricināja saūdiešu režīma pamatus»40.

Kļuva acīm redzams, rakstīja Sīrijas Komunistiskās partijas laikraksts «An Nidāl aš Saab», ka mošejas «Al-Haram» sagrābšana nebija akcija, ko veicis pulciņš is-lama «atkritēju», kā to apgalvo saūdiešu valdnieki, bet gan daļa no plašas sacelšanās, kurā piedalījās dažādi spēki. To vidū izdalās grupa «As Salaf as Saleh», kas aicināja atgriezties pie sākotnējām islama tradīcijām, darīt galu pašreizējam saūdiešu režīmam, pārtraukt naftas piegādes Savienotajām Valstīm, jo tieši tās nodrošina karalistē pastāvošā režīma aizsardzību. Šie notikumi, uzsvēra laikraksts, nodemonstrēja saūdiešu režīma pieaugošo izolāciju, parādīja, ka Saūda Arābijas tauta negrib dzīvot sociālo spaidu un patvaļas apstākļos, kā arī atmaskoja režīma naidīgumu attiecībā pret ticīgo masām un islamu.

Saūda Arābijas tauta, kā uzsvēra «An Nidāl aš Saab», labi zina, ka amerikāņu imperiālisms ir tās niknākais ienaidnieks, tās brīvības, neatkarības un nacionālās pašapziņas ienaidnieks. Amerikāņu «ātrās izvēršanas spēku» izveidošana lielā mērā paredzēta Persijas līča naftas aizsardzībai un saūdiešu režīma aizsargāšanai no tautas dusmām.41

Monarhijas valdnieki izdarīja ievērojamu policijas un armijas vadības reorganizāciju, nomainīja ierēdņus Rietumu un Austrumu provincēs, pastiprināja arestus, pieaicināja franču un rietumvācu speciālistus nostiprināt savu drošības dienestu. Tas viņiem netraucēja 1980. gada augustā paziņot, ka valstī «nav nekādu politieslodzīto... Karalistē ir pilnīga stabilitāte, kas pamatojas uz ciešiem vadības un tautas sakariem.»42 Maz to, kas tic tamlīdzīgiem paziņojumiem.

Daudz ko islama atdzimšanā var uzskatīt par centieniem atrast stabilitāti un savas saknes — tie radušies no riebuma pret Rietumu vērtībām un to modernizāciju, kura padziļināja ekonomiskās un sociālās grūtības daudzās «trešās pasaules» valstīs. Nav šaubu, ka Irānas revolūcija nebija izolēts fenomens islama pasaulē. Tā ir sociāla parādība, kas Irānā nobrieda ātrāk nekā citās līča valstis. Tā liecina par musulmaņu masu pastiprināto neapmierinātību ar savu valstu pārvaldītājiem, kas virza to attīstību pa Rietumu ceļu.

Tiek piešķirti lieli līdzekļi jaunu mošeju celtniecībai un islamiskajai izglītībai, stingrākas kļūst uzvedības normas līča valstīs, tiek pieņemti jauni likumi, kas reglamentē ortodoksālo musulmaņu uzvedību ārzemēs. «Mēs esam gatavi atteikties no elektriskā apgaismojuma, ja tas aptumšo ticības uguni,» sacīja Saūda Arābijas karalis Fahds Ibn Abdelazīzs. Un tomēr Saūdidi, Sabahi, Nahaijani ir satraukti.

Satrauktie emīri

Bez tradicionālās, reliģiskās opozīcijas valdošās dinastijas biedē neapmierinātība un nemieri jauno sociālo spēku vidū.

Pakļaujoties nepieciešamībai, monarhijas iztērējušas lielus līdzekļus izglītības vajadzībām. Augošajai nacionālajai ekonomikai nepieciešami kvalificēti strādnieki un tehniķi, diplomēti inženieri, pieredzējuši administratori; speciālisti vajadzīgi transportā, bankās, medicīnas iestādēs un skolās. Saūda Arābijā pamatskolu skaits pieaudzis no 1331 1965. gadā līdz 4467 1980. gadā, bet skolēnu skaits — no 260 tūkstošiem līdz 1 miljonam 41 tūkstotim. Profesionāli tehnisko skolu skaits palielinājies no 7 līdz 37; pedagoģisko koledžu — attiecīgi no 2 līdz 20. Četrās karalistes laicīgajās universitātēs, no kurām pirmā dibināta 1957. gadā, bet ceturtā — 1975. gadā, pagājušajā desmitgadē augstāko izglītību ieguvuši vairāk nekā 100 tūkstoši saūdiešu. Apmēram 10 tūkstoši Saūda Arābijas studentu katru gadu mācās Rietumu valstīs un citās arābu zemēs.43

Izglītības iegūšana karalistē (tāpat kā visās līča valstīs) ir bezmaksas visos līmeņos, ieskaitot studijas ārzemēs. Izdevumi šim nolūkam Saūda Arābijā aug: 1981./

1982. finansu gadā — 26,3 miljardi riālu, 1982./1983. — 31,9 miljardi riālu.44

Tādējādi ir izaugusi vesela paaudze izglītotu saūdiešu, kuveitiešu, bahreiniešu, kas iepazinušies ar Rietumu dzīvesveidu, ar kapitālistiskās pasaules vērtību sistēmu un

filozofiskajiem strāvojumiem, ar zinātniskā sociālisma idejām. Un, neraugoties uz lieliskajiem materiālajiem dzīves apstākļiem, viņi pauž neapmierinātību ar pastāvošo iekārtu savā valstī.

Līča valstu iedzīvotāju jaunā paaudze, rakstīja Šveices laikraksts «Neue Zūrcher Zeitung», uzskata kā pašu par sevi saprotamu tai pienākošos labumus, tajā skaitā bezmaksas izglītību skolās un stipendijas, bezmaksas medicīnisko apkalpošanu un darba vietu nodrošināšanu. Jaunā paaudze ir aizvien pārliecinātāka, ka nauda, kas iegūta no naftas pārdošanas, pieder tautai, nevis tikai karaliskajam galmam, un tāpēc nav jāpateicas valdībai, ja tā kaut ko dara tautas labā, bet drīzāk otrādi, no tās vajag prasīt atskaiti, lai zinātu, vai tā tautai piederošo naudu izlieto tautas labā un tās interesēs. Kad maijā tika publicēts jaunais rekordbudžets 263 miljardu riālu apmērā, daudzi jaunie Saūda Arābijas iedzīvotāji sameklēja savus japāņu kabatas kalkulatorus un aprēķināja: 9,5 miljoni barelu naftas dienā par 38 dolāriem barelā dod 97 mil-jardus_90 miljonus dolāru jeb 339 miljardus 815 miljonus rialu lielus ienākumus, — un tad pavaicāja: kur palikuši pārējie 76 miljardi riālu?

Atbildi uz šo jautājumu viņi pagaidām nav saņēmuši; viņi var tikai iedomāties, ka šī summa, bet, iespējams, vēl lielākas summas nodotas karaliskās ģimenes brīvā rīcībā. Var gaidīt, ka vecākās paaudzes pateicība par tai piešķirtajiem labumiem arī saglabāsies ne visai ilgi, rakstīja avīze. Galvenos draudus sev tradicionālie spēki saskata jauno un izglītoto biznesmeņu, skolotāju, žurnālistu un virsnieku aktivitātē. Valdošā virsotne mēģina manevrēt, cenšoties «pieradināt» neapmierināto jaunatni.

Neapmierinātību pirmām kārtām izraisa politisko brīvību trūkums. Sabāhu ģimene Kuveitā un Halīfu ģimene Bahreinā mēģināja izdarīt eksperimentu ar parlamenta sistēmu. 1973. gada decembrī Bahreina tika pasludināta par islama valsti ar pārstāvniecisku orgānu — Nacionālo asambleju — un konstitūciju kā pamatlikumu. Taču Bah-reinas parlaments eksistēja nepilnus divus gadus, un 1975. gadā emīrs par valdības kritizēšanu to atlaida.

Kuveitas valdnieki bija spiesti apvienoties politiskā blokā ar nacionālo buržuāziju. Valsts konstitūciju izstrādāja Satversmes sapulce, un emīrs to pieņēma 1962. gadā bez jebkādām izmaiņām. Tika izveidota Nacionālā sapulce, kurai bija tiesības izteikt neuzticības votumu jebkuram ministram, bet galvenais — apspriest svarīgākos valsts

dzīves jautājumus. Nacionālā sapulce kļuva par miniatūru Kuveitas sabiedrības portretu, tajā iedegās sīvistiīdi starp konservatīvajiem elementiem un «modernizētājiem» iekšpolitikas un ārpolitikas jautājumos. Pamazām izveidojās spēcīga opozīcija, kas sāka spert so|us, kuri bija pretrunā valsts pārvaldītāju politiskajam kursam. Gadu pēc Bah-reinas parlamenta atlaišanas tas pats liktenis uz zināmu laiku piemeklēja Kuveitas Nacionālo sapulci.

Bahreinas un Kuveitas asambleju pieredze parādīja, ka līcī tās ir darba nespējīgas, apgalvoja angļu arābists Dž. Kellijs, jo «tās vienkārši nav savienojamas ar līča arābu (un viņu vidū pat jauno sofistu) temperamentu un domāšanas veidu»45. Pēc mūsu domām, tas ir pārāk «vienkāršs» izskaidrojums.

Nacionālo sapulču atlaišanu, konstitucionālo normu noniecināšanu, faktiski ārkārtēja stāvokļa ieviešanu izraisīja valdošo dinastiju bailes par savu tagadni un nākotni. Visas varas sakoncentrēšana emīru rokās (kam_sekoja arestu vilnis, kā arī izdevumu palielināšana sociālām vajadzībām) ļāva apslāpēt opozīcijas balsi.

Saūda Arābijā nav pat šķietami pārstāvniecisku augstākā līmeņa institūtu. Karalis Feisals parlamentu uzskatīja par «kruķi, kas nepieciešams vājam valdniekam». Pēc viņa domām, valsts konstitūcija ir Korāns.

Varas orgāns, kas pieņem svarīgus politiskus lēmumus, karalistē ir Vecāko emīru padome, kurā ietilpst apmēram 30 cilvēki (Ibn Saūda vecākie dēli, divi viņa brāļi, Dži-luvī un Tunaijana klanu pārstāvji, kā arī garīdzniecības virsotne). Padome pieņem lēmumus par troņmantnieka iecelšanu, par politiku Tuvo Austrumu jautājumā, attiecībās ar ASV utt. Vairākums vietu valdībā ir saūdiešu buržuāzijas un tehnokrātijas pārstāvjiem, taču Saūdidu rokās paliek premjerministra un viņa vietnieku, ārlietu, aizsardzības, iekšlietu, sabiedrisko darbu un dzīvokļu celtniecības, kā arī municipalitāšu un lauku rajonu lietu ministru amati. Viņu pārziņā ir izlūkošanas un drošības dienesta vadība un valsts galveno rajonu gubernatoru amati.

Varas stingrā centralizācija ļāvusi režīmam pastāvēt. Taču tā izraisa arī iedzīvotāju izglītotākās daļas aizvien lielāku neapmierinātību.

Un tomēr konflikts briest arī karaliskajā ģimenē. Jaunā prinču paaudze, it īpaši tie, kas ieguvuši izglītību Rietumos, aizvien aktīvāk izvirza jautājumu par reformām kā līdzekli daļēji mīkstināt sociālo saspīlējumu, par viduslaiku varas novecojušāko institūtu atcelšanu. Būtībā runa ir par buržuāziskojušos jauno aristokrātijas slāni, kas aktīvi tiecas pēc varas un objektīvi pauž tirdzniecības, sīk-buržuāzijas, tehnokrātu, valsts kalpotāju — Amerikas un Rietumeiropas augstskolu absolventu — veidojošās šķiras intereses.

Valdošajai virsotnei nākas manevrēt starp konservatoriem un paātrinātas modernizācijas piekritējiem. Likteņa ironija ir tā, ka monarhija pati veido un attīsta spēkus, kas nākotnē var to gāzt. Taču tas var notikt vēl ātrāk, ja tā mēģinātu izvairīties no pārmaiņām. Kāds augsts ASV Valsts departamenta darbinieks, kam liela pieredze darbā Persijas līcī (viņš slēpjas aiz pseidonīma Abdel-kāsims Mansūrs), uzskata, ka ir viena iespēja pret trim, ka Saūda karaliskā ģimene paliks pie varas deviņdesmitajos gados.

Bez mērenās buržuāziskās opozīcijas Irānā un Arābi-jas valstīs pagrīdes apstākļos darbojas progresīvi spēki, kas par mērķi izvirza savu valstu patiesi patstāvīgu sociāli ekonomisku attīstību. Astoņdesmito gadu vidū sarežģīti uzdevumi bija Irānas Tautas partijai («Tude»). Saūda Arābijā aktivizējās vairākas nelielas grupas (Arā-bijas pussalas Tautas savienība, Tautas demokrātiskā fronte u. c.) un Saūda Arābijas Komunistiskā partija. Komunisti izplata skrejlapiņas un uzsaukumus; atmasko Saūdidu proamerikānisko ārpolitikas kursu, nosoda «bezdibeņa paplašināšanos starp pasakaino greznību, kādā dzīvo valdošā ģimene un tās korumpētā apkaime, un nabadzību, analfabētismu un dzīves likstām, ar kurām saskaras valsts darbaļaudis». Komunistiskā partija cīnās par demokrātisko brīvību īstenošanu, pirmām kārtām par politisko ieslodzīto atbrīvošanu un spīdzināšanas atcelšanu, par mūsdienīgas tiesvedības izveidošanu un visu pilsoņu vienlīdzības atzīšanu neatkarīgi no to reliģiskās un politiskās piederības.

Saūdidi par ļoti nopietniem uzskata draudus, ko rada progresīvo spēku darbība. Par to liecina varas iestāžu represiju mērogi un nežēlība. Sešdesmitajos gados drošības dienests atklāja sešas lielas sazvērestības. Sazvērestību armijas virsnieku vidū 1969. gadā palīdzēja atklāt Centrālā izlūkošanas pārvalde (CIP), kas jau sen darbojas valstī, nodrošinot «mieru» ARAMCO uzņēmumos. 1970., 1972., 1977. un 1979. gadā varas iestādes ar CIP, kā arī Bahreinas un Kuveitas drošība^ dienestu palīdzību atklāja sazvērestības, kurās piedalījās valdības kalpotāji,

strādnieki, studenti, inteliģences un virsniecības pārstāvji. Sekoja masveida aresti, desmitiem cilvēku tika sodīti ar nāvi, simti — iemesti cietumā.

Rezumējot aplūkoto Rietumu ietekmi uz Persijas līča naftas monarhiju sociāli ekonomisko attīstību, uzsvērsim, ka monarhistisko režīmu tehniskā, ekonomiskā, militārā un humanitārā sadarbība ar Rietumiem paātrināja buržuāziskā sabiedriskā apvērsuma laikmeta iestāšanos un veicināja subreģiona valstu attīstības kapitālistiskā ceļa nostiprināšanos.

Rietumu ietekme, ko pastiprināja naftas faktora iedarbība, iespaidoja sabiedrības stāvokli. Sabiedrībā paātrinājās jaunu sociālo spēku nobriešanas, kā arī tradicionālo slāņu transformācijas un sabrukuma procesi, aizvien lielāka kļuva plaisa starp veco un jauno. Procesi, kas citās. valstīs norisinās gadu desmitus, līča naftas monarhijās ilgst tikai dažus gadus. Ar to izskaidrojams fakts, ka pārmaiņām sīvi pretojas tradicionālie spēki, kas balstās uz plašiem iedzīvotāju slāņiem, kuri vēl nav gatavi uzņemt mūsdienu dzīvesveidu un domas.

Rietumu monopolu un imperiālistisko valstu valdību savtīgā politika veicina tikai arābu sabiedrības attīstības pārejas, posma grūtību padziļināšanos, negatīvi atsaucas uz subreģiona valstu ekonomisko attīstību, veicina nacionālo, reliģisko un šķiru konfliktu saasināšanos.

Tomēr līča monarhiju valdošo aprindu vairākumam Rietumi paliek šķiras sabiedrotais, ar kuru tās gatavas sadarboties, no kura gaida palīdzību un sadarbību. Tiesa, emīru un karaļu pilīs negrib, ka šis sabiedrotais tiem diktētu ;savu politiku. Vašingtonas impēriskās ambīcijas, tās bezceremoniālā militārā iespiešanās subreģionā, mēģinājumi pakļaut sev konservatīvos režīmus izraisa Persijas līča monarhistisko valdnieku pieaugošu nemieru. Aizvien redzamākas kļūst ne tikai piekrastes valstu nacionālās attīstības interešu un imperiālistisko aprindu centienu pretrunas, bet arī atšķirība starp šo valstu valdošo dinastiju nodomiem un Rietumu, pirmām kārtām ASV, mēģinājumiem nostiprināt šeit savas valdošās pozīcijas.

V nodaļa RIETUMU POLITIKA LĪCI ASTOŅDESMITAJOS GADOS

Astoņdesmito gadu pirmās puses notikumi pārliecinoši parāda, ka Rietumos izvērsušās kampaņas mērķis, slēpjoties aiz tēzēm par nepieciešamību nodrošināt pieeju Per-sijas līča naftai, par naftas piegāžu iespējamu traucējumu novēršanu, būtībā ir maskēt agresīvos tīkojumus, kādi ir imperiālistiskajām aprindām, kas cenšas nodibināt militāru un politisku kontroli pār subreģionu, nostiprināt zonu savas neierobežotās ietekmes orbītā.

Monopolu ... «vifēlt svarīgās intereses»

Troksnis, kas Rietumos tika sacelts septiņdesmito gadu beigās sakarā ar lielāko imperiālistisko valstu pieaugošo atkarību no Persijas līča zonas naftas piegādēm, izskaidrojams ne tik daudz ar bailēm no pēkšņiem naftas piegādes traucējumiem kā ar cenšanos saglabāt šeit Rietumu transnacionālo korporāciju pozīcijas, bet pašu rajonu noturēt kā kapitālisma savdabīgu, kaut ari privileģētu, izejvielu piedēkli.

Sevišķu nemieru izraisīja aizvien plašākā cīņa par naftu iegūstošo valstu tiesībām pašām rīkoties ar savām bagātībām. Pirmo reizi nafta tika izmantota kā politisks ierocis pret Rietumiem tieši pēc līča valstu iniciatīvas. Bez tam tieši tajā pašā laikā lielākajās imperiālistiskajās valstīs politisko diskusiju centrā nonāca jautājums par to, kā šeit nodrošināt Rietumiem vajadzīgo stabilitāti vai nestabilitāti, tas ir, tādu stāvokli, kurā no šejienes par pieņemamām cenām varētu izvest vajadzīgo daudzumu naftas.

Galu galā tika nolemts, ka Rietumiem — un te pirmām kārtām jārunā par ASV — vajadzētu panākt sprausto mērķu īstenošanu divos paralēlos kursos. Pirmkārt (un tas ir Rietumu pieejas pamatelements), izmantojot militārus spēka paņēmienus, apturēt šeit atbrīvošanās tendenču pieaugšanu, nostiprināt subreģiona valstis Rietumu orbītā kā jaunākos atkarīgos partnerus.

Otrkārt, integrēt subreģionu kapitālistiskajā sistēmā, cieši jo cieši piesaistīt to ekonomiskajā un militārajā sfērā lielākajām imperiālistiskajām valstīm. Abas šīs līnijas savstarpēji papildina viena otru, tomēr galvenās cerības tiek saistītas ar Rietumu, pirmām kārtām ASV, militāro pozīciju paplašināšanu līča zonā kā galveno līdzekli pasludināto ekonomisko un politisko uzdevumu sasniegšanai. Šīs politikas imperiālistiskais, neokoloniālistiskais raksturs īpaši spēcīgi un skaidri izpaudās astoņdesmito gadu sākumā.

Ja septiņdesmitajos gados un šīs desmitgades beigās lielāko kapitālistisko valstu atkarība no Persij as līča naftas vēl arvien turpināja saglabāties, tad astoņdesmito gadu sākumā situācija mainījās. Naftas patēriņa līkne Rietumu valstīs ne tikai pārstāja kāpt augšup, bet pat visai manāmi sāka slīdēt lejup.

Naftas eksports no līča valstīm sāka neatlaidīgi samazināties. 1970.—1979. gadā naftas patēriņš valstīs, kas ietilpst ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijā (24 kapitālistiskās valstis), pieauga par 22%. No 1979. gada līdz 1982. gadam tas jau samazinājās par 15%.1 1979. gadā naftas ieguve OPEC valstīs sastādīja 32 miljonus barelu dienā, bet 1982. gada vidū noslīdēja līdz 16,3 miljoniem barelu.2

1983. gada martā pirmo reizi 10 gadu laikā OPEC samazināja jēlnaftas cenu no 34 dolāriem līdz 29 dolāriem par barelu, tas ir, par 17%.[7] Piedāvājums ievērojami pārsniedza pieprasījumu, un naftu iegūstošajām valstīm, tajā skaitā arī Persij as līcī, vajadzēja nopietni ierobežot «melnā zelta» ieguvi.

Veselai virknei faktoru bija nozīme enerģētikas krīzes sasprindzinājuma likvidēšanā kapitālistiskajā pasaulē un zināmā naftas nozīmes samazināšanā pasaules politikā un ekonomikā. Rietumu valstis pamatvilcienos prata panākt jūtamus rezultātus uz enerģijas konservācijas, naftas patēriņa samazināšanas un enerģiju ietaupošas tehnoloģijas ieviešanas rēķina. Amerikas Savienotajās Valstīs, piemēram, enerģijas patēriņš uz vienu iedzīvotāju laikā no 1978. gada līdz 1981. gadam samazinājās par 20%. Japānā 1980. gadā vienas tonnas tērauda izkausēšanai tika izmantots par 68% mazāk naftas nekā 1973. gadā.

Savienotajās Valstīs 1978. gadā automobiļi vidēji izlietoja 1 galonu benzīna uz 19 jūdzēm, bet 1983. gada modeļu mašīnas — 1 galonu uz 28,6 jūdzēm.3 Tika izstrādāti alternatīvi enerģijas avoti (ogļu izmantošana, kodolenerģijas attīstīšana). Tā, piemēram, septiņdesmitajos gados naftas daļa pasaules energoapgādē sastādīja 41,4%, bet astoņdesmito gadu sākumā samazinājās līdz 24,8%:4

Jāmin arī citi iemesli. Lielās kapitālistiskās valstis, piemēram, izveidoja ievērojamas naftas rezerves. Astoņdesmito gadu sākumā tās bija uzkrājušas ap 450 miljoniem tonnu, kas ir pietiekami, lai apmierinātu to vajadzības apmēram 5 mēnešus. (Tikai Savienotajās Valstīs vien naftas stratēģiskās rezerves 1983. gada sākumā sastādīja 305 miljonus barelu, un tika pieliktas pūles, lai sasniegtu 750 miljonus barelu.)

Naftas pieprasījuma samazināšanos ietekmēja arī tās ieguves palielināšanās ārpus Persijas līča zonas — Ziemeļjūrā, Meksikā, Aļaskā utt. Savu artavu «melnā zelta» patēriņa absolūto skaitļu samazināšanā deva arī astoņdesmito gadu sākumā Rietumu pārdzīvotā jūtamā ekonomiskā depresija.

Tagad visai reljefi un precīzi iezīmējas tendence samazināt naftas ievešanu no Persijas līča. Sākumā tas bija Savienotajās Valstīs, tad Rietumeiropā un Japānā. Sīs valstis pastiprināti cenšas vispusīgi attīstīt naftas ieguves avotus.

Tādai rīcībai ir visai noteikti mērķi: samazināt ne tikai naftas, bet arī naftu iegūstošo valstu, kā arī tās apvienojošās organizācijas — OPEC nozīmi. Kā rakstīja palestīniešu nedēļas izdevums «AI Hūrīja», viens no tāda veida pūliņu stratēģiskajiem uzdevumiem ir noplicināt naftas kā arābu nacionālās cīņas svarīga politiska faktora nozīmi.6

Sājā sakarībā interesants ir ietekmīgā angļu nedēļas izdevuma «Economist» 1983. gada 22. janvāra redakcijas raksts «Mēs gribam lētu naftu», kurā Lielbritānijas komerciālo aprindu orgāns pierāda, ka «jo ātrāk sabruks OPEC, jo labāk», jo Rietumu intereses, lai tas būtu ekonomikas, politikas vai nodarbinātības jomā, tiktu pavirzītas ar ātrāku jēlnaftas cenu krišanos. Rietumiem, kā uzskata žurnāls, jāizstrādā iespējami vairāk pasākumu, kā dot nopietnus triecienus Naftas eksportētāju valstu organizācijai tās atslābuma brīdī.

Tātad sagraut OPEC, vājināt naftu iegūstošo valstu, pirmām kārtām Persijas līča valstu, ietekmi paliek viens

no svarīgākajiem Rietumu monopolistiskā kapitāla darbības uzdevumiem. Sī mērķa sasniegšanas līdzekli ir dažādi, taču uzsvars tiek likts uz Persijas līča zonas neapšaubāmu pakļaušanu Rietumu militārai, politiskai un ekonomiskai kontrolei.

Taču astoņdesmitajos gados; sāka atskanēt arī reāli domājošu darbinieku balsis par tādu starptautisku noteikumu izveidošanu, kas izslēgtu līča zonas pārvēršanu par konfliktu un hroniskas nestabilitātes rajonu, lai gan Rietumus kopumā apmierina situācija, kādā tiktu uzturēta zināma saspringuma pakāpe šajā rajonā: tā būtu vieglāk tuvoties savu nodomu sasniegšanai — krīzes situācijas duļķainajā ūdenī imperiālismam vienkāršāk panākt vēlamo.

Sī laika notikumi parādīja, ka Rietumu militārā rosīšanās nav vis domāta naftas piegāžu drošības nodrošināšanai, bet gan lai uzspiestu subreģionam militāru un politisku kontroli un aizsargātu Rietumu, pirmām kārtām ASV, monopolistiskā kapitāla intereses.

Spēcīgajai propagandas kampaņai par ASV «vitāli svarīgām interesēm», kas it kā liktas uz spēles Persijas līča zonā, bija visai utilitārs mērķi» — nopamatot amerikāņu militārās klātbūtnes straujo palielināšanu, rast iespēju jebkurā brīdī īstenot militāru intervenci, tas ir, nodibināt Savienoto Valstu sava veida militāru protektorātu pār šo zemeslodes rajonu.

Astoņdesmitajos gados Rietumu, pirmām kārtām ASV, atkarība no Persijas līča naftas jau vairs nebija kaut kāds kritisks lielums. ASV patērētās enerģijas kopējā apjomā 1984. gadā naftas piegādes no Persijas līča sastādīja 8% (Rietumeiropā — 32%, Japānā — 53%).6

Manāmi naftas importu no subreģiona samazināja Rietumeiropas valstis, lai gan tās paliek galvenās līča naftas importētājas. Tā, piemēram, 1984. gada sākumā 33% no līča naftas eksporta bija paredzēti Rietumeiropas valstīm (Japānai — 26,6%, Dienvidaustrumu Āzijai — 15,6%, Latīņamerikai — 8,3%, Savienotajām Valstīm — 5,6%).7 Sis apstāklis acīmredzot veicina subreģiona valstu ieinteresētību paplašināt sadarbību ar Rietumeiropu un var kļūt par tā pamatu.

Pašās Savienotajās Valstīs bija skaidri jūtams, cik mākslīgs ir saceltais troksnis par draudiem ASV «vitāli svarīgajām interesēm» Tuvajos un Vidējos Austrumos. ASV enerģētikas ministrs D. Hodels, 1983. gada sākumā runādams senāta enerģētikas un dabas resursu komisijas sēdē

sakarā ar administrācijas lēmumu 1984./85. finansu gadā ieekonomēt 2 miljardus dolāru uz naftas rezervju palielināšanas tempu samazināšanas rēķina, skaidri pateica, ka Persijas licis «neizraisa stratēģisku interesi», jo tagad jauna naftas embargo iespējas «ir ievērojami mazākas» nekā iepriekšējos gados.8

Ievērojot tamlīdzīgu paziņojumu loģiku, varētu secināt, ka šajā sakarībā tiks pārskatīti visi plāni par ASV bruņotu intervenci līča zonā, tiks samazināta un likvidēta amerikāņu militārā klātbūtne, nebūs vajadzīga Centrālā virspavēlniecība (Sentkom), bet «ātrās izvēršanas spēki» tiks izformēti. Visiem oficiāliem ASV dokumentiem un paziņojumiem taču kā sarkans pavediens cauri vijas doma, ka jēdziena ASV «vitāli svarīgas intereses» Persijas līča zonā galvenais elements ir «piekļūšana reģiona naftai». Bet virspusē parādās fakts, ka pati par sevi līča nafta Savienotajām Valstīm nebūt nav tik svarīga. Un par to atklāti runā amerikāņu valsts darbinieki.

