Bannovs Вoriss

Slepenais karš pret atslābumu

В. Bannovs

Slepenais karš pret atslābumu

"Pēkšņi atskanēja mežonīgi, sirdi plosoši, ļoti neķītri kliedzieni, kaucieni un sēcieni. Mēs visi nodrebējām ki no pletnes cirtiena. Nervu spazma caururba visu orķestri. Es vieni mirkli ieraudzīju apmulsušās, saspringtās mūziķu sejas. Kāds joņoja manas diriģenta pults priekša un vicināja kļūdaini uzrakstītu plakātu. Šķiet, ka uzraksts vispār bija apgriezts otrādi. Viņš līda vai no ādas lauki, lai tikai orķestris pārtrauktu spēlēt. Šie mežonīgie huligāni bija ar roku dzelžiem pieķēdējušies pie balkonu barjerām un durvju rokturiem, lai viņus nevarētu izsviest no zāles..." TS. par mūsu zemes ienaidnieku ālēšanos padomju aktieru viesizrāžu laikā Anglijā stāsta KPFSR Tautas mākslinieks, simfoniski orķestra diriģents Dmitrijs Kitajenko.

IEVADS

Atslābums. Sis vārds apceļoja visu pasauli un iekaroja miljoniem cilvēku prātu tad, kad 1975. gada vasarā Helsinkos, Somijas galvaspilsētā, sapulcējās 33 Eiropas valstu, Amerikas Savienoto Valstu un Kanādas vadītāji, lai izstrādātu jaunus starptautiskās dzīves principus un no drošinātu tautām stabilu mieru.

Visi Apspriedes par drošību un sadarbību dalībnieki vienbalsīgi atzina, ka Nobeiguma akts, kas vainagojis viņu darbību Somijas galvaspilsētā, ir pavēris ceļu, lai pārietu no konfrontācijas uz drošu un savstarpēji izdevīgu sadarbību.

«Savienotās Valstis ar prieku parakstās zem šī dokumenta, tās paraksta ikvienu šo principu,» toreiz paziņoja ASV prezidents Dž. Fords.

Padomju Savienība ir padarījusi Helsinku vienošanos par savas iekšpolitikas un ārpolitikas nelokāmu likumu.

Mūsu valsts kurss uz Helsinku vienošanās izpildīšanu tika nostiprināts PSKP XXV un XXVI kongresā. Atzīmējot Padomju valsts politikas miermīlīgo un konstruktīvo raksturu, PSKP XXVI kongress īpaši uzsvēra: «Mūsu ciņa par miera nostiprināšanu, par starptautiskā saspīlējuma atslābuma padziļināšanu pirmām kārtām ir cīņa par to, lai padomju tautai nodrošinātu nepieciešamos ārējos apstākļus tai veicamo jauncelsnies uzdevumu risināšanai. Ar to mēs risinām arī patiesi vispasaules rakstura problēmu, jo pašlaik nevienai tautai nav būtiskāka un svarīgāka uzdevuma kā uzdevums saglabāt mieru, nodrošināt katra cilvēka vispirmās tiesības — tiesības dzīvot.»[1]

Padomju Savienība, parakstot vienošanos Helsinkos, izvirzīja daudzas miera iniciatīvas, cenšoties ierobežot bruņošanās sacensību, vājināt kara draudus un piepildīt atslābuma procesu ar konkrētu saturu. Tā, piemēram, mūsu valsts noslēdza lielas ekonomiskas vienošanās ar daudzām Rietumvalstīm. Cieša sadarbība iezīmējās ari medicīnas sfērā. Tika uzsākti kopēji pasākumi apkārtējās

vides aizsardzībā, transporta un enerģētikas attīstībā. Aiz visa tā bija Padomju Savienības stingra griba padarīt atslābumu par neatgriezenisku procesu. Cilvēki visā pasaulē guva reālu pārliecību, ka atslābums veicina kara draudu novēršanu, virza pasauli pa jauncelsmes un progresa ceļu.

Taēu imperiālisma spēki, kas neatmet cerības izraisīt jaunu karu, tūdaļ uzsāka ciņu pret atslābumu. ASV militāri rūpnieciskais komplekss, Pentagons, speciālie dienesti, to ielikteņi Baltajā namā un Kapitolijā, kā arī Rietumu masu informācijas līdzekļi sāka vērsties pret Helsinku vienošanos.

Astoņdesmito gadu sākumā Vašingtonas politikā atkal uzvēdīja «aukstā kara» elpa. Pretpadomju psihoze aizrāva visu Ameriku. Maskavas Olimpiādes boikots, tirdzniecības embargo ar Padomju Savienību, kontaktu sašaurināšana zinātnes un tehnikas, kultūras un mākslas sfērā — visi šie Padomju Savienībai naidīgie akti virzījās līdzās neprātīgam bruņošanās drudzim Rietumos. Vašingtona uztiepa Eiropai «peršingus» un spārnotās raķetes, gatavojot mūsu zemes pievārtē jaunu agresijas placdarmu.

Vašingtonas politikai pret sociālistiskās sadraudzības valstīm ir raksturīga liela agresivitātes pakāpe. Tagadējā ASV administrācija laiž darbā visu: dažādas sankcijas un embargo, šantāžu ar raķetēm un kodolieročiem, apmelošanas propagandu un iejaukšanos iekšējās lietās līdz pat «piektās kolonnas» izveidošanai, kā tas bija, piemēram, Polijā. Būtībā sociālismam liek pieteikts ultimāts — ja tas neatkāpsies no savām pozīcijām, tad notiks virzība uz kara pusi.

«Amerikas Savienotās Valstis mēģina uzspiest starptautiskajai asociācijai savas pretenzijas uz kaut kādu izņēmuma stāvokli un īpašu misiju vēsturē,» teica M. Gor-bačovs referātā Kremļa Kongresu pilī 1985. gada 8. maijā. «Vienīgi tā jau var izskaidrot to impēriskos paziņojumus attiecībā uz «vitāli svarīgu interešu joslām», uz «tiesībām» iejaukties citu valstu iekšējās lietās, «apbalvot» vai «sodīt» suverēnas valstis un tautas atkarībā no Vašingtonas iegribas. Tiek pārvilkla-svīlra pat savām politiskajam un juridiskajām saistībām.»1

Ar īpašu azartu katru gadu jūlijā Amerikas Savienotajās Valstīs tiek rīkota tā saucamā «apspiesto tautu nedēļa», nikns prctpadomju pasākums, kas dibināts «aukstā kara» kulminācijas laikā. 1959. gadā prezidents Eizen-liaucrs parakstīja bēdīgi slaveno likumu 86—90 par regulāru šās «nedēļas» rīkošanu, lai iejauktos sociālistisko zemju iekšējās lietās. Tas traucē Austrumu un Rietumu tuvināšanos. Teorētiski to «pamato» plašā, pret komunismu vērstā naidpilna literatūra, ko izdod Savienotajās Valstīs. Atskan aicinājumi ar kodolkara palīdzību darīt galu komunismam un iekurināt kodolugunskuru pasaulē. Kā uzskata amerikāņu ģenerālis J. Korols, ASV izkaros «ilgstošu kodolkaru» un tajā izdzīvos. Bet ASV enerģētikas ministrs l)ž. Edvarts arī tagad attaisno H. Trumena lēmumu nomest autombumbas uz Ilirosimu un Nagasaki.

Ir kļuvuši zināmi ilgu laiku slepenībā glabātie jauna kara kurinātāju plāni. Amerikas Savienotajās Valstīs, piemēram, atklātībai paziņota direktīva № 68 NDP (Nacio nālās drošības padome), kas izstrādāta jau 1950. gada septembrī. Sis dokuments, kas ari patlaban nosaka Savienoto Valstu stratēģisko kursu, neatlaidīgi ieteic cīnīties pret Padomju Savienību «atklāti vai slepeni, ar varu vai mierīgā ceļa, tas ir, izmantojot visus līdzekļus, lai sasniegtu mērķi, proti, pārvilktu svītru PSRS plāniem». Direktīva iespējamo darbību skaitā nosauc arī «preventīvo (kurš pirmais) karu» pret Padomju Savienību.

Raķešu un kodolieroču agresijas prologā, spriežot pēc Vašingtonas plāniem, norisināsies Rietumu preteīņa ar Padomju Savienību politiskā, ekonomiskā un tehniskā laukā. Īpaša loma šās kampaņas organizācijā un īstenošanā piešķirta slepenajiem dienestiem, pirmām kārtām ASV Centrālajai izlūkošanas pārvaldei.

Vispārzināms, ka CIP galvenais uzdevums ir plašas prctpadomju darbības organizācija. Būtu maldīgi uzskatīt, ka CIP ir tikai spiegošanas orgāns. Tas vispirms ir agresīvās politikas instruments, «psiholoģiskā kara», dezinformācijas, diversiju un sabotāžas, graujošo operāciju, kurās izmanto dažādus nodevējus un atkritējus, slepeno akciju ierocis.

CIP veic graujošu darbu pret sociālistiskajām zemēm un iejaucas to iekšējās lietās. Šādu akciju mērķis ir iedragāt sociālisma sabiedriski politiskos pamatus, vājināt komunistisko partiju vadošo lomu un to ietekmi masās, ievazāt buržuāzisko pasaules uzskatu, radīt nesaskaņas politiskajā un ekonomiskajā dzīvē. Sājā nolūkā CIP inspirē savas aģentūras politiskās darbības, izmanto teroru un sabotāžu, melus un dezinformāciju. «CIP reakcionāri ietekmē citas valstis un politiskos darbiniekus,» raksta pazīstamais VDR publicists Jūliuss Māders savā grāmatā «CIP Eiropā». «To izmanto arī, lai nodrošinātu kontroli un īstenotu soda pasākumus pret ASV kapitālistiskajiem partneriem. Iekšpolitikas sfērā CIP kalpo imperiālistiem, lai aizsargātu viņu varu.» ASV slepenajos dienestos nodarbināti vairāk nekā 200 tūkstoši pastāvīgo līdzstrādnieku, kā arī daži simti tūkstošu aģentu, kas savervēti daudzās zemēs.

Rietumos ir izplatīts mīts par to, ka CIP ir kaut kāda «neredzama valdība», «valsts valstī», kuru grūti vadīt un kontrolēt. Tomēr fakti liecina, ka šis draudīgais dienests ir ierocis Baltā nama saimnieka rokās, kuram jāatbild par tā izdarītajiem noziegumiem. Tikai divu pēdējo gadu desmitu laikā vien CIP īstenoja deviņsimt lielu teroristisku operāciju, vairākus tūkstošus atentātu un slepkavību. Sis darbības ir kvalificējamas arī kā kriminālnoziegumi, kas nav savienojami ar humānisma un civilizācijas jēdzieniem.

ASV slepenie dokumenti, kas kļuvuši zināmi atklātībai, liecina, ka tieši Baltais nams ir devis komandu CIP vadītajiem organizēt iebrukumu Kuba (pilnīgu izgāšanos cietusī avantūra Kočinosas līcī), sarīkot atentātu sēriju pret Fidelu Kastro, nogalināt ievērojamo Giles politisko darbinieku Orlando Leteljēru un viņa sekretāru Poniju Mofitu. Daudzu politisko darbinieku slepkavības CIP izdarīja pēc tiešiem ASV prezidentu norādījumiem. Viņi, protams, nav devuši rakstiskus rīkojumus un nav apsprieduši šādus jautājumus plašā personu lokā. Tagad ir precīzi noskaidrots, ka militāro apvērsumu Cilē un Sal-vadora Aljendes nogalināšanu īstenoja CIP aģenti pēc tiešas prezidenta Niksona pavēles. Visu informāciju paīso pasākumu gaitu CIP nekavējoties nodeva Baltajam namam.

ASV Nacionālās drošības padomes slepenajā direktīvā 10/2 ļoti skaidri formulēts, ka CIP darbības ir Baltā nama politikas turpinājums.

«Ar terminu «slepenās operācijas»,» teikts šajā direktīvā, «jāsaprot visi darbības veidi, kurus realizē vai atbalsta ASV valdība pret naidīgām valstīm vai grupām. Taču šī darbība jāīsteno tā, lai ārēji nebutu mānāms 1ās avots — ASV valdība, bet, ja tā tiek atmaskota, ASV valdiba var ticami pilnīgi noliegt savu atbildību par to. Sis slepenās operācijas ietver: propagandu, ekonomisko karu, tiešas preventīvas darbības, to skaitā sabotāžu, iznīcināšanu un diversijas; graujošo darbu pret ārvalstīm, tajā skaitā palīdzību pagrīdes pretošanās kustībai, nemierniekiem un emigrantu atbrīvošanās grupām, atbalstu apdraudētajām brīvās pasaules valstu antikomunistiskajām grupām.»

Reigana administrācijas laikā CIP loma Savienoto Valstu politiskajā mehānismā ir pastiprinājusies. Ilgu laiku CIP direktors bija V. Keisijs, kurš vadīja Reigana priekšvēlēšanu kampaņu. Līdz ar jauno posteni viņš no prezidenta saņēma brīvību rīkoties — Rcigans pēc nākšanas pie varas parakstīja dekrētu № 12333, kas CIP jauj rīkot slepenas operācijas ASV teritorijā, iefiltrēt savu aģentūru amerikāņu organizācijās, izsekot ASV pilsoņus gan ārzemēs, gan pašu mājās. Gandrīz divtik ir palielinājušies asignējumi budžetā šim dienestam.

Daudzi bijušie CIP darbinieki tagad ieņem augstus amatus Baltajā namā. Tā, piemēram, bijušais Pārvaldes direktors Džons Bušs ir kļuvis par ASV viceprezidentu. Agrāk izlūkošanas vadībā strādājošais Daniels Morfijs ieņēmis Buša līdzstrādnieku kadru priekšnieka posteni. Spiegošanas darbu kolēģi Rcjs Kleins, Sairs Stīvenss un Sidnijs Greibls ir padomnieki Baltajā namā.

«Pēc 1981. gada bijušo izlūkdienestu vadītāju ietekme palielinājās ari citās republikāņu administrācijas nodaļās,» atzīmē Parīzes žurnāls «Monde Diplomatique». «Vai tad pirms aizsardzības ministra pirmā vietnieka amata ieņemšanas Frenks Čārlzs Karluči nav bijis CIP direktora vietnieks, kurš, strādājot tur, ieguvis «Portugāles neļķu revolūcijas kaprača» slavu? Vai tad Nestors Saneess pirms stāšanās pie Latiņamerikas lietu kārtošanas nav bijis pazīstams ar saviem senajiem sakariem ar CIP?»

Organizācijās, kas. nodarbojas ar ASV politikas iste-nošanu Latīņamerikā, ir ļoti daudz darbinieku, kuru dienesta lapā atrodams arī darbs spiegošanas resorā. Sie cilvēki realizē vardarbības un laupīšanas ārpolitiku, kas ir atklāta iejaukšanās suverēnu valstu iekšējās lietās m faktiski aizstājusi diplomātiju ar diversiju un terorisma metodēm. Par to liecina ASV iejaukšanās Salvadorā, Gva temalā un Hondurasā, lai atbalstītu reakcionāros režīmus un stimulētu kontrrevolucionāros spēkus Nikaragvā.

Tādējādi CIP Reigana administrācijas laikā ir kļuvusi ne tikai par paklausīgu prezidenta instrumentu, bet arī par savdabīgu «kadru kalvi». Tas izskaidrojams tādējādi, ka diversijas, spiegošana, terorisms un provokācijas tagad ir paceltas Vašingtonas valsts politikas līmeni. Bet politika, kurai ir šāda «specifika», prasa ar! atbilstošus izpildītājus.

CIP vajadzībām tiek izdoti milzīgi līdzekļi — gada budžets pārsniedz 14 miljardus dolāru. Savās diversiju operācijās CIP iekļāvusi radiostacijas, ko pati kontrolē, — «Brīvību» un «Brīvo Eiropu», pretpadomju emigrantu organizāciju Tautas darba savienību (TDS), tā saucamo «starpparlamentu grupu cilvēka tiesību jautājumos Padomju Savienībā», desmitiem citu pretpadomju organizāciju un dienestu, ko finansē un vada amerikāņu izlūkdienests.