Taču galvenais ir tas, ka šajā gadījumā ASV valdošās aprindas nebūt nevadās no formālās loģikas likumiem, bet gan no amerikāņu monopolistiskā kapitāla interesēm, kas prasa ne tikai integrēt rajonu kapitālistiskajā sistēmā, bet radīt tur atbilstošus apstākļus, lai monopoli varētu turpināt ekspluatēt tā bagātības, nodrošināt šeit Rietumu neierobežotu kundzību. Tā dēļ vien ir vērts panākt, lai šis zemeslodes rajons atrastos ASV militārā kontrolē. Rietumi ir vitāli ieinteresēti noturēt šo rajonu savas dzimtmuižas stāvoklī, lai tikai «līča naftu nedabūtu PSRS», nepieļaut vai sliktākajā gadījumā apspiest šeit atbrīvošanās kustību, kas spēj apšaubīt monopolu saimniekošanas pilnvaras.

Kā liecina ASV tirdzniecības ministrijas izdotais biļetens «Survey of Current Busines», ikgadējā tīrā peļņa, ko no operācijām ar ārvalstu naftu amerikāņu sabiedrības pārskaitīja uz metropoli, strauji cēlās no 3 miljardiem dolāru 1972. gadā līdz 9 miljardiem 1982. gadā. Bet visā desmitgadē, ieskaitot 1982. gadu, uz ASV pārskaitītā amerikāņu naftas biznesa peļņa sasniedza 60 miljardus dolāru, pārsniedzot analoģiskus pārskaitījumus iepriekšējā pusgadsimtā.9

Bez tam līcis kļuva par svarīgu kapitālistiskās pasaules finansu centru un izdevīgu noieta tirgu. Rietumu monopoli vienkārši nevar atļauties palaist garām tādu «gardu kumosiņu». Un, beidzot, jārunā arī par ASV īpašām interesēm attiecībā uz Persijas līci. Rietumeiropa un Japāna

no turienes saņem vairāk nekā pusi izmantojamās naftas. Un tas, ka tagad to apgādi ar «melno zeltu» kontrolēs ASV, dod Vašingtonai visai būtisku un efektīvu sviru spiedienam uz saviem sabiedrotajiem, uz saviem konkurentiem.

Lai kaut kā pamatotu amerikāņu militāro rosību, darbā tiek laistas divas vecas vienkāršas tēzes: Persijas līča nafta ir vitāli svarīga Savienotajām Valstīm un visai Rietumu pasaulei; Rietumu apgāde ar naftu var tikt pārtraukta, jo uz Persijas līci tiecas Padomju Savienība. Patiesībā ASV administrācija cenšas nostiprināties subre-ģionā galvenokārt tādēļ, lai sagatavotu militāru placdarmu pret PSRS un nodrošinātu kontroli pār šeit iegūstamo naftu.

1981. gada martā ASV Kongresa pārstāvju palātas ārlietu komitejas komisija sagatavoja speciālu ziņojumu «ASV drošības intereses Persijas līcī», kura galvenās tēzes ir šādas: aizvien vēl saglabājas Rietumu atkarība no līča naftas piegādēm; novērojama Irānas notikumu nelabvēlīga ietekme uz citu subreģiona valstu režīma stabilitāti; «pieaug padomju militārais spēks, kam seko padomju aktivitātes pieaugums Jemenas Tautas Demokrātiskajā Republikā, Etiopijā un Lībijā»10.

Apspriežot ziņojumu, runāja pārstāvju palātas apvienotās komitejas priekšsēdētājs H. Reuss. Principā piekrizdams tādiem administrācijas mērķiem kā tālāka naftas piegāde Savienotajām Valstīm un to sabiedrotajiem, palīdzība draudzīgajiem režīmiem, ekonomisko un tehnisko saišu saglabāšana un nostiprināšana starp ASV un līča valstīm, jaunu tirgu izveidošana amerikāņu precēm un naftas dolāru ieguldīšana Rietumu tirgos, viņš savukārt izteica zināmas šaubas. «Administrācija paredz draudus (kuru sagaidīšanai mums jāsagatavojas līcī) kā PSRS sauszemes bruņoto spēku tiešu uzbrukumu... Iespējams, ka tās ir visdramatiskākās potenciālās briesmas, taču nebūt ne visticamākās.» Juzdams, ka pāršāvis pār strīpu, viņš piebilda: «Tas nebūt nenozīmē, ka mēs apsveiktu padomju kundzību. Bet kādā veidā daudzie miljardi dolāru tiks līcī izmantoti?»11

Valsts departamenta pārstāvis uz to atbildēja, ka pašreizējā administrācija uzskatot, ka «ASV vitālās intereses Tuvajos Austrumos un Persijas līcī ir daļa no globālās stratēģiskās situācijas, kas skar to attiecības ar visām pasaules tautām»12. Vienkārši sakot — nebāz degunu, kur nevajag. Mantīgo vara, ko padarījusi aklu cenšanās gūt

militāru pārsvaru pār PSRS vienmēr un visur, ne tikai nevēlas rēķināties ar citu domām, bet pat tajās ieklausīties.

Kā pēc komandas 1981.—1982. gadā Savienotajās Valstīs parādījās dažādu autoru grāmatas, ziņojumi, raksti, kas attīstīja un papildināja administrācijas izsludinātos ASV uzdevumus līcī.

Dž. Noiss. uzsvēra situācijas nestabilumu «viduslaiku reģionā», kas «pārvietojas uz nacionālās drošības prioritāšu centru», atzīstot nepieciešamību, ka atsevišķos gadījumos (kurus nosaka Vašingtona. — Aut.) amerikāņu karaspēks okupē līča valstis.13 Dž. Rekords sīki aprakstīja, kā notiks «padomju agresija» piekrastes valstīs, tajā pašā laika uzskatot, ka iespējama arī «reģionālo valstu agresija», «terorisms» vai «revolūcija».14 Džordžtaunas stratēģisko un starptautisko pētījumu centra darbinieks V. Tompsons nopietni spriedelēja par to, ka Maskava ne tikai vienkārši tiecas pēc naftas, bet cenšas sagrābt placdarmu, kas tai jautu ietekmēt Tuvo un Vidējo Austrumu valstis.15 Acīmredzot tikai slimīgā iztēlē varēja dzimt tādi «vispārinājumi un secinājumi». Visai interesanti ir autora atzinumi, uz kuriem balstās visi viņa turpmākie teoretizējumi: «Padomju stratēģijas pamats ir izeja uz siltajiem Indijas okeāna ūdeņiem.» Turklāt kā pamatojumu viņš min... «Pētera I novēlējumu».16

Vašingtonā ir pārliecināti, ka pozīciju nodrošināšana šajā ar naftu bagātajā zemeslodes rajonā iespējama, tikai balstoties uz militāro spēku. Dabiski, ka izdomājumi par «padomju draudiem» līča valstīm, par to, ka PSRS, lūk, tiecoties pēc subreģiona naftas, uz siltajām jūrām, nevarēja iedarboties uz ilgu laiku. Un Reigana administrācija, neatsakoties no šīs līdz kaklam apnikušās tēzes un ņemot vērā Irānas pieredzi, aizvien vairāk akcentē to, ka ASV bruņotie spēki līča zonā pirmām kārtām paredzēti palīdzības sniegšanai draudzīgo valstu valdniekiem. ASV militāro akciju galvenais mērķis subreģionā, 1982. gada 25. augustā rakstīja «Washington Post», ir «aizstāvēt draudzīgās arābu valdības, lai tās negāztu radikāļi. Tiešs militārs uzbrukums Persij as līča naftas ieguves rajoniem Pentagona pārskatītajos militārajos plānos tiek novērtēts tikai kā otršķirīgi draudi.»

Persijas līcis pasludināts par ASV «vitāli svarīgu interešu» sfēru. Bet, ja tā, tad tas nozīmē, ka no šī brīža tur neierobežoti jāsaimnieko amerikāņu monopoliem, it kā runa būtu par Teksasu vai Floridu. Turklāt Amerikā

nemaz nepiemin dabas bagātību īsto saimnieku likumīgās tiesības. «Vitālo interešu» koncepcijas pamatā, sacīja A. Gromiko, ir reālās un potenciālās peļņas aizsargāšana ar visu politisko, ekonomisko un militāro līdzekļu spēku.17

Masveidīga militārā klātbūtne Vašingtonai vajadzīga tamdēļ, lai patiešām nodrošinātu ASV intereses: runa ir par amerikāņu monopolu interesēm, it īpaši tad, kad tās nesaskan ar subreģiona valstu nacionālajām interesēm.

1983. gada janvārī Indijas presē tika publicēts dokuments «ierobežotām dienesta vajadzībām», kas bija nosūtīts amerikāņu vēstniekiem ārzemēs un CIP rezidentiem. Baltā nama aprobēts 1981. gada beigās, tas tika pieņemts izpildei. Tajā Persijas līcis minēts to rajonu skaitā, pār kuriem «Savienotajām Valstīm jānodibina politiska kundzība». Dokumentā norādīts, ka šajā nolūkā jāveic tādi konkrēti pasākumi kā speciālas operācijas, lai sagrābtu vērtīgo izejvielu avotus gadījumā, ja rodas iekšējas vai ārējas briesmas, kas rada draudus pārtraukt to ieguvi vai piegādi. īpaša vērība pievērsta tam, ka Savienotajām Valstīm nepieciešams «nodibināt savu dominējošo stāvokli» tur, kur «jaunattīstības valstu valdības atklāti vai slepeni īsteno antiamerikānisku politiku»18.

«Imperiālistiem,» teikts PSKP CK pārskata referātā XXVI kongresam, «nav pa prātam brīvību atguvušo zemju neatkarības nostiprināšanās. Viņi iet tūkstošiem ceļu un lieto tūkstošiem paņēmienu, mēģinot šīs zemes piesaistīt sev, lai varētu brīvāk rīkoties ar to dabas bagātībām, izmantot to teritoriju savos stratēģiskajos nolūkos.»19

ASV, Šajā rajonā palielinādamas savu stratēģisko potenciālu, gribētu pārvērst Persijas līča zonu par pretpa-domju placdarmu. Paplašinot šeit militāro objektu un atbalsta punktu tīklu, iemācot speciālam žandarmu korpusam antiamerikānisku nemieru apspiešanas metodes, piesātinot subreģionu ar amerikāņu ieročiem, ASV cenšag panākt, lai šis pasaules rajons kļūtu par imperiālisma balstu tā cīņā pret nacionālās atbrīvošanās kustību, par ieroču noliktavu pret PSRS.

Vašingtonas impēriskās ambīcijas izraisa Persijas līča valstu tautu pamatotu satraukumu. Analizēdama ASV administrācijas mērķus subreģionā, Irākas avīze «As Šaura»

1981. gada 17. septembrī rakstīja: «ASV grib šeit nodibināt savu koloniālo kundzību, militāro, politisko un ekonomisko hegemoniju. Tā vārdā tās cenšas nostiprināt savu stratēģisko klātbūtni, iegūt garantijas, atvieglojumus, privilēģijas un militārās bāzes. Tieši šajā nolūkā tās mēģina iedragāt arābu solidaritāti, izveidot «asis» un trīspusējus blokus, draudot arābiem gan ar lielo amerikāņu, gan cionistu rungu. Tāda ir amerikāņu politikas patiesā agresīvā seja.»

Kuveitas ārlietu ministrs 1981. gada 20. aprīlī Libānas nedē|as izdevumam «Monday Morning» sniegtajā intervijā sacīja, ka «arābu valstis nekad nav domājušas, ka PSRS sūtīs karaspēku, lai okupētu arābu reģionu... Slēpdamās aiz runām par Padomju Savienību kā «ļaunu dēmonu», kas cenšas aprit līci, ASV izveidoja ātrās izvēršanas spēkus, it kā lai aizsargātu reģionu no PSRS.»

Visa ASV administrācijas gatavošanās nodibināt faktisku militāri politisku aizbildniecību pār Persijas līci tiek slēpta aiz meliem par līcim draudošajām «padomju briesmām». Taču diez vai tādi apgalvojumi var pārliecināt reāli domājošus cilvēkus. Pat bijušais Kārtera administrācijas valsts sekretāra vietnieks politiskajās lietās D. Ņū-soms, cilvēks, kurš palīdzējis izstrādāt ASV pašreizējo ārpolitisko kursu Persijas līcī, atzina, ka «padomju iejaukšanās šajā rajonā neliekas tik ticama un reāla, kā patlaban to apgalvo Vašingtonā... Nav nekādu norādījumu uz to, ka tuvākajā pārredzamajā nākotnē krievi domātu iebrukt līča rajonā.»20

Savienotajās Valstīs aizvien biežāk atskan balsis, kas atšķirīgi no oficiālās versijas izskaidro ASV valdošo aprindu militāristisko kursu līča zonā. ASV impērisko pretenziju teorētiskie «pamatojumi» taču šūti baltiem diegiem, un pati dzīve, reālās īstenības fakti tos atmasko labāk par jebkuru analītisku, zinātnisku iztirzāšanu.21

Persijas līcī aizvien skaidrāk saprot, ka agresīvie imperiālisma spēki savās interesēs ar atklātu cinismu mēģina manipulēt ar subreģiona tautu likteņiem.

Ronalds Reigans gatavs līci «aizstāvēt»

Reigana administrācija ar tās militāristisko domāšanas veidu, likmi uz spēka metodēm un spilgti izteikto šovinistisko ārpolitikas ideoloģiju ienesa principiāli jaunus elementus ASV pieejā Persijas līča zonai. Tagad šī zona tiek aplūkota caur ASV pārsvara nodrošināšanas prizmu pasaules mērogā, tas ir, kā svarīgākais elements un placdarms pretcīņā ar PSRS, kā būtisks posms amerikāņu imperiālisma pretpadomju, antikomunistiskajā stratēģijā. Sīs pieejas agresīvā būtība izpaužas ASV militārā potenciāla palielināšanā subreģionā un tālejošā militārā plānošanā. Cita amerikāņu valdošo aprindu līča zonas politikas sastāvdaļa, kas reducējas uz vietējo nacionālās atbrīvošanās kustības procesu un subreģionā notiekošo progresīvo sociālo un politisko pārmaiņu bloķēšanu, lai amerikāņu monopoli varētu turpināt ekspluatēt tā dabas bagātības, ir amerikāņu monopolistiskā kapitāla pozīciju nodrošināšana ar spēka paņēmieniem, tajā skaitā arī ar tiešu bruņotu intervenci. «Avantūrisms, gatavība likt uz spēles cilvēces vitālās intereses šauru savtīgu mērķu vārdā — lūk, kas sevišķi klaji izpaužas visagresīvāko imperiālisma aprindu politikā.»22

Attiecībā uz Persijas līci ASV aizsardzības ministrs K. Vainbergers un citi oficiāli Pentagona darbinieki paziņoja, ka Savienotajām Valstīm jābūt gatavām, piemēram, ja notiktu uzbrukums naftas ieguves vietām, «gan vertikālai, gan horizontālai» militārai eskalācijai («vertikāla» eskalācija ir pāreja no parasta konflikta uz kodol-konfliktu, bet «horizontāla» — militāras darbības izplatīšana uz citiem rajoniem). Reigana administrācija atkal atjaunoja «divarpus karu» doktrīnu, kas tika pasludināta Dž. Kenedija laikā. Taču tagadējais Baltā nama saimnieks jau domā par citiem «divarpus kariem». Tiesa, Eiropa vēl arvien paliek «vesela» kara lauks, taču Persijas līča rajons kā «otra» lielāka kara lauks izspiedis Tālos Austrumus.

Par ASV valdošo aprindu loģiskās domāšanas paraugu attiecībā uz subreģionu var uzskatīt slepeno scenāriju to notikumu iespējamajai attīstībai, kas varētu gadīties, ja «Padomju Savienība iebruktu Irānā». Protams, nekādu pierādījumu tam, ka kaut kas tamlīdzīgs varētu atgadīties, nav, taču Pentagona stratēģi sevi neapgrūtina ar meklējumiem: Reigana tēze par «padomju draudiem» viņiem ir aksioma, kas neprasa paskaidrojumus.

Sis scenārijs, par kuru 1983. gada martā ziņoja aģentūra «United Press International», ir pielikums Pentagona slepenajam plānam (106 lpp. apjomā), kas paredzēts militārās politikas virzienu noteikšanai, kā arī bruņoto spēku un resursu plānošanai laikam no 1985. līdz 1989. finansu gadam par gandrīz 2 triljonu dolāru lielu kopējo summu. Tā mērķis ir aprakstīt iespējamo notikumu gaitu, ņemot vērā plānošanas vajadzības, taču tas tāpat atspoguļo arī Pentagona viedokli par «ASV varbūtējo reakciju uz Padomju Savienības rīcību un uz notikumiem, kas varētu novest pie pasaules kara sākšanās».

Scenārija aptvertais 125 dienu posms beidzag ar trešā pasaules kara sākšanos. Kā parasti atbildība par karadarbības sākšanu bez jebkāda pamata tiek uzlikta Padomju Savienībai. Autori sevi neapgrūtina ar kaut kādu «Padomju Savienības rīcības» izskaidrošanu. Ir skaidri redzams, ka atsaukšanās uz padomju karaspēka «iespējamo» ieiešanu Irānā ir tikai Pentagona nodomu agresīvās būtības maskēšana. Pats par sevi paprotams, ka visas ASV armijas rīcības pamatā ir tēze par gatavību «izdarīt visu nepieciešamo, lai aizstāvētu ASV vitāli svarīgās; intereses». Raksturīga, piemēram, ir šāda pasāža: «12 dienas pirms operācijas sākšanās Savienotās Valstis secina (tas ir, pašas izlemj. — Aut.), ka padomju iebrukums Irānā neizbēgams, izsludina daļēju mobilizāciju, nosūta ātrās izvēršanas spēku daļas uz Tuvo Austrumu valstīm», kas amerikāņiem jau iepriekš atļāvušas izvietot savā teritorijā nepieciešamo uzkabi, «nosūta Savienotajās Valstīs bāzējošos jūras kājniekus».

Ģenerāļi sīki apraksta, kas notiks «42 dienas pirms sākuma», «37 dienas pirms sākuma» utt., kā sāksies kaujas uz sauszemes un jūrā, Āzijā, Indijas okeānā, Eiropā — visur. «Savienotās Valstis prasa no krieviem parādīt savaldību un izvērš savus spēkus Irānas teritorijā», «Saūda Arābija atļauj amerikāņu spēku klātbūtni», «amerikāņu un padomju jūras kara spēki uzsāk kauju Indijas okeānā», «starp amerikāņu un padomju aviāciju sākas gaisa kaujas virs Irānas teritorijas» utt., u. t. jpr. — trešais pasaules karš sākas tieši šajā zemeslodes rajonā.

Citādi kā par murgainu šo scenāriju nenosauksi, taču amerikāņu prese pret to izturējās visai nopietni. 1983. gada 30. martā «Washington Post», uzsverot tos pašus «padomju draudus», rezumēja: «Krieviem ir pietiekami liels militārais spēks, lai ar kaujām izietu cauri Irānai uz Per-sijas līci un apdraudētu arābu naftas plūsmu uz Rietumiem... Būtībā viens no ārkārtējiem plāniem paredz dot atbildes kodoltriecienu, ja krievi mēģinātu okupēt Irānu.»

«Vašingtonā,» 1983. gada 5. aprīlī «Pravdā» rakstīja J. Zukovs, «labi zina, ka PSRS nav gatavojusies un negatavojas iebrukt ne Irānā, ne ari kādā citā valstī. Taču to, kā dēļ Pentagons tik cītīgi izveido militārās bāzes Tuvajos Austrumos, Djego Garsijas salā Indijas okeānā, Japānā un daudzās citās valstīs ap PSRS un brālīgajām [sociālistiskajām zemēm, «United Press International» publicētais oficiālais scenārijs parāda ļoti atklāti un visai reālistiski.»

Tūlīt pēc šī plāna publicēšanas ASV administrācijas oficiālie pārstāvji atkal sāka enerģiski īstenot dzīvē tēzi par to, ka Irānai, lūk, ir «pastāvīgi draudi no ziemeļiem» un ka tā var kļūt par «padomju iebrukuma» objektu. Sājā sakarībā 1983. gada 3. maijā ASV vēstniecībai Maskavā PSRS Ārlietu ministrijā tika iesniegts memorands, kurā tādi apgalvojumi kvalificēti kā aplami izdomājumi no sākuma līdz galam.23 Tamlīdzīgi provokatoriski paziņojumi nevar apslēpt faktu, ka tieši ASV rīcība rada saspīlējumu un nopietnus draudus mieram Persijas līča rajonā, tajā skaitā arī draudus Irānai.

Irānai no PSRS nekad nekas nav draudējis un nedraud. Padomju valsts vairākkārt paziņojusi, tajā skaitā arī visaugstākajā līmenī, ka tā ir par tādu labu kaimiņattiecību attīstīšanu ar Irānu, kas būtu pamatotas uz savstarpējas sadarbības principiem.

Iepīdama subreģionu biezā militāro bāzu un «ātrās izvēršanas spēku» atbalsta punktu tīklā, cenzdamās šeit saglabāt militāro klātbūtni, Vašingtona uzskata, ka ar «lielās rungas» palīdzību tā varēs iebaidīt šeit esošo valstu tautas, piespiest tās iet savas politikas pavadā, apspiest jebkuru kustību, kas draudētu Rietumu interesēm. ASV neizslēdz arī kodolieroču lietošanu.

Presē jau tika ziņots, ka tādi ieroči tiek nogādāti Djego Garsijas atolā. Sakarā ar to, ka ASV armijas bruņojumā ienāca neitronu ieroči, amerikāņu oficiālās personas runāja par plāniem tos izmantot «kaujas laukos arī ārpus Eiropas robežām». Par to konkrēti 1981. gada 2. augustā preses konferencē paziņoja ASV aizsardzības ministrs Vainbergers. Tieši tas deva iemeslu presei ziņot par iespējām Savienotajām Valstīm izmantot neitronu ieročus Persijas līcī.

Amerikāņu politologs R. Takers, piemēram, pilnīgi atbalstīja ASV gatavību lietot taktiskos kodolieročus līcī, bet kādas Londonas koledžas bijušais militāro pētījumu profesors L. Martins uzskatīja, ka «Savienotajām Valstīm visās superlielvalstu konfrontācijās jābut kodolieročiem Persijas līča kaujas laukā».

Arī ietekmīgā Kārnegija fonda sagatavotajos ziņojumos par drošības jautājumiem un bruņojumu nākamo kontroli aplūkota iespēja lietot Persijas līcī taktiskos kodolieročus. Pie tādas politikas pozitīvajiem aspektiem ziņojumu autori pieskaita «savaldīšanas faktora nostiprināšanu», iekļaujot tajā eskalācijas draudus līdz pat globālam kodolkon-fliktam, kā arī apstākli, ka taktisko kodolieroču lietošana

šajā mazapdzīvotajā rajonā no cilvēku zaudējuma vie- ļ dokļa būs mazāk «sāpīga» nekā, teiksim, Eiropā, jo par ļ ASV kodoltrieciena mērķiem kļūtu tikai tādi noteicoši ob- , jekti kā, piemēram, transporta ceļi kalnu masīvos.24

Tā nav kabineta zinātnieku sausa teoretizēšana. Daudzas citas minēto ziņojumu rekomendācijas (par bāzes modernizēšanas paplašināšanu Djego Garsijas salā, par Izraēlas bezierunu atbalstīšanu utt.) Reigana administrē- ļ cija ņem vērā un īsteno.

Par to, ka militāro akciju sagatavošana norisinās plašā ļ mērogā un uz solīdiem pamatiem, liecina arī amerikāņu : nedēļas izdevuma «Aviation Week and Space Techno- j logy» 1983. gada 28. februāra raksts. ASV Aizsardzības i ministrija, žurnāls ziņoja, pēta jautājumu par visā pasaulē 3 stratēģiski nozīmīgu jūras šaurumu rajonos izvietoto virs- ļ zemes bāzēšanās spārnoto raķešu («Tomahawk» tipa) iz- j mantošanu pret kuģiem. (Vai gan vēl jāsaka, ka šīs pro- j grammas īstenošana saistīta ar jauniem kontraktiem rūp- } niecības sabiedrībām: projekta kopējā izmaksa ir ne ma- ļ zākā par 2,2 miljardiem dolāru.) Pēc Pentagona ekspertu domām, virszemes bāzēšanās pretkuģu raķešu sistēma, starp citu, var tikt izmantota «ātrās izvēršanas spēku» desantu izsēdināšanas rajonu aizsardzībai, kā arī Djego Garsijas atola aizsardzībai, ja tas gadījumā tiktu sagrābts karadarbības sākumā. Kā ziņoja viens no aizsardzības ministrijas ierēdņiem, «ātrās izvēršanas spēku atbalstīšanas gadījumā šī sistēma no Omānas praktiski varēs bloķēt ieeju Sarkanajā jūrā». Runa ir par plāniem amerikāņu karaspēka uzbrukuma operācijās līča zonā plaši izmantot spārnotās raķetes, kas spēj nest kodolieročus.

Nedēļas izdevums «Asia Week» rakstā «Vai aziātus skars kodolkarš?» ziņoja: «1982. gada beigās ASV Kongresam iesniegtajos Pentagona dokumentos bija konkrēti norādīts, ka uz ASV 7. flotes kuģiem ir 1500 kodolieroču. Kā saka jūras kara flotes speciālisti, uz katra lidmašīnu bāzes kuģa, kas atrodas parastā operatīvā patruļbraucienā, ir simts kodolbumbu liels arsenāls, kas paredzēts tā iznīcinātā jbumbvedējiem. Kuģim vēl ir apmēram desmit dziļbumbas ar kodollādiņu. Tās domātas helikopteriem, kas vajā ar kodolraķetēm bruņotās zemūdenes. So bumbu jauda ir no 100 līdz 500 kilotonnām. Tā kā Hirosimas centru līdz pamatiem noārdīja 20 kilotonnu jaudas bumba, var precīzi aprēķināt, ka uz lidmašīnu bāzes kuģa atrodas kodolsprāgstviela, kas vismaz 500 reizes pārsniedz to iā-diņu, kas 1945. gada 6. augustā pārvērta pelnos, apdedzi-

nāja vai ar nāvējošu radiāciju apstaroja apmēram 118 000 Hirosimas pilsoņu.»25

Vašingtona visu pasauli uzskata par karalauku. Izņēmums nav ari Persijas līča zona, kurā ASV visādā veidā cenšas palielināt savu militāro klātbūtni. Reigana administrācija ne tikai aktīvi materiāli apgādā «Kārtera doktrīnu», bet arī attīsta to un paplašina.

ASV administrācija kopš paša sākuma izvirzījusi mērķi «projicēt amerikāņu politiku un militāro spēku Tuvajos Austrumos un Persijas līča zonā»26. Uzsvars pirmām kārtām tiek likts uz darbības militārajiem aspektiem: ASV klātbūtnes paplašināšana, amerikāņu daļu nogādāšana un izvēršana, to apgādāšana ar visu nepieciešamo utt.

Mainījies arī ASV politisko doktrīnu raksturs attiecībā uz Tuvajiem un Vidējiem Austrumiem. Sis rajons iedalīts sevišķi svarīgā militāri stratēģiskā zonā, tā drošība tagad pielīdzināta «Rietumeiropas drošībai». «1981. gadā Savienotās Valstis pabeidza nopietni pārskatīt savu militāro politiku...» 1982. gada _5. janvārī rakstīja «New York Times». «Dienvidrietumu Āzija no Izraēlas līdz Omā-nai tagad sacenšas ar Viduseiropu kā par militārās plānošanas centrālo objektu.»

Kādā admirāļa Beglija un Džordžtaunas stratēģisko un starptautisko pētījumu centra līdzstrādnieka Tompsona Pentagonam sagatavotā pētījumā bija uzsvērts, ka «spējām (amerikāņu. — Aut.) reaģēt ar uguns spēku dažu stundu laikā jābūt amerikāņu aizsardzības izšķirošajam elementam līča zonā». Bet, ja tā, tad amerikāņu karaspēkam jābūt gatavam «uzbrukt reģionālajiem spēkiem, izolēt (pasvītrojums mūsu. — Aut.) tos un novērst ātri izvēršamo padomju aviācijas desanta daļu vai jau izvērsto padomju jūras kara vienību iejaukšanos»27.

1982. gada sākumā tika apstiprināts Pentagona izstrādātais «Vadonis aizsardzības jomā 1984.—1988. finansu gadam» — fundamentāls dokuments ASV bruņoto spēku attīstībai. Saskaņā ar Pentagona direktīvu Reigana administrācijas sevišķi svarīgo uzdevumu sarakstā Persijas līča aizsardzība pēc nozīmīguma seko Ziemeļamerikas, kā arī Ziemeļatlantijas līguma organizācijas valstu aizsardzībai.

«Savienoto Valstu darbība citos zemeslodes rajonos paredzēta amerikāņu galveno interešu aizsardzībai, ņemot vērā Padomju Savienības vājuma faktorus, kā arī lai novērstu uzmanību un spēkus no Eiropas un Dienvidrietumu Āzijas. Tomēr amerikāņu spēku pretuzbrukums sākuma

posmā pilnīgi var tikt izdarīts arī citos zemeslodes rajonos, lai izmantotu pretinieka pozīciju vājumu.»

Militārā direktīva 1984.—1988. finansu gadam paredz sadalīt bruņotos spēkus starp NATO zonām un Persijas līci, pamatojoties uz to, ka šie divi rajoni savstarpēji saistīti stratēģiskā ziņā. Atbilstoši plānam nepieciešams nodrošināt spēkus, kurus varētu izmantot gan tiešai NATO aizsardzībai,_ gan sabiedroto interešu aizsargāšanai Dienvidrietumu Āzijā. Konkrēti, kā norādīts šajā dokumentā, «izlūkošanas un novērošanas operāciju, gaisa brīdināšanas un kontroles sistēmu, kā arī NATO dienvidaustrumu flanga aizsardzību nodrošinošās iznīcinātāju aviācijas spēku uzlabošanai pašai par sevi būs tiešs sakars ar Persijas līča aizsardzību un tā nostiprinās savaldīšanas potenciālu»28.

Kā liecina aģentūra «United Press International», 1983. gada janvārī Pentagons deva norādījumus izveidot rezerves, kuru pietiktu, lai amerikāņu bruņotie spēki 60 dienas varētu veikt kaujas darbību Eiropā, Dienvidkorejā un Persijas līča rajonā (agrāk rezerves tika aprēķinātas 24 dienām). Reigana administrācija pasludināja, ka attīstīto Rietumvalstu pieejas nodrošināšana Persijas līča naftai svarīguma ziņā ir otrais uzdevums pēc «draudu novēršanas Rietumeiropai»29.

ASV globālā militārā rosība tā vai citādi skar Persijas līča zonu, ir saistīta ar «ātrās izvēršanas spēku» materiāli tehnisko nodrošināšanu un izvirza uzdevumu palielināt militāro spēku šajā subreģionā. Tas viss deva pamatu amerikāņu žurnālam «International Security» secināt, ka «tagad ASV stratēģiskajā plānošanā dominē Persijas līča rajons»30.

«Militāro muskuļu» briedināšana

Reigana administrācija piepildīja Kartera administrācijas projektus ar jaunu saturu, ievērojami attīstot un padziļinot militāro rosību Persijas līča zonā. Šajā ziņā tās darbībā jauni ir šādi faktori:

ASV bruņoto spēku dažādu vienību praktiska apmācīšana kā Amerikas teritorijā, tā arī līča zonā kopā ar vairāku vietējo valstu armijas daļām, lai izstrādātu «ātrās izvēršanas spēku» karošanas iemaņas konkrētā apvidū; savu bruņoto spēku pastāvīga nostiprināšana subre,-

ģionā un cenšanās visādi paplašināt šo pastāvīgo klātbūtni;

rajona forsēta plaša militāra apgūšana, ieskaitot karaspēka nogādāšanas ce|u nodrošināšanu, tā apgādi utt.

«Prezidenta Reigana laikā ASV sāka īstenot jau Kartera laikā sastādīto Tuvo Austrumu un Indijas okeāna militāro bāzu tīkla celtniecības un paplašināšanas piecgadu plānu, lai nodrošinātu atbalstu amerikāņu jūras, sauszemes un gaisa kara spēkiem, kas darbojas šajā rajonā,» atsaukdamies uz oficiālām aprindām, 1981. gada 12. martā ziņoja laikraksts «New York Times». Plānu kā ASV jūras kara spēku un «ātrās izvēršanas spēku» visaptverošās stratēģijas daļu šajā subreģionā izstrādāja štābu priekšnieku komiteja. Tūlīt pēc iecelšanas aizsardzības ministra amatā K. Vainbergers plānu izstudēja un to paplašināja. «ASV bruņotajiem spēkiem tagad būs periodiska pieeja bāzu tīklam sēc vienošanās ar šī rajona valdībām, taču tie nevar šajās bāzēs izvietot savu karaspēku uz pastāvīgu laiku. Visa modernizācija bāzēs tiks izdarīta uz ASV rēķina.»

Sākumā visu Persijas līča rajona militāro objektu modernizēšanas un celtniecības programmu Pentagons novērtēja par 700 miljoniem dolāru. 1983. gada vidū kļuva skaidrs, ka tā izmaksās vismaz 2 miljardus. Ņemot vērā izmaksu tik ievērojamu palielināšanu, ASV pārstāvju palāta 1983. gada 21. jūnijā ar speciālu lēmumu «uzdeva Aizsardzības ministrijai iesniegt ziņojumu par to, cik izmaksā visu amerikāņu militāro būvju apkalpošana atsevišķi katrā Persijas līča rajona valstī».

Jau 1981. gada maijā ASV Aizsardzības ministrijas žurnāls «Armed Forces Journal» ziņoja, ka Pentagons izstrādājis un nosūtījis Kongresam speciālu slepenu ziņojumu, kurā izklāstīta 8 gadiem paredzēta programma, kā strauji kāpināt ASV bruņoto spēku iespējas pārsviest uz Tuvo Austrumu rajonu ievērojamu kontingentu karavīru un uzkabi. Pēc iepriekšējiem aprēķiniem, šīs programmas īstenošana izmaksās vismaz 30 miljardus dolāru.

Kā redzams no šiem ziņojumiem, nauda, lai amerikāņu vienības varētu stabili nostiprināties subreģionā, netiek žēlota. Dažādi tiek mēģināts pieglaimoties tām valstīm, kas atvēlējušas izmantot savus militāros objektus. Cenšoties par katru cenu šeit nostiprināt amerikāņu militāro klātbūtni, Reigana administrācija ievērojami pārspējusi pat iepriekšējās administrācijas nevaldāmo militāro aktivitāti.

Omānas valsts ministrs ārlietu jautājumos Zavavī 1981. gada beigās paziņoja, ka ASV turpmākajos desmit gados acīmredzot izlietos 1,5 miljardus dolāru, lai pilnveidotu sultanāta militārās bāzes un paplašinātu jūras kara būves. Tikai celtniecības darbiem vien Omānā 1981.— 1983. gadā tika piešķirti 200 miljoni dolāru.

1980. gadā ar Somāliju tika noslēgta vienošanās, kas paredz amerikāņu flotes pieeju Somālijas ostām. Taču S. Barres režīma ekspansionistiskās pretenzijas uz Etiopi-jas Ogadenas provinci bija tik atklātas un Āfrikas valstu vairākuma negatīvā reakcija uz šīm pretenzijām tik acīm redzama, ka «daudzas amerikāņu amatpersonas, baidīdamās, ka tikai Somālija, modernizējusi bruņojumu (pateicoties amerikāņu ieroču piegādēm kā samaksu par bāzēm), neizdara jaunu iebrukumu (Etiopijā), ieteica turēt jauno sabiedroto pienācīgā attālumā»31.

Prezidents Reigans no tādas «atturīgas pozīcijas» atteicās. 1982. gada martā Barrem Vašingtonā tika izrādīta uzsvērti silta uzņemšana, bet jūlijā administrācija deva norādījumu steidzīgi organizēt gaisa tiltu ieroču nogādāšanai uz Somāliju.

Kenijas osta Mombasa, pamatojoties uz 1980. gadā noslēgto Kenijas un ASV tā saucamo «aizsardzības paktu», k|uva par amerikāņu karakuģu, arī lidmašīnu bāzes kuģu, pastāvīgu iebraukšanas vietu. Kā 1983. gada 5. aprīlī rakstīja Kenijas avīze «Daily National», Mombasa kļūst par ASV jūras kara bāzi, kas paredzēta «ātrās izvēršanas spēku» izvietošanai. Interesanti, ka, neraugoties uz ostas ierīču hronisku nenoslogotību, Kenijā izvirzīts jautājums par otras komerciālās ostas celtniecību.

1983. gada jūnijā ASV Kongress atklātībai nodeva slepenos datus, kuri ļauj secināt, ka militārā gatavošanās apkalpot «ātrās izvēršanas spēkus» ir ievērojami plašāka.

Kā 1983. gada 23. jūnijā ziņoja televīzijas sabiedrības CBS Pentagona korespondents D. Martins, ASV atklāti koķetē ar saviem «militārajiem muskuļiem» ārzemēs, taču šī koķetēšana notiek arī slepeni. Tā, piemēram, Ēģiptes dienvidos tuksneša vidū izvietotā aerodromā 100 amerikāņu karavīri, kuriem uzticētas ierīces par 70 miljoniem dolāru, apkalpo ar AWACS sistēmu apgādātu lidmašīnu, kā arī gigantisku transportlidmašīnu nakts lidojumus. Slēgtā sēdē viens no gaisa kara spēku ģenerāļiem ziņoja, ka šis aerodroms ir lieliska bāze slepenām operācijām. Atklājās, ka pastāv arī slepenas vienošanās, kas ļauj Savienotajām Valstīm izveidot plašu militāro aerodromu tiklu. Daži kādas palātas komisijas locekļi šo faktu novērtēja kā liecību amerikāņu militārās klātbūtnes «vienpusējai pastiprināšanai», lai iejauktos krīzes situācijās aiz robežām. Bez aerodromiem Ēģiptē pastāv divas pacelšanās un nolaišanās joslas Turcijā netālu no Padomju Savienības robežas. Āfrikā vecā bāze Marokā tiek izmantota, lai uzpildītu amerikāņu lidmašīnas to ceļā uz Per-sijas līča rajonu. ASV finansē lidostas paplašināšanas darbus Libērijā.

Svarīgs solis ASV militārajā rosībā subreģionā ir vairāk nekā 200 tūkstošu vīru lielas «ātrās izvēršanas spēku» (AIS) vienības izveidošana. Sī vienība pavērsta pret pasaules galveno naftas noliktavu — Persijas līci. Sīs vienības formēšana tika uzsākta 1980. gada 1. martā. ĀIS apakšvienības apgādātas un apmācītas tā, lai jebkurā brīdī pa gaisu vai jūru varētu tikt pārsviestas uz «krīzes punktu». Reigana administrācija paplašina asignējumus šiem spēkiem. No 1983. gada finansu gada budžeta ĀIS vajadzībām tika piešķirti 4 miljardi dolāru.32 Plānots šo spēku skaitlisko sastāvu palielināt gandrīz divkārtīgi.

Lai īstenotu ASV stratēģiju Dienvidrietumu Āzijā, izstrādāta AIS attīstības piecgadu programma. Tā paredz pilnveidot ASV mobilās apakšvienības un paplašināt ieroču, kaujas tehnikas un materiāli tehniskās nodrošināšanas līdzekļu priekšējās bāzēšanās iespējas; īstenot šo spēku ilglaicīgu atbalstīšanu un papildināšanu; nodrošināt amerikāņu karaspēka ilgstošu militāro klātbūtni attālākos pasaules reģionos; sagatavot un apmācīt karaspēka daļas kaujas darbībai dažādos klimatiskos apstākļos un dažāda veida apvidū; izstrādāt mobilus līdzekļus, kas nodrošinātu AIS ātru pārsviešanu uz Dienvidrietumu Āziju pa gaisa un jūras komunikāciju līnijām, to operatīvu izvēršanu subreģionā, kā arī kaujas operāciju nodrošināšanas līdzekļu izvēršanu; iegūt tiesības lidojumiem virs valstu teritorijām; nodrošināt amerikāņu karaspēka drošību lielā platībā jūras un gaisa komunikācijās konflikta laikā.

ĀIS attīstības piecgadu programmai 1981.—1985. finansu gadam ASV asignēja 9 miljardus dolāru, no tiem 1,5 miljardus — lai izveidotu transporta karakuģus — peldošās bāzes, kurās izvietot AIS bruņojumu un kaujas tehniku (pēc aprēķiniem, viena tāda bāze izmaksā apmēram 110 miljonus dolāru); 1,5 miljardus dolāru — ieročiem un tehnikai un 6 miljardus dolāru — paaugstinātas celtspējas kara transportlidmašīnu ražošanai un iepirkšanai, ieskaitot supersmagās lidmašīnas.33

Par jaunu būtisku soli, kas veicina ASV intervencionis-tisko plānu eskalāciju un militāro iejaukšanos subre-ģiona lietās, kļuva 1982. un 1983. gadu mijā Savienotajās Valstīs izveidotā tā saucamā Centrālā pavēlniecība (Sentkom). Sī pavēlniecība, kas sā-ka funkcionēt 1983. gada 1. janvāri, nodarbojas ar ASV interešu militāru nodrošināšanu milzīgā rajonā, kas stiepjas no Tuvajiem Austrumiem caur naftas bagāto Persijas līča zonu līdz Indijas okeānam. Tās darbības sfērā ietilpst 19 neatkarīgas valstis: Afganistāna, Pakistāna, Irāna, Irāka, Ku-veita, Bahreina, Apvienotie Arābu Emirāti, Katara, Saūda Arābija, Omāna, JAR, JTDR, Ēģipte, Jordānija, Sudāna, Etiopija, Džibuti, Somālija, Kenija, kā arī liela daļa no Indijas okeāna, tajā skaitā Persijas līcis un Sarkanā jūra. Izraēla, Lībija un Sīrija pieskaitītas Eiropā izvietoto amerikāņu bruņoto spēku virspavēlniecības štāba (atrodas Vācijas Federatīvajā Republikā) darbības zonai. Tika paziņots, ka Sentkoma rīcībā nodoti «ātrās izvēršanas spēki», militārās bāzes Djego Garsijas salā, Omānā, So-mālijā, Kenijā un vairākās citās valstīs, lidmašīnu bāzes kuģu grupa, kas atrodas netālu no Persijas līča, utt.

Jaunais amerikāņu administrācijas akts nav tīri organizatorisks pasākums, kas nozīmētu, ka jau 1980. gadā izveidotie «ātrās izvēršanas spēki» vienkārši saņem reģionālu komandējošu štāba virsbūvi. Vašingtonas lēmumam ir daudz lielāka nozīme. Tas būtībā nozīmē tālāku ASV militāri politiskās koncepcijas attīstīšanu plašai zemeslodes daļai, kas atrodas daudzus tūkstošus kilometru no ASV krastiem. Runa ir par to, ka šī rajona valstis satraucošo konfliktu atrisināšanā Vašingtona pirmām kārtām paļaujas uz bruņotu spēku.

Oficiālajā ziņojumā par Centrālās amerikāņu pavēlniecības izveidošanu bija teikts, ka jaunā struktūra «labāk atbildīs ASV interesēm un attiecīgā rajona draudzīgo valstu drošības nodrošināšanas interesēm, kā arī labāk nodemonstrēs ASV apņēmību sniegt palīdzību šī rajona draugu aizstāvēšanā». Taču neoficiāli augstu stāvošas amatpersonas lika saprast, ka viens no galvenajiem apsvērumiem jaunās pavēlniecības izveidošanā bija saglabāt pieeju naftai. Jaunajai pavēlniecībai nauda netiek žēlota; sākuma pirmajām vajadzībām tika piešķirti 1,6 miljardi dolāru, bet 1984./85. finansu gadam asignēti vēl 800 miljoni dolāru.34

Sentkoma izveidošana nozīmē, ka praktiskajā plāksnē pārcelta militārooperāciju plānošana apvidū, konkrēti — Dienvidrietumu Āzijas valstu teritorijā. Precīzi līdz pēdējam sīkumam tiek izstrādāta žandarmu «ātrās izvēršanas spēku» pārsviešana uz subreģionu.

1983. gada janvāra sākumā intervijā Saūda Arābijas nedējas izdevumam «AI Madžallja» ASV aizsardzības ministrs Vainbergers paziņoja, ka Sentkoma izveidošanas mērķis bijis paaugstināt AIS mobilitāti un kaujas gatavību. Viņš atklāti runāja par to, ka, lai palielinātu efektivitāti, jāsagatavo labvēlīgi apstākji, kas ļautu tiem dislocēties Tuvajos Austrumos. Tas, viņa vārdiem runājot, iespējams, ja arābu zemes ļauj amerikāņu lidmašīnām izmantot kara bāzes un aerodromus, ļauj ASV aviācijai uzpildīt lidmašīnas subreģiona gaisa telpā, novietot šo valstu teritorijā munīciju, uzkabi un kaujas tehniku.

Vašingtona aktīvi mēģināja nodibināt Centrālās pavēlniecības reģionālo štāba mītni tieši subreģionā. Sākumā tika mēģināts iegūt Bahreinas piekrišanu, taču, kad šīs salu valsts varas iestādes to atteica, uzmanība tika pievērsta Banāsa zemesragam. So Ēģiptes kara bāzi Sarkanās jūras piekrastē Pentagona stratēģi jau sen bija noskatījuši kā vienu no AIS galvenajiem mezgla punktiem. Vainbergers 1983. gada sākumā skaidri pateica, ka šī bāze «no stratēģiskā viedokļa pilnīgi derīga AIS štāba mītnei».36

Kā zināms, prezidents Sadats apsolīja nodot šo bāzi ASV rīcībā. Vašingtona tūlīt pat piešķīra 91 miljonu dolāru tās modernizēšanai. Pavisam Pentagons paredzēja 4 gadu laikā izlietot Banāsa rekonstrukcijai 500 miljonus dolāru.36 Pēc Sadata nogalināšanas starp Kairu un Vašingtonu notika ilgas sarunas, lai noslēgtu oficiālu vienošanos par bāzes izmantošanu ārkārtējā gadījumā, taču puses tā arī nespēja vienoties.

Ēģiptes Nacionālās progresīvās (kreisās) partijas orgāns «AI Ahālī» 1983. gada 27. maijā uzsvēra, ka «sarunu pārtraukšanas iemesls slēpjas apstāklī, ka Ēģiptes puse atteicās apmierināt ASV prasības piešķirt tām suverenitāti pār teritoriju un bāzes būvēm, kā arī bez Sadata mutvārdu solījumiem papildus dot rakstveida garantijas». Vašingtona, kā ziņoja «New York Times», tūlīt sāka meklēt «alternatīvas bāzes» Grieķijā, Turcijā, Omānā, Saūda Arābijā.37

Praktiskai kaujas darbības noslīpēšanai apvidū paredzēti arī Tuvajos Austrumos regulāri notiekošie amerikāņu «ātrās izvēršanas spēku» manevri, kuros tiek iesaistītas arī dažu subreģiona valstu vienības. Manevri, kuros piedalījās 6 tūkstoši no ASV pārsviestu karavīru, notika 1981. gada novembrī un decembrī Ēģiptes, Somālijas, Sudānas un Omānas teritorijā. Sīs apmācības atšķīrās ar to, ka tajās piedalījās stratēģiskie bumbvedēji B-52, kas, atlidojuši no Savienotajām Valstīm, veica tēmētu mācību bombardēšanu vairākos Ēģiptes tuksnešu rajonos.38

1982. gada decembrī amerikāņu bruņotie spēki organizēja jaunas apmācības Omānas, Sudānas un Somālijas teritorijā. Šoreiz manevri tika mazāk reklamēti. Taču tikai Omānā vien. kur šīs mācības notika ar nosaukumu «Jade Tiger», piedalījās 2,5 tūkstoši amerikāņu karavīru, kā arī JKS un GKS apakšvienības. 1983. gada augustā Ēģiptes, Sudānas, Omānas un Somālijas teritorijā notika manevri «Bright Star-83». Kā liecina angļu laikraksts «Guardian», tajos piedalījās vairāk nekā 10 tūkstoši amerikāņu karavīru.

Apmācību laikā tiek noslīpēts scenārijs iebrukumam līča valstīs. Tā, piemēram, 5 dienu manevros Omānā 1982. gada decembrī lidmašīnu bāzes kuģa «Enterprise» aizsardzībā notika amerikāņu jūras kājnieku izsēdināšana no desantkuģiem Omānas krastā. Tāpat ar amerikāņu bumbvedēju B-52 un iznīcinātāju F-15 piedalīšanos tika inscenēts uzbrukums Omānas lidostai.

Irānas Ārlietu ministrija šos manevrus kvalificēja kā amerikāņu ekspansijas un iejaukšanās politikas turpināšanos un nosodīja Omānu par to, ka tā piešķīrusi manevriem savu teritoriju. Alžīrijas laikraksts «AI Mudžāhid» šos manevrus nosauca par atklātu agresijas aktu, kura mērķis ir iebiedēt arābus.

Sevišķs spiediens astoņdesmitajos gados tiek izdarīts, lai palielinātu ASV jūras kara spēku klātbūtni rajonos, kas robežojas ar Persijas līci, it īpaši Indijas okeānā. Spēcīga flote ar svītraini zvaigžņotu karogu koncentrēta Tuvo un Vidējo Austrumu abos flangos. Vidusjūrā pastāvīgi patrulē 6. flote ar diviem lidmašīnu bāzes kuģiem, kas spēj uzņemt ap 160 kaujas lidmašīnu, un jūras kājnieku kontingentu. Laiku pa laikam uz Vidusjūru tiek papildus nosūtīti citi lidmašīnu bāzes kuģi, lai nodemonstrētu flotes pieaugošās iespējas krīzes gadījumā. 1982. gada sākumā uz speciālām apmācībām, kas «sakrita» ar kara sākšanos Libānā, tika nosūtīti četri lidmašīnu bāzes kuģi.

Indijas okeāna zonā, Arābijas jūrā atrodas ASV lidma-

šinu bāzes kuģu kaujas grupa, kas tur ieradās jau 1979. gadā. Kaujas gatavībā esošās 80 lidmašīnas un 1800 cilvēku lielais jūras kājnieku kontingents var tikt pārsviests uz Persij as līča rajonu.39

Bez tam jāpiezīmē, ka centrālā un svarīgākā ASV bāze reģionā atrodas Djego Garsijas salā Indijas okeānā — spēcīgs jūras kara un gaisa kara mezgls. Tieši šai nelielajai salai ierādīta būtiska loma karadarbības plānošanā visā Tuvo un Vidējo Austrumu rajonā. Djego Garsijas salas tuvumā noenkuroti 13 transportkuģi ar pārtikas, degvielas, ieroču un munīcijas krājumiem, kuru pietiek, lai 30 dienas nodrošinātu 12 tūkstošu cilvēku lielu jūras kājnieku brigādi. Tika pārveidota pacelšanās un nolaišanās josla, un tagad stratēģiskie bumbvedēji B-52 var izlidot arī no Djego Garsijas salas.

Ar forsētām metodēm Pentagons modernizē ostas iekārtas salā, kur pastāvīgi atrodas apmēram 2 tūkstoši amerikāņu karavīru,40 kā arī pagarina pacelšanās un nolaišanās joslas, ceļ kazarmas 5 tūkstošiem kareivju un virsnieku. Vašingtona gribētu pārvērst Djego Garsijas salu par ASV «nenogremdējamu lidmašīnu bāzes kuģi» Indijas okeānā.

Pavisam reģionā, kā liecina Indijas laikraksts «Patriot», Pentagonam jau ir 30 bāzu un citu placdarmu. Puse no 180 amerikāņu lidmašīnām, kas atrodas uz diviem šajā rajonā kursējošiem lidmašīnu bāzes kuģiem, spēj nest kodolieročus. Indijas okeāna zonā koncentrēti apmēram 140 tūkstoši amerikāņu karavīru.41

ASV militārais resors ir visai ieinteresēts nostiprināties iespējami vairākās reģiona valstīs. Sākumā kaut ar nelieliem spēkiem, jo tas palīdzētu apgūt potenciālo kaujas lauku, kurā operācijas jau tiek plānotas un noslīpētas pilnā gaitā. Vašingtona faktiski šeit izveidojusi jaunu priekšējās bāzēšanās rajonu saviem kodolieročiem. Indijas okeāns pamazām tiek pārvērsts par ASV un NATO stratēģisko spēku izvēršanas placdarmu. Atbilstoši plānam par Indijas okeāna «stratēģisko apgūšanu» Pentagons tikai 1980.—1985. gadam vien paredzēja šiem mērķiem izlietot 25 miljardus dolāru.42

Nav nejaušība, ka amerikāņi kategoriski atsakās atjaunot septiņdesmitajos gados pārtrauktās PSRS un ASV sarunas par militārās klātbūtnes ierobežošanu Indijas okeānā un ar izdomātiem iemesliem torpedē starptautiskos; pūliņus ANO ietvaros pārvērst šo okeānu par miera zonu.

Ir zināms, ka bez Djego Garsijas bāzes Savienotajām

Valstīm ir bāzes un atbalsta punkti Omānā, Bahreinā, Ke-nijā, Somālijā, kā arī Austrālijā, Dienvidāfrikā un Filipīnās. Reigana administrācija turpina aktīvi meklēt jaunas bāzes šajā rajonā.

Svarīgu nozīmi Reigana administrācija piešķir savu militāro kontingentu pastāvīgai izvietošanai Tuvajos Austrumos. Amerikāņu militārais bataljons to «daudznacionālo spēku» ietvaros, kas novēroja Ēģiptes un Izraēlas miera līguma īstenošanas gaitu, bija izvietots Sīnājā. Tas bija šo spēku kodols, pārējo kontingentu pārstāvēja Anglijas, Francijas, Itālijas, Holandes, Austrālijas, Jaunzēlandes, Urugvajas un Norvēģijas relatīvi nelielas apakšvienības. Sīnājā tika izvietotas «ātrās izvēršanas spēku» sastāvā ietilpstošās 82. aviācijas desanta divīzijas da|as. Tādējādi šiem intervencionistiskajiem spēkiem pirmo reizi izdevās iegūt placdarmu un «legāli» nostiprināties līča tiešā tuvumā. «Daudznacionālajā karaspēkā esošo amerikāņu spēku nozīme ir tā,» rakstīja ietekmīgais amerikāņu nedēļas izdevums «U. S. News and World Report», «ka ātrās izvēršanas spēki tagad atrodas tieši uz vietas, var trenēties tuksnesī un ir gatavi jebkurā brīdī doties uz jebkuru vietu Tuvajos Austrumos.»43

Par jaunu būtisku faktoru Vašingtonas Tuvo Austrumu un Persijas līča politikā astoņdesmitajos gados kļuvuši pūliņi uz antisovetisma pamatiem izveidot konservatīvo valstu militāri politisku bloku, lai šajā zemeslodes daļā nodrošinātu amerikāņu kapitāla intereses. Turpinādama kursu uz amerikāņu militārās klātbūtnes nostiprināšanas forsēšanu Persijas līča zonā un tās tuvumā, Reigana administrācija tajā pašā laikā enerģiski sludina tēzi par to, ka šim subreģionam draud Padomju Savienība un_ tāpēc šeit esošajām valstīm, pirmām kārtām Izraēlai, Ēģiptei un Saūda Arābijai, jāapvienojas, lai atvairītu «padomju draudus» (lasi: lai nodrošinātu ASV valdošās pozīcijas).

Ilgas pēc politiskajiem blokiem, neraugoties uz Bagdā-des pakta, CENTO un daudzu citu tamlīdzīgu projektu likteni, grauž Vašingtonu, kura apņēmusies pamēģināt subreģiona tautām uzspiest — šoreiz zem izkārtnes par «stratēģisko vienotību» pret PSRS — proimperiālistisku aliansi savā vadībā. «Vašingtona,» 1981. gada 25. decembrī rakstīja «New York Times», «uzskata par pilnīgi nepieciešamu izveidot stratēģiskās aizsardzības sistēmu Tuvajos Austrumos. Tā saprot, ka Izraēla var nodrošināt visdrošākās un vismodernākās kara bāzes šajā pasaules rajonā, ko no vienas puses ierobežo Vidusjūra, bet no otras — Indijas okeāns. Tajā pašā laikā amatpersonas šeit grib atbalstīt arābu pasaules valstis Persijas līča krastos, kā ari nodrošināt sev sauszemes un jūras kara bāzes gadījumā, ja Tuvajos Austrumos notiktu nopietna konfrontācija ar krieviem. Sājā sakarā viņiem absolūti nepieciešama šķiet sadarbība starp Izraēlu ar tās modernajām bāzēm un arābu valstīm Persijas līča krastā un to jūras ceļu rajonā, pa kuriem plūst nafta uz Eiropu un Tālajiem Austrumiem.»

Tomēr, kā reiz izteicās žurnāls «Newsweek», pieprasīt amerikāņu placdarmu Tuvajos Austrumos ir vieglāk nekā to iegūt. Neviena valsts Persijas līča rajonā, varbūt izņemot vienīgi Omānu, negrib parakstīt oficiālu vienošanos, kas dotu Savienotajām Valstīm tiesības izveidot to teritorijā ASV kara bāzi.

Un tomēr Vašingtonai ļoti gribas «aizsargāt» Persijas līci. Sī mērķa sasniegšanai kā apkārtceļš kalpo pārdotā vismodernākā iekārta un tehnika, kuras apgūšanai un izmantošanai nepieciešami militārie speciālisti. Vietējām valstīm centīgi tiek piedāvāts paplašināt sadarbību ar ASV militārajā jomā, tas ir, metode, kas sen jau aprobēta šaha Irānā.

Sevišķas cerības Vašingtona tagad saista ar Saūda Arābiju, kas pēc pret šahu vērstās revolūcijas Irānā amerikāņu stratēģu acīs kļuvusi par visas Persijas līča zonas nozīmīgāko valsti.

1981. gada 1. oktobrī prezidents Reigans deva savu ieguldījumu «Kartera doktrīnas» paplašināšanā un, tā sakot, attīstīšanā, preses konferencē Baltajā namā paziņojot, ka Savienotās Valstis «nepieļaus» Saūda Arābijas aiziešanu no Rietumu nometnes, kā no tās aizgāja Irāna, neļaus Saūda Arābijai «kļūt par Irānu», neļaus, ka tā nonāk «to rokās, kas pārtrauktu Rietumu apgādi ar vitāli svarīgo naftu». Ar to Reigans būtībā pasludināja sevi par karalistes protektoru, atklāti pasacīdams, ka no šī brīža Vašingtonai jānosaka, kāda iekārta būs šajā valstī un kāda valdība atradīsies pie varas.