Tā dokumentu un operāciju analīze, kuras kļuvušas zināmas atklātībai, rāda to, ka intrigas pret atslābumu slepenie dienesti sākuši jau no Helsinku vienošanās parakstīšanos pirmās dienas. Žurnāls «Covert Action» («Slepenā Akcija»), ko Amerikas Savienotajās Valstīs, izdod CIP spiegošanas un diversiju darbības atmaskošanas grupa, publicēja slepenā plāna «Izlūkošanas perspektīvas

1976.—1981.» tekstu. Tas sastādīts 1975. gadā toreizējā CIP direktora Viljama Ķ.oII>ija vadībā. Dokumentam ir grifs «Slepeni. NOFORN». Tas nozīmē, ka ar šo plānu aizliegts iepazīstināt jebkurus ārzemniekus, to skaitā Amerikas Savienoto Valstu NATO sabiedrotos. Atklātībai nodotais plāns noteica ASV spiegošanas un diversiju dienestu stratēģiju ilgstošam laikposmam — līdz 1981. gadam. Plānam bija spilgti izteikta pretpadomju ievirze. Tajā ir tieši teikts, ka Padomju Savienība ir galvenais diversiju un spiegošanas objekts.

Lai nodrošinātu totālo spiegošanu un diversijas pret Padomju Savienību, CIP plāns paredzēja spiegošanas kadru plašu sagatavošanas programmu. Tajā sīki aprakstīts, kā apmācāma aģentūra — valodu zināšanās, padomju vēsturē un kultūrā. Lai ietekmētu sabiedriski politiskos darbiniekus, kas veido politiku, spiegi ar īpašu uzmanību tiek apmācīti sastādīt diplomātiskos un citus dokumentus, īstenot specifiskas «ietekmes akcijas», cieši saistot tās ar izlūkošanas informācijas vākšanu un realizēšanu.

Informācijas apmaiņu, zinātnes un kultūras kontaktus, vārdu sakot, visus derīgos pasākumus, kas iezīmējās pēc Helsinku apspriedes, CIP izmantoja, lai veiktu diversiju darbu, uzkurinātu apmelošanas kampaņas, izplatītu anti-komunistisko un pretpadomju propagandu. Tieši šajā nolūkā tika izvērsta spekulatīvā «cilvēku tiesību aizsardzības» kampaņa. Tā kļuva par vienu no galvenajiem ASV vadības valsts politikas aspektiem. Prezidenta Kartera administrācija «cilvēka tiesību aizsardzības» kampaņu pasludināja par pamatu ideoloģiskās eiņas attīstīšanai pret Padomju Savienību un citām sociālisma zemēm. «Cilvēka tiesību aizsardzība» tika pacelta ASV valsts politikas līmenī. «Cilvēka tiesību aizsardzības» operācijas ieguva tipisku diversiju raksturu, un lielā mērā tās realizē Centrālā izlūkošanas pārvalde.

Rcigana administrācija par galveno savas darbības postulātu padarījusi spekulācijas sakarā ar terorismu. Arī te CIP ir daudzo provokāciju organizētāja, kuru gaitā tiek mēģināts diskreditēt nacionālās atbrīvošanās kustību pasaulē, pastiprinās apmelojumi pret Padomju Savienību.

Līdzās CIP operācijās pret Padomju Savienību un citam sociālisma zemēm piedalās apmēram pieci simti dažādu graujošu centru, «komiteju», «savienību» un «asociāciju».

Sājā grāmatā tiek atmaskoti spēki, kas iet pretuzbrukumā atslābumam, atklātas speciālo dienestu slepenās operācijas, kas vērstas uz to, lai atgrieztu pasauli «aukstā kara» laikos.

PALĪGĀ! TERORISTI!

Buržuāziskā propaganda ir izvērsusi melu kampaņu, apsūdzot Padomju Savienību un citas sociālistiskās zemes starptautiskā terorismā.

Daudzbalsīga un saskaņota kampaņa sākās ar A. Heiga bēdīgi slaveno runu par «starptautisko terorismu» 1981 gada janvārī. Pēc tam saka darboties Anglijas žurnālists Roberts Moss, kam ir ASV spiegošanas dienesta pērkama aģenta stabila reputācija. 1979. gada jūlijā Moss kopā ar ciliem šā dienesta kadru darbiniekiem piedalījās «starptautiskajam terorismam» veltītajā konferencē Jeruzalemē, kura izstrādāja tēzes, kas tika liktas pamatā visām CIP publikācijām par šo tēmu. Netīro «pīļu» straumi ievadīja R. Mosa raksts žurnālā «Paris Match» 1981. gada 30. janvārī.

Tajā pašā dienā Moss iespieda līdzīgu raksteli kādā Šveices avīzē. Dienu vēlāk laikrakstā «Washington Post» parādījās gluži tāds pats materiāls ar parakstu A. Borč-greivs un Maikls Ledins. Moss ne vienu vien reizi ir bijis Borčgreiva līdzautors. Viņu kopīgi uzrakstītās grāmatas ir tendenciozas CIP materiālu versifikācijas.

Analoģiskas publikācijas ir bijušas Šveices, Austrijas, Kanādas, Rietumvācijas un Skandināvijas valstu izdevumos. Tajos citēti dažādu apšaubāmu personu izteikumi, vārds vārdā atkārtotas visvisādas pasaciņas par «PSRS sakariem ar starptautisko terorismu». Šādas slereolipas darbības cēlonis ir tas, ka Centrālā izlūkošanas pārvalde nereti sagatavo tikai vienu materiālu un pavairo to publicēšanai dažādās valstīs, bet variāciju izstrādāšanas meistariem ne vienmēr izdodas novirzīties no CIP sagataves.

Jau 1978. gadā septiņi žurnālisti Šveicē izdeva brošūru «CIP — interprese», kurā nosaukti žurnālisti, kas ir Centrālās izlūkošanas pārvaldes algotie aģenti. Sājā sarakstā ir Roberts Moss, Ledins, Borčgreivs un cili CIP inspirēto rakstu autori.

Stereotipa tēzēs, uz kurām balstās visi raksti, sastopami gluži amizanti gadījumi. Raksta, piemēram, par «diversantu speciālajām nometnēm», kas bāzējas Maska-

vas «priekšpilsētās», piemēram, Ccrjomuškos. Kāds Rietumu žurnālists, būdams Maskavā, nolēma uz vietas pārbaudīt šīs ziņas. Viņš pastāstīja, ka kājām apstaigājis norādītos rajonus, aptaujājis desmitiem cilvēku, kas tur dzīvo kopš apbūvēšanns. Viņi ar smaidu un neizpratni noklausījušies jautājumus par «diversantu speciālo nometni». «Tagad tās ir blīvi apdzīvotas padomju galvaspilsētas daļas,» rakstīja korespondents. «Cerjomuški ir pirmā lielākā Maskavas jaunceltne, kas pirms trīsdesmit gadiem lika pamatu kardinālai dzīvokļu problēmas risināšanai pilsētā. Par katra nama celtniecību, par cilvēku ī' niitināšanu ikvienā kvartālā ir publicēti tūkstošiem rakstu un fotogrāfiju, kā arī radīts ļoti daudz dokumentālo filmu. Paslēpt Ccrjomuškos kaut kādu «diversiju nometni» ir vienkārši neticami.»

Patrisa Lumumbas Tautu draudzības universitāte ir vēl viens «diversantu centrs», ko «atraduši» Maskavā. Grūti izdomāt vēl bezjēdzīgāku apvainojumu, kas adresēts nākamajiem ārstiem, ekonomistiem, juristiem, filologiem un matemātiķiem, kuri saskata savu aicinājumu Āfrikas, Āzijas un Latiņamerikas zemju kultūras, ekonomikas un zinātnes attīstīšanā.

Ja Centrālajai izlūkošanas pārvaldei šādus melus neizdodas iedabūt presē, tad klajā tiek laisti mājamatnicciski «biļeteni», «pētījumi» un press release^2. Libērijā, piemēram, CIP līdzstrādnieki ir noorganizējuši dezinformējošu «pētījumu» par Padomju Savienību, kas iznāk katru nedēļu. Šī pretpadomju literatūra ar grifu «konfidenciāli» tika izplatīta valdības locekļu, armijas un policijas vadības vidū. Materiāli slepenajām lapiņām nāk no Vašingtonas.

Starp viltojumiem ir arī «pētījums» par Padomju Savienības sadarbību ar Āfrikas valstīm izglītības un kultūras sfērā. Tajā apgalvots, ka Maskavas Patrisa Lumumbas Tautu draudzības universitātes studenti esot nošķirti pēc nacionālās piederības pazīmes, viņiem neesot iespēju uzturēt savstarpējus sakarus un ceļot pa Padomju Savienību, viņus apmācot «partizānu karam un terorismam». Tie visi ir melu kalngali. Patrisa Lumumbas Tautu draudzības universitātē radītas visplašākās savstarpējo sakaru iespējas. Pēc senas tradīcijas katrā kopmītnes istabā dzīvo triju kontinentu pārstāvji, dažādu rasu un ādas krasas cilvēki. Ikviens var brīvi ceļot pa mūsu zemi un iepazīties ar tās dzīvi. Lūk, ko man pastāstīja Medicīnas fakultātes students boiīvietis Tapio: «Pirmās vasaras brīvlaikā Padomju Savienībā es atpūtos pie Melnās jūras, bet nākamajā gadā devos uz Sibīriju. Tur es sastapu ļoti daudz draugu. Esmu jau trīs reizes bijis tur, strādājis Baikāla—Amūras maģistrālē.»

«Esmu braucis uz Baikāla—Amūras maģistrāli, lai redzētu, kā cilvēki dzivo Sibīrijā, uzzinātu, kas ir taiga, un pastāstītu par to visu, kad atgriezīšos mājās,» teica Rozē, students no Togo.

«Es biju strādnieks Baikāla—Amūras maģistrālē,» raksta Inženieru fakultātes absolvents Subhans no Ban-gladcšas. «Pateicoties darba praksei tur, es savā dzimtenē labāk saprotu strādniekus, vieglāk ar viņiem kontaktējos.»

Kas atliecas uz izdomājumiem par «sakariem ar terorismu», tad tos pārliecinoši atmasko universitātēs absolventu biogrāfijas. Universitātes diplomandi taču nepazūd bez vēsts «slepeno teroristisko biedrību» dzīlēs, bet, atgriezušies mājās, kļūst par ievērojamiem valsts un sabiedriskajiem darbiniekiem, svarīgu ekonomikas un zinātnes nozaru vadītājiem. Tā, piemēram, I. Kcita ir Mali Republikas finansu un tirdzniecības ministrs, Ilari Bahadurs Thapa Chetrijs — Nepālas zemes reformas ministrs, Armando 1 liners — Meksikas zinātnes un tehnikas komisijas plānošanas nodaļas vadītājs.

Žurnāla «Novoje vremja» rakstā ir citēts Šveices žurnālista Ernsta Kuksa provokatoriskais jautājums, ko viņš uzdevis, protams, pēc C1P ieteikuma laikraksta «Net/e Zurcher Zeitutig» slejās, proti, «kāpēc līdz šim nevienai padomju vēstniecībai, nevienai padomju lidmašīnai starptautiskajās aviolīnijās nav uzbrukuši teroristi?». Žurnāla rakstā uzsvērts, ka šis apgalvojums ir visnotaļ melīgs — padomju-pārstāvji ārzemēs jau kopš pirmajiem Padomju valsts pastāvēšanas gadiem ir bijuši un joprojām ir teroristisku uzbrukumu objekti. Atcerēsimies pilnvarotā pārstāvja Vorovska nogalināšanu tieši Šveicē, padomju ārējās tirdzniecības apvienības darbinieka Pančcnko noslepkavošanu Zenēvā, padomju diplomātisko misiju Savienotajās Valstis vairākkārtējās apšaudes. Kāpēc tad CIP prclpadomju kampaņā Kukss uzstājās kā piebalsotājs? Uz to nav grūti atbildēt. Rietumu žurnālistu 1980. gada biļetenā «CIP no iekšpuses» par Kukšu rakstīts: «Ernsts Kukss, kurš ietilpst «Neue Zurcher Zeilting» vadības sastāvā, pazīstams kā komunisma problēmu eksperts, algots

CIP aģents un neuzskata par vajadzīgu slept savus sakarus ar šo resoru.»

Viltus apgalvojumu ražotājus ik mirkli, kā saka, noķer aiz rokas. Ņemsim kaut vai bijušā ASV militārās izlūko-šanas apakšpulkveža Viljama Mūra vēstuli, kas publicēta laikrakstā «Washington Post». Tajā teikts: «Amerikas Savienotajās Valstis izvērstā kampaņa par PSRS piedalīšanos terorismā pamatojas uz nepārbaudītiem datiem. Amerikāņiem nav iespēju iegūt šādu informāciju.»

Aizbildnība pār teroristiem un bendēm

1981. gada maija beigās prezidents R. Reigans pieņēma .losifu Mcndeļeviču, kurš Padomju Savienība savā laikā bija sodīts par bandītisku Aeroflotes lidmašīnas nolaupīšanas mēģinājumu. Jekurām darbībām pret Padomju Sa-vienibu R. Reigans apsolīja palīdzību un pēc tam nāca klajā ar speciālu aicinājumu, kuru cionislu sapulcē Ņujorkā nolasīja toreizējais ASV prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Ričards Allens. Tajā pašā dienā teroristiskās «Iibreju aizsardzības ligas» locekļi sacēla traci pie Aeroflotes pārstāvniecības ēkas Ņujorkā.

ASV līderu izdabāšana ekstrēmistiem noveda pie tā, ka viņi krasi pastiprināja terora kampaņu pret padomju pilsoņiem, kas strādā Amerikas Savienotajās Valstīs. Divām PSRS pārstāvniecības Apvienoto Nāciju Organizācijā darbinieku automašīnām apakšā tika paliktas bumbas, pie grāmatnīcas «Četri kontinenti», kas piedāvā lasītājiem arī padomju autoru grāmatas, uzsprāga bumba. «Ebreju aizsardzības liga» atklāti paziņoja, ka šīs akcijas ir tās locekļu darbs. Cionisti ir pārliecināti savā nesodāmībā. Un kā vēl! Varas iestādes taču viņus sargā.

«Ebreju aizsardzības līga» rada skaļu reklāmu dažāda veida noziedzniekiem, kas pēc soda izciešanas Padomju Savienībā aizbraukuši uz Rietumiem. Viņu vidū ir arī bandas locekļi, kas 1970. gada vasarā gatavojās sagrābt Aeroflotes lidmašīnu, lai ar to dotos uz ārzemēm. Amerikas Savienotajās Valstīs publiskas «lekcijas» lasa bandas vadonis Gilds Butmans, viņa pārinieks Eduards Kuzņe-covs, jau pieminētais Josifs Mendeļevičs un citi nozieguma dalībnieki. Viņi stādās priekšā kā «nevainīgi cietušie taisnības aizstāvji».

Bet kā bija īstenībā? Ļeņingradas pilsētas tautas tiesa notiesāja Butmanu, Kuzņecovu, Mendeļeviču un viņa līdzdalībniekus ar brīvības atņemšanu par sevišķi bīstamu kriminālnoziegumu.

Viņi bija nolēmuši sagrābt Aeroflotes lidmašīnu nolūkā šķērsot PSRS robežu un aizlidot uz Izraēlu.

Lidmašīnas sagrābšanu viņi bija nolēmuši īstenot, imitējot kāzu ceļojumu. Tāpēc operācijai tika dots kodēts nosaukums «Kāzas». Tiesas prāvā tika pierādīts, ka noziedzīgās grupas dalībnieki Butmans, Kuznecovs un Men-deļevičs sagādājuši vardarbības ieročus: revolveri un kas-teti, astoņus stekus, virves un vīšķus. Bruņotā grupa mēģināja sagrābt lidmašīnu AN-2 JVņ 33534 lidosta Smoļnoje, taču visi tās dalībnieki tika arestēti un nodoti tiesai.

Tiesā noskaidrojās, ka par noziedzīgo operāciju zināja Izraēlas speciālie dienesti. Tie finansēja un virzīja grupas darbību. Grupas locekļiem un personām, kas ar tiem bija saistītas, kā palīdzība no Izraēlas tika sūtītas dārgas dāvanas. Sazvērestības da4ībnieki sūtījumus realizēja, bet iegūto naudu izmantoja gaisa diversijas sagatavošanai.

Grupas barvedis G. Butmans savās liecībās apgalvoja, ka operācija «Kāzas» tika īstenota ar Izraēlas Valsts iestāžu un izlūkdienesta piekrišanu. Izraksts no tiesas protokola ir šāds:

G. Butmans. Sakarā ar akciju «Kāzas» tika nolemts pieprasīt konsultāciju Izraēlas oficiālām aprindām. Mēs speciāli uzsvērām, ka mums vajadzīga atbilde tikai augstākajā līmenī.

Jautājums. Ko jūs domājāt ar vārdiem «augstākajā lī* menī»?

G. Butmans. Mēs domājām Izraēlas Valsts valdību, 1ās ministrus.

Jautājums. Ar kā starpniecību jūs pieprasījāt konsultāciju Izraēlas oficiālajām aprindām?