Pat amerikāņu prese nevarēja neatzīmēt, cik nekautrīgs ir šī saūdiešus pazemojošā paziņojuma tonis. Sājā sakarībā 1981. gada 19. oktobrī avīze «Chicago Tribune» rakstīja: «Prezidents Kārters piesolīja karu, pie tam pat riskēdams izraisīt globālu kodolkatastrofu, ja kāds mēģinās ielauzties Persijas līča rajonā. Ejot vēl tālāk, Reigana doktrīna soļa aizsargāt Saūda monarhiju no visiem — iekšējiem un ārējiem — ienaidniekiem, it kā tā būtu viens no mūsu 50 štatiem.

Jaunā doktrīna liek Savienotajām Valstīm izmantot amerikāņu militāro palīdzību, lai mums nodrošinātu piekļūšanu citu valstu resursiem neatkarīgi no šo valstu tautu simpātijām vai antipātijām... Tā rīkoties nozīmē riskēt ar katastrofu.»

Tamlīdzīgi paziņojumi līdz ar ieroču žvadzinašanu tiek pastiprināti ar līdzek|u ievērojamu palielināšanu ASV militārās klātbūtnes paplašināšanai attiecīgajā zemeslodes rajonā un ar amerikāņu ieroču piegāžu palielināšanu vietējiem valdniekiem. Sājā sakarībā interesants ir Vašingtonas 1981. gada rudenī nospēlētais skandalozais teātris, pārdodot Saūda Arābijai piecas lidmašīnas ar tālās atklāšanas radiolokācijas sistēmu AWACS un citu kaujas tehniku par 8,5 miljardiem dolāru.

Reigana administrācija nežēloja pūliņus, lai izdabūtu šo darījumu cauri senātam, bet arābiem to visu centās iztēlot kā reģionā īstenotā Vašingtonas kursa objektivitātes pierādījumu. Tā kā šīs sistēmas nevar funkcionēt bez amerikāņu speciālistiem, visa operācija vairāk atgādināja amerikāņu radiolokācijas sistēmu un personāla izvietošanu tūkstošiem kilometru no Savienotajām Valstīm, turklāt pieņēmēja valsts par to vēl maksā vairākus miljardus dolāru (ne jau nejauši K. Vainbergers paziņoja, ka Saūda Arābijas galvenais ieguldījums sava reģiona drošības nodrošināšanā būs finansiāls)44.

Amerikāņu prese, bet reizēm arī oficiālie darbinieki neslēpa, ka runa, protams, bija par amerikāņu militārās klātbūtnes paplašināšanu Persijas līča rajonā. Lai sagatavotos saņemt pārdotās AWACS sistēmas, kuru piegādes sākās 1985. gadā, Saūda Arābijā ieradās krietni daudz amerikāņu tehniķu un padomnieku: apmēram 1000 cilvēku. Bez tam tika panākta vienošanās, kas garantēja amerikāņu «klātbūtni» AWACS lidmašīnās un uz zemes līdz pat deviņdesmitajiem gadiem, aizliedza izpaust AWACS datus bez ASV pārstāvju piekrišanas, kā arī izmantot sistēmas ārpus Saūda Arābijas gaisa telpas robežām.

Reigana administrācija uzsvēra, ka šai operācijai ir divkāršs efekts: tā deva Savienotajām Valstīm placdarmu subreģionā un tajā pašā laikā stingrāk tām piesaistīja saūdiešus. Bijušais prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos R. Allens 1981. gada 22. septembrī laikrakstā «Washington Post» iespiestajā rakstā «Kāpēc mums izdevīgi pārdot lidmašīnas AWACS» skaidri pateica, ka darījums «paaugstina mūsu pašu militārā potenciāla efektivitātes līmeni tajā gadījumā, ja mums jel kad nāktos izvietot amerikāņu bruņotos spēkus norādītajā rajonā».

Runādams 1981. gada 25. augustā slēgtā preses konferencē, kas bija veltīta plāniem par amerikāņu ieroču pārdošanu Šauda Arabijai, ASV valsts sekretāra vietnieks Dž. Baklijs sacīja, ka ASV «pilnīgi kontrolēs», kā AWACS tiek izmantoti.

ASV cer iegūt vērtīgu militāru izlūkošanas informāciju no amerikāņu AWACS operatoriem, un tas lielā mēra kompensē pastāvīgas amerikāņu kara bāzes trūkumu Saūda Arābijā.45 Tāpat Pentagona eksperti cer, ka uz AWACS bāzes zemes, kas ietilpst Persijas līča valstu Sadarbības padomē, izveidos visa rajona pretgaisa aizsardzības sistēmu, kura savukārt nonāks ASV kontrolē.

Kā lai šajā sakarā neatceras, ka astoņdesmitajos gados Saūda Arābijā atrodas vairāk nekā 40 tūkstoši amerikāņu, bet tas iznāk uz katru iedzīvotāju 7 reizes vairāk nekā bija šaha Irānā. So amerikāņu vidū ir apmēram 1500 valdības kalpotāju, kas piedalās palīdzības programmā drošības jautājumos, un apmēram 3000 cilvēku, kas strādā «militāro kontraktu» izpildē. Tagad Saūda Arābijā militārās apmācīšanas jomā strādā vairāk amerikāņu militārā personāla pārstāvju nekā visās citās subreģiona valstīs kopā.46 Ņemot to vērā, nebūs lieki atgādināt, ka laikā no 1973. gada līdz 1980. gadam saūdieši no Savienotajām Valstīm ieveda militāro uzkabi, tehniku un ieročus par 34 miljardiem dolāru.47

Ar jebkuriem ieganstiem iesaistot subreģiona valstis militārās sadarbības paplašināšanā, palielinot jau tā milzīgo amerikāņu militārās tehnikas pieplūdumu Persijas līča zonā, ASV cer, kā izsakās laikraksts «New York Times», ka galu galā šā procesa rezultātā subreģiona valstis iecietīgāk izturēsies pret amerikāņu bruņoto spēku klātbūtni un pret to uzdevumu aizsargāt šī rajona naftas krājumus.48

Sabiedrotos un sfarpbāzes meklējot

Reigana administrācija enerģiski cenšas panākt, lai tiktu izveidoti jauni atbalsta punkti Persijas līča tuvumā un starpbāzes «ātrās izvēršanas spēku» apakšvienību transportēšanai. Presē aizvien biežāk parādās ziņojumi, ka šajā nolūkā Pentagons plāno izmantot militāros objektus Turcijā un Pakistānā, vairākās arābu un. Rietumeiropas valstīs. Saistot galvenās cerības ar militārās klātbūtnes tiešu palielināšanu subreģionā, ar šejienes valstu piesaistīšanu sev, pirmām kārtām militārā jomā, lielu vietu savu stratēģisko plānu realizēšanā Vašingtona ierāda Izraēlai — ASV galvenajai sabiedrotajai Tuvajos Austrumos.

1981. gada 30. novembrī parakstītā ASV un Izraēlas militārā vienošanās (memorands par «stratēģisko sadarbību») būtībā iezīmē Vašingtonas un Telavivas pret arābiem vērstās politikas oficiālu nostiprināšanu. Vašingtona cītīgi izvairās jel kādi pieminēt konkrētas saistības, kas vērstas pret arābu valstīm, taču presē izteiktas domas, ka memorandā paredzētā amerikāņu rezervju, uzkabes un ieroču izvietošana Izraēlā rada reālu iespēju īsā laikā pārsviest no ASV «ātrās izvēršanas spēkus». Ideju pārvērst Izraēlu par ASV un NATO pūliņu integrālu daļu, lai nodrošinātu Rietumu intereses subreģionā, vairākkārt izteikuši Izraēlas militārie speciālisti.49

Vai gan jārunā par to, ka tādu nostādni pilnīgi atbalsta ASV militārais resors? 1981. gada 2. oktobrī «International Herald Tribune» publicēja dažus secinājumus, kas radušies Pentagona pētījumos par to, cik mērķtiecīgi ir izvērst plašāku sadarbību ar Izraēlu. Starp citu, tur tika minēti šādi dati: lai no ASV uz Zahrānu (galvenais Saūda Arābijas naftas centrs) pārsviestu vienai motorizētai divīzijai nepieciešamo 70 tūkstošu tonnu smago uzkabi, būs vajadzīgas (ar noteikumu, ka tiek izmantota puse ASV gaisa kara spēku stratēģisko iespēju) 77 dienas, no Djego Garsijas salas — 27, no Somālijas — 14, no Ke-nijas — 22, no Izraēlas — 11 un no Ēģiptes — 10 dienas. Pentagona ekspertiem Izraēla, ņemot vērā tās tehniskās un tehnoloģiskās iespējas, liekas visizdevīgākais variants.

ASV grib aktīvi izmantot Izraēlu savos stratēģiskajos nodomos Tuvajos un Vidējos Austrumos, arī Persijas līcī. Sājā sakarībā nebūs lieki pieminēt, ka ASV un Izraēlas «stratēģiskās sadarbības» memoranda ietekme tiek attiecināta «uz visu Dienvidrietumu Āzijas rajonu no Sīrijas līdz Pakistānai»50.

Tā kā gandrīz neviena subreģionā valsts bez iebildumiem nepiekrita sekot amerikāņu stratēģijai un vēl jo mazāk gribēja atdot savu teritoriju amerikāņu bāzēm, Savienotajām Valstīm vajadzēja pastiprināti militāri apgūt pieejas līcim, tam piegulošos rajonus, nodrošināt pievedceļus un uzkabi.

Omāna ir vienīgā Persijas līča valsts, kas atvēlējusi savu teritoriju amerikāņu «ātrās izvēršanas spēku» koncentrēšanai. Tajā pašā laikā, kā 1982. gada 20. decembrī rakstīja žurnāls «Newsweek», pat tāds prorietumniecisks politiķis kā Omānas sultāns Kābūss nevēlējās klaji demonstrēt savu draudzību ar ASV. Decembra sākumā amerikāņu jūras kājnieki «ātrās izvēršanas spēku» apmācību ietvaros izsēdās Omānas krastā. Pirms dot piekrišanu šis operācijas organizēšanai, sultāns nodrošinājās ar Vašingtonas solījumu, ka par to nekas netiks ziņots. Visai interesanti, ka Omānas valsts ministrs ārlietu jautājumos Jūsufs al Alāvī 1983. gadā intervijā žurnālam «Newsweek» uzskatīja par vajadzīgu uzsvērt, ka «Omāna pilnībā nepievienojās ASV filozofijai par to klātbūtni reģionā»’51.

1983. gada 19. maijā, runādams pārstāvju palātas asignējumu komisijas ārzemju operāciju apakškomisijā, ASV valsts sekretārs Dž. Sulcs atklāti paziņoja: «Mūsu drošības nostiprināšanas uzdevums prasa arī to, lai mēs saglabātu savas kara bāzes un nostiprinātu vietējos aizsardzības spēkus dažādās pasaules valstīs. Tas attiecas uz amerikāņu bāzēm Filipīnās, Turcijā un citās valstīs stratēģiski nozīmīgos rajonos.

ASV nevar nosargāt savas intereses, operējot tikai no Savienotajām Valstīm un Eiropas. Mums nepieciešama sadarbība ar trešās pasaules valstīm, kas mums piešķirtu tiesības uz tranzītu, uz degvielas uzpildīšanu, uz bāzu izveidošanu savā teritorijā. Citādi, lai kā mēs vēlētos izveidot ātrās izvēršanas spēkus, mēs tos nespēsim izvērst pozīcijās, ja mums trešajā pasaulē nebūs draugu, kas ļaus izmantot savus objektus.»

Tādējādi runa ir par veco vienošanos jaunu modifikāciju noslēgšanu ar veselu virkni valstu, kuru bāzes un militārie objekti varētu tikt izmantoti, lai uz Persijas līci pārsviestu ĀIS daļas un uzkabi. Drudžainajai Persijas līča zonas un tai piegulošo rajonu militārajai apgūšanai piemīt daudzplānains raksturs, un tā tiek izvērsta visos virzienos.

1982. gada sākumā Srilankas sabiedrību satrauca ziņa, ka nacionālā naftas korporācija un amerikāņu Singapū-ras naftas firma «Coastal Corporation» parakstījušas vienošanos uz veco rezervuāru bāzes izveidot Trinkomali pilsētā «starptautisku naftas glabātavu». Pilsētā ir apmēram 100 šķidrās degvielas rezervuāru ar 10 līdz 12 tūkstošu tonnu tilpuma katrs. Pēc vienošanās ASV ne tikai īrēja šos rezervuārus, bet tām ari vajadzēja sākt līča akvatorijā darbus, kas jautu tajā ieiet lieliem kuģiem. Tam visam, kā apgalvo oficiālas personas, jādod Srilankai liels ekonomiskais efekts. Taču ASV cenšas izmantot «tīri komerciālo darījumu», lai salā izveidotu amerikāņu kara bāzi, kas atrastos starp Djego Garsijas salu un Singa-pūru.

Kļuvis zināms, ka ASV izdarījušas spiedienu uz Sri-lanku, lai tā piekristu noslēgt vienošanos par militāru atvieglojumu piešķiršanu Savienotajām Valstīm Trinko-mali pilsētā. (Līdz 1956. gadam tur atradās angļu kara bāze.) Jau 1980. gadā Pentagons plānoja šeit izveidot savu kara bāzi. Par to skaidri pateikts oficiālā amerikāņu izdevumā publicētā rakstā «ASV. Bruņoto spēku stāvoklis», kura autors ir ASV štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs ģenerālis D. S. Džounss.52 1983. gada martā sakarā ar jūras kara apmācībām, kas notika pie Srilankas krastiem un Maldivu salām, ar kodolieročiem bruņotais amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģis «America», kreisera un mīnukuģa pavadīts, iegāja Trinkomali ostā.53

1982. gada vasarā no jauna tika noslēgta ASV un Spānijas vienošanās par amerikāņu jūras kara un gaisa kara bāzēm Spānijā, vēlāk ari Portugālē. Turklāt Reigana administrācijas galvenais uzdevums, kā rakstīja Londonas «Times», bija «panākt piekrišanu, lai šīs bāzes varētu izmantot amerikāņu ātrās izvēršanas spēki».

1983. gada 1. jūnijā tika parakstīta ASV un Filipīnu vienošanās par to, ka ASV vēl 5 gadus izmantos Klārkfīl-das un Subikbejas bāzes Filipīnās. Pēc Indijas laikraksta «Hindu» domām (1983. g. 12. jūnijā), «šī vienošanās bez Filipīnu ziņas un piekrišanas ļāva Savienotajām Valstīm izvietot savās bāzēs tuva un vidēja attāluma kodolraķetes, kā ari ķīmiskos un bakterioloģiskos ieročus».

Cenzdamās paplašināt militāro kontingentu nogādes iespējas to izmantošanai Persijas līča rajonā, ASV 1982. gada 27. maijā parakstīja vienošanos ar Maroku, kas pa vēra iespējas «ātrās izvēršanas spēkiem» piekļūt Maro-kas kara bāzēm (kā papildinājums atļaujai 6. amerikāņu flotei izmantot Marokas ostas).

Maroka atrodas pusceļā no ASV uz līča rajonu, un te ir visi apstākļi, lai to pārvērstu par «ātrās izvēršanas spēku» svarīgu starppunktu. Vienošanās noslēgta uz sešiem gadiem ar iespējām to pagarināt. Sī ASV un Marokas pakta militārie jautājumi ir slepeni, taču tā galvenās

ievirzes ir zināmas. Savienotajām Valstīm dotas tiesības paplašināt un nostiprināt pacelšanās un nolaišanās joslas un stāvvietas dažās Marokas lidostās, lai varētu uzņemt smagās transportlidmašīnas un bumbvedējus B-52, glabāt kravas un degvielu. Tāpat tiks celtas noliktavas un telpas kara tehnikai un uzkabei. Jaunā vienošanās paredz, ka tur var tikt novietotas kaujas kodolgalviņas. ASV militārā palīdzība Marokai pieauga no 30 miljoniem dolāru 1982. gadā līdz 100 miljoniem dolāru 1983. gadā.54

Aizvien lielāka loma ASV Tuvo un Vidējo Austrumu plānos tiek ierādīta Turcijai — vienīgajai NATO valstij, kas atrodas šajā reģionā. Ir zināms, ka tūlīt pēc turku karaspēka iebrukuma Kiprā 1974. gadā ASV noteica embargo ieroču piegādēm Turcijai. Tomēr septiņdesmito gadu beigās, neraugoties uz to, ka Kipras jautājumā nebija nekādu pārmaiņu, Vašingtona ieroču piegādes aizliegumu atcēla. 1980. gada martā tika parakstīta Turcijas un ASV vienošanās par «sadarbību kopējās aizsardzības jomā», pēc kuras Savienotajām Valstīm tika pagarināti 12 Turcijas bāzu nomas termiņi. Principiāli jauns šīs vienošanās faktors, kā 1980. gada 20. jūnijā rakstīja angļu laikraksts «New Statesman», bija slepenas vienošanās panākšana, ka Savienotās Valstis var izmantot šīs bāzes operācijām ārpus NATO darbības zonas, tas ir, Persijas līcī un Vidējos Austrumos. Turcijas aerodromi šiem mērķiem tika izmantoti jau 1980. gada aprīlī, lai īstenotu amerikāņu ķīlnieku glābšanas misiju Teherānā.

Pēc sociālistu uzvaras Grieķijas parlamenta vēlēšanās

1981. gada oktobrī un Papandreu valdības lēmuma slēgt amerikāņu bāzes valsts teritorijā Turcijas loma ASV stratēģiskajās iecerēs pieauga vēl vairāk. Kā 1983. gada 30. martā bija rakstīts angļu laikraksta «Times» pielikumā, «Turcija faktiski iekļauta amerikāņu globālajā stratēģijā», arī tajā, kas skar plānus un rīcību attiecībā uz Persijas līci.

Visu 1982. gadu amerikāņu un turku presē parādījās ziņojumi par to, ka ASV gatavojas Turcijā izvietot «ātrās izvēršanas spēkus». 1982. gada 15. novembrī Turcija un ASV parakstīja vienošanos, kas paredz «izvietot vairākos Turcijas aerodromos NATO militāro uzkabi».

1982. gadā amerikāņu militārā palīdzība Turcijai sastādīja apmēram 400 miljonus dolāru, bet 1984. gadā — jau 755 miljonus dolāru. Kā liecina prese, tāds militārās palīdzības pieaugums Ankarai izskaidrojams ar to, ka

1982. gada novembra vienošanās «ļauj Savienotajām Valid

stīm būvēt vai pilnveidot aerodromu tīklu Anatolijā, lai to izmantotu kā bāzes ātrās izvēršanas spēkiem»55.

Savienotajās Valstīs bieži runā par Turcijas stratēģisko vērtību operāciju nodrošināšanā Persijas līcī. «Daži amerikāņu valsts darbinieki atzīmējuši,» 1982. gada 24. oktobrī rakstīja «Washington Post», «ka Turcijas kā sabiedrotā uzticamība izdevīgi atšķiras no Saūda Arābijas un citiem potenciāliem sabiedrotiem šajā svarīgajā reģionā. Atšķirībā no mūsu arābu sabiedrotajiem turki nekad nav atteikušies mūs atbalstīt un būt spēks, uz kuru var pa|auties. Kāds augstu stāvošs amerikāņu valdības ierēdnis saka: «Turcija ir neparasta, patiesi prorietumnie-ciski musulmaniska valsts.»»

Atšķirībā no saviem priekšgājējiem Reigana administrācija krasi pārskatīja attiecības ar Pakistānu. Kārters neiedrošinājās aktīvi palielināt palīdzību Islamabadai, bet, kā pie varas nāca Reigans, Vašingtona uzņēma kursu uz to, lai padarītu šo valsti par savas ietekmes priekšposteni Dienvidrietumu Āzijā. Sim kursam bija trīs galvenie mērķi: saglabāt virs ūdens «Afganistānas jautājumu», pārvērst Pakistānu par svarīgu placdarmu darbībai Persijas līcī un turēt sasprindzinājumā Indiju.

Jau 1981. gada jūnijā ASV apņēmās sniegt Pakistānai 5 gados militāro un ekonomisko palīdzību par 3,2 miljardiem dolāru.56 Bez tam Vašingtona visādi mudināja Saūda Arābiju sniegt militāro palīdzību Zijas ul Haka režīmam.57

Vašingtonas stratēģus neapturēja arī tas, ka 1979. gadā Pakistāna izstājās no CENTO un iestājās nepievienošanās kustībā. Gluži otrādi, pēc viņu domām, «piedalīšanās nepievienošanās kustībā dod Islamabadai iespējas būt par ASV interešu efektīvu ieroci Afganistānas jautājumā, nesaucot to par amerikāņu marioneti»58. Tagad izveidojusies situācija salīdzinājumā ar piecdesmitajiem gadiem, kad Pakistāna būtībā bija valsts — ASV klients, tiek pat uzskatīta par daudz izdevīgāku. Kā domā tie, kas tagad Vašingtonā taisa politiku, šī valsts ieņem «centrālo stāvokli» amerikāņu stratēģiskajos plānos Dienvidrietumu Āzijā. Ģenerālis Zija ul Haks nosauca Pakistānu par «aizmugures durvīm», kas ved uz Persijas līci. «Ja nav nodrošinata_ aizmugures durvju drošība, tad Persijas līcis nav nosargāts,»59 viņš paziņoja.

Pakistānas nozīme ASV militāri stratēģiskajos plānos ir daudznozīmīga. Tā piegādā «militāros kadrus» subre-ģiona valstīm. Pakistāna ir gatava izvietot Saūda Arā-

bijā divas divīzijas papildus tām daļām, kas jau sargā monarha troni. Oficiāli valdība noliedz, ka Saūda Arābijā atrodas vairāk nekā «daži tūkstoši» Pakistānas kareivju un virsnieku, taču augstu stāvošas oficiālas personas apstiprina, ka pakistāniešu kontingents karalistē drīz var sasniegt 20 tūkstošus.

Lielas pakistāniešu militārās apakšvienības, ieskaitot lidotājus, tehniķus un padomniekus, ir arī Jordānijā, Abū Dabī un Apvienotajos Arābu Emirātos. Kopumā, pēc Rietumu militāro speciālistu datiem, ārzemēs atrodas gandrīz 30 tūkstoši pakistāniešu karavīru. Dažas apakšvienības saskaņā ar pakistāniešu tradīciju nosūtītas uz beduīnu leģioniem, kas sargā arābu troņus. Pats Zija ul Haks pirms apmēram 20 gadiem, komandēdams brigādi, kurai bija uzdots aizsargāt Hāšimitu troni, palīdzēja padzīt palestīniešus no Jordānijas.

Kā ziņo Indijas prese, 1982. gada decembrī, laikā, kad Pakistānas prezidents atradās vizītē Vašingtonā, tika panākta vienošanās izveidot Pakistānas teritorijā trīs elektroniskās novērošanas stacijas, lai nodrošinātu Pentagona militārās operācijas Indijas okeānā un Persijas līča zonā. Laikraksts «Indian Express» 1982. gada 25. decembrī rakstīja, ka šo staciju izveidošana, iespējams, «saistīta ar tā saucamo «drošības loku», ar kuru Rietumi grib apjozt Dienvidu un Dienvidrietumu Āziju, lai šajos pasaules rajonos aizsargātu naftas avotus un savas intereses». Sis «loks», kā domā, varētu iet pa Pakistānas, Ēģiptes, Kenijas un Turcijas teritoriju.

Laikraksts «Times of India» 1983. gada 11. maijā ziņoja, ka Pakistānas prezidents parakstījis vienošanos ar Vašingtonu par ASV «ātrās izvēršanas spēku» ielaišanu Pakistānas kara bāzēs. Ziņojumā bija teikts, ka «ātrās izvēršanas spēku» izvietošanu Karači, Gvadarā, Pešavarā un elektroniskās spiegošanas centru izveidošanu Savienotās Valstis domā izmantot, lai kontrolētu lielu Indijas okeāna rajonu un tam piegulošo reģionu.

Pēc Pentagona scenārija, 1983. gada 3. jūlijā rakstīja Indijas žurnāls «Mainstream», armijai reģionā jāspēlē sava veida amerikāņu intervencionistisko «ātrās izvēršanas spēku» avangarda loma. Lai šo plānu īstenotu, Pakistānā jau saformēta 20 tūkstošu kareivju un virsnieku liela speciāla divīzija, kas apgādāta un sagatavota pēc «ātrās izvēršanas spēku» parauga. Ja Persijas līča zonā vai kādā citā reģiona vietā rastos «krīzes situācija», tā uz turieni tiktu pārsviesta transportlidmašīnās. Tūlīt pēc tam sagatavotajos atbalsta punktos un placdarmos sāktu ierasties amerikāņu «ātrās izvēršanas spēku» daļas. Pakistānas un ASV bruņoto spēku sadarbība jau tika noslīpēta 5 dienu ilgajos manevros, kuros piedalījās stratēģiskie bumbvedēji B-52 un iznīcinātājbumbvedēji F-16.

ASV lūkojas arī uz Jordāniju. 1982. gada 28. decembrī intervijā Londonas laikrakstam «Observer» karalis Hu-seins neslēpa, ka «iedala sev dabiskā militārā aizsarga lomu Persijas līča rajonā, kas tagad nonācis Irānas graujošajai darbībai pieejamā sfērā». Jordānijas bruņoto spēku virspavēlnieks Serīfs Zeids ben Sākers paziņoja, ka «izpletņlēcēju desantnieku spēki viena bataljona’lielumā, bet, ja būs nepieciešams, tad arī vienas brigādes lielumā var tikt ātri pārsviesti pa gaisu uz jebkuru nekārtību izcelšanās vietu Persijas līča rajonā»60. Bet 1983. gada janvārī amerikāņu prese ziņoja, ka pastāv slepens amerikāņu plāns izveidot Jordānijā ASV aizbildniecībā savus «ātrās izvēršanas spēkus». Kā rakstīja žurnālists Dž. Andersons, «vispārīgos vilcienos šis slepenais plāns paredz izveidot divas jordāniešu izlases brigādes, kas atrastos pastāvīgā kaujas gatavībā, lai veiktu pasākumus jebkuras krīzes gadījumā, kas varētu izraisīties Persijas līča rajonā». Sos «ātrās izvēršanas minispēkus», kā tos sauc Pentagonā, apmācīs un apgādās amerikāņu karavīri.

Daži šī plāna piekritēji gribētu redzēt Jordāniju kā galveno bāzi amerikāņu stratēģiskajās operācijās Persijas līcī un ir gatavi izmantot šos jordāniešu spēkus šādiem mērķiem:

«uzturēt stabilitāti Jordānijā», jo šī militārā izlases grupa sargās Huseina režīmu, aizstāvot to no iekšējiem (valsts apvērsuma vai atentāta mēģinājumiem), kā arī no tādu naidīgu kaimiņvalstu kā Sīrija ārējiem draudiem;

«pārvarēt krīzes situācijas draudzīgajās Persijas līča valstīs». Tas ir jordāniešu «ātrās izvēršanas spēku» izveidošanas galvenais uzdevums, jo šos spēkus varētu ātri pārsviest pret valdošajiem režīmiem vērstu nemieru apspiešanai Saūda Arābijā, Omānā, Kuveitā, Bahreinā un Apvienotajos Arābu Emirātos;

«iespējām izmantot karos starp arābiem». Pentagons acīmredzot uzskata, ka jordāniešu «ātrās izvēršanas spēki» varētu sekmīgi aizstāvēt amerikāņu intereses un tad nebūtu vajadzīga ASV karaspēka klātbūtne šajā rajonā.61

Tomēr Jordānijas valdība atsauca tamlīdzīgus paziņojumus. Reigana administrācijas pastiprinātās akcijas reģiona «militārajā apgūšanā», amerikāņu iespiešanās un militārās klātbūtnes (arī ar kodolieročiem) palielināšana izraisa šeit esošo valstu pieaugošu nemieru.

Būtu nopietna kļūda domāt, 1983. gada 10. maijā rakstīja Alžīrijas laikraksts «E1 Moudjahid», ka kodolnāves arsenāli notēmēti tikai pret Padomju Savienību un citām sociālistiskajām valstīm. Šobrīd lidmašīnas ar kodolieročiem no amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģiem dažās minūtēs var sasniegt naftas rajonus, piemēram, Alžīrijā un Lībijā, Tuvo un Vidējo Austrumu valstīs. Vēl lielākus un tiešākus draudus Āfrikai radīs amerikāņu vidēja darbības rādiusa raķetes Sicīlijā.

Tāda darbība labi iekļaujas globālajā stratēģijā, ko piekopj amerikāņu imperiālisms, kurš cenšas noturēt arābu tautas tumsības, atpalicības un analfabētisma miglā, lai tikai ļautu daudznacionālajām korporācijām turpināt izlaupīt to nacionālās bagātības.

NATO valstis līcī

Savos militārajos pasākumos Persijas līča zonā oficiālā Vašingtona Reigana administrācijas laikā aizvien aktīvāk cenšas iesaistīt ne tikai Āzijas, bet arī Rietumeiropas partnerus. Tiesa, ASV militāristiskajos subreģiona plānos viņiem ierādīta tikai palīgloma. Akcentēts tiek tas, lai sabiedrotie pirmām kārtām materiāli veicinātu amerikāņu pozīciju nostiprināšanu Tuvajos un Vidējos Austrumos, bet kad vajag — nodrošinātu diplomātisko aizsegu amerikāņu karaspēkam tur, kur Vašingtonai kaut kādu iemeslu dēļ nav ērti darboties vienai.

Sājā ziņā par galvenajiem kļuvuši pasākumi, lai sagatavotu NATO darbības sfēras paplašināšanu, lai to «aizvilktu» līdz Persijas līcim, kā arī mēģinājumi piespiest ASV sabiedrotos veikt konkrētus pasākumus, lai nostiprinātu subreģiona ASV militāri politiskās pozīcijas.

Taisnības labad jāpiebilst, ka jautājums par NATO militārās darbības iespējām aiz Ziemeļatlantijas bloka robežām tika izvirzīts jau 1979. gadā sakarā ar Irānas revolūciju un amerikāņu ķīlnieku aizturēšanu Teherānā. Reigana administrācija to izvirzīja gluži praktiskā plāksnē.

ASV aizsardzības ministra Vainbergera 1981. gada ziņojumā par 1983. finansu gada militāro budžetu bija teikts: «Mēs aicinājām savus NATO sabiedrotos atvieglot mūsu pūliņu nastu, lai garantētu drošību Dienvidrietumu Āzijā, Mēs viņiem izskaidrojām, ka sadarbība nepieciešama, lai mēs, koncentrējuši spēkus Eiropā, tajā pašā laikā varētu krīzes gadījumā tos lietot citos rajonos. Mēs tāpat kā agrāk prasīsim veikt konkrētus pasākumus šīs sadarbības ietvaros.»62

NATO bruņoto spēku virspavēlnieks Eiropas dienvidu zonā amerikāņu admirālis Kravs izteicās vēl konkrētāk: «Pēc manām domām, Ziemeļatlantijas līguma organizācijai jāatzīst, ka tai tiešām ir svarīgas intereses aiz tās robežām.»63 Un Vašingtonai izdevās piespiest sabiedrotos iam piekrist.

NATO aizsardzības plānošanas komitejas 1981. gada 12.—13. maija sesijas komunikē bija norādīts: «ASV un citas valstis jau reaģējušas uz draudiem, ko rada aiz NATO rajona robežām izveidojusies situācija. Amerikāņu ātrās izvēršanas spēku turpmākā izmantošana agresiju atturēšanai un valstu palīdzības lūguma apmierināšanai var izraisīt dažādas izmaiņas tajos kaujas un atbalsta spēkos, kas kā pastiprinājums tiek nodoti NATO rīcībā. Vienlaikus ar Savienoto Valstu pūlēm nostiprināt aizsardzības potenciālu citos rajonos nepieciešams saglabāt un nostiprināt sabiedroto potenciālu agresijas atturēšanai un NATO Eiropas valstu aizsargāšanai.»64

1981. gada 9. maija TĀSS paziņojumā bija teikts: «Naftas smarža, alkas pēc citiem jaunattīstības valstu resursiem uzbudinoši iedarbojas uz NATO stratēģu un politiķu apetīti.»

1982. gada pavasarī ASV aizsardzības ministrs Vain-bergers Rietumeiropas valstu vadītājiem tieši paziņoja, ka viņiem «principā jāatzīst Savienoto Valstu tiesības pārdislocēt gaisa kara, jūras kara un sauszemes spēkus no Eiropas uz Tuvajiem Austrumiem, ja rastos nepieciešamība aizsargāt naftas avotus, kam ir izšķiroša nozīme Rietumu rūpnieciski attīstītajās valstīs»65. ASV administrācija centās panākt, lai tiktu pieņemts visaptverošs plāns, pēc kura ASV sabiedrotie NATO blokā nomainītu ar savu karaspēku amerikāņu daļas, ja tās būtu jāizved. (Rietumeiropā atrodas apmēram 300 tūkstoši amerikāņu karavīru, tajā skaitā 28% no ASV sauszemes karaspēka sastāva.)

Rietumeiropas valstis neparādīja īpašu vēlēšanos kopā ar ASV sūtīt savu karaspēku uz Persijas līča rajonu un Tuvajiem Austrumiem, lai gan ir vairāk atkarīgas no šīm naftas piegādēm nekā ASV.66

Tomēr 1982. gada 6.-7. maijā notikušajā NATO aizsardzības plānošanas komitejas sesijā ministru līmenī tika apspriests «stāvoklis citos zemeslodes rajonos, kur NATO dalībvalstīm vitāli svarīgās politiskās un aizsardzības problēmas varētu tikt liktas uz spēles, tajā skaitā arī Dienvidrietumu Āzijā». Tāpat tika uzsvērts, ka «NATO militārā komiteja pēta, kāda nozīme visai Ziemeļatlantijas savienībai ir amerikāņu stratēģiskajām koncepcijām attiecībā uz Dienvidrietumu Āziju»67.

Vašingtona aktīvi un konsekventi centās panākt, lai NATO darbības zona oficiāli tiktu attiecināta uz Persijas līci. Neilgi pirms NATO valstu un valdību vadītāju 1982. gada jūnija apspriedes prezidents Reigans 1982. gada 27. maija intervijā Rietumvācijas laikrakstam «Die Welt» sacīja: «Es domāju, ka, tiekoties NATO valstu augstākajā līmenī, būs jāparunā par to, ka mums visiem mūsu enerģētiskās atkarības dēļ vajadzētu uzskatīt Persijas līci un Tuvos Austrumus par mūsu kopējo interešu sfēru.»

Sīs apspriedes pieņemtajā dokumentā par NATO integrēto aizsardzību bija apsolīts «izpētīt no NATO teritorijas aizsardzības viedokļa prasības, kas, iespējams, izriet no tā, ka atsevišķas dalībvalstis izvietos savus spēkus aiz šīs sfēras ietvariem»68.

Vašingtona to novērtēja kā manāmu panākumu, kas gūts mēģinājumos paplašināt NATO darbības zonu līdz Tuvajiem un Vidējiem Austrumiem. Kā izsakās oficiālas ASV personas, NATO valstu vadītāju apspriedē Amerikas Savienotajām Valstīm izdevās panākt savu partneru principiālu piekrišanu tam, ka Rietumeiropas bruņotie spēki nomainīs amerikāņus, ja tiem ārkārtēju apstākļu gadījumā vajadzēs aiziet no Eiropas uz Persijas līča rajonu.

Prezidenta Reigana laikā ASV administrācija neapšaubāmi pastiprināja spiedienu uz sabiedrotajiem, cenšoties viņus piespiest sekot savam kursam. Sis spiediens, kas brīžiem ieguva rupjas piespiešanas formu, attiecināms uz militāri politisko jautājumu jomu. Tuvajos Austrumos tas atspoguļojās noteiktākā ASV kursa atbalstīšanā arābu un izraēliešu konflikta jautājumos, lielākā rietumvalstu darbības koordinēšanā ar Vašingtonas politiku attiecībā uz Persijas līci.

Rietumeiropas valstis tādam spiedienam piekāpās. Tās bez ierunām atbalstīja Kempdeividas darījumu un 1982. gada pavasari pat «daudznacionālo spēku» sastāvā nosūtīja uz Sīnāju savu karaspēku. So spēku kodolu veidoja amerikāņu «ātrās izvēršanas spēku» apakšvienības. Vēlāk Francija, Itālija un Anglija nodeva savus kareivjus ari ASV vadībā izveidoto «daudznacionālo spēku» rīcībā

Libānā. ASV aizsardzības ministra vietnieks F. Ikle starp citu uzsvēra, ka Francijas un Itālijas līdzdalība «daudznacionālajos spēkos» Libānā ir «NATO jaunās, kaut ari ierobežotās lomas iepriecinošs piemērs»69.

Tajā pašā laikā amerikāņu sabiedrotie NATO blokā visādi pretojās Savienotajām Valstīm, kas no tiem prasīja lielākus izdevumus «Persijas līča aizstāvēšanai». Kā 1982. gada decembrī rakstīja Londonas žurnāls «Middle East», «ir laba izpratne par to, kādas ir Rietumu intereses, taču ASV un Rietumeiropa dažādi izturas pret jautājumu, kā labāk šīs intereses nodrošināt».

Vašingtonas stratēģi cer, ka Austrumu un Rietumu konfrontācijas atmosfērā būs vieglāk atjaunot ASV vadošo lomu kapitālistiskajā pasaulē, pietuvināt sabiedrotos, kā arī nostiprināties jaunattīstības valstu likteņlēmējas lomā, šo zemju dabas resursu saimnieka stāvoklī.

Kara histērijas apstākļos uzpūstās militāristiskās programmas Vašingtona izmanto, lai pārņemtu savā militārā kontrolē svarīgākos izejvielu un enerģijas avotus. Sai stratēģijai tiek piešķirta pretpadomju nokrāsa. Kā saka, galvenais «ātrās izvēršanas spēku» uzdevums esot kontrolēt pieeju naftas un citu dabas resursu atradnēm, citādi, lūk, tās iegūs krievi un tad Rietumi nonāks viņu varā. Taču patiesībā PSRS nevienam nedraud, bet par militāro kundzību pār Tuvo Austrumu naftas atradnēm, tātad arī par politisko kundzību pār Rietumeiropu un Japānu domā tieši tie, kas izplata pasakas par «padomju militārajiem draudiem».

Atgriešanos pie pasaules žandarma lomas, potenciāla palielināšanu, lai ASV varētu militāri iejaukties jaunattīstības valstu lietās, bez visa cita nosaka Vašingtonas cenšanās pastiprināt savu sabiedroto atkarību, nostādīt viņus pakļautā stāvoklī. Vašingtona cenšas nodibināt amerikāņu kontroli pār svarīgākajiem izejvielu un enerģijas avotiem, cerēdami, ka tas tai dos jaunas sviras spiedienam uz Rietumeiropu un Japānu.

1982. gada decembrī aizsardzības ministri nonāca pie vienām domām, ka «arī aiz NATO zonas robežām var tikt apdraudētas dalībvalstu intereses. Tādu notikumu sekas, kā, piemēram, notikumi Persijas līcī, jāizstudē savienības partneru ciešu konsultāciju ietvaros.» NATO valstis (domātas Savienotās Valstis, Lielbritānija un Francija) varētu «arī aiz NATO zonas robežām veikt pasākumus, kas atvaira draudus Rietumu vitālajām interesēm. Citi savienības partneri te varētu palīdzēt, piešķirot tādus materiāli tehniskās; nodrošināšanas objektus kā aerodromi un noliktavas.»™ Runa ir par praktiskiem mēģinājumiem pārņemt NATO varā visus Tuvos Austrumus, pakļaut šī pasaules rajona tautas Rietumu, pareizāk sakot, ASV diktātam.

Jāatgādina, ka tieši 1982. gada beigās Padomju Savienība oficiāli ierosināja Varšavas līguma un NATO dalībniekiem uzņemties saistības neizplatīt savu savienību darbības sfēru uz Āziju, Āfriku un Latīņameriku. 1983. gada janvārī Varšavas līguma dalībvalstu Politiskās konsultatīvās komitejas apspriede nu jau visu organizācijas locekļu vārdā pieņēma analoģisku aicinājumu, turklāt konkrēti norādot uz Persijas līča zonu, taču NATO locekļi nedeva nekādu atbildi. Ziemeļatlantijas bloks ASV spiediena ietekmē turpināja kursu uz bloka darbības sfēras faktisku izplatīšanu līdz Persijas līča rajonam. Jauns solis šajā virzienā tika sperts 1983. gadā.

1983. gada 30. maijā septiņu lielāko Rietumvalstu vadītāju tikšanās politiskajā paziņojumā bija uzsvērts, ka šo valstu drošība «nav dalāma un šis jautājums jāaplūko no globālām pozīcijām». Tā kā šo paziņojumu bija parakstījusi Japāna, kas nav NATO locekle, tad šāda veida deklarācija būtībā ir pamats, lai mēģinātu izplatīt NATO darbības zonu gandrīz vai uz visu pasauli. Ņemot vērā amerikāņu stratēģu seno nodomu iekļaut Ziemeļatlantijas bloka ietekmes sfērā Persijas līci, tamlīdzīgi apgalvojumi dod Vašingtonai papildu trumpjus, lai piespiestu savus sabiedrotos sekot diriģenta zizlim arī attiecībā uz Persijas līci — rajonu, kur, kā bezgalīgi atkārto amerikāņu politologi, Rietumi «saskaras ar vislielākajiem draudiem savai drošībai».

ASV aizsardzības ministrs Vainbergers 1983. gada 31. maijā intervijā rietumvācu laikrakstam «Die Welt» uzsvēra, ka viens no NATO «svarīgākajiem, visupirmajiem» militārajiem uzdevumiem paliek «garantēt dalībvalstīm brīvu pieeju naftas atradnēm»71.

«Vissvarīgākais man liekas sekojošais: mums jāatsakās no šīs (es gandrīz vai pateicu — automātiskās) ietiepības, kas izpaužas šādā priekšstatā — te, lūk, kaut kas atrodas aiz NATO sfēras un tāpēc mēs par to nevaram pat domāt. Ja Padomju Savienība kaut kad mēģinās slēgt pieeju naftas atradnēm, tad mums būs jāsāk domāt. Mans novēlējums ir tāds, lai tas tiktu darīts savlaicīgi, un, kā man šķiet, šis process tagad ir sācies.»72

Taču Rietumeiropas valstu pretošanās to iesaistīšanai

ASV militāri stratēģiskajos plānos Persijas līča zonā nemazinās. Komentēdams 1983. gada jūnijā Parīzē notikušo NATO ārlietu ministru sesiju, laikraksts «Washington Post» 1983. gada 11. jūnijā rakstīja, ka «visasākās domstarpības sesijā izraisīja ASV mēģinājumi nodrošināt atbalstu saviem ārkārtējiem plāniem iejaukties tādos rajonos kā Persijas līcis, kas atrodas ārpus NATO darbības zonas. Francija, piemēram, pieprasīja, ka NATO sfēra nedrīkst paplašināties ģeogrāfiskā ziņā.» Tika panākta vienošanās, ka attiecīgus nepieciešamos pasākumus NATO locekļi veiks, vienīgi vadoties no savām nacionālajām interesēm un pēc konsultācijām savienības ietvaros.73

Protams, arī Rietumeiropā ir tieši apoloģēti, kas iestājas par sadarbību ar ASV pret jaunattīstības valstīm — izejvielu ražotājām, par kareivīgu attieksmi pret šīm valstīm, par spēka spiedienu. Pazīstamais politiskais Kristīgi demokrātiskās savienības darbinieks A. Dregers, piemēram, paziņoja, ka Rietumvācijas karaspēka izmantošanai Persijas līcī noteikti varētu būt pozitīva loma.74

Kopumā palikdama uzticams NATO partneris, Rietumeiropa tomēr cenšas panākt, lai ASV arvien vairāk rēķinātos ar tās domām, interesēm un atteiktos no diktāta. Amerikāņu oficiālās personas jau visai sapīkušā tonī saka, ka «Eiropas lielvalstīm tagad netiek prasīts sūtīt karaspēku, lidmašīnas un kuģus; tās tikai lūdz likvidēt «vāju vietu», kāda var parādīties amerikāņu, angļu un franču resursu iespējamas novirzīšanas rezultātā»75. Taču sabiedrotie bieži vien paziņo, ka NATO pašreizējā militārā potenciāla atbalstīšana no viņu valstu tautām prasa tādus upurus, kādus, ņemot vērā ekonomiskās konjunktūras stāvokli, tās vienkārši nevar sev atļauties.

Reāli domājošie Rietumeiropas politiķi aizvien skaidrāk apzinās, ka ASV savu bēdīgi slaveno «vitāli svarīgo interešu» vārdā var tos ieraut bīstamās avantūrās Persijas līcī. Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas valdes loceklis Lafontēns žurnālā «Spiegel» rakstīja, ka tādēļ, lai nodrošinātu Savienotajām Valstīm izejvielas Tuvajos Austrumos, ASV aizsardzības ministrs prasa īstenot «kara laika stratēģiju». Ja Persijas līča rajonā stāvoklis nonāks līdz militārai sadursmei, tad, kā uzskata amerikāņi, jāsāk karš arī citās frontēs. Pēc Lafontēna domām, tāda amerikāņu stratēģija atbilst tikai amerikāņu drošības interesēm. Vāciešu interesēm tā atbilst tikai tik ilgi, kamēr nenotiek satraucošs notikums. Kara gadījumā šī stratēģija tomēr būs «traģiska jebkurā gadījumā»76,

Un tomēr ir pamats runāt par agresivitātes pastiprināšanos NATO dalībvalstu politikā attiecībā uz subreģionu.

1984. gada 17. septembrī angļ.u «Sunday Times» ziņoja par M. Tečeres valdības gatavību sankcionēt savu «ātrās izvēršanas spēku» izveidošanu 10 tūkstošu cilvēku sastāvā. Laikraksts atklāti uzsvēra, ka šis akts piešķir oficiālu statusu Anglijas kā bruņota policista lomai ārpus NATO sfēras robežām. Tajās pašās dienās franču «Matiņ» (1984. gada 16. oktobrī) rakstīja: «Dot triecienu ātri, spēcīgi un no attāluma,» — lūk, uzdevums «ātrās izvēršanas spēkiem», kas tiks saformēti no piecām divīzijām

1985. gadā.

ASV pakāpeniski pārskatīja stratēģiskās darbības priekšrocības, kādas ir ātrākai karaspēka pārsviešanai uz Persijas līča rajonu. Starp citu, sākumā tika plānots pārsviest un plaši izmantot ārkārtējos apstākļos daļu spēku un līdzekļu no Klusā okeāna militārās darbības lauka, vienkāršāk sakot, no Japānas un Dienvidkorejas, kur izvietoti apmēram 100 tūkstoši amerikāņu karavīru.

ASV vēlēšanās hegemonisko tieksmju īstenošanai līcī izmantot savus sabiedrotos kā palīgspēku labi saskatāma Vašingtonas un Tokijas savstarpējo attiecību attīstībā. Neraugoties uz Tokijas pēdējā laikā aktīvo militāristisko centību, Pentagons ļoti enerģiski apsūdz Japānu par «ārkārtīgi nepietiekamu militāru piepūli», par «uzņemto militāro saistību» neizpildīšanu.77

Ir tā, ka atbilstoši «Direktīvām aizsardzības jomā

1984.—1988. finansu gadam» Vašingtona plāno pārvērst sadarbību ar Japānu par «aktīvu militāru partneru sadarbību», pieprasot, lai Tokija un Seula paplašina saistības, ņemot vērā Pentagona stratēģijas īstenošanu Ziemeļaustrumu Āzijā. Bet tas savukārt bija vajadzīgs sakarā ar «plāniem par Japānā un Okinavā diclocēto jūras kara un gaisa kara vienību un jūras kājnieku korpusa pārsviešanu uz Persijas līča rajonu, ja gadījumā tur sāktos karadarbība». Tā Pentagona globālā kara scenārijos paplašinās NATO un Japānas—ASV «drošības līguma» darbības zona un apvienojas trīs galvenie karadarbības rajoni — Eiropa, Tuvie Austrumi un Klusais okeāns.

1983. gada februārī senators Dž. Sesers kādas senāta komisijas sēdē paziņoja, ka Japāna varētu «subsidēt» zināma skaita jaunu «Nimitz» tipa lidmašīnu bāzes kuģu būvi (tos paredzēts nosūtīt uz Persijas līci), lai tādējādi mazinātu pašu Savienoto Valstu izdevumu nastu. Turklāt senators bez aplinkiem sacīja, ka Japāna neko nedarot,

lai apsargātu Persijas līci, kaut gan tās ekonomika vislielākā mērā atkarīga no šī subreģiona naftas piegādēm. Valsts sekretārs Sulcs, runādams 1983. gada 22. februārī, izrādīja manāmu interesi par šo «jauno ideju».

1984. gada septembrī Japānas prese darīja atklātībai zināmu autoritatīvas japāņu un amerikāņu konsultatīvās komitejas secinājumu par Japānas iespējamu līdzdalību «miera uzturēšanas daudznacionālo spēku» aizrobežu operācijās un, starp citu, par japāņu «pašaizsardzības spēku» nosūtīšanu uz ārzemēm. Pagaidām tie ir tikai plāni, bet par tādu Japānas potenciāla izmantošanu aizvien biežāk raksta arī amerikāņu prese. Lomu sadale pēc Vašingtonas gaumes nozīmē, ka sabiedrotajiem jādara viss, ko pavēlēs ASV. Administrācija cer, rakstīja «New York Times», ka «Dienvidaustrumu Āzijas valstis... visādi atbalstīs Savienoto Valstu pūliņus, lai pārsviestu militāros spēkus uz Indijas okeānu un naftas ieguves rajoniem ap Persijas līci»78. Tajos Persijas līča rajonos, kur ASV kaut kādu iemeslu dēļ pašas nevar būt avanscēnā, tās uzdod izpildīt dažas funkcijas saviem partneriem.

Astoņdesmito gadu sākumā Reigana administrācija veica plaša mēroga militārus pasākumus Persijas līča zonā, apguva pieejas šim zemeslodes rajonam. Vašingtona aktivizēja pūliņus, lai plaši iesaistītu sabiedrotos savos visai bīstamajos militāristiskajos plānos. ASV valdošās aprindas, balstīdamās uz aizvien pieaugošo militāro klātbūtni, būtībā atklāti mēģināja pasludināt savas «tiesības» iejaukties subreģiona tautu lietās.

Amerikāņu imperiālisma rupjais, lielvalstiskais kurss ir pretrunā ar brīvību atguvušo valstu un tautu pamatinte-resēm. Tas neglābjami izraisa pastiprinātu pretestību Rietumu neokoloniālistiskajiem centieniem. Imperiālisma bijušās neierobežotās kundzības sfēra sašaurinās. Tāds ir vēstures objektīvais likums. Un to neapturēt ne lidmašīnu bāzes kuģiem, ne žandarmiskajiem «ātrās izvēršanas spēkiem».

Amerikāņu rekolonizācijas doktrīnas neņem vērā to, ka pašreizējie spēku samēri pasaulē nav mainījušies par labu avantūru piekritējiem. Reālā sociālisma pozīciju nostiprināšanās, no koloniālās atkarības atbrīvojušos valstu tālāka saliedēšanās, lai nostiprinātu savu suverenitāti, ir varens šķērslis imperiālisma neokoloniālistisko nodomu ceļā.

Vēsturiskajā perspektīvā mēģinājumi uzspiest citām tautām savu gribu ir lemti neveiksmei. Tautu cīņa par tiesībām noteikt savu likteni kļūst aizvien spēcīgāka. Taču

Vašingtonas kurss uz Persijas līča rajona faktisku reko-lonizāciju, uz sava militārā protektorāta nodibināšanu par to ir visai bīstams vēstures recidīvs.

V. I. Ļeņins brīdināja, ka tikmēr, kamēr pastāvēs monopoli un imperiālisms, cilvēcei būs «gadiem un pat gadu desmitiem ilgi jāpārdzīvo «lielo» valstu bruņota cīņa par mākslīgu kapitālisma saglabāšanu ar koloniju, monopolu privilēģiju un visāda veida nacionālās apspiešanas palīdzību»79.

Vašingtonas militārā aktivitāte šajā stratēģiski nozīmīgajā rajonā, kas atrodas tiešā PSRS dienvidu robežu tuvumā, iegūdama aizvien draudošākus mērogus, rada nopietnus sarežģījumus gan subreģiona tautām, gan starptautiskajam mieram kopumā.

Septiņdesmitajos gados ievērojami pieauga Persijas līča nozīme starptautiskajās lietās. Pastāvot jaunam spēku samēram pasaules arēnā, subreģiona valstis guva lielus panākumus cīņā par tiesībām pašām rīkoties ar saviem dabas resursiem. Apstākļos, kad starp kapitālismu un sociālismu bija iestājies militāri stratēģisks līdzsvars un saspīlējuma atslābums, imperiālistiskās lielvalstis neuzdrošinājās tā kā agrāk uzsākt plašu bruņotu intervenci vai organizēt militārus apvērsumus. Rietumi bija spiesti dalīt «naftas pīrāgu» ar naftu iegūstošajām līča valstīm. Lielā mērā to veicināja aizvien dziļākā enerģētikas krīze un lielo kapitālistisko valstu pieaugošā atkarība no «melnā zelta» piegādēm no šīs kapitālistiskajā pasaulē lielākās degvielas noliktavas.

Tajā pašā laikā imperiālisms nopietni pūlējās nostiprināt šo svarīgo rajonu pasaules kapitālistiskajā sistēmā, noturēt to savas ietekmes orbītā. Izmantojot «partnera attiecību» un «savstarpējās atkarības» doktrīnas, Rietumiem zināmā mērā izdevās padarīt līča valstis par jaunākajiem partneriem, piesaistīt tās ar apzeltītām ekonomiskās, militārās un politiskās atkarības važām galvenajiem kapitālisma centriem.

Kad Irānā tika gāzts šahs, kam bija imperiālisma interešu galvenā sarga loma līča zonā, Rietumu militāri stratēģiskā pieeja šim pasaules rajonam mainījās.

Septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā imperiālistiskās aprindas, pirmām kārtām ASV, atkal pievērsās «spēka diplomātijai», tādējādi cenšoties šeit apturēt atbrīvošanās cīņas tālāka pieauguma procesu, nodibināt pār subreģionu savu militāri politisko kontroli. Šo mērķu piepildīšanu vajadzēja veicināt naftas patēriņa ierobežošanai un naftas importa samazināšanai no Persijas līča zonas, reģiona valstu ekonomiskās atkarības pastiprināšanai no valdošajām Rietumu lielvalstīm un kapitālistiko attiecību attīstības veicināšanai piekrastes valstīs. Taču galvenās cerības tika saistītas ar forsētu ASV militārās klātbūtnes palielināšanu, īstenojot plaša mēroga militāras operācijas.

Lai nodrošinātu Rietumu monopolu piekļūšanu Persijas

līča bagātībām un varētu izmantot subreģionu saviem stratēģiskajiem mērķiem, Vašingtona mēģina uzspiest naftas monarhijām sava veida militāru protektorātu, provocē un rada šeit konfliktsituācijas. Tāda politika nodarījusi līča valstīm daudz ļauna, radījusi to sociāli ekonomiskajā attīstībā dažādus izkropļojumus un ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Persijas līcis kļuvis par bīstamu starptautiskā saspīlējuma perēkli.

Situācija līcī nopietni sarežģījās astoņdesmito gadu sākumā sakarā ar to, ka aizvien agresīvāku darbību izvērsa amerikāņu imperiālisms, kas cer savā labā pārveidot sociālisma un kapitālisma militāri stratēģisko līdzsvaru, panākt militāru pārsvaru.

Reigana administrācija Persijas līča problēmas aplūko tikai no viedokļa par globālu konfrontāciju ar PSRS, par šī zemeslodes rajona izmantošanu kā placdarmu, lai izvērstu plašu cīņu par amerikāņu hegemoniju pasaulē. Tas viss padziļina ASV impērisko nodomu jau tā bīstamo raksturu, vēl jo vairāk tādēļ, ka minētais rajons atrodas Padomju Savienības dienvidu robežu tiešā tuvumā.

Astoņdesmito gadu sākumā samazinājās galveno kapitālisma centru atkarība no līča zonas naftas piegādēm, tirgū bija daudz naftas, stabilizējās tās cena un attiecīgi kritās naftu iegūstošo līča valstu ienākumi. Rietumi cer, ka tas šīs valstis padarīs padevīgākas, kas savukārt ļaus tām uzspiest imperiālistiskajām aprindām vēlamos lēmumus. Tamlīdzīgos apstākļos efektīvāk iedarbosies spēka spiediens uz subreģiona valstīm, vieglāk būs turēt pakļautībā to konservatīvos valdniekus, kuri pēdējos gados, kā domā Vašingtona, reizēm «ļaunprātīgi izmanto» patstāvību lēmumu izvēlē.

Taču nevienam vēl nav izdevies apturēt vēstures gaitu. Persijas līča piekrastes valstu nacionālās intereses turpmāk arvien vairāk sadursies ar egoistiskajiem mērķiem, kādus lolo imperiālisms, kas izmanto šīs valstis savā militāri stratēģiskajā spēlē un uzskata par izdevīgu bagātības vairošanas objektu.

Pēdējo desmit gadu notikumi Persijas līcī liecina, ka Rietumu, pirmām kārtām ASV, politika tur saasinās. Enerģētiskās krīzes laikā 1974.—1975. gadā tika pat izvirzīts lozungs par «līča aizsargāšanu» no... arābiem. Jā, jā, no asinskārajiem arābiem, kas gatavi nožņaugt Rietumu ekonomiku, pārtraucot naftas piegādes. Tieši tad pirmo reizi tika paziņots, ka amerikāņu karaspēks var okupēt līča naftas atradnes.