G. Butmans. Ar Ašera Blanka starpniecību. Viņš ir mūsu domubiedrs, kurš 19G9. gada vasarā pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Izraēlā.

Jautājums. Un jūs bijāt pārliecināti, ka viņš varēs nodot pieprasījumu tieši «augstākajā līmenī»?

G. Butmans. Jā, es to zināju.

Jautājums. Un pieprasījums tika nodots?

G. Butmans. Jā.

Jautājums. Vai Blanks ziņoja, ar ko viņš ir konsultējies?

G. Butmans. Jā, ar «ārstu konsiliju», tas ir, ar oficiālām Izraēlas aprindām, kā jau mēs prasījām. Kad mēs lūdzām Blanku informēt par mūsu darbību, mēs izvirzījām jautājumu par morālu un materiālu atbalstu ...

Tagad Butmans, uzstājoties Rietumu publikas priekšā, raisās vaļā no tā, ka viņa banda bija Izraēlas izlūkdienesta aizgādībā. Taču tiesā Ļeņingradā viņš uz šo jautājumu atbildēja apstiprinoši. Viņš, starp citu, tiesai paziņoja kādas telefona sarunas saturu ar Ašeru Blanku.

«Gili, es biju pie tava tēvoča doktora Simona Butmana un konsultējos ar viņu,» A. Blanks sacīja. «Profesors parakstīja šādas receptes...»

Tālāk šifrētā veidā Blanks nodeva Butmanam rekomendācijas turpmākai darbībai.

«Kāpēc jūs nospriedāt, ka ar tēvoci Simonu Blanks domā Izraēlas izlūkdienestu?» Butmanam vaicāja tiesas priekšsēdētāja N. Isakova.

«Tāpēc, ka man Izraēlā nekāda tēvoča nav,» atbildēja Butmans. «Šķietamā profesora Simona Butmana pirmie burti «S» un «B» nozīmē Izraēlas izlūkdienesta koda nosaukumu — «Sin-bel». Sapratu, ka Blanks ticies ar tā darbiniekiem, nodevis mūsu vēstījumu un tagad ziņo man viņu rekomendācijas.»

Tagad notikumi rāda, ka «tēvocis Simons» nav aizmirsis savus «krustdēliņus». Butmanam «viņš», piemēram, izkārtoja dzīvesvietu Telavivā, kaimiņos savam aģentam, kurš ķ.eņingradas prāvā, starp citu, figurēja Butmana lielā. Operācijas «Kāzas» dalībnieki ar šā cilvēka starpniecību uzturēja sakarus ar «Sin-bct». Ne bez «tēvoča» palīdzības barvedim un bandas dalībniekiem tiek radīta skaļa reklāma Rietumu zemēs.

Gaisa pirātu labā pūlas arī «tēvoča Simona radinieki» no amerikāņu CIP «Ebreju sekcijas» — speciālas apakšvienības, kas darbojas ciešā kontaktā ar «Sin-bet». Ar šīs CIP sekcijas aktīvu līdzdalību «lidoņu» portretējumus regulāri publicē Amerikas Savienoto Valstu izdevumi. Viņus slavina, viņus sveic Valsts departamentā, viņiem atver durvis Baltajā namā.

Tāda pati pretimnākšana Amerikas Savienotajās Valstis ir pirātiem Brazinskiem, kas 1970. gada 15. oktobri sagrāba un nolaupīja Aeroflotes lidmašīnu, nogalināja stjuarti un smagi ievainoja trīs ekipāžas locekļus.

Šis noziegums Brazinsku dzīvē nebija pirmais. Brazin-skis, vecākais, kurš agrāk bija strādājis par pārdevēju, jau bija sodīts par izlaupīšanu un izšķērdēšanu. Izcietis sodu, viņš apmetās uz dzīvi Vidusāzijā. Tur viņš uzpirka paklājus un pārdeva tos, kā ari spekulēja ar automašīnu rezerves daļām. Par savu līdzdalībnieku viņš padarīja toreiz vēl nepilngadīgo dēlu Aļģirdn.

Brazinsku lieta ir spilgts piemērs tam, kā ASV atbalsta teroristus, kas darbojas Vašingtonas labā. Noziedzniekus aizstāvēt metas buržuāziskā propaganda. Sevišķi dedzīgi to dara radiostacija «Brīvība», kas savās pārraidēs sagroza Brazinsku nozieguma ainu un mēģina viņus attaisnot par Nadeždas Kurčenko nogalināšanu. Sos izdomājumus apgāž liecības, ko snieguši daudzi liecinieki un pirmām kārtām apkalpes locekļi, kas uzbrukuma brīdi atradās lidmašīna.

Apkalpes komandieris Gcorgijs Calirakija tagad dzīvo Kutaisi. Viņš ir invalids, vispārējās darbaspējas zaudējis par 80%, bet profesionālās — pilnīgi. Par kropli kļuvis arī stūrmanis Fadejevs. Suliumi apglabāta N. Kurčenko.

«Mēs ar sašutumu uzzinājām, ka ASV prezidents Rci-gans apsūdz mūsu zemi terorisma atbalstīšanā,» paziņoja G. Cahrakija. «Esmu daudzas reizes uzmanīgi izlasījis amerikāņu valdības atbildes uz prasību izdot noziedzniekus Brazinskus Padomju Savienībai. ASV valdība attaisno pirātus Brazinskus. Vai tad tā nav teroristisku noziegumu atbalstīšana?»

Brazinsku noziegumi, kurus viņi izdarīja PSRS gaisa telpā, bija vērsti pret Padomju valsti un maksāja padomju pilsoņiem dzīvību un veselību. Sie noziegumi ir pakļauti padomju jurisdikcijai. 1971. gada Monreālas konvencija teikts: «Katra līgumslēdzēja valsts veic tādus pasākumus, kādi var būt nepieciešami, lai nodibinātu savu jurisdikciju pār noziegumiem šādos gadījumos:

a) ja noziegums izdarīts šās valsts teritorijā;

b) ]a noziegums izdarīts gaisakuģi, kas reģistrēts šajā valstī.»

Helsinku Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā dalībnieku parakstītā Nobeiguma akta principu deklarācija, kas veido šā akta pirmo nodaļu, paredz, ka dalībvalstis. «attīstīdamas savu sadarbību kā liedztiesīgas,.. centīsies sekmēt savstarpēju saprašanos un uzticību, draudzīgas un labas kaimiņattiecības, starptautisko mieru, drošību un taisnīgumu».

Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas XXXI sesijas 1976. gada 15. decembra rezolūcija «Par pasākumiem, kuri veicami, lai novērstu starptautisko terorismu, kas draud vai ir saistīts ar nevainīgu upuru dzīvību» aicina valstis pastiprināt ciņu pret šo ļoti smago noziegumu.

Prasība izdot taisnīgai tiesai personas, kuras izdarījušas smagus noziegumus, pilnīgi atbilst starptautiskajām konvencijām par cīņu pret nelikumīgiem aktiem, kas vērsti pret civilās aviācijas drošību. Šīs konvencijas pieņemtas Hāgā 1970. gadā un Monreālā 1971. gadā. Konvencijas paredz, ka lidmašīnu nolaupīšana ir smags kriminālnoziegums, kas noziedzniekiem liedz tiesības uz patvērumu citā valstī.

Taču Brazinski izdarīja noziegumu, kas paredzēts ne tikai šajās konvencijās (lidmašīnas nolaupīšana). Viņi, zemisku un savtīgu interešu vadīti, nogalināja cilvēku un vairākiem nodarīja smagus miesas bojājumus. Šādus noziegumus visās valstīs kvalificē kā kriminālnoziegumus.

Brazinskus Amerikas Savienotajās Valstīs atbalsta senatori un kongresmeņi. Tā, piemēram, senators Bruks no Masačūsetsas štata paziņoja, ka ņēmis slepkavas savā aizsardzībā. Republikāņu partijas senators Pits Doineniči (Ņūmeksikas štats) ir iesniedzis kongresā likumprojektus, kas atbalsta Brazinskus. Šie likumprojekti nonāca senāta juridiskajā komisijā izskatīšanai. Tas automātiski ASV imigrācijas un naturalizācijas dienestam liedza iespējas izvirzīt jebkādas pretenzijas pret noziedzniekiem.

Amerikas Savienotajās Valstīs brīvi jūtas arī cits noziedznieks — Konstantīns Varvarivs, kurš ASV Valsts departamentā ir augstā amatā. Kara laikā Varvarivs dienēja fašistu policijā, piedalījās padomju pilsoņu masveida nošaušanā un soda operācijās pret partizāniem. Varvariva ģimene dzīvoja Rovnā. Viņa tēvs bija garīdznieks un sadarbojās ar hitleriešiem — denuncēja, pārliecināja ticīgos, lai viņi atbalsta okupantus. Varvariva sieva, dzimusi .Ic-ļena Kozare, dienēja gestapo. Ir saglabājušās fotogrāfijas, kurās viņa redzama kopā ar esesiešiem.

Rovnā fašisti nogalināja 102 tūkstošus mierīgo iedzīvotāju, no tiem 17 tūkstošus nošāva 1941. gada 7. novembrī pēc pavēles, ko deva gebītskomisārs' Bērs, kura vadībā darbojās Varvarivs. Viņu redzēja starp bendēm. «Viņš bija melnā policista formā, makstī pie jostas karājās pistole,» stāstīja viena no aculieciniecēm, kas tagad dzīvo Rovnā,

Pilsētas arhīvā starp iegūtiem hitleriešu kancelejas dokumentiem ir arī algas saraksti, pēc kuriem Varvarivs saņēma naudu par dienestu. Dokumentus ir parakstījis bende Bērs, tāpat kā pavēli par 17 tūkstošu padomju pilsoņu nošaušanu.

Pēc kara Varvarivs sadarbojās ar angļu un amerikāņu izlūkdienestu. Viņš izraudzījās spiegus un diversantus iesūtīšanai mūsu zemē. Ar CIP palīdzību Varvarivs kļuva par ASV pārstāvniecības līdzstrādnieku UNESCO, starptautiskajā izglītības un kultūras organizācijā. Tādējādi nacistu rokaspuisis pārvērtās cīnītājā par «cilvēka tiesībām». Viņa nopelni ir ārkārtīgs naids pret mūsu zemi un piedalīšanās ļaundarībās pret padomju tautu.

1980. gadā Lietuvas kinostudija izlaida dokumentālu filmu «Dialogs ar sirdsapziņu». Tā stāsta par tā saucamo «policijas paligdicnesta bataljonu» noziegumiem, kuri kopa ar nacistiem iznīcināja mierīgos iedzīvotājus hitleriešu okupācijas laikā Lietuvā. Dvēseli stindzinošas nošaušanu ainas redzamas Kauņas pievārtē, karātavu mežs, līķu kaudzes ...

Hitleriešiem patika fotografēties. Lūk, Jagdkommando pirmās rotas komandieris Antans Gecjavičs. Viņš ir sadists, tiešais sodu izpildītājs. Tagad Gecjavičs, nosaucis sevi par Geču, dzīvo Skotijā un ir kalnu inženieris.

Vairākkārt ir fotografēts arī soģis Jurģis Jodis, kurš izkalpojies līdz «leitnantam». Tagad viņš dzīvo Amerikas Savienotajās Valstīs, Floridas štatā, Sentpītersbergā. Nodarbojas ar glezniecību. Lietuvieši emigranti organizē Amerikā viņa izstādes. Bostonā izdotajā enciklopēdijā teikts: «Jurģis Jodis, mākslinieks, dzimis 1911. gada 22. oktobri Pakones pagasta Keblišķu ciemā.» Enciklopēdijā, protams, nav norādits, ar ko Jodis nodarbojās kara laikā. Šo robu aizpildīt palīdzēja liecinieku liecības.

Pratis Lenkaitis: «Kad 1941. gada vasarā hitlerieši okupēja Lietuvu, es iestājos policijas palīgdienesta otrajā bataljonā, kas formējās Kauņā, Mišku ielā. Mana vada komandieris bija leitnants Jurģis Jodis.»

Stasis Vaitkus: «Es no 1941. gada augusta līdz 1942. gada pavasarim dienēju otrajā (vēlāk divpadsmitajā) bataljonā. Mūsu vadu komandēja Jurģis Jodis.»

Emigrantu avīzes ir publicējušas Joda mūsdienu fotogrāfijās. Vienā viņš redzams savas izstādes apmeklētāju vidū. Šī fotogrāfija tika uzrādīta vairākiem lieciniekiem. Viņiem visiem uzdeva vienu jautājumu: «Vai jūs pazīstat kādu no šiem ļaudīm?» Kazis Adomaitis, bijušais soda bataljona ierindnieks, norādīdams uz Jodi, teica: «Tas ir Jurģis Jodis. Es viņu redzēju 1941. gada mierīgo iedzīvotāju nošaušanas laikā Kauņas septītajā fortā... Nošau-

Sanu vadīja virsnieki Gecjavičs, Pūķis un Jurģis Jodis, Viņi visi kopā pavēlēja šaut uz iznīcībai nolemtajiem cilvēkiem.»

Laikraksta fotokopijā bijušo «leitnantu» pazina arī Prans Saujavičs: «Es leitnantu Jurģi Jodi labi atceros. Viņš bija A. Impuļjaviča adjutants. Es redzēju, kā viņš piedalījās cilvēku nošaušanā. Reiz mēs devāmies no Min-skas S1 nekas virzienā. Nobraukuši apmēram sešdesmit kilometrus, apstājāmies mazā pilsētiņā. Šeit gestapovieši pavēlēja nošaut grupu vietējo padomju aktīvistu. Operācijā piedalījās visas trīs rotas. Nošaušanu vadīja kapteinis Jozs Usjalis, leitnants Jurģis Jodis un vēl daži virsnieki. Tika iznicināti apmēram četrsimt cilvēku.»

Tagad Jodi Amerikas Savienotajās Valstīs ir pasludinājuši par «cilvēka tiesību cīnītāju». Vietējās varas iestādes ņēmušas viņu savā aizbildnībā un nedomā Jodi saukt pie atbildības par izdarītajiem noziegumiem. Ja runājam par lietuviešu emigrācijas vadību, tad tā Jodi visādi slēpj, lai antifašisti, kuri meklē hitleriskos bendes, kas slēpjas no atmaksas, nevarētu viņu atmaskot.

Terorisms — Vašingtonas politika

R. Reigana administrācija, nākdama pie varas Amerikas Savienotajās Valstīs 1981. gada sākumā, pasludināja «cīņu pret starptautisko terorismu» par vienu no galvenajiem ASV ārpolitikas virzieniem.

Saskaņā ar starptautisko attiecību prakses tradīciju «starptautiskā terorisma» jēdzienā iekļauti pirmām kārtām atentāti pret valsts un valdību vadītājiem, diplomātiem un citām personām, atentāti, kurus organizē nolūkā sarežģīt valstu savstarpējās attiecības. Starptautiskais terorisms izpaužas lidmašīnu nolaupīšanā, ķīlnieku sagrābšanā, sprādzienu un dedzināšanas organizēšanā, nekārtību provocēšanā utt. R. Reigana administrācija ir sniegusi savu traktējumu par «cīņu pret starptautisko terorismu». Bijušais ASV valsts sekretārs Aleksandrs llcigs 1981. gada 28. janvāra preses konferencē faktiski lika vienlīdzības zīmi starp terorismu un nacionālās atbrīvošanās kustību.

TĀSS paziņojumā, kas publicēts 1981. gada februāra sākumā, teikts: «Nē, ne jau uz Padomju Savienību un ne jau uz nacionālās atbrīvošanās kustību gulstas atbildība par saspīlējuma perēkļu rašanos, par vardarbības kultu, ko zināmas aprindas cenšas ieviest starptautiskajā arēnā.

par teroristiskajām akcijām, ar kurām jāsastopas vienām vai otrām valstīm. Augsni patvaļai, vardarbībai un terorismam starptautiskajā arēnā ar savu darbību un politiku rada tie, kas mīda kājām suverēno valstu un tautu likumīgās tiesības un intereses, kas izplata rasu un nacionālā naida ideoloģiju, kas atbalsta reakcionāros diktatoriskos režīmus, kuri turas pie varas vienīgi ar terora palīdzību, kas ietur kursu uz saspīlējuma palielināšanu pasaulē un drudžainās bruņošanās forsēšanu, kas rada militārās psihozes atmosfēru. Labi zināms, par ko te ir runa.»

Amerikas Savienotās Valstis, aizbildinoties ar cīņu pret terorismu, izcīna slepenu cietsirdīgu karu pret Palestīnas atbrīvošanas organizācijas cīnītājiem, Nikaragvas, Salva-doras, Namībijas patriotiem, mēģina nožņaugt afgāņu revolūciju un nospiest uz ceļiem daudzas zemes un tautas.