Pēc Irānas revolūcijas tika noformulēta «Kartera doktrīna», kur jau bija runa par «nabaga arābiem», pēc kuru naftas, lūk, tiecas Padomju Savienība, bet, lai paglābtu līča tautas no tik briesmīgas perspektīvas, tika piedāvāts tas pats vecais līdzeklis — amerikāņu militārā klātbūtne.

Taču arābu valstis joprojām piegādā Rietumiem naftu (un, starp citu, pašas ir būtiski atkarīgas no šīm piegādēm), izgaisušas, ja kādam tādas arī bija, bažas par «padomju militārajiem draudiem līcim», un tad parādās jauns propagandistisks lozungs: līča arābu valstīm tagad draud «šiītu briesmas». Glābiņš no tām, kā apgalvo aizvien vēl tie paši Vašingtonas stratēģi, protams, ir, tikai un vienīgi pastiprinot šeit amerikāņu tiešu militāro klātbūtni, vēlams, piešķirot bāzes, un nebūtu slikti arī palielināt amerikāņu karavīru skaitu un militārās tehnikas krājumus subreģionā.

Visu šo propagandistisko paņēmienu mērķis ir nomaskēt ASV pastāvīgas militārās klātbūtnes materiālās bāzes izveidošanu līcī un sagatavot tam Rietumu un līča valstu sabiedrisko domu. Izmantojot reālās krīzes parādības un uzkurinot konfliktu perēkļus, visdažādāko propagandistisko metožu aizsegā Rietumu valstis cenšas panākt vienu — visaptveroši dominēt subreģionā.

Rietumu intereses paliek nemainīgas. Saņemt naftu? Jā. Saglabāt noieta tirgus? Protams. Piegādāt ieročus? Neapšaubāmi.

Astoņdesmito gadu vidū Rietumi panāca dažu savu mērķu īstenošanos. Aizvien mazāk ticams kļūst tas, ka eksportētājas valstis varētu izmantot naftas piegādes kā politisku ieroci. Nostiprinājušies līča valstu ekonomiskie sakari ar pasaules kapitālistisko saimniecību, pieaugusi un acīmredzot pieaugs arī turpmāk piekrastes valstu tehnoloģiskā atkarība no Rietumiem. Saglabājas būtiska Rietumu lielvalstu ietekme kā uz naftas monarhiju ārpolitiskā kursa izstrādāšanu, tā arī uz to sociālo un ekonomisko attīstību, kaut arī šīs ietekmes sekas nav viennozīmīgas. Vairāku arābu naftas monarhiju atkarīgais stāvoklis pastiprinājies arī sakarā ar Rietumu militārajām piegādēm.

Tādējādi ar visām .pārmaiņām Rietumi acīmredzot cenšas nostiprināt savu kundzību līcī, kaut arī ar jauniem noteikumiem, bet saglabāt līča valstis kā savu rūpniecības, finansu un, protams, izejvielu piedēkli.

Sājā darbā galvenokārt analizējām amerikāņu politiku subreģionā ne tikai tādēļ, ka ASV gan ekonomiskā, gan politiskā, gan militārā ziņā ir lielākā valsts kapitālistiskajā pasaulē, bet arī sakarā ar agresīvo, militāristisko tendenču pastiprināšanos amerikāņu ārpolitikā.

Ne vienkārši Persijas līci, bet tieši Persijas līci Savienotās Valstis ar sevišķu spēku cenšas padarīt par placdarmu savai kaujas darbībai pret PSRS un cilām valstīm. Ne vienkārši līča naftu, bet pirmām kārtām tieši to tās cenšas izmantot, lai saglabātu savu kontroli, savu atslābušo vadošo stāvokli Rietumu ekonomikā un Rietumu savienībā, Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas brīvību atguvušajās valstīs. Lai panāktu šos globālos mērķus, labi ir visi līdzekļi.

Par svarīgāko no tiem kļuva Irākas un Irānas karš. Tā ieilgšana un asiņainais raksturs dod Rietumu valstīm, pirmām kārtām Savienotajām Valstīm, iespējas ietekmēt abas karojošās puses un pastiprināt spiedienu uz citām subreģionā valstīm, iebiedēt tās ar kaujas darbības zonas paplašināšanos.

1984. gada martā, kā liecina amerikāņu žurnāls «Newsweek», Nacionālās drošības padomes sēdē Baltajā namā prezidents Reigans deva rīkojumu sagatavot jaunus plānus amerikāņu sauszemes karaspēka, kā arī gaisa kara spēku un jūras kara spēku daļu izvēršanai Persijas līcī, ja saasinātos Irānas un Irākas konflikts.1

Aprīlī viņš aizsūtīja ASV valsts sekretāra palīgu Tuvo Austrumu un Dienvidāzijas jautājumos R. Merfiju uz sub-roģionu ar visai delikātu misiju: pārliecināt vietējos valdniekus, ka tiem jāpalīdz noregulēt līcī iespējamo krīzi, atļaujot amerikāņiem izmantot viņu militāros objektus. Merfijam tika uzdots apspriest jautājumus par munīcijas, degvielas un citu militārās uzkabes priekšmetu iepriekšēju izvietošanu tādās valstīs kā Omāna, Bahreina, AAE, kā arī ierosināt tām sastādīt slepenus plānus ar kopēju darbību un amerikāņu «ātrās izvēršanas spēku» pārsviešanu uz šīm valstīm. Viņš cerēja pārliecināt šo Savienotajām Valstīm draudzīgo valstu līderus ļaut amerikāņiem sīki izpētīt to ostu jaudas, degvielas un citu iekārtu noliktavas, vārdu sakot, rekognoscēt visu uz vietas. Merfijam dotajās instrukcijās bija teikts, ka viņam jāpacenšas «panākt, lai tiktu dotas tiesības uz ārkārtējiem pamatiem izmantot objektus Persijas līča rajonā»2.

Amerikāņu emisāram neizdevās pielauzt Saūda Arābiju, Kuveitu un AAE pieņemt amerikāņu «palīdzību». No tā,

1984. gada 8. maijā rakstīja Jordānijas avīze «Ar Rai», var secināt, ka Savienotajām Valstīm neizdevās subreģionā valstīs uzspiest savu hegemoniju. Merfija misija, kuras mērķis bija sašķelt arābus un izolēt līča arābu valstis no pārējās arābu pasaules, bija neveiksmīga.

1984. gada maija beigās R. Merfijs atkal apmeklēja Šauda Arābiju un nodeva karalim Fahdam R. Reigana vēstījumu, kurā bija ASV priekšlikums sniegt Persijas līča arābu monarhiskajām valstīm «palīdzību» gadījumā, ja tā oficāli tiktu lūgta. Vašingtonas priekšlikums atkal palika bez atbildes.

Oficiālā Vašingtona dažādā veidā cenšas pārliecināt līča arābu konservatīvo valstu valdības, ka, neraugoties uz milzīgajām ieroču rezervēm, tie paši nespēj nodrošināt savu troņu aizsardzību. Sim nolūkam tiem esot vajadzīga ASV palīdzība. Nav nejaušība, ka amerkāņu prese ir pilna ar ziņojumiem par līcim draudošajām «šiītu briesmām»., par «graujošu elementu» darbību utt.

Taču to, ko cenšas noslēpt tagadējie amerikāņu administrācijas līderi, neslēpdamies pastāsta bijušie. Lūk, ko, piemēram, 1984. gada 7. jūnijā intervijā Parīzes nedēļas izdevumam «Figaro Magazine» teica R. Niksons: «Pēc manām domām, gan Irāna, gan Irāka ir ļaunums.» Kā «pa jokam» izteicās kāds no Rietumu naftas rūpniecības darbiniekiem, «var būt tikai viena lieta, kas būtu sliktāka nekā ugunsgrēks Persijas līcī, — tā ir kara beigšanās»3. «Galvenie draudi Persijas līča rajona un Tuvo Austrumu stabilitātei nāk no Irānas,» 1984. gada 24. maijā rakstīja «Washington Post» un piebilda, ka «arī Irāka ir bīstama».

ASV 1984. gada pavasara un vasaras darbības nopietna analīze liecina, ka Vašingtona visādi cenšas pieliet eļļu Irākas un Irānas konflikta ugunī, izveidot tādu situāciju, kas spiestu sešas arābu naftas monarhijas lūgt ASV palīdzību vai aicināt tās uz bruņotu iejaukšanos.

Arābu sabiedrība pareizi noteikusi ASV nodomus un uz skata, ka tās gatavojas tiešai militārai intervencei līcī, aizbildinoties ar naftas transportēšanas ceļu aizsargāšanu. Vašingtona, 1984. gada 9. jūnijā rakstīja avīze «AI Irāk», piešķīrusi sev tiesības izdarīt militāru iejaukšanos jebkurā pasaules valstī pretēji šo valstu valdību gribai.

ASV lieto rupju spiedienu pat savās attiecībās ar līča monarhistiskajiem režīmiem, uzskatīdamas, ka ir tiesīgas diktēt, kādas pozīcijas tiem jāieņem starptautiskajās lietās. Par to, starp citu, liecina slepenā nota, ko ASV Valsts departaments neilgi pirms ANO Ģenerālās Asamblejas XXXIX sesijas nosūtīja līča valstīm. Tajā bija «rekomendācijas», kuras šīm valstīm vajadzētu ievērot gan attiecībā uz Irākas un Irānas konfliktu, gan Tuvajiem Austrumiem. Libānas avīze «As Safīr» šajā sakarā rakstīja, ka «direktīvas un norādījumus, ko ASV sūta arābu valstīm, diez vai var novērtēt citādi kā mēģinājumu apšaubīt to neatkarību, jo Valsts departaments prasa pakļaut to nacionālās intereses Vašingtonas stratēģiskajām intresēm».

Piekritušas piegādāt Saūda Arābijai zenītraķetes «Stinger» un jauna tipa AWACS sistēmas lidmašīnas aizsardzībai pret iespējamiem uzbrukumiem, ASV tajā pašā laikā to atteica Kuveitai. Turklāt Vašingtona centās izprovocēt konfliktu starp šīm abām valstīm un vienlaicīgi pamudināt Irānu uzbrukt Kuveitai. ASV administrācija, kā raksta «AI Irāk», tādējādi cenšas sodīt Kuveitu par to, ka tā kategoriski atteicās piešķirt Savienotajām Valstīm savu teritoriju izmantošanai militāriem mērķiem un uzstājās pret ASV bruņotu iejaukšanos subreģionā.

Visai raksturīga attieksme pret Irākas un Irānas karu ir ASV galvenajam un tuvākajam sabiedrotajam reģionā — Izraēlai. Kā 1984. gada 13. jūnijā uzsvēra amerikāņu televīzijas sabiedrības CBS korespondents D. Maknils, «Izraēla ved visai smalku spēli attiecībā uz karu starp Irānu un Irāku... Tā faktiski cenšas panākt, lai karš turpinātos, jo tai vienādi neizdevīga gan vienas, gan otras puses uzvara.» Franču «Matiņ» jau 1980. gada 26. novembrī nosauca Irānas un Irākas karu par «debesmannu» Izraēlai, jo tas atvirzīja otrā plāksnē arābu un izraēliešu konfliktu, piesaistīdams, un acīmredzot uz ilgu laiku, Irākas spēkus aus-trumos. Un, beidzot, šis karš arābu pasaulē izraisīja ļoti nopietnas domstarpības. 1984. gada 30. maijā «Quotidien de Paris» publicēja citātus no toreizējā Izraēlas premjera Samira laikrakstam «Yedioth Aharonoth» sniegtās intervijas, kurā viņš runāja par to, ka Irākas un Irānas konflikta rezultātā nostiprinās Izraēlas pozīcijas. «Mēs iesakām visiem mūsu draugiem,» 1984. gada 9. jūnijā pa Izraēlas radio teica Samirs, «ieņemt neitrālas pozīcijas un ļaut šīm abām valstīm sagraut vienai otru.» Viņš norādīja, ka Izraēla uzmanīgi seko apstākļu attīstībai Persijas līcī un ir gatava iejaukties, ja to prasīs tās intreses (!).

Notikumu gaitā Persijas līča rajonā apstiprina pasaules un subreģionā progresīvo spēku domas, ka ieilgušais Irānas un Irākas karš ir izdevīgs amerikāņu imperiālismam un cionismam, kuri to izmanto savu hegemonistisko plānu īstenošanai attiecībā uz arābu valstīm.

Neraugoties uz to, ka Persijas līča valstis vairākkārt izteikušas vēlēšanos pašām nodrošināt savu aizsardzību,

Savienotās Valstis pašreiz ir vislielākais militārais spēks šajā rajonā un ir jau tieši iejauktas bruņotā konfliktā, piešķirot Saūda Arābijai tās gaisa robežu aizsargāšanai AWĀCS sistēmas lidmašīnas. Tieši ar šādas lidmašīnas palīdzību saūdiešu iznīcinātājs notrieca irāņu lidmašīnu «Phantom».

Saūdiešu puse veica dažus pasākumus, lai mīkstinātu saspīlējumu attiecībās ar Irānu. Kara|a valdība izteica nožēlu par notikušo incidentu un pasteidzās ielūgt rekord^8 skaitli irāņu (150 tūkstošus cilvēku) veikt svētceļojumu uz Meku. Taču Vašingtonas mērķi bija citādi: tā saspīlējuma pieaugumā saskatīja vēl vienu iespēju nodemonstrēt, cik «izdevīga» ir ASV militārā personāla izvietošana līča zonā, atspēkot šeit valdošās domas, ka AWACS lidmašīnas darbojas nevis Rijādas, bet gan Vašingtonas labā.

Patiesībā Saūda Arābijas un ASV vienošanās tēze, kas nosaka, ka visi AWACS sistēmas iegūtie dati jānodod tikai saūdiešu pusei, netiek ievērota. Kā liecina žurnāls «Jeune Afrique» (1984. gada 28. novembrī), visa izlūkošanas informācija nonāk arī Vašingtonā, no kurienes tiek pārraidīta uz līča zonas tuvumā kursējošajiem 6. amerikāņu flotes kuģiem. (Raksturīgi, ka pēc kontrakta noteikumiem AWACS apkalpes jāveido pēc paritātes principiem, taču faktiski katru rītu lidmašīnā iekāpj 14 amerikāņi un 1 sa-ūdietis.) Tā kā AWACS sistēma tagad tiek saistīta ar visu Sadarbības padomes valstu kopējo pretgaisa aizsardzības sistēmu, secina žurnāls, tad Savienotās Valstis «pastiprina pašas savu politisko un militāro kontroli pār līča naftas valstīm».

Amerikāņu karakuģi 1984. gada vasarā mēģināja pavadīt naftas tankkuģus Persijas līcī, bieži vien pretēji to valstu gribai un vēlmei, kurām šie kuģi piederēja. Sabiedrības «Kuwayt Tanker’s» pārstāvis, piemēram, paziņoja, ka Kuveitai nav vajadzīgs tāds eskorts^8 un ka amerikāņu karakuģi apdraud navigāciju.4

Un tomēr R. Merfijs 1984. gada 11. jūlijā intervijā informācijas aģentūrai «Associated Press» starp citu teica, ka priekš Savienotajām Valstīm un to sabiedrotajiem Persijas līcim ir «vitāli svarīga» nozīme, tādē| «militāras iejaukšanās iespējas šajā subreģionā nevar pilnīgi izslēgt». Turklāt Merfijs atsaucās uz ASV saistībām «saglabāt ieeju Persijas līcī atklātu».

Kā ziņo amerikāņu prese, Vašingtona nopietni izskata jautājumu par ASV jūras kara grupējuma paplašināšanu Persijas līča rajonā. Pašreiz tajā ir lidmašīnu bāzes kuģis «America», 11 kreiseri un eskadras mīnukuģi, kā arī 7 pa-līgkuģi. Tāpat Pentagons pēta iespējas izveidot apvienotu operatīvu ASV jūras kājnieku korpusa un jūras kara spēku grupējumu, ko izmantot «ārkārtēju apstākļu» gadījumā. Pēc amerikāņu domām, «vienkārši nedrīkst gaidīt, kamēr gaisa desanta pulks tiks pārsviests no sešus tūkstošus jūdžu tālās ASV austrumu piekrastes. Karaspēkam jāatrodas daudz tuvāk Persijas līcim.»5

Savienotās Valstis izmanto «visus iespējamos līdzekļus», lai... aizsargātu amerikāņu kuģus no uzbrukuma Persijas līcī, 1984. gada 7. jūnijā paziņoja ASV Aizsardzības ministrijas pārstāvis M. Bēres. Tālāk viņš uzsvēra, ka «mēs pieliksim visus spēkus, lai aizsargātu amerikāņu īpašumus un intereses šajā subreģionā».

Mēs vairākkārt pievērsām uzmanību amerikāņu oficiālo personu žonglēšanai ar vārdiem. Un nu jau kuro gadu, slēpjoties aiz vārdiem «aizstāvība» un «palīdzība», amerikāņi izdara «klusu» uzbrukumu līcim, pagaidām nemilitāru, bet tas viegli var pārvērsties par militāru uzbrukumu.

Propagandas kampaņai Savienotajās Valstīs sekoja kaujas darbības rajona paplašināšana subreģionā. «Eskalācija pa horizontāli» notika 1984. gada jūlijā un augustā, kad Sarkanajā jūrā uz mīnām uzdūrās vairāk nekā 30 kuģu no dažādām valstīm. Ēģiptes Arābu Republikas varas iestādes veica nepieciešamos pasākumus, tomēr dažās dienās uz Sarkanās jūras rajonu tika pārsviesti ASV, Anglijas un Francijas 9 karakuģi, helikopteri un karavīri. Kāpēc? Pēc oficiāliem ziņojumiem, «lai nodrošinātu brīvu un drošu kuģošanu». Kas bija izdarījis vienas no pasaules svarīgākajām transportartērijām rnīnēšanu, palika nenoskaidrots.

Taču zināms, ka jūnija vidū, mēnesi pirms sprādzieniem Sarkanajā jūrā, Sadarbības padomes dalībvalstu ārlietu ministru apspriedē Tāifā tika nolemts būvēt naftas vadu, kas saistītu naftas atradnes ar Sarkanās jūras piekrasti, lai mazinātu naftu iegūstošo valstu atkarību no naftas transportēšanas caur Hormuza jūras šaurumu.6 Ar to tika izdarīts mēģinājums ierobežot Rietumu valstu militārā spēka palielināšanu subreģionā ar ieganstu «nodrošināt kuģošanas drošību», aizturēt eskalāciju «pa vertikāli», tas ir, piesātināt līča zonu ar postošākiem ieročiem un pastip-rināt amerikāņu karaspēka da|u koncentrāciju. Iespējams, ka šis lēmums, kam sekoja naftas monarhu atteikšanās pieņemt amerikāņu militāro «palīdzību», arī bija pamats sprādzieniem Sarkanajā jūrā.

1984. gada pavasarī ASV pēkšņi sāka dedzīgi piekrist principam par brīvu jūras kuģniecību Persijas līcī. Baltā nama politikas liekulību un savtīgo raksturu vēlreiz nodemonstrēja tajā pašā laikā izdarītā Nikaragvas ostu pirātiskā mīnēšana. Nevar nemanīt pārsteidzošo kontrastu starp ASV darbību Persijas līča rajonā un politiku attiecībā uz Nikaragvu, kur mierīgas kuģniecības traucēšana starptautiskos ūdeņos tiek pasludināta gandrīz vai par savām tiesībām aizsargāt ASV drošības intereses.

Tajā pašā laikā Klusajā okeānā un Indijas okeānā Rei-gana administrācijas darbību zināmā mērā apvaldīja priekšvēlēšanu rakstura apsvērumi. Administrācijas impēriskās ambīcijas ierobežo arī jaunas militāras avantūras nepopularitāte vienkāršo amerikāņu vairākuma acīs, kā arī procionistisko elementu reakcijas piesardzība pārmērīgi «atbalstīt» arābus pret Irānu.

Reigana administrācijas lēmumu palielināt militāro palīdzību Saūda Arābijai nopietni kritizēja senatori no abām (Republikāņu un Demokrātu) partijām, jo viņi baidījās, ka tas var ieraut amerikāņu militāro personālu karā Persijas līcī. Pēc tam kad ASV Kongresa senāta komisijas ārzemju operāciju apakškomisijā tika noklausīti ziņojumi par asignējumiem, asa kritika tika izteikta par to, ka prezidents Reigans steidzīgi pārdevis 400 pārvietojamās zenītraķetes «Stinger».7

Senators G.Hārts vēlēšanu kampaņā par savas kandidatūras izvirzīšanu prezidenta amatam no Demokrātu partijas pauda reāli domājošo aprindu intereses un kritiski izteicās par republikāņu administrācijas politiku. 1984. gada 31. maijā intervijā laikrakstam «Los Angeles Times» viņš sacīja: «Aplūkosim, piemēram, Persijas līci. Reigans cīnās par atbalstīšanu no gaisa. Atbalstīšana no gaisa nozīmē, ka mums Persijas līcī būs vajadzīgi vai nu lidmašīnu bāzes kuģi, kuru mums tur nebija, vai arī sauszemes bāzes. Pieņemsim, ka mēs nodrošināsim gan vienu, pan otru. Pieņemsim, ka tad, kad mēs sāksim veikt pasākumus, lai tos nodrošinātu, Padomju Savienība palielinās sava karaspēka skaitlisko sastāvu pie savas dienvidu robežas ar Irānu. Pieņemsim, ka mēs tādā gadījumā sagatavosim darbībai mūsu ātrās izvēršanas spēkus. Pieņemsim, ka irākieši nometīs bumbas uz Hārkas salu, bet Irānas karaspēks par atbildi sāks uzbrukt kuģiem Persijas līcī. Pieņemsim, ka visas valstis vēl vairāk paaugstinās savu kaujas gatavības pakāpi. Tā var turpināt līdz bezgalībai... Pieņemsim pēc tam, ka kādas zemes mākslīgais Zemes pavadonis sabojājies un dod maldīgu signālu par to, ka amerikāņu raķetes jau ir ceļā uz mērķi. Varat to nosaukt par Holivudas scenāriju, vai kā jums tīk, taču to visu nevar uzskatīt par neiespējamu.»

Harta scenārijs vēlāk daļēji sāka pārvērsties realitātē. Taču nevis viņš, bet V. Mondeils kļuva par ASV prezidenta amata kandidātu. Tas liecina par to, ka pilnīgas vienprātības attiecībā uz Persijas līci ASV valdošajām aprindām gan nav, taču galvenā rīcības līnija tomēr ir izstrādāta.

Tajā pašā laikā pat amerikāņu politiskais komentētājs Dž.Krafts, kurš ir par amerikāņu bruņotu iejaukšanos Persijas līča zonā, atzina, ka «amerikāņu varenība un reālais politiskais stāvoklis Persijas līča rajonā slikti harmonē viens ar otru», ka šeit, «tāpat kā daudzās citās vietās, amerikāņu spēka pielietojums var radīt draudus pirmām kārtām mūsu draugiem»8.

Tāds vērtējums aizvien biežāk sastopams Rietumu politologu darbos. Tā, piemēram, angļu pētnieks E.Kords-mens savā apjomīgajā darbā «Līcis un stratēģiskās stabilitātes meklējumi: Saūda Arābija, militārā bilance līcī un tendences arābu—izraēliešu spēku samēros» (Londona, 1984), aplūkodams «ātrās izvēršanas spēku» darbības iespējas subreģionā, nāk pie gandrīz analoģiskiem secinājumiem. Tomēr Pentagons no saviem plāniem neatsakās, arābu apstrādāšana turpinās, tāpat arī NATO bloka sabiedroto iesaistīšana riskantajās avantūrās.

«Reigana administrācija rīkojas tā,» sacīja ASV Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs G.Holls, «lai novājinātu visus pretiniekus un visas Tuvo Austrumu konflikta svarīgākās puses. Tās mērķis ir sagatavot augsni amerikāņu imperiālistiskajiem manevriem, lai iekarotu absolūtu kundzību un kontroli pār Persijas līča rajonu. Abu karojošo valstu — Irānas un Irākas — novājināšanai, sniedzot tām militāru atbalstu un apgādi, ir nolūks padarīt tās nespē-

cīgas, tātad pārvērst tās par amerikāņu naftas imperiālisma vieglu medījumu.»10

Amerikāņu politiķus nepamet ideja izveidot Rietumu sava veida kolektīvu koloniālistisku aizbildnību pār Persi-jas līci: acīmredzot vēl vienmēr stipra ir nostalģija pēc bijušajiem koloniju laikiem. Bijušais ASV valsts sekretāra vietnieks Dž. Bolls, piemēram, aktīvi cīnījās par «Persijas līča naftas patērētāju asociācijas» izveidošanu saskaņā ar Dž. F. Dalesa ideju, ko viņš izvirzīja 1956. gadā, kad G. A. Nāsera valdība nacionalizēja Suecas kanālu. Visus > Persijas līča «aizstāvēšanas» pasākumus, pēc Bolla do- t mām, jāpieņem tādai «asociācijai», ieskaitot diplomātiskos nolīgumus ar galvenajām naftu iegūstošajām līča valstīm, turklāt tai jābūt gatavai izmantot naftas patērētāju vaislu rīcībā esošās gan militārās, gan arī ekonomiskās un finansiālās sviras spiediena izdarīšanai.

Lai nepaliktu nekādas šaubas par tādas asociācijas raksturu, Bolls rakstīja: «Iespējams, ka mūsu Rietumeiropas sabiedrotie vieni nevarēs dot pietiekamu skaitu kuģu un lidmašīnu šī uzdevuma izpildei, bet Japāna šajā ziņā var vispār nedot neko, taču Anglijai un Francijai jābūt spējīgām piešķirt vismaz tādu kontingentu, kas butu pietiekams, lai padarītu nozīmīgāku visas šīs lietas daudznacionālo raksturu un nepieļautu tāda iespaida izveidošanos, it kā Amerika darbotos vienpusēji, kas izraisa domas par imperiālismu.» Tātad viens no galvenajiem «asociācijas» izveidošanas cēloņiem ir amerikāņu imperiālisma ekspansionistisko nodomu maskēšana. Ideja nav oriģināla. Reigana administrācija piespieda savus Rietumeiropas sabiedrotos piedalīties tāda veida akcijā, piemēram, Libānā. Pēc tam franču kuģi nogādāja dzimtenē vairākus desmitus ar sarkanbaltziliem karogiem pārklātu zārku. Tomēr tiem, kas nosaka amerikāņu politiku, daudz pievilcīgāk šķiet paslēpt amerikāņu karogu aiz citu Rietumvalstu karogiem, tāpēc izskatīsim līdz galam atvaļinātā Valsts departamenta darbinieka priekšlikumu.

Dž. Bollu nesatrauc vis viņa ierosināto akciju raksturs, bet gan tas, kā tās labāk nopamatot un piespiest pieņemt... pašas līča valstis. Ar nožēlu viņš konstatē, ka «naftu iegūstošās vadošās arābu valstis negrib pieņemt militāro palīdzību tieši no Amerikas. Ar savu iejaukšanos Libānā un vienošanos ar Izraēlu par stratēģisku sadarbību mēs tik stipri esam savu valsti identificējuši ar izraēliešiem, ka tas nostāda kutelīgā stāvoklī jebkuru arābu valsti tajā gadījumā, ja rastos iespaids, ka tā ar pārāk

ciešām saitēm saistīta ar mūsu valsti. Saūda Arābija acīm redzami šaubās, pirms piešķirt mums nepieciešamos sauszemes objektus. Taču, darbojoties kopā ar «patērētāju asociāciju», arābu valstis varētu izvairīties no tāda viņu reputāciju apkaunojoša traipa kā atkarība tikai no Amerikas.»9 Svētīgi tie, kas tic, mēs piebildīsim.

Rietumeiropas valstu reāli domājošie darbinieki izdarījuši noteiktus secinājumus no Libānas avantūras, kurā viņus ierāvis Baltais nams. Itālijas ārlietu ministrs Dž. An-dreoti intervijā laikrakstam «Paese Sera» (1984. gada 31. maijā) sacīja: «Es uzskatu, ka Libānas notikumu pieredze parāda, cik neiespējami ir atrisināt problēmas ar militāriem līdzekļiem. Vēl vairāk tas attiecas uz sarežģīto stāvokli Persijas līcī. Nevajadzētu aizmirst, ka ar diversijām var kavēt naftas izvešanu, neraugoties uz karakuģu klātbūtni. Tam visam, pēc manām domām, galu galā jāizslēdz liela mēroga militārās akcijas.»

Tagad, neraugoties uz manāmu piekāpšanos, amerikāņu sabiedrotie, šķiet, vairāk par visu grib atturēt Reigana administrāciju no militāras akcijas subreģionā. Tiek izteiktas domas, ka ir bīstami un veltīgi tērēt milzīgus līdzekļus (500 miljardus dolāru) Persijas līča «aizstāvēšanai» no visai maz ticamā PSRS iebrukuma Irānā vai lai aizsargātu Saūda monarhiju, vēl jo vairāk tādēļ, ka enerģētiskā atkarība no Persijas līča ar katru gadu samazinās.