Šā kara galvenais instruments ir ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde, kas īsteno valsts un rūpniecisko spiegošanu, sabotāžu, diversijas un politiskās slepkavības. CIP kontā ir ļoti daudz starptautisko noziegumu. Tā masveidā sagatavo profesionālus slepkavas un terora aktu izpildītājus. Diversantu apmācīšanai Amerikas Savienotajās Valstis un ārzemēs radītas speciālas bāzes un nometnes. Par vienu no tām stāsta bijušais CIP darbinieks F. Eidži: «Mācību centrs atrodas biezā mežā aiz augsta dzeloņstiepļu žoga un pa gabalu redzamiem brīdinošiem uzrakstiem «Valdības rezervāts. Nepiederošiem ieeja aizliegta». Kempīrijā, pie Jorkas upes, speciālus zemesgabalus izmanto, lai trenētu aģentu izcelšanu no jūras, bet citus zemesgabalus lieto, lai noslīpētu gaisa desanta izcelšanu.

Aģents vai aģentu grupa, kas laimīgi ielavījušies paredzētajā rajonā, var izpildīt daudz dažādu uzdevumu. Dažkārt šādai grupai uzdod izdarīt diversiju, novietojot aizdedzināšanas ierīces vai sprāgstvielas ar mehānismiem, kas sāk darboties pēc dažām dienām, nedēļām vai pat mēnešiem. Kā diversiju līdzekļus izmanto arī netīrus piejaukumus, kurus ieber eļļā vai benzīnā, lai sabojātu automašīnas, apstādinātu tipogrāfijas mašīnas, mīnas kuģu gremdēšanai, sprāgstvielas un degmaisījumus.»

Cits līdzīgs speciālo kursu absolvents liecina: «Mūs pārcēla uz Centrālās izlūkošanas pārvaldes mācību centru, kur apmācīja graujošai darbībai. Tieši šeit mūs sagatavoja tādā sfērā, kura diez vai atbilst Zenēvas konvencijas principiem. Starp daudziem ar likumu aizliegtiem ieroču veidiem, ar kuriem mūs iepazīstināja, bija sprāgstošās lodes, beztrokšņa ložmetēji, sprāgstvielas un napalms.

Instruktori demonstrēja mums velnišķīgu ietaisi, kuru varētu nosaukt par minilielgabalu. Tas bija izgatavots no ielocīta tērauda gabala un piepildīts ar plastmasas sprāgstvielu.»

CIP un FIB mēģina iebaidīt komunistus un dažādu demokrātisko organizāciju aktīvistus, izjauc viņu mītiņus un demonstrācijas. CIP izgatavo dažādus līdzekļus un ierīces, lai tos izmantotu šiem mērķiem. Apspriežu zāles var novietot mazus flakoniņus ar šausmīgi pretīgas sm:; kas šķidrumu. Paredzētā mītiņa vietā var izkaisīt smalku caurspīdīgu pulveri, kas nogulsnēsies augsnē un kļūs neredzams, taču vēlāk, ceļoties gaisā kopā ar putekļiem no kāju apakšas, tas radīs asaru gāzes efektu. Speciāli izgatavotas tabletes var apviļāt pašuzliesmojošā pulverī, un, aizdedzinot šo sajaukumu, tas radīs ļoti daudz dūmu, kas iedarbojas uz acīm un elpošanas ceļiem daudz spēcīgāk nekā parastā asaru gāze. Ēdienam var piejaukt vielu bez garšas un smaržas, kas stimulē spēcīgu alerģisku reakciju. Daži caurspīdīga šķidruma pilieni var atraisīt mēli jebkuram cilvēkam. Ķīmiski apstrādāta tabaka, kas pielikta klāt cigarešu un cigāru tabakai, izraisīs elpošanas ceļu saslimšanu.

Centrālās izlūkošanas pārvaldes Zinātniski tehniskās pārvaldes štatos ir apmēram 1300 cilvēku. Šis pārvaldes gada budžets ir 120 miljonu dolāru liels. Pārvalde nodarbojas ne tikai ar sevišķi svarīgu dokumentu apstrādāšanu, kas nepieciešami citām spiegošanas resora apakšnodaļām, bet arī pēta jaunas diversiju metodes un tehniku, kura vajadzīga pusmilitāru paaugstinātas sarežģītības operāciju īstenošanai.

īpaša vieta Centrālās izlūkošanas pārvaldes struktūrā ir tā dēvētajam apgādes birojam, kas gatavo ekipējumu un «instrumentus», tas ir, ieročus visvisādām operācijām.

Sešdesmito gadu sākumā CIP radīja speciālu apakšvienību, kuras uzdevums bija organizēt un īstenot politiskas slepkavības kopējās operatīvās darbības ietvaros. Apakšvienības koda nosaukums bija ZR/RIFLE. Tā sagatavoja aģentus izpildītājus un izstrādāja slepkavību tehniku.

ASV valdība devusi patvērumu vienai no visnežēlīgākajām teroristiskajām organizācijām pasaulē — kubiešu kontrrevolucionāru organizācijai. Tās locekļi ir bīstami profesionāli noziedznieki, gangsteri un narkotiku tirgotāji. Šie teroristi kopš sešdesmito gadu sākuma CIP audzinātāju vadībā pilnveidojuši cilvēku nolaupīšanas un slepkavību metodes. Viņi nogalināja diplomātus Vašingtonā,

Argentīnā, Itālijā un citās valstīs, uzspridzināja Kubas lidmašīnu Barbadosa, Kubas pārstāvniecības Apvienoto Nāciju Organizācijā telpas Ņujorkā, aptieku Ņūdžersijas štatā, kura sūtīja medikamentus uz Kubu. Viņi organizēja sprādzienus ceļojumu biroju telpās un laikrakstu redakcijas, kas simpatizēja Kubai. Kubas prese publicēja pierādījumus divdesmit atentāta mēģinājumiem pret Fidelu Kastro. Tos visus virzīja, finansēja un apgādāja ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde.

Dienvidaustrumu Āzijā CIP realizēja bezprecedenta liela apjoma starptautisku teroru. Saskaņā ar programmu «Fenikss», kas paredzēja Dienvidvjetnamas lauku «nomierināšanu», iznīcināja 41 tūkstoti cilvēku. Programmu īstenoja toreizējā CIP direktora vietnieka Viljama Kol-bija vadībā. Kā liecina aculiecinieki, CIP praktizēja, piemēram, šādas metodes — pratināmajam pie deniņiem pielika šautenes stobru un turēja tik ilgi, kamēr viņš sāka runāt. Pratināmo dzimumorgāniem pievienoja elektriskos vadus un mocīja, cenšoties iegūt liecības. Daudzi cilvēki šādu spīdzināšanu rezultātā sajuka prātā.

CIP terorisms Latīņamerikā kulmināciju sasniedza Giles teritorijā. CIP darbinieki nodeva sazvērniekiem automātus un patronas, lai viņi nogalina Cīles armijas virspavēlnieku ģenerāli Šneideru, kurš atbalstīja prezidentu Aljendi. Kad fašistiskā apvērsuma sagatavošana ritēja pilnā gaitā, CIP tikai divu mēnešu laikā vien Čīlē organizēja 500 sprādzienus un virkni politisku slepkavību. Apvērsuma organizēšanai Čīlē Centrālā izlūkošanas pārvalde piešķīra 10 miljonus dolāru.

Tagad šādu praksi piekopj Salvadorā. Bijušais ASV vēstnieks šajā valstī Roberts Vaits paziņoja, ka viņu piespieda atkāpties no amata par uzstāšanos pret ASV intervenci. Kara tehniku, ko Amerikas Savienotās Valstis piegādā Salvadoraī, izmanto teroram. īstā valdība ir ul-tralabējās teroristiskās organizācijas, kas darbojas ciešā kontaktā ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi. Tieši šīs organizācijas ir atbildīgas par 80% politisko slepkavību Salvadorā.

Viena no lielākajām teroristiskajām organizācijām ir ar CIP saistītais Ordenis, kas darbojas aiz «Nacionālās demokrātiskās frontes» izkārtnes. Tipisks šās organizācijas darbības piemērs ir M. Santosa ģimenes 31 locekļa zvēriskā noslepkavošana Libertadas departamenta Mogote-sas ciematā 1980. gada 9. jūlijā. Upuru vidū bija 15 bērni vecumā līdz desmit gadiem. Kopā ar Nacionālo gvardi

Ordenis piedalījās zemnieku masu slepkavībā pie Sam-ļtulas upes Hondurasas pierobežā. Tur tika iznīcināti 600 cilvēki. Cita nacionāla teroristiska organizācija Salvadorā ir «Balto karavīru savienība». To vada R. D’Objisons, kurš ir apmācīts nacionālajā policijas akadēmijā Vašingtonā,

Var bezgalīgi turpināt uzskaitīt slepenās operācijas, ko \cic CIP, kas faktiski ir līdzdalībniece noziegumos pret mieru, kara noziegumos pret cilvēci. Tikai pēdējos 20 gados vien CIP realizējusi apmēram 900 lielas slepenas akcijas un vairākus tūkstošus mazāku operāciju.

CIP loma sevišķi pastiprinājās, kad pie varas nāca R. Reigana administrācija, kura īsā laikā panāca pilnvaru paplašināšanu ASV slepenajiem speciālajiem dienestiem, pastiprināja šo dienestu graujošo darbību ārzemēs, kā ari to, ka Centrālajai izlūkošanas pārvaldei atkal atļāva īstenot akcijas ari pašās Amerikas Savienotajās Valstīs. Tikai pirmā R. Reigana prezidentūras gada laikā līdztekus CIP virzītajai kontrrevolucionārajai darbībai Angolā, Afganistānā, Nikaragvā un Salvadorā kļuvušas zināmas šādas CIP sazvērestības:

sazvērestība nolūkā nogalināt bijušo Panamas prezidentu, Nacionālās gvardes virspavēlnieku ģenerāli Omāru Torihosu, kurš gāja bojā teroristu organizētajā aviācijas katastrofā;

Dienvidāfrikas algotņu piedalīšanās uzbrukumā Seišeļu Salu Republikai nolūkā likvidēt prezidenta un Seišeļu Salu partijas Tautas progresīvā fronte priekšsēdētāja Alberta Renē varu;

atkārtota slepkavību plānošana pret Kubas Komunistiskās partijas CK pirmo sekretāru, Kubas Republikas Valsts Padomes un Ministru Padomes priekšsēdētāju Fi-dclu Kastro Rusu, kā arī Lībijas revolūcijas līderi Mua-maru Kadafi;

atentāts pret Zambijas Republikas prezidentu Kenertu Kaundu, armijas virspavēlnieku, policijas priekšnieku un drošības dienesta augstākajiem virsniekiem;

sazvērestība ar mērķi nogalināt Mozambikas Tautas Republikas prezidentu, FRELIMO partijas priekšsēdētāju Samoru R. Mašelu un citus šās zemes pārstāvjus;

sazvērestība pret Indijas Republikas premjerministri Indiru Gandiju;

1983. gada oktobra beigās ASV izdarīja bruņotu uzbrukumu Grenadai, mazai neatkarīgai valstij Kārību jūrā, lai paverdzinātu tās tautu. «ASV aptraipījušas sevi ar asinīm. Tās rīko starptautisku vardarbību,» Apvienoto Nāciju Organizācijā satraukti teica Grenadas pārstāvis Džekobs.

Laikraksts «Pravda» rakstīja: «.. Republikāņu administrācija, nākdama pie varas, par savu galveno uzdevumu pasludināja «cīņu pret starptautisko terorismu». Par «ļaunuma sakni», par visu «brīvās pasaules» nelaimju un bažu avotu tika pasludināta Padomju Savienība. Drīz vien noskaidrojās, ka pēc karojošo antikomunistu ačgārnās loģikas «teroristi» ir tie, kas cīnās pret reakcijas un trans-nacionālo monopolu teroru, plašu nacionālās atbrīvošanās kustību dalībnieki. Tagad šajā jēdzienā ietverts jauns, pabeigts ASV jūras kājnieku tēls, kuri mīda daudzcietušās Libānas zemi, aviācijas desantnieku tēls, kuri gāzuši valdību jaunajā neatkarīgajā Kārību baseina zemē. Tautu priekšā ir nostājušies īstenie «ļaunuma saknes» pārstāvji, tie, kas starptautisko terorismu padarījuši par valsts politikas kategoriju.»

Atliek piebilst, ka intervenci pret Grenadu Pentagons sagatavoja ciešā kontaktā ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi. Tā, piemēram, 1983. gada decembri Deli indiešu nedēļas laikraksts «New Way» publicēja neapstrīdamus dokumentus, kas liecināja par to, ka Grenadas premjerministru Morisu Bišopu noslepkavoja CIP aģenti. Gatavošanās šim teroristiskajam aktam bija sākta jau gadu pirms ASV karaspēka apakšvienību iebrukuma Grenada.

Terors pret padomju pilsoņiem

ASV administrācija, veicinot terorisma kampaņu pret padomju pilsoņiem Amerikas Savienotajās Valstīs, neievēro Helsinku saistības, kas paredz attīstīt sadarbību starp valstīm. Bumbas, ko novieto padomju iestādēs, šo iestāžu darbinieku automašīnās, pretpadomju mītiņi un sapulces, padomju pārstāvniecību apšaudīšanas, anonīmi zvani un draudu vēstules — tāds ir visai nepilnīgs šo metožu uzskaitījums, kuras izmanto bandīti un huligāni no dažādiem mūsu zemei naidīgiem ekstrēmistiskiem grupējumiem Amerikas Savienotajās Valstīs.

Tā, piemēram, bija noliktas spridzināšanas ietaises teātrī Losandželosā, kurā norisinājās Ukrainas deju ansambļa viesizrādes, ar šauteni apšaudīta ēka, kurā atrodas PŠRS pastāvīgā pārstāvniecība Apvienoto Nāciju Organizācijā.

Zeļļi no cionistu «Ebreju aizsardzības līgas» uzbruka padomju darbinieku grupai Ņujorkā. Viņi ietvēra mūsu darbiniekus ciešā lokā, lai nedotu viņiem iespēju izsaukt policiju vai iekāpt taksometrā. Cilvēkus grūda no trotuāra uz brauktuves, tādējādi apdraudot viņu dzīvību.

Vašingtonā daži apbruņoti bandīti, imitējot aplaupīšanu, apdullināja padomju diplomātu, sitot ar pistoli.

Pie PSRS pastāvigās pārstāvniecības Apvienoto Nāciju Organizācijā cionistiskās «Ebreju aizsardzības līgas» dalībnieki sarīkoja pretpadomju grautiņu. Vairāk nekā 150 bandītu skandēja atklata teroristiska rakstura draudus.

Zeļļu grupa no minētās profašistiskās ligas ielenca padomju diplomātu. Cionisti, aplīmējuši viņa automašīnu ar pretpadomju lapiņām, izkliedza apvainojumus, draudēja fiziski izrēķināties un apmētāja ar dubļiem.

Ekstrēmisti sarīkoja bakhanālijas pie Aeroflotes pārstāvniecības Ņujorka. Viņi kūdīja garāmgājējus piedalīties šajā pretpadomju trakošanā, aicināja sarīkot citas provokācijās pret padomju pilsoņiem, kas atrodas Amerikas Savienotajās Valstīs.

Padomju pārstāvniecības Ņujorkā dzīvojamo namu kompleksā automašīnu stāvvietā divu metru attālumā no skolas autobusa tika atrasta dedzināšanas ierīce.

Par to, ar kādiem paņēmieniem mēģina iebiedēt padomju cilvēkus Amerikas Savienotajās Valstīs, priekšstatu rada epizode, kuru, sarunājoties ar Centrālās televīzijas korespondentu, pastāstīja PSRS pārstāvniecības līdzstrādniece Apvienoto Nāciju Organizācijā Galina Ņikitina: «Vēlu vakarā atskanēja šausmīga rēkoņa. Mūsu mājas logos iespīdēja gaisma. Es pieskrēju pie loga un ieraudzīju, ka virs mūsu nama karājas liels helikopters. Tas atradās tik tuvu, šķita, ka tas laižas mums virsū. Man blakus bija bērns. Viņš bija ļoti nobijies. Es piekļāvu viņu sev klāt un aizvedu projām no loga. Helikopters karājās mums virs galvas un dārdēja minūtes divdesmit, pēc tam aizlidoja. Līdzīgi huligāniski izlēcieni ne vienu reizi vien notika arī vēlāk.»

«Pēdējos gados reģistrēti simtiem provokatorisku un teroristisku aktu pret Aeroflotes pārstāvniecībām un tās lidmašīnām ārzemēs,» šīs grāmatas_ autoram paziņoja PSRS Civilās aviācijas ministrijas Ārējo sakaru pārvaldē. «Pēc šo aklu rokraksta redzams, ka tos plāno un sistemātiski rīko speciālie dienesti, kas ir naidīgi mūsu zemei. Ņujorkā, piemēram, tika uzspridzināta spēcīga bumba pie Aeroflotes pārstāvniecības ēkas. Namam nodarīti lieli ma teriālie zaudējumi. Tikai gluži nejauši nebija cilvēku upuru. Parīzē Aeroflotes pārstāvniecībai izdarīts bandītisks uzbrukums — izsistas vitrīnas, aizdedzināta un sagrauta ēka. Tūdaļ pēc šā notikuma Frankfurtē pie Mainas (VFR) mūsu pārstāvniecības telpās bija nolikta degbumba. Ir bijuši izprovocēti arī pasažieru lidmašīnu reisu aizturēšanas gadījumi, kad pasažieri jau iekāpuši, pārvaldes dienestu provokācijas, kas varēja beigties ar katastrofu un daudzu cilvēku bojāeju.»

Amerikas Savienotajās Valstīs strādājošo padomju pilsoņu drošības jautājumi tika apspriesti Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas XXXIII sesijā. Tika uzsvērts, ka ASV nenodrošina apstākļus, lai padomju diplomāti varētu normāli strādāt, un līdz ar to netiek ievēroti starptautisko nolīgumu principi, kā arī ASV likumi. Amerikas Savienotajās Valstīs taču ir likums par ārvalstu amatpersonu un valsts oficiālo viesu aizsardzību. Šis federālais likums paredz bargus sodus par minēto personu nogalināšanu vai nolaupīšanu, par sazvērestību ar mērķi nogalināt. Ir noteikti arī sodi par vardarbību vai draudiem to izdarīt, par amatpersonas vai valsts oficiāla viesa ievainošanu vai piekaušanu. Kriminālvajāšanai pakļautas personas, kas apzināti iebiedē, draud, lieto spaidus vai ļaunprātīgi traucē minētās personas. Šajā dokumentā paredzēta arī iespēja sodīt personas, kas piketē starptautisko organizāciju pastāvīgo pārstāvniecību ēkas un telpas, piedalās demonstrācijās pie vēstniecībām un misijām nolūkā iebiedēt, lietot spaidus vai ļaunprātīgi traucēt.

Jāatzīmē, ka federālais likums atzīst par krimināli sodāmu kaitējuma nodarīšanu vai kaitējuma nodarīšanas mēģinājumu ārvalstu pārstāvniecību, starptautisko organizāciju, ārvalstu amatpersonu un ASV oficiālo viesu mantai. Pie viena jāpasaka, saskaņā ar Ņujorkas štata, Kolumbijas apgabala un Kalifornijas štata likumiem, kuru teritorijā atrodas padomju pārstāvniecības, «trokšņaina un vardarbīga uzvedība», tāpat arī uzkūdīšana un nekārtību organizēšana ir iekļauta kriminālsodāmu nodarījumu kategorijā, sākot ar vienkāršiem «pārkāpumiem» un beidzot ar «smagiem noziegumiem». Taču varas iestādes vēl ne reizi nav piemērojušas savu likumu, lai aizsargātu padomju pārstāvniecības un pilsoņus. Daudzu gadu laikā likuma pārstāvji nav aizturējuši nevienu noziedznieku, bet oficiālās varas iestādes vienmēr atkratās ar formāliem solījumiem atrast un sodīt vainīgos.

Padomju oficiālās personas daudzas reizes iesniegušas

kategoriskus protestus sakarā ar šiem varasdarbiern un provokācijām. Taču stāvoklis tikai pasliktinās. Baltais n.ims padara stingrāku ASV ārpolitikas kursu, un līdz ar l<> aktivizējas naidīgās darbības pret padomju pilsoņiem. Administrācija demonstratīvi veicina pretpadomju huligānismu un bandītismu.

ASV varas iestāžu iecietība Jauj regulāri rīkot diversijas pret padomju tirdzniecības un pasažieru kuģiem. Par šādu diversiju objektu daudzkārt ir kļuvis mūsu tūristu lurbīnkuģis «Maksims Gorkijs». Ir zināms, ka ASV, parakstīdamas Eiropas apspriedes Nobeiguma aktu, apņēmušas veicināt starptautisko tūrismu. Tas, tā sakot, ir teorē-iiski, bet praktiski vietējās varas iestādes Ņujorkā aizliedza «Maksimam Gorkijam» stāties reidā pasažieru ostā. Komandai un pasažieriem — uz kuģa atradās vairāki simti Rietumvācijas tūristu — tika liegts dzeramais ūdens un pārtikas produkti. Starp citu, šada «viesmīlība» Amerikā nav vissliktākā. Lūk, ko stāsta kapteiņa vecākais palīgs Marats Gaļimovs:

«Naktī, kad stāvējām Sanhuānas ostā Puertoriko salā, ko 1898. gadā okupējušas Amerikas Savienotās Valstis, kuģa ambrazūrā, kur novietots traps, tika iemesta granāta. Sprādziens caursita biezo kaņepāju paklaju, šķembas sacaurumoja visu plānā metāla aizkaru, gaisa vilnis apgāza visu, kas atradās šajā nodalījumā. Padomju jūrnieki Krasnopejevs, Dolgopjatovs un Korotenko pakrita, asinīm noplūduši. Es atrados aiz tērauda starpsienas. Tajā laikā biju kapteiņa sardzes palīgs un tobrīd izdarīju ierakstus kuģa žurnālā. Sprādziens mani viegli kontuzēja.

Korotenko ieguva trīs vieglas šķembu brūces rokā, bet Krasnopejevs un Dolgopjatovs, kuri atradās pie pašas aīnbrazūras, tika ļoti smagi ievainoti, un viņu stāvoklis radīja lielas bažas. Kuģa ārsti viņiem sniedza pirmo palīdzību mūsu ambulancē. Taču drīz vien noskaidrojās_1 ka bez hospitalizācijas nevar iztikt. Mums nācās nogādāt cietušos krastā un ievietot slimnīcā.»

Tas, kurš meta granātu, rēķinājās ar to, ka sprādziena rezultātā cietīs amerikāņu tūristi. Kuģis devās izpriecu braucienā pa Kārību jūras salām, un uz tā bija amerikāņu tūristi. Teroristi cerēja, ka amerikāņi būs nobijušies un sāks boikotēt mūsu kuģi. Kuģim osta bija jāatstāj pulksten divos naktī. Granātu iemeta pusdivos, zinot, ka vestibilā būs daudz tūristu. Taču «Maksima Gorkija» atiešana tika atlikta uz divām stundām, un, par laimi, cilvēki nebija cietuši.

Taču teroristi nerimās. Viņi draudēja uzspridzināt un nogremdēt kuģi Losandželosas reidā. Par vienu šādu se-ļ višķi bīstamu diversiju pastāstīja kapteiņa pirmais palīgs j Igors Zaicevs: «Ap pulksten vieniem naktī kuģi satricināja spēcīgs sprādziens. Ar trauksmes signālu tika piecelta ļ ekipāža. Avārijas komandas noskaidroja, ka kuģi uzspridzinājušas divas mīnas ar laikadegli, kuras novietojuši akvalangisti diversanti. Stūres grozīkļa nodalījumā rēgo-jās pusotra, divu metru lieli caurumi. Nedarbojās divas stūres mašīnas, un kuģis kļuva nevadāms. Varēja uz- ; sprāgt degvielas tanks, bojā ietu daudz cilvēku. Tad tiktu sagrautas arī ostas būves ..»

Amerikas Savienotajās Valstīs teroristi uzbruka arī pa-domju pasažieru kuģim «Mihails Lermontovs». Losandže- ļ losas ostā pie lainera dibena tika atrasta mīna. «Mēs tūdaļ sākām pasažieru evakuāciju,» stāstīja motorkuģa kapteinis jļ Sociālistiskā Darba Varonis Arams Oganovs. «Izsaucām i armijas ūdenslīdējus. Tajā pašā laikā Sanfrancisko televīzija sāka tiešo reportāžu no ostas. Kāds «gādīgi» bija I brīdinājis žurnālistus, ka šajā dienā laineris tikšot uzspridzināts.»

1984. gada 20. martā Savienotās Valstis izdarīja jaunu ; smagu noziegumu — bandītisma un pirātisma aktu jūrā, ļ netālu no Nikaragvas krastiem, pret kuru Pentagons un C1P ved nepieteiktu karu. Tuvojoties Nikaragvas ostai Sandino, uz mīnas uzskrēja padomju tankkuģis «Lugansk». Pulksten 13.52 notika spēcīgs sprādziens labā borta pusbaka rajonā. Pietauvošanas komandu tas izmētāja pa klāju un ievainoja kapteiņa trešo palīgu N. Tret-jakovu, matrožus A. Sumharadzi, V. Strogonovu, bocmani V. Zcļenovu. Tika applūdināta sūkņu telpa, iznīcināja baķa ugunsdzēšamo iekārtu, sarāva cauruļvadus un sabojāja daudzus mehānismus. Laimīgas nejaušības dēļ neuz-sprāga degvielas tvertne.

Padomju valdība atbildību par šo noziegumu uzlika ASV valdībai. PSRS valdības notā, cita starpā, bija teikts:

«Plašos jūras rajonos gar Nikaragvu, tās teritoriālajos ūdeņos un pat ostā tiek izliktas mīnas un izmantotas citas spridzināmās ierīces, uz kurām jau uzsprāguši vairāki ārvalstu kuģi. Tiek izdarīti uzbrukumi tirdzniecības kuģiem, kas dodas uz Nikaragvas ostām.

Šo noziedzīgo operāciju raksturs un mērogi neatstāj šaubas par to, ka tās tiek realizētas, tieši piedaloties resoriem un personām, ko kontrolē ASV valdība, kura tādējādi ir tieši vainīga svarīga starptautisko tiesību pamatprincipa — brīvas kuģošanas tiesību — pārkāpšanā.

Padomju Savienība viskategoriskākajā veidā nosoda un ļ>rasa izbeigt Savienoto Valstu piekopto terorisma un patvaļas politiku, to iejaukšanos suverēnu neatkarīgu valstu lietās kā tādu, kas nav savienojama ar vispārpieņemtajām tiesību un morāles normām un rada draudus mieram un starptautiskajai drošībai.»[3]

Terorisma bakhanāliju gatavojās sarīkot Olimpiādes-84 laikā Losandželosā. Tur olimpisko spēļu priekšvakarā kioskos pārdeva nozīmītes ar uzrakstu «Nosit krievu!». Speciālo dienestu un varas iestāžu aizbildnībā teroristisko aktu organizēšanai tika apvienoti 165 ekstrēmi grupējumi un bandas, kas sastāvēja no kriminālnoziedzniekiem, gangsteriem un bijušajiem nacistiem. Līdzās kubiešu teroristiskajai kontrrevolucionārajai organizācijai «Alfa-66» šajā «pūlā» piedalījās tā saucamā Konkrētās rīcības līga, kas 1984. gada februārī organizēja sprādzienu padomju dzīvojamo eku kompleksā Ņujorkā. Tika plānota padomju sportistu nolaupīšana, pieķeršana «nozieguma vietā» par preču zādzību supermārketos (amerikāņu lielajos universālveikalos), par «spiegošanu», fotografējot ievērojamas vietas. Tika sagatavoti pat viltus pierādījumi — Padomju Savienībā ražota fotofilma ar savlaicīgi uzņemtiem militāriem objektiem. Tas viss kopā noveda pie tā, ka Olimpiādē piedalīties mēs nevarējām.

«EiROSIMA» UN MELI PaR PADOMJU DRAUDIEM

«Eirosima» — tā tēlaini sauc (atvasinājums no «Eiropas Hirosima») ASV rīcību sakarā ar savu raķešu izvietošanu Eiropā. Saskaņā ar to 108 ASV raķetes «Persh-ing-2» no Vācijas Federatīvās Republikas teritorijas dos pēkšņus kodoltriecienus Padomju Savienības vadības un komunikāciju centriem. ASV šādā veidā cer darīt galu sociālismam. «Mums ir iespējas un plāni aizraidīt marksistiski ļeņinisko sistēmu uz vēstures mēslaini,» paziņoja ASV prezidents R. Reigans, runājat Anglijas parlamentā 1983. gada vasarā.

«Pershing-2» ir uzbrukuma ierocis. Sīm raķetēm no starta brīža ir nepieciešamas piecas sešas minūtes, lai satriektu, pēc Pentagona stratēģu domām, vitāli svarīgus stratēģiskus objektus Padomju Savienības Rietumu rajonos.

Nevienam nav šaubu, ka «Pcrshing-2» ir agresijas ierocis. Tomēr tā izvietošanas nepieciešamību VER, Anglijā un Itālijā (piedevām Eiropā jau esošajiem NATO kodolieročiem) Rietumu propaganda pamatoja ar vajadzību «apturēt padomju draudus».

Mīts par padomju kara draudiem ilgus gadus kalpo, lai dezinformētu plašus Rietumzemju iedzīvotāju slāņus. Ik reizi, kad Vašingtona uzkurina bruņošanās sacensību, Rietumu masu informācijas līdzekļi gāž pār lasītāju galvām dažādu materiālu straumes, kuri apsūdz PSRS «agresivitātē», un parasti citē daudzskaitlīgus aprēķinus par ASV «atpalikšanu» no Padomju Savienības bruņošanās sfērā.

Tie ir salti meli. Ir zināms, piemēram, ka padomju bumbvedēju aviācijas skaits saceltā trokšņa gaitā, it kā ASV esot zaudējušas pārsvaru gaisā, tika paaugstināts četrkārtīgi. Pēc attiecīgu līdzekļu piešķiršanas «briesmu» atvairīšanai kļuva skaidrs, ka šīs ziņas apzināti falsificējis militāri rūpnieciskais komplekss. Piecdesmito gadu beigās Pentagons padomju stratēģisko raķešu skaitu paaugstināja desmitkārtīgi. Tādējādi izdevās izdabūt cauri ASV kodolraķešu ražošanas milzīgo programmu.

«Es zināju, ka nekādas atpalikšanas raķešu ziņā nav,

jo mūsu izlūklidmašīnu U-2 lidojumi virs Padomju Savienības nesniedza nekādas ziņas par raķešu izvēršanu,» vēlāk paziņoja toreizējais ASV Nacionālās zinātņu akadēmijas viceprezidents Dž. Kistjakovskis. «Es sāku saprast, ka politika veidojas diezgan apšaubāmā kārtā.»

1979. gadā SBL-2 līguma pretinieki, torpedējot atslābumu, plaši izplatīja dezinformāciju par to, ka «militārā spēka samērs izšķiroši mainās Padomju Savienības labā». Amerikas Savienotajās Valstīs tūdaļ tika radīta «pastāvošo briesmu komiteja», kura «pierādīja», ka tikai kodolspēku pārsvars var garantēt ASV drošību, bet visas sarunas par atteikšanos no bruņošanās sacensības un stratēģiskā bruņojuma 1 imitēšanu ir tukša skaņa. Komitejas dalībnieki sprieda par «risku», kuram it kā tiks pakļauti amerikāņi, ja tiks parakstīts SBL-2 līgums. Viņi apgalvoja — ja ASV neiekļaus bruņojumā jaunas stratēģiskas sistēmas, tad astoņdesmito gadu vidū padomju stratēģiskie spēki atstāšot ASV armiju tālu nopakaļ, bet SBL-2 līgums traucēšot Ameriku veikt nepieciešamos pretpasākumus. Turklāt tika sniegti aprēķini, kuros rupji sagrozīts īstenais spēku samērs.

Maskējoties ar spriedelējumiem par «padomju draudiem», ASV forsēja simtiem savu karabāzu, kas izvietotas gandrīz vai visā pasaulē, modernizācijas un nostiprināšanas programmu. Patlaban tiek radīts jauns agresijas placdarms Indijas okeāna zonā. Vašingtona pēc otrā pasaules kara 215 reizes draudējusi ar militāru spēku vai lietojusi to savās ārpolitikas akcijās. ASV 33 reizes draudējušas lietot kodolieročus un vienmēr ar ieganstu novērst «padomju draudus».

Par to, kā melu aizsegā par «padomju draudiem» tika gatavota «Eirosima», autoram pastāstīja NATO štāba bijusī darbiniece Urzela Lorencena pēc tam, kad viņa atstāja Beļģiju un aizbrauca uz pastāvīgu dzīvi Vācijas Demokrātiskajā Republikā.