Nav šaubu, sava loma te ir attīstīto kapitālistisko valstu asajai sāncensībai cīņā par tirgiem un izdevīgiem kontraktiem. Neraugoties uz visu šķirisko interešu vienotību, vadošo Rietumvalstu konkurence šajā pasaules rajonā pēdējos gados saasinās. Amerikāņu firmas izjūt aizvien lielāku savu Japānas un Rietumeiropas partneru spiedienu.

Par to liecina arī Eiropas ekonomiskās asociācijas (EEA) un Sadarbības padomes vadošo darbinieku tikšanās 1984. gadā novembrī Bahreinā. Apspriedē ar gandarījumu tika teikts, 1984. gada 16. novembrī rakstīja angļu žurnāls «Middle East Economic Digest», ka 10 EEA valstis kļuvušas par līča valstu vērienīgu tirdzniecības partneri.

Tajā pašā laikā asa sāncensība iedegas pašā EEA, un ne tikai starp sabiedrībām, bet arī starp valstīm. «Daily Telegraph» 1984. gada 29. novembrī ziņoja, ka 1984. gada beigās zem jautājuma nonācis kontrakts 1 miljarda sterliņu mārciņu vērtībā par 60 iznīcinātāju «Tornado» (tos Anglija ražo kopā ar VFR un Itāliju) un britu treniņlid-mašīnu «Hawk» piegādi Saūda Arābijai. Lieta tā, ka arī

Francija piedāvāja saūdiešiem lidmašīnas «Mirage-2000». Sis iznīcinātāju veids savu taktisko un tehnisko rādītāju ziņā atpaliek no «Tornado», taču franči apsolīja pieņema mākas cenas un labākus piegādes noteikumus. Anglijas aizsardzības ministrs Hezltains, cenzdamies glābt izdevīgo kontraktu, divu mēnešu laikā trīs reizes lidoja uz Ri-jādu, tomēr galīgo atbildi tā arī nesaņēma.

Ņemot vērā imperiālistisko lielvalstu pieaugošo savstarpējo konkurenci līča zonā, Savienotās Valstis izmanto visdažādākos paņēmienus, lai nostiprinātu savu kundzību minētajā rajonā. īpašas cerības tiek saistītas ar militārā spiediena metodēm, ar mākslīga saspīlējuma radīšanu un nestabilitātes uzturēšanu. Aizvien mazāk tagad runā par «savstarpējo atkarību» un «partneru sadarbību», aizvien vairāk — par nepieciešamību «nostiprināt» Persijas līča drošību.

Vašingtonā nevēlas manīt subreģiona valstu vadītāju paziņojumu, ka «Persijas līča rajona drošības nodrošināšana ir tur esošo valstu lieta un tās noraida ārvalstu iejaukšanos».

Apstākļos, kad saasinās stāvoklis Persijas līcī, subre-ģiona nacionālās atbrīvošanās spēki aizvien stingrāk un neatlaidīgāk iestājas par amerikāņu militārās klātbūtnes likvidēšanu, par suverēno piekrastes valstu neatkarības nostiprināšanu un konsekventu nepievienošanās politikas īstenošanu.

Subreģiona valstu galvaspilsētās aizvien skaidrāk apzinās, ka konfrontācijas apstākļos, kad līča zona tiek pārvērsta par bīstamu starptautiskā saspīlējuma perēkli un saasinās apstākļi visā pasaulē, sasniegt savus nacionālos attīstības mērķus diez vai ir iespējams. Tāpēc saspīlējuma krīzes pārvarēšana, starptautiskās sadarbības klimata nostabilizēšana, patiesi vienlīdzīgu un savstarpēji izdevīgu sakaru nodibināšana ar citām valstīm arābu un citām jaunattīstības zemēm ir galvenais uzdevums, kas atbilst vitāli svarīgajām interesēm.

Notikumu attīstība Persijas līča zonā parāda, ka piekrastes valstu nacionālās intereses aizvien vairāk saduras ar imperiālistisko lielvalstu interesēm, jo tās grib uzspiest nevienlīdzīgas ekonomiskās attiecības. Nav šaubu, ka ar laiku šīs pretrunas saasināsies, jo katrs solis uz progresu, uz patiesas neatkarības nostiprināšanu atdursies pret imperiālismu, kas tādā vai citādā veidā cenšas saglabāt valstu atkarīgu ekonomisko stāvokli rajonā — tātad iespējas tās ekspluatēt. Astoņdesmito gadu vidu notika aizvien vairāk kolīziju starp Persijas līča valstu pieaugošo nacionālo rūpniecību un Rietumu monopolu darbību.

Žurnāls «Middle East», piemēram, 1984. gada oktobrī ziņoja, ka vairākas Rietumeiropas firmas plašos apjomos piegādā līča tirgum tēraudu par pazeminātām cenām (faktiski dempinga). Tas grauj nesen subreģionā izveidoto tēraudliešanas rūpniecību. Tikpat bargi Rietumu monopoli rīkojas attiecībā uz naftas ķīmijas produktu eksportu no Persijas līča valstīm. Bet šo preču eksports šīm valstīm ir ļoti nozīmīgs, jo savā rūpniecības attīstībā tās galvenās cerības saista ar naftas ķīmiju, rēķinādamās, ka ap 1990. gada beigām to eksporta apjomā apmēram 20% sastādīs tirdzniecība ar šāda veida produktiem. Taču 1984. gada augustā EEA noteica ievērojamu muitas nodevu (13,5%) metanola importam no Saūda Arābijas. Tas būtībā atņem saūdiešiem iespējas konkurēt šajā jomā ar citām valstīm. Tie ir tikai divi piemēri par Rietumu naidīgo darbību pret līča valstīm ekonomikas sfērā. Naidīga šī darbība ir no arābu viedokja, taču dabiska un neizbēgama pasaules kapitālistiskās saimniecības sistēmā.

ASV un citu vadošo kapitālistisko lielvalstu politikas analīze attiecībā uz Persijas līča valstīm septiņdesmitajos gados un astoņdesmito gadu pirmajā pusē skaidri un pārliecinoši parāda to, ka šīs politikas pamatā ir cenšanās pakļaut šo subreģionu savai kontrolei, saglabāt šeit savu ietekmi, lai arī turpmāk ekspluatētu tā dabas resursus, iekonservētu līča valstu neokoloniālistisko atkarību no Rietumiem, diktētu tām savu gribu.

Sājā ziņā intereses sakrīt visiem imperiālistiskajiem plēsoņām neatkarīgi no to izcelsmes un reālā spēka. Nafta vēl ne vienu vien desmitgadi saglabās savu nozīmi pasaules saimniecībā, tāpēc tie, kas valda Vašingtonā, ’Londonā un Tokijā, uzskata, ka Persijas līča zonai ar tās milzīgajiem «melnā zelta» krājumiem jābūt piesaistītai pie pasaules kapitālistiskās sistēmas kā jaunākajam atkarīgajam partnerim, kura rīcības brīvība stipri jālimitē ne tikai ar tā politikas un ekonomisko sakaru orientāciju uz Rietumiem, bet arī ar Rietumu varenās militārās dūres pacelšanu pār to.

Tajā pašā laikā šo mērķu sasniegšanas līdzekli Rietumu valstīm ir manāmi atšķirīgi. ASV neslēpj nodomus panākt minēto uzdevumu sasniegšanu, lietojot vai draudot lietot militāru spēku, ar rupju spēka spiedienu, bet Rietumeiropas partneri un Japāna akcentē ekonomiskās un politiskās

Ietekmēšanas sviras, nenoliedzot tomēr spēka demonstrē* šanas «derīgumu».

Jāmin arī par Savienoto Valstu īpašo darbības raksturu attiecībā uz Persijas līci. Vašingtonas politika šajā sub-reģionā cenšas panākt plašākus, globālākus pasaules kundzības mērķus. ASV, praktiski kļuvušas pilnīgi neatkarīgas no līča rajona naftas piegādēm, tomēr plānveidīgi un konsekventi palielina pūliņus, lai nostiprinātu un paplašinātu šeit savu militāro klātbūtni. It kā acīm redzama pretruna. Kāpēc Vašingtonai, kas bez jebkādiem zaudējumiem savai ekonomikai praktiski spēj iztikt bez naftas importa no Persijas līča, pastāvīgi vajag izsludināt subre-ģionu par «vitāli svarīgu interešu» zonu, draudēt ar militāru iejaukšanos tās lietās un tik enerģiski censties šeit ātri palielināt savu militāro potenciālu?

Turklāt runa ir par rajonu, kas atrodas daudzus tūkstošus jūdžu no Savienoto Valstu teritorijas. Pat ASV sabiedrotie, kas patiešām ļoti daudz sev nepieciešamās naftas saņem no līča, pret militāra iebrukuma ideju izturas vismaz vēsi. «Ja ņem vērā loģiku,» saka grāmatas «Sabiedrotie nemierīgajā pasaulē» autori, «tad tieši eiropiešiem vajadzēja aktīvi aizstāvēt šīs intereses, bet amerikāņiem — censties nepieļaut, ka viņus atkal piespiestu raust eiropiešiem kastaņus no neokoloniālā ugunskura.

Taču īstenībā viss iznāk citādāk. Savienotās Valstis, vadīdamās no savas izpratnes par apdraudēto drošību Persijas līča rajonā un Dienvidrietumu Āzijā, enerģiski rīkojas, bet no arābu naftas daudz atkarīgākā Rietumeiropa dara ļoti maz, apgalvodama, ka šī rajona problēmām pirmām kārtām ir politiski ekonomisks un sociāli kulturāls raksturs un ka to atrisināšanai ne tik daudz vajadzīgi militāri, cik diplomātiski un tirdzniecības pasākumi. Sīs atšķirības nosaka daudzi faktori, arī sabiedroto neformālās domstarpības, noteicot šī rajona slimības. Taču to galvenais pamats ir krasā atšķirība padomju nodomu vērtējumā pēc karaspēka ievešanas Afganistānā un dažādā to draudu uztvere, kurus spēj izraisīt risks izprovocēt Maskavu.»11

Būtība ir tā, ka ASV politika Persijas līcī, cenzdamās pakļaut subreģionu savai militārajai kontrolei, grib ne tikai ar spēka palīdzību turēt šī rajona naftu iegūstošās valstis grožos, bet arī nodibinot kontroli pār līča naftas piegādēm, ietekmēt citas naftas importētājas valstis, pirmām kārtām savus Rietumeiropas un Japānas konkurentus.

Turot roku uz naftas «krāna», Vašingtona cer diktēt savu gribu arī diviem citiem pasaules kapitālisma centriem. Runa ir par tālejošu politiku: amerikāņu imperiālisma dominējoša stāvokļa nodrošināšanu kapitālistiskajā pasaulē.

Taču ar to ASV valdošo aprindu impēriskās ambīcijas neaprobežojas. Persijas līci un pieejas tam ASV uzskata par svarīgu placdarmu pret Padomju Savienību. Ātrai ļīča zonas un Indijas okeāna ziemeļrietumu daļas militārai «apgūšanai» bez citiem uzdevumiem jāizveido vēl viens militārs bastions ASV globālo agresīvo plānu īstenošanai. Ne velti šajā rajonā tiek koncentrēti dažāda veida kodolieroči, turp dodas ar atomieročiem bruņoti lidmašīnu bāzes kuģi un zemūdenes, tā tuvumā tiek izvietotas noliktavas ar kodolmunīciju. Presē parādījušies ziņojumi, ka Pentagons noskata dažas Persijas līča valstis, kurās varētu izvietot «Pershing» tipa vidēja darbības rādiusa raķetes.

Vašingtonā turpina spriest par šāda ASV agresīvā avantūristiskā kursa sekām.

«Maskava uzskata,» 1984. gada 2. jūlijā laikrakstā «Washington Post» rakstīja S. Rozenfelds, «un pamatoti, ka Savienotās Valstis vēl var pamanīties saņemt priekšlikumu par lidmašīnu un kuģu nosūtīšanu uz šo rajonu, lai tad, kad šī krīze beigtos, amerikāņu bruņotie spēki apmestos puspastāvīgās bāzēs līča tuvumā un, iespējams, pat tieši pašā līcī. Bet šis rajons atrodas daudz tuvāk Padomju Savienībai nekā Vidusamerika Savienotajām Valstīm un turklāt vēl ir stratēģiski daudz nozīmīgāks. Tajā pašā laikā Reigans iegūtu svarīgu atbalstu savai bruņojuma modernizēšanas programmai, liekot uzsvaru uz lidmašīnu bāzes kuģiem, kā arī savai stratēģijai par spēku pietuvināšanu Padomju Savienības robežām.

Mēs sevi apmānīsim, ja nesapratīsim, cik nopietni arī Maskava vērtē notikumu konsekvenci, sākot ar prezidenta Kārtera paziņojumu, ka Padomju Savienības tuvumā esošais rajons ir krievu iekļūšanai slēgts rajons, bet atvērts, lai tajā iejauktos amerikāņi, tad ar sekojošajām Reigana bezprecedentajām garantijām ārkārtīgi nestabilajai Saūda karaliskās ģimenes varai un beidzot ar Reigana politiku tagadējā krīzē, politiku, kas izpaužas kaut kādas amerikāņu iejaukšanās politisku un materiāli tehnisku komponentu savlaicīgā sagatavošanā, ja viņš nolems šo iejaukšanos īstenot.»

Vai šajā balsī ieklausīsies tie īstenie Savienoto Valstu valdnieki, kas izstrādā valsts ārpolitisko kursu, parādīs laiks.

Tomēr nav šaubu, ka tagad piekoptā Vašingtonas politika ir dzi|ā pretrunā ar tautu pamatinteresēm un centieniem, tā ir visai bīstama, taču — bezperspektīva.

PSRS, būdama uzticīga ļeņiniskajam kursam, vienmēr īstenojusi principiālu līniju attiecībā uz Persijas līci. Analizējot Padomju Savienības attiecības ar Irānu, Irāku, Kuveitu, Saūda Arābiju un citām valstīm, gūstam tam apstiprinājumu. Konsekventi aizstāvot mieru un tautu brīvību, mūsu valsts aktīvi uzstājusies pret ASV un Anglijas agresīvo aprindu mēģinājumiem iejaukties Persijas līča rajona valstu lietās, diktēt tām savu gribu. «šo valstu tautām — un tikai tām vien — ir tiesības noteikt savu likteni,» bija teikts TĀSS paziņojumā jau 1968. gada martā.12

Tieši imperiālistiskās lielvalstis visādi kavēja šī rajona valstis īstenot savas likumīgās tiesības, tajā skaitā arī suverēnās tiesības kļūt par savu nacionālo bagātību saimnieku. Taču PSRS, 1975. gada 2. decembrī uzsvēra A. Gro-miko, runādams pusdienās, kas tika rīkotas par godu Ku-veitas ārlietu ministram, «stingri iestājas par to, lai šajā rajonā stabili nostiprinātos miers un tiktu radīti apstākļi visu valstu un tautu neatkarīgai un līdztiesīgai attīstībai. Uzdevums ir Persijas līča zonā likvidēt ārvalstu kara bāzes, nodrošināt brīvu kuģošanu Persijas līcī un Hormuza jūras šaurumā, nodibinot starp šī rajona valstīm uzticību un labu kaimiņu sadarbību.»

Attiecībā uz Persijas līča valstīm imperiālistiskajai agresiju un diktāta doktrīnai PSRS liek pretī miera un drošības doktrīnu. Ar ASV plāniem uzspiest šim svarīgajam pasaules naftas rajonam savu militāro un politisko kontroli krasi kontrastēja Padomju Savienības 1980. gada beigās izvirzītie priekšlikumi par normālu, mierīgu apstākļu nodrošināšanu Persijas līča zonā. Šie priekšlikumi guva plašu starptautisku rezonansi, jo norādīja saprātīgu, taisnīgu un reālu ceļu patiesa miera nodibināšanai šajā zemeslodes daļā, kas kļuvusi eksplozijas bīstama.

Padomju Savienība ierosināja, lai visas valstis, kas izrāda par to interesi, tajā skaitā šī reģiona valstis, Rietumvalstis, Japāna un Ķīna vienojas par šādām savstarpējām saistībām:

neizveidot ārvalstu kara bāzes Persijas līča rajonā un tam tuvākajās salās; neizvietot tur kodolieročus vai kādus citus masu iznīcināšanas ieročus;

nelietot spēku un nedraudēt ar spēka lietošanu pret Persijas līča rajona valstīm, neiejaukties to iekšējās lietās;

cienīt nepievienošanās statusu, ko izraudzījušās Persijas līča rajona valstis, neiesaistīt tās militāros grupējumos ar kodollielvalstu piedalīšanos;

cienīt šī rajona valstu suverēnās tiesības uz to dabas bagātībām;

neradīt nekādus šķēršļus vai draudus normālai tirdzniecības apmaiņai un to jūras komunikāciju izmantošanai, kas saista šī rajona valstis ar citām pasaules valstīm.

Šie padomju priekšlikumi tika attīstīti un konkretizēti PSKP XXVI kongresā 1981. gada februārī.

Padomju valsts vadība vairākkārt uzsvērusi PSRS pozīciju nemainīgumu agrāk izvirzītajos priekšlikumos par Persijas līča rajona un Vidusjūras miera un drošības nodrošināšanu. Padomju Savienība ir par to, lai ierobežotu ārvalstu jūras kara darbību šajos reģionos, nepieļautu šeit ārvalstu kara bāzu izveidošanu un kodolieroču izvietošanu, nedraudētu ar spēka lietošanu un neiejauktos šeit esošo valstu iekšējās lietās. Ir skaidri redzams, ka šo priekšlikumu īstenošana veicinātu saspīlējuma mazināšanos šajā apdraudētajā pasaules rajonā un starptautiskā stāvokļa uzlabošanos kopumā.

Padomju Savienība un citas sociālistiskās sadarbības valstis stingri vadās no tā, ka «nav tādu vispasaules vai reģionālo problēmu, kuras nevarētu taisnīgi atrisināt ar mierīgiem līdzekļiem. Galvenais ir tas, lai visi patiesi atzīst katras valsts tautas likumīgās tiesības pašai, bez iejaukšanās no ārienes, risināt savus iekšējos uzdevumus un uz līdztiesīgiem pamatiem piedalīties starptautiskajā dzīvē; lai visi ciena valstu neatkarību, valstu teritoriālo integritāti un robežu neaizskaramību, atsakās no principa par spēka lietošanu vai draudēšanu ar spēku; lai neviena lielvalsts nemēģina īstenot hegemonijas politiku, neveido «interešu sfēras» vai «ietekmes sfēras».»13

Padomju Savienība ir patiesi ieinteresēta Persijas līča valstu mierīgā attīstībā, to nacionālās neatkarības un ekonomiskā uzplaukuma nostiprināšanā, saskatot tajā šī zemeslodes rajona stabila miera un drošības garantiju. Būdama uzticīga ideālam par solidaritāti ar tautām, kas cīnās par brīvību un sociālo progresu, Padomju Savienība konsekventi atbalsta un atbalstīs subreģiona tautu atbrīvošanās cīņu, to centienus dzīvot atbilstoši savām ilgām un cerībām.

PIEZĪMES

Ievads

' Ļeņins V. /. Raksti, 30. sēj., 137. Ipp.

2 Правда, 1976, 26 февр.

8 Department of State Bulletin, vol. 80, No 2041, 1980, Aug.

4 Правда, 1983, 16 июня.

I noda]a

I Sk.: Медведко Л. И. Ветры перемен в Персидском заливе. М., 1973, с. 14; Абдулла Якут Юсеф. Объединенные Арабские Эмираты. История политико-государственного развития (XIX—начало 70-х годов XX века). М., 1978, с. 10—11.

3 Commonwealth Journal, 1963, No 7, р. 15. — Citēts pēc Политика Англии на Ближнем и Среднем Востоке. М., 1968, с. 319.

8 Foreing Affars, 1971, July, р. 735.

4 Sk.: Денни Л. Борьба за нефтяную монополию. М., 1934, с. 38.

8 Sk. Stocking G. W. Middle East Oil. L., 1971, p. 75.

8 Sīkāk sk.: Васильев A. Af. История Саудовской Аравии. M., 1982, гл. XIV; Яковлев А. И. Саудовская Аравия и Запад. М„ 1982, с. 12-17.

7 Sk.: Андреасян Р. //., Эльянов А. Я. Ближний Восток: нефть и независимость. М„ 1961, с. 82.

8 Тьюгендхэт К., Гамильтон А. Нефть. Самый большой бизнес. М., 1978, с. 192-193.

9 Sk.: Современный Иран. Справочник. М., 1975, с. 177—178.

10 Sk.: Тьюгендхэт К-, Гамильтон А. Указ, соч., с. 15.

II Servan-Schreiber J. /. Le defi mondial. P., 1980, p. 71.

12 Citēts pēc Лосев С. А., Тысопский Ю. К. Ближневосточный кризис: нефть и политика. М., 1980, с. 150.

18 Edmonds /. G. Allah’s Oil. MidEast Petroleum. Nashwill — N. Y., 1977, p. 152.

14 Sk. Правда, 1979, 22 янв.

15 Sk. Servan-Schreiber J. J. Op. cit., p. 66—67.

,я Тьюгендхэт Ķ., Гамильтон А. Указ, соч., с. 35.

17 Turpat.

18 Sk. Servan-Schreiber J. J. Op. cit., p. 71.

19 Энергетический кризис в капиталистическом мире. М., 1975, с. 26.

80 Sk. The Ekonomist, 1984, July 28, p. 45.

31 Sk. Sarkis N. Le petrole a rheure arabe. P., 1975, p. 205.

22 Sk.: Мировая экономика и международные отношения, № 8, приложение, с. 36 (turpmāk МЭ и МО...).

23 Sk. The Washington Post, 1983, March 29.

24 Sk.: Томашевский Л. M. Нефть и газ в мировом экономическом балансе (1900—2000 гг.). М., 1968, с. 49.

25 Sk.: США: экономика, политика, идеология, 1980, № 1, с. 40.

26 Sk. The Middle East, 1984, Apr., p. 13.

27 Ļeņins V. /. Raksti, 22. sēj., 277. 1pp.

Sk.i Бюллетень иностранной экономической информации, 198!, 17 авг. (turpmāk БИКИ).

29 Sk. Noyes G. The Clouded Lens. Persian Gulf Security and US Policy. Stanford, 1979, p. X.

8f> Sk. Jeune-Afrique, 1983, No 1156, p. 26,

81 Известия, 1979, 11 anp.

82 Express, 1977, juil. 4.

83 Meyer A. J. Middle Eastern Capitalism. Cambrige (Mass), 1959.

p. 80—81.

84 Sk. The Financial Times, 1976, Apr. 29.

89 Sk.: БИКИ, 1981, 4 июля.

86 Kiernan T. The Arabs. L., 1975, p. 114.

87 Sk. International Financial Statistics, 1880, No 4.

83 Sk. The Sunday Times, 1979, Febr. 19.

84 Sk.: БИКИ, 1981, 16 и 23 мая, 9 июня.

40 Sk. Euromoney, 1980, Apr., p. 113.

4* Sk. Foreign Affairs, 1978, July — Sept.

42 Sk. Euromoney, 1980, Aug., p. 23.

43 Sk. The Financial Times, 1981, Febr. 12.

44 Middle East Financial Directory, 1980, L., p. 18.

45 World Banking 1980—1981. L., 1981, p. 41.

48 The Financial Times, 1980, July 25.

47 Sk. Middle East Review 1983. L., 1983, p. 236, 320; The Wall Street Journal, 1982, Oct. 27.

48 Sk.: БИКИ, 1984, 24 мая.

49 Sk. Survey of Economic and Social Development in the F.CWA Region, 1982. L., 1982, p. 110 (turpmāk Survey of... F.CWA Region).

50 Sk. turpat.

51 Sk. turpat, 73. 1pp.

62 Sk. Middle East Economist Digest, 1980, March 28, p. 53 (turpmāk MEED).

63 Sk. MEED, 1983, May 20, p. 2.

64 Sk. MEED, 1983, May 13, p. 11.

59 Sk. Survey of... ESWA Region, p. 73.

68 Sk. MEED, 1981, March 6, p. 6.

57 Sk. MEED, 1983, May 20, p. 44.

88 Sk. Survey of... ESWA Region, p. 73.

89 Sk. The Financial Times, 1979, Aug. 3; MEED, 1983, Febr. 25, p. 7.

88 MEED, 1982, July 2, p. 29.

81 Turpat.

II n о d a 1 a

1 Le Monde diplomatique, 1976, mars.

2 Dardaud G., Simonne ei Jean Lacoutures. Les Emirals mirages. P., 1975, p. 206.

8 New perspectives In the Persian Gulf. U. S. Congress, House of Representatives. Committee on Foreign Affairs. Wash., 1973, p. 6. 4 Le golfe persique. P., 1974, p. 183.

8 Sk. arī: США: региональные проблемы внешней политики. М., 1971, с. 150-155.

е Citēts pēc США: экономика, политика, идеология, 1982, № 8, с. 72.

7 The International Herald Tribune, 1980, July 22.

8 Ат-Талиа, 1976, 10. II.

• Newsweek, 1977, Jan. 24.

'• The Middle East, 1978, Oct.

11 U. S. News and World Report, 1977, June 6.

12 Аль-Хуррийя, 1977, 6. VI.

18 The International Herald Tribune, 1980, Febr. 27.

14 Progressive, 1979, Apr. 29.

15 Fortune, 1979, March 12.

18 Foreign Affairs, 1977, fall.

17 Le Monde, 1977, sept. 11.

18 The Time, 1978, May 8.

19 The International Herald Tribune, 1978, Febr. 12.

20 Citēts pēc Коммунист, 1978, № 9, с. ПО.

21 Noyes G. Op. cit., p. 95.

22 Le Monde, 1977, sept. 11.

23 Sk.: Иран. Очерки новейшей истории. М., 1976.

24 Sk.: Агаев С. Л. Иран в прошлом и настоящем. М., 1981.

25 The Washington Post, 1980, Oct. 25.

28 Turpat.

27 Turpat.

28 The International Herald Tribune, 1978, Dec. 15.

29 The Washington Post, 1980, Oct. 30.

30 Sk. Правда, 1978, 19 нояб.

81 Business Week, 1979, March 12.

82 Sk. Правда, 1979, 9 мая.

38 The Middle East, 1979, June.

34 Sk. Правда, 1979. 4 марта.

35 The Washington Post, 1980, March 30.

36 The International Herald Tribune, 1979, Febr. 28.

37 Sk. Noyes G. Op. cit., p. XI.

38 Chubin Sh. Soviet Policy towards Iran and the Gulf. L., 1980, p. 1.

39 Turpat, 23. Ipp.

40 Борисов P. В. США: ближневосточная политика в 70-е годы. М., 1982, с. 101.

41 Department of State Bulletin, 1980, Febr., p. 13.

42 U. S. interests in and policies toward the Persian Gulf, 1980. Hearings before the Subcommittee on Europe and the Middle East of the Committee on Foreign Affairs, House of Representatives: March 24—September 3, 1980. Wash., 1980, p. 3 (turpmāk U. S. interests in ...).

43 Fortune, 1979, May 7.

44 Аш-Шааб, 1979, 27 XII.

45 США: экономика, политика, идеология, 1980, № 8, с. 119.

48 U. S. interests in.., р. 332—334.

47 Turpat, 293., 311.—312. Ipp.

48 Sk. Правда, 1979, 4 марта.

49 Агаев С. Л. Иран в прошлом и настоящем, с. 239—240.

60 The Washington Post, 1979, Nov. 22.

61 The New York Times Magazine, 1982, Apr. 18.

82 Turpat.

32 MEED, 1981, No 4, p. 9.

64 Проблемы мира и социализма, 1981, № 7, с. 20.

63 The New York Times Magazine, 1982, Apr. 18.

38 Turpat.

67 The New York Times Magazine, 1982, Apr. 18.

68 Агаев С. Л. Иран в прошлом и настоящем, с. 240.

54 Sīkāk sk. Агаев С. Л. Иранская революция, США и международная безопасность. М., 1984.

60 Turpat, 235. Ipp.

61 The Observer, 1980, July 10. в2 The Time, 1980, June 30.

61 Sk. The International Herald Tribune, 1977, Jan. 29—30.

64 Sk. The Time, 1980, Apr. 28.

e& Sk. MEED, 1980, Jan. 7, p. 59; Aug. 22, p. 42.

fi9 Sk. БИКИ, 1981, 4 anp.

67 Sk. The New York Daily News, 1980, Febr. 19.

68 Sk. The Christian Science Monitor, 1980, March 23. e* The New York Times, 1980, May 21.

70 The Washington Post, 1980, May 24.

Ill n о d a 1 a

1 Kelly J. B. Arabia, the Gulf and the West. L., 1980, p. 61.

2 Sk. Events, 1977, Oct., p. 15.

3 Sk. Le Monde, 1976, dec. 19—20.

4 Sīkāk sk.: Клековский P. В., Луцкевич В. А. Объединенные Арабские Эмираты. М., 1979.

5 Sk.: Шестопалов В. Я. Персидский залив: проблема континентального шельфа. М., 1982, с. 89.

6 Turpat, 94.-95. Ipp.

7 Turpat, 119. Ipp.

8 Sk. Shaw R. Kuwait. Kuwait, 1976, p. 25.

9 Sk. Daily Express, 1973, Apr. 4.

10 Sk.: Шестопалов В. Я. Указ, соч., с. 150.

11 Sk.: Аль-Кабас, 1980, 27. X.

Sk. Kelly J. В. Op. cit., p. 93.