Viņa redzēja «Eirosimas» gatavošanu

Viņa ir trausla sieviete ar «zēngalviņas» frizūru. Sejā atspoguļojas gribasspēks. Pelēko acu skatiens paliek nopietns pat tad, kad Urzela smejas. Laikam ir ļoti grūti būt dabiskai un bezrūpīgai, ja ilgus gadus bijis jāvēro, kā plānveidīgi, ar maniakālu apsēstību tiek gatavots atomkarš.

«Es redzēju, kā amerikāņi plāno pārvērst visu Ziemeļ-vācijas zemieni, manu dzimteni Vācijas Federatīvajā Republikā, visu VDR Ziemeļu un Austrumu teritoriju vienās vienīgās radioaktīvo pelnu kaudzēs,» saka Urzela Loren-cena. «Esmu to visu pārdzīvojusi...»

Urzela Lorencena nostrādāja NATO štābā Briselē divpadsmit gadu. Desmit no tiem — par sekretāri referenti šīs organizācijas Ģenerālsckretariātā. Tikšanās reizē viņa parādīja krāsainās fotogrāfijas. «Redzat, šis ir NATO štābs Briselē, kur es strādāju,» viņa paskaidroja. «Es nofotografēju to no helikoptera. Šeit es regulāri biju klāt daudzās svarīgās sēdēs ... Savā ikdienas darbā es saskāros ar visām centrālajām NATO apakšvienībām.

Sājā fotouzņēmumā mēs esam redzami uz NATO štāba helikopteru laukuma. Es stāvu savu bijušo kolēģu — militāro un civilo vidu. Tolaik viņi nodarbojās ar jautājumu, kā izveidot drošu atompatvertni, lai NATO Padome varētu izdzīvot kodolkarā. Mēs lidojām uz VFR helikopterā, tā sakot, pieredzes apmaiņā: tur jau bija patvertne, kura it kā garantējot drošu aizsardzību. Es neticēju šai drošībai. Kā var runāt nopietni par to, ja paši amerikāņi uzskata, ka Eiropa atomkara gadījumā tiks iznīcināta pirmām kārtām.

Man nācies piedalīties daudzās NATO mācībās. Sājos divos fotouzņēmumos man blakus stāv amerikāņu virsnieki. Fotografēts Floridā, amerikāņu karabāzē, mācību «Sivlog-69» laikā. Mēs šeit esam ieraudzījuši dienas gaismu, iznākot no bumbu patvertnes pēc mācību kodolsprādziena, kuru Savienotās Valstis it kā izdarījušas Eiropas un Āzijas objektos. Mums tikko paziņoja, ka Eiropa gājusi bojā. Tālākajā mācību programmas gaitā runa bija par to, kā Eiropu atjaunot, ko nometināt uz dzīvi...»

Lūk, tā atommaniaki plāno izraisīt atomkaru. Mācībās «Sivlog-69», «Wintex-77» un citās pirmo kodoltriecienu sankcionēja ASV prezidents. So triecienu motivēja ar nepieciešamību «veiksmīgi pakļaut sev krīzes situāciju». Tādējādi NATO vadība nodemonstrēja Eiropas politiķiem (par to teikts slepenajos militārajos dokumentos, kas bijuši Lorencenas rokās), ka «NATO kodolieroču stratēģiskā un operatīva lietošana Eiropā ir reāla». Ar to taču tieši domāta Eiropas tautu iznīcināšana! ASV stratēģiskā Eiropas kodoldoktrīna draud iznīcināt NATO Eiropas valstis. Šie draudi ļoti pastiprinājās pēc ASV raķešu «Pershing-2» izvietošanas Vācijas Federatīvajā Republikā.

«Es zinu kodolieroču kaujas lietošanas stratēģiju un

direktīvas,» saka Urzela Lorencena. «Atļauja tos lietot j.idod ASV prezidentam. Vienlaikus citiem NATO valstu v aldību vadītājiem arī jāizsaka savs viedoklis. Taču praksē šis process — lēmumu pieņemšana un saskaņošana par kodoltriecienu Eiropā — norisinās drudžaini un nav kontrolējams. Mācībās «Wintex» Dānijas un Norvēģijas pastāvīgie pārstāvji nedeva piekrišanu lietot kodolieročus. Tad ar viņu nostāju vienkārši nerēķinājās. Tika pateikts, ka kara laikā nav iespējamas ilgstošas politiskas diskusijas un lēmumi jāpieņemot militārpersonām, nevis politiķiem.»

Pentagons vadās no tā, ka trešais pasaules karš norisināsies tikai Eiropā. «Lai cik šausmīgi un traģiski tas liktos visai pasaulei, fakts ir tas, ka iespējams lietot dažus kodolbruņojuma veidus sakarā ar karu, kas kādu laiku norisinātos tikai Eiropas karadarbības zonā,» paziņoja ASV aizsardzības ministrs K. Veinbergers intervijā televīzijas kompānijai ABC.

Amerikāņu ģenerāļi ne vienu reizi vien ir pilnīgi vaļsirdīgi paziņojuši, ka viņiem kādā jaukā dienā būs jāsāk nopietni domāt par Eiropas sagraušanu. Par šādiem paziņojumiem liecināja bijuškais NATO Vidusjūras flotes pavēlnieks franču admirālis Antuāns Sangineti, kurš apsūdzēja ASV nodomos izraisīt kodolkaru Viduseiropā.

Visi šie «Eirosimas» organizēšanas neprāta plāni tiek pasniegti Rietumzemju sabiedrībai kā «vitāla nepiecieša-īruba», kā «ceļš uz glābiņu».

«Es biju lieciniece NATO aparāta pastiprinātai mobilizēšanai, lai dezorientētu sabiedrisko domu pret sociālistiskajām valstīm,» turpināja Urzela Lorencena. «Visi pūliņi tika virzīti uz to, lai pierādītu, ka eksistē «padomju draudi», un attaisnotu NATO forsēto bruņošanos. Tā, piemēram, pēc Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā militārie eksperti konstatēja, ka ir sasniegts aptuvens militāro spēku līdzsvars un Padomju Savienībai nav agresīvu nodomu. Tomēr NATO vadība pieprasīja no slepenajiem dienestiem, lai tie safabricē datus, kurus varētu izmantot kā Varšavas līguma valstu uzbrukuma bīstamības pierādījumus. NATO ģenerālsekretārs I. Lunss pavēlēja paziņot šos falsificētos datus preses orgāniem, lai uzkurinātu «padomju draudu» histēriju. Sistemātiski sabiedriskās domas dezorientācijai, ko veic NATO propagandas orgāni, bija svarīga nozīme, kad NATO pieņēma liktenīgo lēmumu par jaunu ASV spārnoto un vidējas distances raķešu ražošanu un izvietošanu Eiropā.

Taču NATO ietekmīgie politiķi un militārpersonas paši netic draudiem no Austrumiem. Man rokās bija nonācis dokuments «Pētījums Austrumi—Rietumi». To sastādījuši NATO eksperti. Tur ir teikts, ka padomju bruņoto spēku uzdevumiem ir aizsardzības raksturs. Šā dokumenta 147. punktā rakstīts: «Liekas, nav gandrīz nekādu šaubu par to, ka galvenais padomju ārpolitikas uzdevums ir joprojām censties attīstīt draudzīgas attiecības ar Savienotajām Valstīm un izvairīties no tiešas konfrontācijas neatkarīgi no svārstībām atslābuma jautājumos.» 189. punkts: «Tuvākajā nākotnē Padomju valdība acīmredzot turpinās savu atslābuma politiku.» Taču šādi vērtējumi domāti izredzētajiem, un tos nav paredzēts darīt zināmus atklātībai. No sabiedrības tos rūpīgi slēpj.»

Sakaru falsifikaforu grupa

Tomēr tiek iebaidīta ne tikai sabiedrība. ASV un VFR izveidojušas slepenu centru, kas piegādā sadomātus datus par «padomju draudiem» citu NATO valstu valdībām. Šādā veidā tās piespiež palielināt izdevumus bruņojumam. Šajā ne visai godājamā iestādē ir strādājis Rietumvācijas bundesvēra kapteiņleitnants Erhards Millers.

Mēs tikāmies ar Milleru Berlīnes Starptautiskajā preses centrā. Viņš pastāstīja, ka izlūkošanas analītiskā «sakaru grupa ASV—VFR» tika izveidota 1974. gadā divu valstu militāro resoru slepenas vienošanās rezultātā. Tajā bijuši tikai amerikāņu un rietumvācu līdzstrādnieki — desmit cilvēku no katras puses. Grupas izveidošanu rūpīgi slēpa pat no citiem NATO sabiedrotajiem. Tajā bija tikai kadru izlūki. E. Milleru, piemēram, speciāli sagatavoja Bādemsā.

Es jautāju Erhardam Milleram: «Kādus uzdevumus priekšniecība izvirzīja «sakaru grupai ASV—VFR», un kā šie uzdevumi tika izpildīti?» Viņš šo jautājumu paskaidroja sīkāk: «Bijušais Federālās aizsardzības minis-, trijās nodaļas priekšnieks ģenerālis Веке, runājot ar mani un vel deviņiem virsniekiem, kas bija izraudzīti darbam slepenajā centra, formulēja mūsu darbības raksturu un uzdevumus. NATO padomes sēdēs partneri pastāvīgi sniedz Varšavas līguma valstu militārā potenciāla un citu dzīves pušu vērtējumu. Dažas valstis — NATO locekles, ģenerālis Веке nosauca Holandi, Norvēģiju un Dāniju, parada maz iniciatīvas, lai palielinātu izdevumus bruņo-snnās vajadzībām. Tāpēc, lai «pārliecinātu» partnerus, va-jag izveidot kopēju amerikāņu un rietumvācu orgānu, kas slepeni, bet mērķtiecīgi apstrādātu datus par Varšavas līguma valstu aizsardzības potenciālu. Grupas darba rezultātiem jādod iespēja ASV un VFR valdībām izdarīt daudz efektīvāku spiedienu uz sabiedrotajiem, lai tic palielinātu savus militāros izdevumus. Ģenerālis Веке ļoti noteikti uzsvēra: par izveidoto grupu pārējie NATO locekļi neko nezina, un tiem nekas nav jazina.

Kā preparē informāciju, pirms to paziņo citiem NATO locekļiem? Izstrādājot novērtējumus, piemēram, par jūras kājnieku skaitu un to izcelšanas iespējām, Rietumvācijas grupai bija dati par to, ka Padomju Savienībai Baltijas jūras rajonā ir stingri noteikts jūras kājnieku skaits. Taču amerikāņi uzskatīja, ka sarunās ar dāņiem ziņojums par šāda kontingenta faktisko skaitu acīmredzot ir nepietiekams, lai pierādītu, ka pastāv «padomju draudi» jūras šaurumiem un pamudinātu Dāniju palielināt militāros izdevumus. Amerikāņi pieprasīja papildināt novērtējumus ar datiem par to, ka padomju jūras desanta izcelšanas brīdī kopā ar jūras kājniekiem tikšot izmantoti arī citi Padomju Armijas formējumi, lai ieņemtu jūras šaurumus starp Baltijas un Ziemeļu jūrām. Beigu beigās sabiedrotajiem tika nodota informācija, kura saturēja acīm redzami paaugstinātus datus par padomju karaspēka skaitlisko sastāvu.»

Tas, ko man pastāstīja Erhards Millers, ir tikai faktu mazumiņš, kas uzskatāmi ilustrē, kā NATO speciālie dienesti apstrādā ne tikai ierindas pilsoņus, bet arī Rietumvalstu vadītājus.

Represijas pret miera piekritējiem

Viens no atslābuma graušanas veidiem ir imperiālistisko valstu policejiskā aparāta represijas pret miera piekritējiem. Daudziem pilsoņiem Rietumvalstīs, kuru vadība tikai runā par cilvēka tiesībām, faktiski atņemta viena no svarīgākajām cilvēka tiesībām, proti, tiesība aizstāvēt mieru un cīnīties pret tiem, kas gatavo kodolkaru. Pretēji konstitūcijās deklarētajām personas neaizskaramības, cilvēka cieņas respektēšanas, viedokļu un politisko uzskatu paušanas garantijām miera piekritējus arestē un piekauj viņu pašu rīkotajos mītiņos un demonstrācijās, tvarsta ar suņiem un pakļauj visvisādām vajāšanām.

Amerikas Savienotajās Valstīs, piemēram, pretkara kustības dalībniekus pakļauj īstam tiesu un policijas teroram. Kalifornijas pilsētā Livermorā pretkara manifestācijas laikā policija ar stekiem cietsirdīgi piekāva un arestēja daudzus cilvēkus. Orlando, Floridas štatā, Federālā apgabaltiesa piesprieda astoņiem miera piekritējiem — zviedram Pjēram Herngrēnam, amerikāņiem Todam Kaplānam, Ēnai Montgomerijai, Patrikam O’Nīlam, Timām Lickijam, Kristīnei Marijai Šmitei, Polam Maņo un Džeimsam Pērkin-sam — katram trīs gadus cietumsoda un lielu naudas sodu. Visa šo cilvēku vaina bija tā, ka viņi sarīkoja simbolisku protesta akciju pret kodolraķešu «Persliing-2» ražošanu korporācijas «Martin-Marietta» kara rūpnīcā Orlando un šā agresijas ieroča izvietošanu Rietumeiropā.

Reigana administrācija sagatavoja to organizāciju «melno sarakstu», kas vēršas pret karu, un sāka darboties, lai kongress pieņemtu likumu, kas ļautu tās pasludināt par «teroristiskām» organizācijām un paralizēt to darbību. Šajā sarakstā iekļuva Amerikāņu komiteja par mieru starp Austrumiem un Rietumiem, Bruņojuma kontroles piekritēju asociācija un citas organizācijas, kas kritizē Balta nama politisko kursu.

Mineapolisas pilsētā (Minesotas štats) aiz restēm iemeta pretkara kustības aktīvistus Barbaru Kātu un Džonu Lafordžu par to, ka viņi piedalījās manifestācijā uzņēmuma «Sparry Rend Corporation» teritorijā, kas ražo stratēģiskos bumbvedējus B-l un zemūdens raķešnesējus «Trident». Anglijā likumā par «terorisma novēršanu» tagad iekļauj jebkuru vēršanos pret militāro gatavošanos. Piketētāji un demonstranti tiek arestēti pie ASV karabāzēm Aperheifordā un Grīnemkomonā, kurās atrodas spārnotās kodolraķetes. Cilvēkus vajā ar suņiem, atņem īpašumu un met moku kambaros. Ja tiesā neizdodas «pievilkt» pantu, kas paredz sodu par teroristisku aktu, nav liela bēda — iesēdina cietumā «par miera traucēšanu», «par traucējumu radīšanu transporta kustībā» vai «par īpašuma robežu pārkāpšanu». «Pierādījumu» vākšanai izmanto izsekošanu, noklausīšanos un spiegošanu. Kodol-atbruņošanās kustības ģenerālsekretārs Bernārs Kents pastāstīja žurnālistiem, ka nevienu reizi vien esot ievērojis, ka viņa telefona sarunas noklausās. Bet šās kustības priekšsēdētāja Džeina Radoka izdzirdusi klausulē pat. .. savu balsi. Noskaidrojās, ka spiegošanas operators ir kļūdījies un, noklausīdamies iepriekšējās sarunas ierakstu, aizmirsis atslēgt aparātu no līnijas. I

Kodolatbruņošanās kustības līderi iesniedza Britu parlamentam sarakstu, kurā atspoguļoti policijas spiegošanas un pret Anglijas cīnītājiem par mieru vērstie pasākumi, kas ir rupjš valstī spēkā esošo likumu pārkāpums. Slepenpolicijas aģenti ne tikai nokiausās telefona sarunas, bet arī sabojā sakaru līnijas, lai nepieļautu kādu kodol-atbruņošanās pasākumu, perlustrē korespondenci, konfiscē pasta’sūtījumus, kas satur svarīgu Kustības informāciju. Valdības sakaru centrā Celtnemā ir speciāla nodaļa «K-42», kas pārtver pretkara dalībnieku kustības telefona un radio sarunas. Anglijas Aizsardzības ministrija izlaidusi tā saucamās «sārtās kartītes» — savdabīgas cilvēku slepkavību licences miera laikā. Ja šādas karlītes izsniedz kodolieroču bāzu apsardzības apakšvienību kareivjiem, tad tas nozīmē, ka ir dota atļauja šaut uz neaizsargātiem demonstrantiem. Šādu kartīti izdevās iegūt un publicēt nedēļas izdevuma «New Statesman» korespondentam Dan-kenam Kempbelam.

Britu kroņa pavalstniekus, kas pieraduši lepoties ar savu neatkarību un tiesībām uz «savu namu — savu pili», tagad dauza ar stekiem pie ASV kara bāzēm. Molzvortā, kad angļi protestēja pret spārnotajām raķetēm, viņiem uzbruka trīs tūkstoši policistu, divsimt mašīnu un buldozeri. Vairākus demonstrantus ievainoja, daudzus arestēja.

ASV ģenerālis Rodžerss, NATO apvienoto bruņoto spēku virspavēlnieks Eiropā, deva pavēli šaut uz demonstrantiem, ja viņi atradīsies spārnoto raķešu palaišanas iekārtu tiešā tuvumā Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā. Manifestācijas laikā netālu no Ramšteinas gaisa kara bāzes policisti cietsirdīgi piekāva manifestantus, viņiem sasēja rokas un kājas un speciālās mašīnas nogādāja policijā. Cietumā iesēdināja apmēram 200 cilvēku. «Amerikāņi parādīja, kas ir mājas saimnieks,» rakstīja žurnāls «Stern».

Padarīt demonstrantus rāmus palīdz arī «vietējie spēki». Antimilitāro pasākumu dalībnieku medīšanai Vācijas Federatīvajā Republikā izveidoti «īpaši karaspēka triecien-formējumi». Trīs tūkstoši bundesvēra virsnieku ir speciāli sagatavoti, lai «sekmīgi konfrontētu ar visspēcīgāko paci-fistisko kustību Eiropā». Protesta demonstrācijas pret ASV raķešu izvietošanu Vācijas Federatīvajā Republikā pieci dalībnieki tika notiesāti uz dažādiem termiņiem ieslodzījumā cietumā «par pretošanos policijai». Galvenais apsūdzētais M. Kontoss prata pierādīt savu alibi — viņš vienkārši nav bijis notikuma vietā. Tomēr tiesa Kontosu notiesāja uz trim gadiem cietumā.

Lai organizētu tiesas farsu pret miera piekritējiem Holandē, ASV slepenie dienesti iesūtīja viņu rindās kādu Džonu Vudu-Gārdneru. Viņš iekļuva ASV gaisa kara spēku bāzē Florenā (Beļģija), nozaga tur munīciju un aiz- i veda to uz «miera nometni» netālu no Holandes pilsētas j Vunsdrehtas. Provokācijas mērķis bija palīdzēt varas ] iestādēm safabricēt apsūdzību par miera cīnītāju gatavo- ] sanos teroristiskiem aktiem. Taču Vuds-Gārdners ncpa- 3 kļāvās saviem saimniekiem un atzinās, ka bijis provoka- ] tors. Izraisījās skandāls, kura gaitā noskaidrojās, ka ASV j un Holandes speciālie dienesti sadarbojušies, lai grautu miera piekritēju kustību. Tad Vudu-Gardneru nosēdināja J uz apsūdzēto sola, pasludinot par noziedznieku recidīvistu. Tiesai tika iesniegti viltoti dokumenti par to, ka Vuds-Gārdners izcietis Anglijā sodu par ielaušanos un zādzību, bet 1951. gadā izdarījis izvarošanu. Taču īstenībā, kā vēlāk noskaidrojās, «izvarotājs» inkriminētā nozieguma brīdi nav bijis pat desmit gadus vecs, bet «sēdēšanas» laikā Albionā viņš faktiski atradies karadienestā Kanādā. Fakti liecina, ka Vuds-Gārdners izvedis no noliktavas un nogādājis Holandē 150 kilogramu munīcijas. Ekspertīze konstatēja, ka to izdarīt bāzē, kurai ir bruņota apsardze, un turklāt vienatnē vienkārši nav iespējams. Tika noskaidrots, ka šajā provokācija piedalījušies daudzi cilvēki.

Tiesas prāvas pret miera piekritējiem norisinās arī Turcijā, kuru Vašingtona pārvērš savā militāri politiskā placdarmā Tuvajos Austrumos. Šīs valsts teritorijā bāzējas AWACS sistēmas ASV izlūklidmašīnas, ir desmitiem Pentagona un NATO militāro objektu. Stambulā karatiesa piesprieda dažiem desmitiem Turcijas Miera piekritēju biedrības dalībniekiem ieslodzījumu cietumā. Viņus visus apsūdzēja «graujošā propagandā» un «mēģinājumos vardarbīgi gāzt pastāvošo režīmu». Atspēkojot šo apsūdzību, Turcijas Miera piekritēju biedrības priekšsēdētājs M. Di-kerdems tiesā paziņoja: «Mūsu vienīgais mērķis ir aizstāvēt vispārējo mieru virs zemes, atslābumu ’ attiecībās starp valstīm un vispārēju atbruņošanos. Mums nav citu blakus domu, ne ar ko citu mēs neesam nodarbojušies.. Tagad kodolkara bīstamība no briesmīga sapņa pārvērtusies reālos draudos. Tādēļ nedrīkst deklarēt, ka miljoniem cilvēku piedalīšanās pretkara kustībā ir kaut kādas propagandas sekas .. Miera saglabāšana nav viena cilvēka vai cilvēku grupas uzdevumus. Tā ir visu un katra cilvēka uzdevums.»

Represijas pret mieru mīlošajiem spēkiem NATO valstīs

izraisa dziļu sašutumu padomju miera piekritējos. Viņi atbaĪsta Vispasaules Miera Padomes aicinājumu visiem labas gribas cilvēkiem aizstāvēt cietumos ieslodzītos cīnītājus un pievieno savas balsis prasībām par viņu tūlītēju albrīvošanu.

«Sieviete no leģendas;»

Par šo sievieti Rietumvalstu prese radījusi daudzas leģendas. Pēc tam kad Imelda Fcrepta pēkšņi pazuda no NATO štāba Briselē, kur viņa bija strādājusi Starptautiskajā sekretariātā, laikraksti sāka runāt par Fereptas «slepenu nolaupīšanu». Citi uzskatīja, ka nav izturējuši nervi, un lēsa, ka viņa izdarījusi pašnāvību. Vēl citi rakstīja par «sievieti no leģendas», kas nozagusi jaunā pasaules kara sakuma plānus un līdz ar to novērsusi atomkatastrofu.

«Es to izdarīju apzināti,» atbildēja Imelda Ferepta uz visām šīm versijām un minējumiem. «1979. gadā no dienesta NATO aizgāja un uz Vācijas Demokrātisko Republiku aizbrauca Urzela Lorcncena. Viņas rīcība norādīja man ceļu. Desmit gadus es nodienēju armijā, septiņus no tiem NATO. Strādāju šīs organizācijas Starptautiskā sekretariāta Romāņu valodu birojā. Kur tulko franču valodā slepenos dokumentus, lēmumus, referātus, protokolus un citus NATO Padomes materiālus. Esmu pārrakstījusi daudzus svarīgus dokumentus ar atzīmi «slepeni». Savām acīm redzēju, ka Savienotās Valstis un NATO gatavo jaunu pasaules karu.

Kad 1975. gadā norisinājās Apspriede par drošību un sadarbību Eiropā, es cerēju, ka NATO mainīs savu politiku un sāks sekot Nobeiguma akta rekomendācijām. Taču drīz vien manas cerības sabruka — NATO pieņēma plānus, kuru mērķis bija militārs pārākums, bet divus gadus pēc Helsinkiem tika sastādīts NATO ilgtermiņa programmas projekts un izstrādāti lēmumi par jaunu amerikāņu kodolraķešu izvietošanu Eiropā.

Sagatavojot Briseles lēmumu par raķetēm, Rietumos daudz rakstīja par «pārmērīgu padomju bruņojumu» un atsaucās uz NATO datiem. Mans iepriekšējais amats NATO štābā bieži deva man priekšstatu par to, kā NATO un šās organizācijas valstu spiegošanas orgāni saņēma par Varšavas līguma valstu bruņotajiem spēkiem datus, kurus lika pamatā, aprēķinot spēka samēru, un ar kuriem manipulēja sabiedrības priekšā.

Jūs varat iedomāties, ka mīts par «padomju draudiem» tieši piespiež NATO nodarboties ar skaitļu manipulācijām un pastāvīgi sniegt jaunus daudz augstākus datus par sociālistisko zemju militāro potenciālu. Sī organizācija-nav spējīga citādi pamatot sabiedrībai, kāpēc norisinās^ drudžainā bruņošanās un gatavošanās karam. Bieži vien skaitļi tiek pagrābti no gaisa bez jebkāda apstiprinājuma. Tos vienkārši gāž pār cilvēku galvu, lai dezinformētu un iebaidītu. Sākumā, piemēram, runā par pieciem vai desmit.' padomju kuģiem, bet pēc nedēļas tos pārvērš divdesmit kuģos un pieskaita tiem zemūdenes. Pēc tam šis skaitlis' atkal mainās. Un, kad vienkāršais cilvēks iepazīstas ar šādi sagrozītiem skaitļiem, viņš sāk baidīties un tic «drau-ļ diem no Austrumiem».

Esmu arī strādājusi ar daudziem dokumentiem par NATO mērķiem sarunu laikā Vīnē par bruņoto spēku un bruņojuma samazināšanu Viduseiropā. No šiem dokumen- j tiem izriet, ka Ziemeļatlantijas bloks ar apzinātām skaitļu .! manipulācijām ir mēģinājis panākt priekšrocības sarunās. *!

NATO dati par sociālistisko zemju bruņoto spēku po- ļ tenciālu ļoti atšķiras no īstenības, ko, starp citu, pēdējā ] laikā apliecina arī darba rezultāti, ko guvuši pazīstami j un atzīti Rietumu institūti, kuri nodarbojas ar miera un ] konfliktsituāciju jautājumu pētīšanu.

Visi dokumenti, ar kuriem man ir bijusi darīšana, skaidri I liecināja, ka NATO un pirmām kārtām ASV un VFR galīgi nav ieinteresētas stipri atslābināt militāro konfrontāciju Viduseiropā uz pušu vienādas drošības pamata. NATO bremzē konkrētu nacionālo saistību pieņemšanu par atbruņošanos, ievilcina sarunas Vīnē un pastāvīgi apgrūtina tās ar neizpildāmām prasībām pret sociālistiskajām zemēm, šo sarunu dalībniecēm. Dokumenti nepārprotami liecina par to, ka NATO ved sarunas tikai tāpēc, lai pamāktu vienpusējas priekšrocības grozīt savā labā militārā spēka līdzsvaru Eiropā.»

Imeldas Fereptas īpašs nopelns ir tas, ka viņa atmaskojusi plaši plānotos mēģinājumus «atvērt» NATO spiego- ] šanai sociālistisko zemju robežas. Tas nepārprotami un i viennozīmīgi izriet no NATO dokumenta AS/276—D(79) 1 1

(NATO SECRET).

Klausoties Imeldā Fereptā, nevarēja nesajūsmināties par tik sīkām un precīzām atsaucēm uz dokumentiem. Viņa ir informēta par daudziem NATO slepenajiem plāniem un j jebkurā brīdi var dokumentāri apliecināt katru savu paziņojumu. «Taču visus dienesta gadus Ziemeļatlantijas

Mokā,» uzsver I. Ferepta, «es neesmu iepazinusies ne ar vienu dokumentu, kas liecinātu par NATO miermīlīgajiem nodomiem vai tiekšanos uz savstarpēju saprašanos. Gluži pretēji, visi dokumenti, ko esmu atvedusi, rāda bloka niigošo agresivitāti. Militārā pārākuma tieksmes tiek piedegtas ar leģendu par draudiem no Austrumiem. Lai to uzturētu, NATO ir spiesta manipulēt ar skaitļiem un paaugstināt datus par sociālistisko valstu militāro potenciālu. To var izsekot daudzos dokumentos, tajā skaitā arī lajos, kas tika gatavoti sarunām Vīnē. Un to dara_pretēji tam, ko 1979. gada oktobri teica pats NATO ģenerālsekretārs, proti, ka Eiropā pastāvot militārs līdzsvars. Vai tas nav pārliecinošs NATO vadītāju divkosības apliecinājums?»

Kā vēl vienu spilgtu pierādījumu, kas atmasko melus par «padomju draudiem», Ferepta min savus iespaidus pēc iepazīšanās ar mūsu zemi.

«Es biju. pārsteigta par to, kādas dziļas rētas ir cirtis padomju tautai otrais pasaules karš,» viņa saka. «Es runāju ar daudziem cilvēkiem un izjutu, kas padomju tautai ir tuvs. Cilvēki tik stipri cietuši karā, ka nevar to aizmirst. Viņi dzīvo miera slapēs. To visu redzot, skaidri zini, ka Padomju Savienība nekad nesāks karu.»

Stūrgalvīgie fakti

«Sājā kritiskajā brīdī ir svarīgi saprast, kas ir par mieru un kas par karu,» raksta ASV Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs Gess Molls. «Fakti ir stūrgalvīgi. Tad nu aplūkosim tos:

Padomju Savienība uzņēmās saistības, ka pirmā nelietos kodolieročus. Savienotās Valstis atteicās no analoģiskām saistībām.

Padomju Savienība parakstīja un izpilda SBL-2 līguma noteikumus. Savienotās Valstis nepamatoti apsūdz Padomju Savienību šā nolīguma pārkāpšanā, bet ASV Senāts taču atteicās pat izvirzīt jautājumu, lai nobalsotu par nolīguma ratificēšanu.

Padomju Savienība vienpusēji samazināja savu kodolraķešu arsenālu, nerēķinot parasto bruņoto spēku skaitlisko samazinājumu, līdz ar to demonstrējot mieru mīlošus nodomus. Savienotās Valstis uz to atbildēja ar jaunu, daudz postošāku ieroču tipu radīšanu un kareivīgu rīcību.

Padomju Savienība ir samazinājusi militāro budžetu.. Savienotās Valstis plāno piecos gados izlietot drudžainās bruņošanās vajadzībām 1,6 triljonus dolāru.

Padomju Savienība ieteica noslēgt līgumu, kas izslu-ļ dinātu kosmosu par kodolbrīvu zonu. Rciganieši izstrādā maniakālo «zvaigžņu kara» scenāriju, cenšoties pieblīvēt kosmisko telpu ar kodolieročiem, pārvērst to par savu karabāzu plecdarmu.»

Fakti tieši liecina par ASV sagatavošanos atomkaram pret PSRS. Atomuzbrukumu Padomju Savienībai gatavoja jau 1945. gadā (direktīva № 432/d). Tad plānoja nomest 196 atombumbas uz 20 padomju pilsētām; pēc tam 1948. gadā (plāns «Charpotir») bija paredzēts vairāk nekā 200-atombumbas nomest uz 70 padomju pilsētām; 1949. gadā pēc plāna «Dropshot» bija paredzēts izmantot 300 atombumbu un 250 tūkstošus parasto bumbu, lai iznīcinātu ap 85% padomju rūpniecības; 1950. gadā (plāns «Troyan») vairāk nekā 300 bumbas bija domātas uzbrukumam 100 padomju pilsētām. Prezidents Trumens 1952. gadā divas reizes izskatīja iespējas lietot atomieročus pret Padomju Savienību. 1952. gada 27. janvāra memorandā viņš rakstīja: «Mēs noslaucīsim no zemes virsas jebkuras ostas vai pilsētas, kuras būs jāiznīcina, lai sasniegtu mūsu mērķus.»

Nevis PSRS, bet ASV jau 1945. gadā, pirmās radot un lietojot atombumbas pret Hirosimu un Nagasaki, izraisīja sāncensību masu iznīcināšanas ieroču sfērā. ASV kļuva par starpkontinentālā bruņojuma sacensības iniciatori, ra-ļ dot piecdesmitajos gados stratēģisko bumbvedēju armādu. Sešdesmito gadu sākumā ASV pirmās uzsāka starpkontinentālo ballistisko raķešu masveida izvēršanu, kā arī desmitiem atomzemūdeņu izvietošanu Pasaules okeānā. Septiņdesmito gadu mijā Vašingtona pirmā uzstādīja starpkontinentālajām ballistiskajām raķetēm kasešu galviņas ar individuāli tēmējamiem lādiņiem. Tieši ASV jau 1972. gadā iesāka stratēģisko spārnoto raķešu izstrādāšanu un tagad realizē tūkstoš šādu raķešu izvēršanas plānus. Viņpus okeāna izgudrots briesmīgais neitronierocis, un patlaban to sāk plaši ražot.

Kolosāls ir ASV militāro izdevumu līmenis. Ne ar kādām aizsardzības vajadzībām tas nav pamatots.