13 Citēts pec Медведко Л. И. К востоку и западу от Суэца. М., 1980, с. 197.

14 Sk. Kelly J. В. Op. cit., p. 96.

13 Sk.: Шестопалов В. Я. Указ, соч., о. 254.

16 Turpat, 257. Ipp.

17 Sk.: Брук С. И. Население мира. Этно-демографический справочник. М., 1981, с. 437, 439.

18 Sk. turpat, 441., 447. 1pp.

19 Sk. MEED, 1980, Sept. 26, p. 14.

20 The New York Times, 1980, June 22.

21 Newsweek, 1980, Oct. 6.

« Sk.: Аш-Шааб, 1980. 6. X.

23 PSKP XXVI kongresa materiāli. — R.: Avots, 198!. 21-22. ipp.

24 The Christian Science Monitor, 1980, Sept. 25.

25 Sk. The New York Times, 1980, Oct. 12.

20 Sk.: Аль-Вахда, 1982, 17. V.

27 The Christian Science Monitor, 1982, June 6.

28 Sk. U. S. News and World Report, 1982, June 7, p. 52.

29 The Washington Post, 1982, July 13.

80 The New York Times, 1982, May 30.

81 Sk. MEED, Special Report, 1982, Oct., p. 4.

82 Sk. Middle East International, 1982, Oct. 15, p. 11.

83 Newsweek, 1983. March 25, p. 46.

84 The New York Times, 1982, Aug. 4.

85 Sk. The New York Times, 1975, Oct. 21.

88 Le Monde diplomatique, 1978. dec.

87 Kennan G. The Cloud of Danger. Current Realities of American

Foreign Policy. Boston—Toronto, 1977.

« Sk. Stern, 1977, Jan. 20. w Sk. The Financial Times, 1975, June 16.

40 Le Nouvel economist, 1978, mai 1.

41 Turpat.

42 Sk. Le Monde diplomatique, 1980, jan.

44 Sk. Правда, 1982, 11 марта.

44 Sk. The Financial Times, 1983, Febr. 23, Suppl.

45 The Times, 1983, March 2.

46 The Time, 1979, Jan. 15.

17 Правда, 1979, 8 окт.

48 Sk. The New York Times, 1980, Febr. 8.

49 Sk.: Аль-Ватан, 1980, 9. IV.

50 Sk. The Financial Times, 1980, Apr. 28.

61 The Middle East, 1981, Jan.

62 Sk. MEED, 1982, Oct. 15, p. 4.

88 Правда, 1980, 21 авг.

IV nodaļa

1 Sk. The Middle East: Oil, Politics and Development. Wash., 1975, p. 39.

2 Sk.: Саудовская Аравия. Справочник. M., 1980, с. 13G.

3 Sk. turpat.

4 Sk. MEED, 1980, Aug. 15, p. 8.

6 Sk. MEED, 1980, Nov. 7, p. 7.

8 Sk. turpat, 7.—10., 54.-58. Ipp.

7 Sk. Foreign Affairs, 1979, Winter.

8 Sk. MEED, Sp. Suppl., 1982, May, p. 6.

9 Turpat, 4. Ipp.

•o MEED, Sp. Suppl., 1982, Sept., p. 3.

11 Sk. World Development Report 1980. N. У., 1981, р. Ill; MEF.D, Sp. Suppl., 1982, Nov., p. 108.

12 MEED, Sp. Suppl., 1982, Nov., p. 222.

13 The International Herald Tribune, 1977, Oct. 15—16.

14 MEED, 1980, Nov. 7, p. 7-8.

16 Middle East International, 1977, No 74, p. 26.

19 Васильев A. M. Указ, соч., с. 485.

17 Sk. Новое время, 1982, № 40, с. 32.

18 Sk. The International Herald Tribune, 1978, Febr., Sp. Suppl.; Middle East International, 1982, Oct. 15. p. 19.

19 Sk. Quarterly Economic Review of Saudi Arabia, 1982. L., 1982,

p. 6.

20 Citēts pēc King Faisal and the Modernization of Saudi Arabia. L., 1980, p. 61.

21 Sk. Middle East Financial Directory. 1980. L., 1980.

22 The New York Times Magazine, 1979, March 25, p. 46.

23 MEED, Sp. Suppl., 1981, Aug., p. 36.

24 Turpat, 34. 1pp.

25 Sk. Field M. A. Hundred Million Dollars. L., 1982, p. 94.

23 Sk. Shilling N. A. Doing Business in Saudi Arabia and the Arab Gulf States. Amsterdam—N. Y.. 1976, p. 94, 198; Who’s who in the Arab World. L.. 1980, p. 193.

27 Sk. Middle East Financial Directory, 1980, p. 115, 118, 130; Who’s who in the Arab World, p. 192, 193,

28 MEED. 1980, Aug. 1, p. 36.

* Sk. Saudi Economic Survey, 1979, Aug. 22, p. 13; May 23, p. 12j Apr. 25, p. 9.

80 Sk. Middle East Financial Directory, p. 211, 219, 332.

81 The New York Times, 1980. Apr, 16.

82 Sk.; Агаев С. Л. Иран в прошлом и настоящем, с. 167.

33 Sīkāk sk.; Керимов Г. М. Шариат и его социальная сущность. М„ 1978.

84 Sk. Kelly 7. В. Op. cit., р. 199.

85 Newsweek, 1980, March 3.

86 The Population Situation in the ESWA Region. Kuwait. Beiiut,

1980, p. 7—20.

37 Sk. The International Herald Tribune, 1978, March 16.

83 Sk. The Population Situation in the ESWA Region. Kuwait, p. 7-19.

89 Mansfield P. The Arab World. N. Y., 1976, p. 406.

4d The Internatonal Herald Tribune, 1980, Febr., Sp. Suppl.

4> Нидаль аш-Шааб, 1980, 17 II.

42 Saudi Economic Survey, 1980, Aug. 6, p. 3.

43 Sk. Саудовская Аравия. Справочник, с. 211—213.

44 MEED, Sp. Suppl., 1982, Aug., p. 187.

48 Kelly 7. B. Op. cit., p. 203.

V noda]a

• Sk.: МЭ и MO, 1982, № 10, c. 151; Ас-Сияса, 1982, 20 VII.

2 Sk. Business Week, 1982, March 22, p. 46.

8 Sk. Kuwait Times, 1982, March 7.

4 Turpat.

6 Sk. Аль-Хуррийя, 1983, 27 III.

6 Sk. The Middle East, 1984, Apr., p. 13.

I Petroleum Economist, 1984, July, p. 283.

8 Sk. IHT, 1983, Febr. 3.

9 Sk. Правда, 1983, 8 марта.

19 US Security Interests in the Persian Gulf. Report of a Staff Study mission to the Persian Gulf, Middle East and Horn of Africa Oct. 21—Nov. 13 1980 to the Committee on Foreign Affairs, US House of Representatives, 1981, March 16. Wash.,

1981, p. 1.

II The Persian Gulf: are we committed? at what cost? A Dialogue with the Reagan administration on U. S. policy prepared for the use of the joint economic committee congress of the United States. Dec. 21, 1981. Wash., 1981, p. 4, 6.

12 Turpat, 11. 1pp.

18 Sk. Noyes G. Op. cit.

14 Sk. Record 7. The Rapid Deployment Force and US Military Intervention in the Persian Gulf. Cambr.—Wash., 1981.

15 Sk. Thompson W. S. The Persian Gulf and the Correlation of Forus. — International Security, 1982, No 1, vol. 7. p. 163—164.

,e Turpat, 159. 1pp.

17 Sk.: МЭ и MO, 1983, № 4, c. 34.

18 Правда, 1983, 7 сент.

19 PSKP XXVI kongresa materiāli, 21. 1pp.

20 Foreign Policy, 1981, No 43, p. 18, 19.

21 IHT, 1983, March 26—27.

22 PSKP XXVI kongresa materiāli, 29.-30. 1pp.

23 Sk. Правда, 1983, 4 мая.

24 Sk. US Security and Future of Arms Control. A preliminary report (1981, part II) and third report, prepared by the Staff on

the Carnegir panel.

25 Asia week, 1983, May 27.

26 International Security, 1981, No 1, vol. 6, p. 95.

27 International Security, 1982, No 1, vol. 7, p. 173.

28 The Washington Post, 1982, June 2.

29 Sk. The New York Times, 1983, Apr. 4.

80 International Security, 1982, No 4, vol. 7, p. 758.

31 The New York Times, 1982, Aug. 19.

82 Sk. The Middle East, 1982, Apr., p. 21.

33 Sk. США: экономика, политика, идеология, 1983, № 1, с. 103.

34 Sk. Правда, 1982, 10 дек.

35 Аль-Маджалля, 1983, 13 I.

86 Sk. U. S. News and World Report, 1982, Nov. 29, p. 31 j The Washington Post, 1982, June 6.

37 Sk. The New York Times, 1983, May 20.

88 Sk. The New York Times, 1981, Nov. II.

99 Sk. U. S. News and World Report, 1982, Nov. 29, p. 31.

40 Turpat.

41 Sk. Patriot, 1983, Jan. 12.

42 Sk. Известия, 1982, 4 авг.

43 U. S. News and World Report, 1982, Apr. 12, p. 26.

44 Sk. The New York Times, 1982, Febr. 7.

45 Sk. Middle East Review, 1983, p. 106-107.

48 Sk. proposed AWACS/F-15 enhancement sale to Saudi Arabia. A staff report prepared for the Committee on Foreign relations United States Senate. Wash., 1981, p. 55.

47 Sk. Newsweek, 1981, Oct. 12.

48 Sk. The New York Times, 1982, Febr. 7.

43 Sk. Foreign Affairs, 1982, vol. 59, No 4, p. 763.

60 The New York Times, 1983, May 4.

81 Newsweek, 1983, Jan. 10, p. 56.

82 Pēc 2. pasaules kara Amerikas Savienotajām Valstīm kara bāzes un objekti bija 39 valstīs, tagad — 114 valstīs. Kopējais šo bāzu skaits aiz ASV robežām sasniedz 220. — Известия, 1982, 17 марта.

63 Sk. The Times of India, 1983, Apr. 10.

84 Sk. International Security, 1983, No 4, vol. 7, p. 176—177.

85 The Times, 1983, March 30.

58 Sk. Buckley J. 1. US Cooperation with Pacistan. Statement before the Senate Foreign Relations Committee US Senate. Wash., 1981.

87 Sk. Orbis, 1982. No 1, vol. 26, p. 160-161,

68 Military Review, 1982, Oct., p. 43.

69 The Christian Science Monitor, 1982, Dec. 6.

60 The Observer, 1982, Febr. 28.

81 Sk. The Washington Post, 1983, Jan. 13.

82 Wienberger C. The Department of Defence. Annual Report for FY. Wash., 1983.

63 Newsweek, 1981, March 9.

84 Sk. Revue de l’OTAN. Bruxelles, 1981, No 3, vol. 29, p. 30.

85 The New York Times, 1982, May 19.

86 Turpat.

67 Revue de l’OTAN. Bruxelles, 1982, No 3, vol. 30, p. 30, 31.

68 Turpat.

89 Time, 1983, May 9, p. 12.

78 VFR preses aģentūras DPA korespondents no Briseles 1982. gada 3. dec.

r‘ The Washington Post, 1983, May 31.

Turpat.

74 General-Anzeiger, 1983, Dez. 11.

74 Sk. Der Spiegel, 1983, Apr. 16—18, S. 37.

75 The New York Times, 1983, June 18.

7fl Der Spiegel, 1983, Apr. 16—18, S. 31, 37.

r; Правда, 1983, 3 июля.

79 The New York Times, 1982, June 7.

7i Ļeņins V. /. Raksti, 21. sēj., 265. 1pp.

Nobeiguma vietā

1 Sk. Newsweek, 1984, Apr. 23.

2 Wall Street Journal, 1984, Apr. 11.

8 The Sunday Times, 1984, May 20.

4 Sk. Observer, 1984, June 17.

6 The New York Times, 1984, June 30.

6 Sk. Правда, 1984, 18 июня.

I Sk. The Washington Post, 1984, June 6; The Washington Post, 1984, June 20.

8 The Washington Post, 1984, May 24; The New York Times, 1984, March 11.

9 The Washington Post, 1984, May 27.

10 The Daily World, 1984, June 14.

II Allies in a turbulent world. Challenges to US and Western European cooperation. Lexington, 1982, p. 81—82.

12 Правда, 1968, 4 марта.

13 Правда, 1983, 7 янв,

SATURS

Ievads ♦ ^

I noda|a

Persijas licis septiņdesmitajos gados ....

«Britu ezers» mutujo .......

«Standard Oil» un citas «māsas»

«Arābu naftu — arābiem, Irānas — irāņiem» Persijas līča nafta

Jauns finansu centrs .......

Visstraujāk augošais tirgus .....

II noda|a

Imperiālisma politika līci septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā . .......

ASV politika līcī pirms Irānas revolūcijas .

Intervencionisti ir pret......

Irānas revolūcija , .*.....

«Kārtera doktrīna» nomaina «Niksona doktrīnu» . * ........

Zbigņeva Bžezinska visgarākā diena . , ,

Rietumeiropieši grib sadarboties ....

III noda]a

Rietumi un reģionālie konflikti.....

Ilgo strīdu risināšanas ce|i.....

Irāka pret Irānu, Irāna pret Irāku, ASV pret

visiem...........

Sacensība, kurā neviens neuzvar «... Sadarbības padome • ......

IV nodaļa

Rietumu ietekme uz līča valstu sociālo un ekonomisko attīstību..........

«Naftas uzplaukuma» slogs .....

Mirāžas tuksnesī........

Beduīni un strādnieki, emīri un uzņēmēji , Islams islama dzimtenē ....«• Satrauktie emīri ,

V nodala

Rietumu politika līci astoņdesmitajos gados Monopolu... «vitāli svarīgās intereses» . Ronalds Reigans gatavs līci «aizstāvēt» «Militāro muskuļu» briedināšana . Sabiedrotos un starpbāzes meklējot . NATO valstis līci ♦ • • • * •

Nobeiguma vietā . ......

Piezīmes « ••*•••••

Вениамин Викторович Машин Александр Иванович Яковлев

ПЕРСИДСКИЙ ЗАЛИВ В ПЛАНАХ И ПОЛИТИКВ ЗАПАДА Серия «Империализм: события, факты, документы*

Рига «Авотс» 1988 На латышском языке

Перевел с русского Линардс Апинис

Художественное оформление серии Андрейса Гринбергса Художник Имантс К р е п и ц с

V. Mašlns, A. Jakovlevs PERS1JAS LICIS RIETUMU PLĀNOS UN POLITIKA Sērija «Imperiālisms: notikumi, fakti, dokumenti»

Redaktors R. Inķis Mākslinieciskais redaktors V. Kovajovs Tehniskā redaktore M. Landsmaue Korektore J. Indāne

ИБ № 2007

Nodota salikšanai 26.08.87. Parakstīta iespiešanai 05.01.88. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs JVs 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10,92 uzsk. iespiedi.; 11,34 uzsk. kr. nov.; 12,81 izdevn. I. Metiens 10 000 eks. Pasūt. № 1097-5. Cena 70 кар. Izdevniecība «Avots»., 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 255/K/83. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā,

Blaumaņa ielā 38/40.

.11

in

Mašins V., Jakovlevs A.

Ma 804 Persijas līcis Rietumu plānos un politikā. — R.: Avots, 1987. — 201 lpp. — (Imperiālisms: notikumi, fakti, dok.).

0804000000—255 M803(U)-88 30,88

M

66.4(08)

Izdošanai tiek gatavota

J. Zeļenska grāmata «Kontrabanda — alkatīgo bizness». Tajā pastāstīts par alkohola, narkotiku, ieroču, naftas, zelta, dimantu, mākslas priekšmetu, valūtas u. c. kontrabandu — šo nedziedējamo imperiālisma sērgu. Autors apraksta lielas kontrabandas operācijas Tuvajos Austrumos un Āfrikas kontinentā, parāda kontrabandas pagrīdes organizāciju sakarus ar mafiju un kapitālistisko valstu valdības iestādēm. Sniedzam fragmentu no minētās grāmatas, kurā pastāstīts par narkotiku kontrabandu.

Kontrabandisti, kuru rokās apgrozās simtiem miljonu dolāru, ir parasta parādība. Taču, lai ar kontrabandu nodarbotos ievērojams ASV biznesmenis, tāds, kas savās rokās tur veselu rūpniecības nozari, — tā bija 1982. gada sensācija.

Rietumu prese publicēja materiālus par 57 gadus vecā Džona de Lenormāna darbību, kas ilgu laiku bija pašu cilvēks mantīgo varas aprindās. Viņš bija viens no «General Motors» direktoriem ar gada ienākumu — 500 tūkstoši dolāru. Trešo reizi precējies. Par sievu izvēlējies skaistuli manekeni, kuras attēli pirms kāzām nenozuda no modē esošo žurnālu «Cosmopolitan» un «Bazaar» vākiem. Lenormāna dzīvoklis Ņujorkas 5. avēnijā maksāja miljonu dolāru. Tur viesojās augstāko aprindu pārstāvji. Par pieņemšanām pie Lenormāniem daudzkārt rakstīja amerikāņu laikraksti. Bez dzīvokja Manhatanā Lenormā-nam piederēja lieli īpašumi Kalifornijā un rančo Ņūdžer-sijā. Ir zināms, ka Lenormāns par 28 miljoniem dolāru iegādājās «General Motors» akcijas.

Pirms dažiem gadiem Lenormāns pameta «General Motors» direktora posteni un nodibināja pats savu automobiļu būves sabiedrību «De Laurent Motor Car Limited». Viņš pārliecināja Lielbritānijas valdību palīdzēt viņam uzbūvēt rūpnīcu Ziemeļīrijā. Konservatīvo valdība deva savu piekrišanu un ieguldīja šajā pasākumā 135 miljonus dolāru. Lenormāns izvirzīja uzdevumu — ražot visaugstākās klases, superkomforlablus un visātrākos automobiļus. No vieglām tērauda plāksnēm tika izstrādāts sporta mašīnas modelis, kas maksāja 25 tūkstošus dolāru. Rūpnīca, ko Lenormāns uzcēla Īrijā, Belfāstas tuvumā, bija spējīga ražot 25 tūkstošus šāda modeļa automobiļu gadā.

Tikai šā sporta modeļa automašīnas izlaidei vien vajadzēja viņam ik gadus dot vairākus miljonus dolāru lielu peļņu.

Šķita, ka viss sācies veiksmīgi, taču, ak vai... Lenormāns starp Londonu un Ņujorku meklē naudu. Viņam nepieciešami apgrozības līdzekļi, kamēr sabiedrība nostār sies uz kājām un ražošana, kā arī automašīnu pārdošana tiks noorganizēta iecerētajos apjomos. Lenormāns apmeklēja visus savus paziņas, mēģināja izmantot pat sievas sakarus, taču visas pūles bija veltas.

Lenormāna paziņu vidū bija Viljams Morgans Hetriks, 50 gadu vecs, nelielas privātlidmašīnu remontfabrikas īpašnieks. Ar izremontētajām lidmašīnām Hetriks un viņa palīgs Stīvs Aringtons bieži vien devās gan lietišķos, gan izmēģinājuma lidojumos uz Maiami Floridā un tālāk pār Kārību jūru uz Meksikas līci, tas ir, uz rajonu, kas pazīstams kā kokaīna un kontrabandas nosūtīšanas vieta.

Sie lidojumi jau sen saistīja policijas uzmanību, taču novērojumi nedeva nekādus rezultātus. Lieta aizgāja tik tālu, ka telpās, kur strādāja Hetriks un Aringtons, slepeni tika uzstādīti magnetofoni, visas sarunas ierakstīja lentē. Ilgu laiku arī tas nedeva nekādus rezultātus. Policija jau gatavojās pārtraukt izsekošanu. Bet tad Hetri-kam sākās rosīgas sarunas un tikšanās ar Lenormānu. Viņu sarunas notika pastaigu laikā uz ielas un parkos. Šo jauno lietišķo savstarpējo attiecību raksturs policijai palika mīkla. Iespējams, ka tā tas arī paliktu, ja nepalīdzētu gadījums...

Taču_ atgriezīsimies nedaudz pagātnē. 1980. gadā Ka-lifornijā policija konfiscēja 183 mārciņas kokaīna, kas bija ievests no Kolumbijas. 1981. gadā Losandželosā tika konfiscētas 356 mārciņas kokaīna. Losandželosas prokurora palīgs Roberts Brozio laikrakstu korespondentiem jokodams sacīja: «Ja jūs vēlaties kjūt miljonāri, tad visvieglāk to panākt, tirgojoties ar narkotikām.»

Patiešām, viens Losandželosā nogādātais kilograms kokaīna maksā 60 tūkstošus dolāru. Pagrīdes tirgotāji to pārdod pulveru veidā nelielās devās par 30 dolāriem gabalā. 1 kg kokaīna kontrabandistiem dod 500 tūkstošus dolāru lielu ienākumu. Pieprasījums pēc narkotikām nemazinās, jo narkomānu kokaīnistu skaits ASV nemitīgi palielinās.

Ņujorkas policijas pārvalde saņēma ziņojumu, ka divt džentlmeņi kādā Losandželosas kafejnīcā apsprieduši lielas naudas summas nogādes paņēmienus pāri robežai.

Sakarā ar šo signālu uzsāktā novērošana noveda pie Metrika. Noskaidrojās, ka viņš ar sievas starpniecību dažādās Kalifornijas bankās noguldījis simtiem tūkstošu dolāru. K|uva arī zināms, ka viņš iegādājies vairākas jahtas, kurās kopā ar Aringtonu dodas izbraukumos pa Meksikas līci no Floridas līdz Kaimanu salām — zināmajai vietai, kur tiek piegādāts kokaīns no Dienvidamerikas. FIB uzsūtīja Hetrikam vienu no saviem aģentiem Džonu Valestro, kuru tas pazina kā kokaīna tirgotāju.

Valestro gandrīz vai apstulba. Hetriks un Lenormāns gatavo milzu apmēru kontrabandas operāciju. Iesākumam Lenormāns piedāvāja 1,8 miljonus dolāru, Valestro — 3 miljonus dolāru. Tika nolemts par šo summu iepirkt tādu daudzumu kokaīna, kura realizācija Kalifornijas «melnajā tirgū» par pastāvošajām cenām dotu 50 miljonus dolāru lielu peļņu. Iegūtos līdzekļus viņi gatavojās ieguldīt firmā «De Laurent Motor Car Limited». Valestro saņemtu 50% akciju.

FIB sāka viņus rūpīgi izsekot: slepeni tika pierakstītas ne tikai sarunas, bet izdarīti arī videoieraksti, kas nodrošināja darījumā iejaukto personu identificēšanu un, kas ir sevišķi svarīgi, lielu naudas summu nodošanu no vienām rokām otrās. Kasetes fiksēja ne tikai to, kā Lenormāns nodod Hetrikam čemodānu ar dolāriem, bet arī to, kā Hetriks pārskaitīja saņemto summu.

Sīku un precīzu pierādījumu savākšana par Lenormāna līdzdalību kontrabandā bija nepieciešama tādēļ, ka pēdējais feņēma augstu stāvokli biznesa sfērā, kur lietišķas tikšanās, sarunas un naudas nodošana ir parasta lieta.

IMPERIĀLISMS' Notikumi Fakti Dokumenti

1. N. Jakovlevs. CIP PRET PSRS, 1983. g.

2. ASV IMPERIĀLISMA ASIŅAINĀS PĒDAS, 1983. g.

3. CIP TUMŠIE DARBI RIETUMEIROPĀ, 1983. g.

4. T. Belaščenko. ASV: 200 GADU — 200 KARU, 1984. g.

5. V. Kāsis, L. Kolosovs. NO SLEPENO DIENESTU SEIFIEM,

1985. g.

6. NEOKOLONIĀLISMS PRET CILVĒKA TIESĪBĀM, 1985. g.

7. G. Maļcevs. LĪDZTIESĪBAS ILŪZIJAS, 1985. g.

8. I. Gejevskis. MAFIJA, CIP, VOTERGEITA, 1985. g.

9. S. Rokotovs. CIONISMS — AGRESĪVO IMPERIĀLISTISKO APRINDU IEROCIS, 1986. g.

10. V. Kovaļovs. BURŽUĀZISKĀ JUSTĪCIJA: AR KO

UN PRET KOI, 1986. g.

11. S. Losevs., V. Petrusenko. DALASAS ŠĀVIENU ATBALSS, 1987. g.

12. B. Bannovs. SLEPENAIS KARŠ PRET ATSLĀBUMU, 1987. g.

1

Informatīvā cena tiek noteikta nodokļu aprēķināšanai, un tai nav tieša sakara ar naftas tirgus cenu.

2

Barels (angļu barrel muca) — viens naftas barels — 159 1. (Tulk. red.)

3

1968. gada janvārī Lielbritānijas premjerministrs H. Vilsons paziņoja, ka angļu karaspēks «austrumos no Suecas» tiks izvests 1971. gada beigās.

4

īpaša pozīcija te ir Irākai. Bagdādes antiimperiālistiskais kurss un diplomātisko attiecību saraušana ar ASV jau 1967. gadā izraisīja Vašingtonas neslēptas dusmas. Tajā pašā laikā ASV aktīvi izmantoja Saūda Arābiju un Irānu spiedienam pret Irāku, lai virzītu to uz «mērenāku» ārpolitisko kursu. So mērķu sasniegšanai ASV centās gūt labumu arī no saviem ekonomiskajiem sakariem ar Bagdādi. (Neraugoties uz to, ka formāli nepastāvēja diplomātiskās attiecības, amerikāņu eksports uz Irāku, piemēram, pieauga no 23,9 miljoniem dolāru 1972. gadā līdz 450 miljoniem dolāru 1979. gadā.)7

5

Upes ievalka — līnija, kas savieno upes ielejas dibena zemākos iecirkņus. (Tulk.)

6

1986. gadā atklātībā kļuva zināms fakts, ka ar ASV administrācijas ziņu, pārkāpjot savas valsts likumus, slepeni piegādāti ieroči Irānai. Skandāls ieguva «Irāngeitas» nosaukumu (pēc asociācijas ar Votergeitas skandālu, kura rezultātā ASV prezidentam R. Niksonam nācās atkāpties no amata). 1987. gadā pasaule uzzināja, ka arī citas Rietumvalstis nelikumīgi pārdevušas ieročus Irānai. (Tulk. red.)

7

1985. gada sākumā barels naftas maksāja 28 dolārus, bet 1986. gadā tā cena nokritās līdz 10—12 dolāriem par barelu. Pašreiz gan cenas aikal nedaudz cēlušās, taču joprojām stipri atpaliek no iepriekšējā līmeņa. (Tulk, red.)

8

1987. gada 22. jūlijā Amerikas Savienotās Valstis, it kā aizstāvēdamas «kuģošanas brīvību» Persijas jūras līcī, sāka ar ASV karogu eskortēt Kuveitas tankkuģus un, lai šo akciju īstenotu, ieveda līcī lielu jūras kara spēku vienību, kura bruņota ar kuģu apkarošanas raķetēm un zenītraķetēm, kā arī zemūdeņu apkarošanas helikopteriem.’ 1987. gada otrajā pusē savus karakuģus Persijas jūras līcī ieveda arī Anglija, Francija un citas NATO valstis. Sājā reģionā rietumvalstu karakuģu skaits palielinājies līdz simtam, līdz ar to augusi arī saspīlējuma eskalācija. Sīkāk par notikumiem Persijas jūras līcī 1987. gadā sk. Planētas pulss, 1987, — R.: Avots, 1988. (Tulk. red.)

Content

Mašins Venjamins, et al Persijas līcis Rietumu plānos un politikā

IEVADS

I nodaļa PERSIJAS LĪCIS SEPTIŅDESMITAJOS GADOS

«Britu ezers» mutuļo

«Standard Oil» un citas «māsas»

Persijas līča naffa

Jauns finansu centrs

Visstraujāk augošais tirgus

IMPERIĀLISMĀ POLITIKA LĪCĪ SEPTIŅDESMITO UN ASTOŅDESMITO GADU MIJĀ

Intervencionisfi ir prel

Irānas revolūcija

«Kārfera doktrīna» nomaina «Niksona doktrīnu»

Zbigņeva Bžezmska visgarākā diena

Rietumeiropieši grib sadarboties

Ill nodaļa RIETUMI UN REĢIONĀLIE KONFLIKTI

Ilgo strīdu risināšanas ce]i

Sadarbības padoma

IV nodaļa RIETUMU IETEKME UZ LĪČA VALSTU SOCIĀLO UN EKONOMISKO ATTĪSTĪBU

islams islama dzimtenē

Satrauktie emīri

V nodaļa RIETUMU POLITIKA LĪCI ASTOŅDESMITAJOS GADOS

Monopolu ... «vifēlt svarīgās intereses»

«Militāro muskuļu» briedināšana

Sabiedrotos un sfarpbāzes meklējot

NATO valstis līcī

PIEZĪMES

SATURS

Izdošanai tiek gatavota

IMPERIĀLISMS' Notikumi Fakti Dokumenti

1