Pilnā sparā rit stratēģisko kodolspēku papildināšana — tiek izvērstas raķetes «MX», atomzemūdenes «Trident», jauni stratēģiskie bumbvedēji un visu veidu spārnotās raķetes. Eiropā ir izvietotas jaunas vidējas distances kodolraķetes. Būtiski palielinās ASV bruņoto spēku skaits un kaujasspējas.

Septiņdesmito gadu vidū tika nodibināts aptuvens līdzsvars. SBL-2 līguma izstrādāšanas gaitā stratēģisko ko-dolspēku attiecību vairākkārt pārbaudīja. Tika atzīts, ka šie spēki ir aptuveni līdzīgi: nesēji — 2500 vienības vienai pusei un apmēram 2300 — otrai pusei; lādiņi — ASV nedaudz vairāk nekā PSRS, bet kopumā ir aptuvens līdzsvars.

ASV prezidents līguma parakstīšanas dienā to raksturoja kā dokumentu, kas «parāda abu pušu interesēm atbilstošu savstarpēji pieņemamu līdzsvaru». Bija panākta vienošanās, ka pēc SBL-2 līguma stāšanās spēkā katra puse ierobežos stratēģiskos kodollidzekļus summārā ziņā, kas sākumā nepārsniegs 2400 vienības, bet no 1981. gada 1. janvāra — 2250 vienības.

Tas bija 1979. gadā. Taču drīzumā pēc līguma parakstīšanas vispirms Dž. Kārters, pēc tam arī prezidents R. Rei-gans sāka izteikties, ka nekāda līdzsvara neesot un Padomju Savienība aizsteigusies tālu uz priekšu stratēģiskā bruņojuma ziņā, tādējādi radot draudus Savienotajām Valstīm. Kā lai to izskaidro? Vai ir iespējams viena vai divu gadu laikā panākt pārsvaru, turklāt stratēģisko ieroču butisku pārsvaru, ja to radīšanai vajadzīgi daudzi gadi?*Varbūt ir kļuvuši zināmi kaut kādi negaidīti faktori, kurus agrāk neņēma vērā? Nē, nekādi jauni faktori klāt nākuši nav.

Apzinātos melus par PSRS pārākumu šajā jomā bija spiests atzīt pat toreizējais ASV valsts sekretārs Heigs, paziņojot, ka «starp abām valstīm stratēģisko kodolspēku ziņā joprojām ir aptuvena paritāte». Tomēr ASV pieņēma stratēģiskā bruņojuma palielināšanas «visaptverošu programmu» astoņdesmitajiem gadiem. Kāpēc to izdarīja? Kā vaļsirdīgi paziņojis kāds Baltā nama atbildīgs darbinieks, programmas mērķis ir desmit gadu laikā «atjaunot ASV stratēģisko pārsvaru pār Padomju Savienību».

Propagandistiskā himera, kurai ir tālejoši mērķi, ir versija par tā saucamajiem Padomju Savienības «raķešu draudiem» Eiropai. Patiesībā nekādu «raķešu draudu» nav. ASV un NATO vadītāji māna sabiedrību, paziņodami, ka padomju raķetes SS-20 it kā izjaucot militāro līdzsvaru.

Patiesība ir tā, ka Eiropā jau daudzus gadus vidējas distances kodollīdzekļu skaits ir apmēram vienāds — aptuveni 1000 vienību katrā pusē. Kas attiecas uz NATO, runa pirmām kārtām ir par ASV priekšbāzēšanās līdzek-

ļiem — pavisam vairāk nekā 700 vienības plus attiecīgs ASV sabiedroto bruņojums Eiropā.

Vai tad var ignorēt visus šos līdzekļus? Protams, nē. So raķešu darbības tālums taču ir no 1000 līdz 4500 kilometru, un tās var aizsniegt objektus Padomju Savienības teritorijā līdz pat Urāliem.

Sim NATO bruņojumam pretī stāv PSRS raķetes SS-20, SS-4, SS-5 un vidējas distances bumbvedēji. To kopējais skaits nepārsniedz vidējas distances NATO nesējlīdzekļus.

Kāpēc tad Amerikas Savienotajās Valstīs runā, ka Padomju Savienībai ir pārākums vidējas distances kodolieročos? Tāpēc, ka Rietumos apzināti noklusē par ASV priekš-bāzēšanās kodolieročiem, izliekas, it kā to nemaz nebūtu, un cenšas salīdzināt pušu spēkus tikai pēc virszemes bāzē-šanās raķetēm. Šāda pieeja, kurā NATO neievēro daudzus simtus vidējas distances nesēj līdzekļus, neatbilst vienādas drošības principam.

Nepieciešams salīdzināt NATO un PSRS vidējas distances līdzekļu summāros kodolpotenciālus. Patlaban šie pušu potenciāli Eiropā ir apmēram līdzīgi. Par to, starp citu, runāja arī daži Rietumu vadītāji. Tagad viņi, pretēji faktiem, nez kāpēc pauž citādu viedokli.

NATO valstis ne vienu reizi vien ir modernizējušas savu vidējas distances kodolbruņojumu, tās pilnveido im palielina to arī patlaban. Anglijā, piemēram, uz zemūdenēm «Polaris» tiek ieskaitītas ierindā pilnveidotas ballistiskās raķetes ar sešām kaujas galviņām. Francijā virszemes un jūras bāzēšanās raķetes ar monobloka galviņu tiks nomainītas pret raķetēm, kurām ir septiņas kaujas galviņas, 1990. gadā piecu kodolzemūdeņu vietā kaujas ierindā stāsies septiņas kodolzemūdenes. Tiek atjaunoti arī ASV priekšbāzēšanās līdzekļi. Tas viss tiek uzskatīts pats par sevi saprotamu. Tajā pašā laikā NATO vadītāji prasa, lai PSRS atteiktos no sava bruņojuma modernizācijas, likvidētu raķetes SS-20 un atstātu sev tikai novecojuša tipa raķetes.

Neiztur kritiku arī viltojums par Varšavas līguma organizācijas dalībvalstu it kā lielo pārsvaru parastā bruņojuma ziņā un tā saucamajiem «tanku draudiem». Fakti liecina ko citu.

Saskaņā ar ārvalstu datiem kopējais bruņoto spēku skaits ir šāds: NATO — 4 miljoni 934 tūkstoši, Varšavas līgumam — 4 miljoni 788 tūkstoši cilvēku.

Apmaiņa ar skaitļiem Vīnes sarunās (1980. g. 1. janv.) arī apliecina, ka Viduseiropā ir apmēram līdzīgs pušu sauszemes un gaisa karaspēka skaits (NATO — 991 tūkstotis, Varšavas līgumam — 979 tūkstoši cilvēku).

Aptuvens līdzsvars starp NATO un Varšavas līguma organizāciju ir arī citos rādītājos, ari tanku skaita ziņā (ņemot vērā tādus faktorus kā ieroču daudzums, to kvalitatīvais raksturojums, kaujas spējas u. c.), nelielo Varšavas līguma organizācijas pārsvaru tanku skaita ziņā pilnīgi kompensē NATO pārākums prettanku aizsardzības līdzekļos. 1974. gadā toreizējais ASV aizsardzības ministrs Slesindžers referātā kongresam atzīmēja: «Modernie prettanku ieroči, kas izvietoti pietiekamā skaitā, kompensē Varšavas līguma valstu pārākumu tanku skaita ziņā. Sakarā ar to mēs neuzskatām par vajadzīgu, lai mums un Padomju Savienībai būtu vienāds tanku skaits.» Tieši tādā veidā NATO stratēģi cerēja saskaņā ar viņu pašu atziņām nodrošināt «kaujas spēju vienlīdzību šajā jomā».

Pēc Brokingsa institūta (ASV) datiem, Amerikas Savienotās Valstis laikā no 1956. līdz 1975. gadam vairāk nekā divi simti reižu tieši vai netieši izmantoja bruņotos spēkus vai draudēja citām valstīm ar militāru iejaukšanos. Vašingtona gandrīz divdesmit reižu bijis izvirzīts jautājums par kodolieroču lietošanu, tajā skaitā četras reizes draudus adresēja Padomju Savienībai. Tādi ir fakti. Tie atklāj ASV militāri politiskā kursa agresīvo būtību un patiesi runā par to, kurš kuram tad īstenībā draud. Padomju Savienību'ieskauj kara bāzu loks, kurās dislocēts ASV karaspēks un liels skaits kodollīdzekļu. Padomju robežu tuvumā kaujas dežūrā nepārtraukti atrodas ASV karakuģi, to skaitā lidmašīnu bāzes kuģi, un zemūdenes ar ballistiskajām raķetēm. Tajā pašā laikā ASV teritorijas tuvumā nekad nav bijusi un nav neviena padomju kara bāze. Jājautā, kurš kuram draud?

Padomju karaspēks nekad nav piedalījies agresīvos karos. Pēc otrā pasaules kara mūsu valsts vairāk nekā simt reižu izvirzījusi starptautiskajā arēnā mieru mīlošas iniciatīvas. Padomju Savienības aktīvu ārpolitisku pūliņu rezultātā ir noslēgti daudzi līgumi un nolīgumi, kuri sašaurinājuši kara materiālās gatavošanas sfēru, piebremzējuši bruņošanās sacensību dažos tās galvenajos virzienos. To skaitā ir Maskavas līgums par kodolieroču izmēģinājumu aizliegšanu atmosfērā, kosmosā un zem ūdens, Līgums par kodolieroču neizplatīšanu, Konvencija par bakterioloģisko (bioloģisko) un toksisko ieroču izstrādāšanas, ražošanas un krājumu uzkrāšanas aizliegšanu un šo ieroču iznīcināšanu.

PSRS griezusies Apvienoto Nāciju Organizācijā ar iniciatīvu samazināt par 10% valstu — Drošības Padomes pastāvīgo locekļu militāros budžetus, lai ietaupītos līdzekļus izmantotu palīdzībai jaunattīstības valstīm. Padomju Savienība arī ierosinājusi, lai valstis ar lielu ekonomisko un militāro potenciālu vienotos par militāro budžetu samazināšanas konkrētiem apmēriem naudas absolūtā izteiksmē un šo naudu virzītu, lai palielinātu palīdzību jaunattīstības zemēm. Vai tad tie ir «draudi»?

PSRS nolēma vienpusēji samazināt sava karaspēka skaitlisko sastāvu Vācijas Demokrātiskajā Republikā un gada laikā izveda no turienes 20 tūkstošus savu karavīru, 1000 tanku un citu kara tehniku. Mūsu valsts, lai tālāk palielinātu uzticību Eiropā, darīja zināmu, ka ir gatava nerīkot militāras mācības ar vairāk nekā 40—50 tūkstošiem cilvēku un paziņot par lielām sauszemes karaspēka mācībām nevis trīs nedēļas, bet gan mēnesi agrāk. Vai tad tie ir «draudi»?

Padomju Savienība nevienam nedraud, tā bija un joprojām ir bruņošanās pārtraukšanas, pirmām kārtām ko-dolbruņošanās sacensības mazināšanas un pēc tam to pilnīgas likvidēšanas principiālā kursa piekritēja.

TIRDZNIECĪBAS KARA KURINĀTĀJI

Saskaņā ar «aizsardzības direktīvām» ASV kodolkara gatavošanas stratēģija paredz miera laikā, pirms karadarbības sākuma, ka «Savienotās Valstis un to sabiedrotie faktiski pieteic Padomju Savienībai ekonomisko, politisko un tehnisko karu».

Kopš pirmajām varas dienām R. Reigana administrācija centusies «radīt potenciālu ekonomiskajam karam pret Padomju Savienību».

Jāteic, ka arī agrāk tirdzniecības kara kurinātāji vairākkārt mēģinājuši ar sankcijām, blokādi un embargo iedarboties uz mūsu zemes politiku. Tā, piemēram, 1951. gadā ASV aizliedza dažādu veidu padomju zvērādu importu. Šis aizliegums ir joprojām spēkā. 1974. gada beigās Niksona administrācija atteicās ratificēt vienošanos par PSRS un ASV tirdzniecību: Dž. Venika labojums tirdzniecības jautājumus saistīja ar ebreju tautības pilsoņu izbraukšanas noteikumiem no Padomju Savienības. Nākamajā gadā Vašingtona sakarā ar notikumiem Angolā atlika ASV un PSRS Tirdzniecības un ekonomiskās padomes kārtējo sesiju. 1979. gadā ASV kongress pieņēma likumu par eksporta kontroli, kura deva valdībai plašas tiesības ierobežot vai aizliegt preču eksportu uz Padomju Savienību politisku motīvu dēj. 1980. gadā Vašingtonas administrācija uzlika embargo lauksaimniecības preču piegādēm Padomju Savienībai, pastiprināja kontroli pār iekārtu eksportu, organizēja padomju kuģu un kravu boikotu ASV ostās. Vienlaikus Vašingtona izdarīja spiedienu uz saviem sabiedrotajiem, piespiežot tos lietot diskriminācijas pasākumus tirdzniecībā ar mūsu zemi. Turpmāko divu gadu laikā Savienoto Valstu valdība vēl vairāk paplašināja pasākumu loku, kuri vērsti uz to, lai likvidētu tirdzniecības un ekonomiskās attiecības ar Padomju Savienību: tā rupji pārkāpa vienošanās starp valdībām, aizliedza sabiedrībām piegādāt preces saskaņā ar jau noslēgtajiem kontraktiem, pieņēma aizvien jaunus un jaunus tirdzniecisko operāciju ierobežojumus.

Par vienu no Vašingtonas ekonomiskā kara galvenajiem ] mērķiem k|uva darījums «gāze—caurules» — vēsturē lielākais starptautiskais tirdzniecības un rūpniecības vienošanās komplekss starp Padomju Savienību un daudzām Rietumeiropas valstīm. Sīs vienošanās paredz, ka ik gadu, sākot ar 1984. gadu, Padomju Savienība piegādās dabasgāzi Rietumeiropas valstīm, to skaitā VFR, Itālijai, Francijai un Nīderlandei. Padomju dabasgāze tiks piegādāta arī Austrijai, Beļģijai un Šveicei. To saņemt ir ieinteresētas arī Spānija un Portugāle. Sīs vienošanās nozīme ir daudz plašāka nekā gluži ekonomiska sadarbība vien, jo tas realizācija ir būtisks ieguldījums, lai izpildītu Eiropas apspriedes Nobeiguma akta pamatprincipus un nostiprinātu atslābuma materiālo pamatu Eiropā.

Kampaņa pret darījumu «gāze—caurules» raksturīga ar to, ka tajā personīgi piedalījās ASV prezidents R. Rei-gans, toreizējais valsts sekretārs Aleksandrs Heigs, aizsardzības ministrs Kaspars Veinbergers, senatori un kon-gresmeņi. «Es esmu vecs šī gāzes vada būves pretinieks,»

A. Heigs paziņoja. «ASV valdība aktīvi cenšas apturēt darījumu.»

Prasot, lai Rietumeiropas zemes atteiktos no darījuma «gāze—caurules» un Atlantijas solidaritātes vārdā pievienotos ASV sankcijām, Vašingtona vērsās pret saviem sabiedrotajiem ar tiešiem draudiem. Tā, piemēram, laikraksts «New York Times», paziņojot, ka no Rietumeiropas tiek prasīts «liels un sāpīgs upuris — Kremļa gāzes vads», rakstīja: ja rietumeiropieši nepiekritīšot šādam upurim, tad viņus sagaidot pilnīga «vērtību pārvērtēšana» attiecībās ar Amerikas Savienotajām Valstīm. Žurnāls «Wall Street Journal» draudēja ar to, ka ASV saistības NATO ietvaros tiks no jauna pārskatītas, ja projekts «gāze—caurules» netiks apbedīts.

Sājā sakarā Rietumeiropas prese norādīja uz ASV un Rietumeiropas zemju ekonomisko interešu nesakrišanu. Sociālistisko zemju pasūtījumu izpildīšana nodrošina Rietumeiropas valstīm apmēram 2 miljonus darba vietu. Tādējādi tirdzniecība ar Austrumiem šīm valstīm ir ne tikai ekonomiskās, bet zināmā mērā arī sociālās stabilitātes faktors. īpaši svarīgi tas ir patlaban, kad vadošās kapitālistiskās valstis nevar izrauties no bezdarba žņaugiem. Simtiem tūkstoši strādnieku Anglijā, Francijā, VFR, Itālijā ir atstumti no dzīves valdošo šķiru prettautiskās politikas rezultātā.

ASV mēģinājumus likt šķēršļus darījumam «gāze—caurules» kategoriski noraidīja toreizējais VFR kanclers Helmūts Šmits, kurš intervijā Holandes laikrakstam «Haagscke Courant» paziņoja, ka «amerikāņu iejaukšanās sājā sfērā» VFR valdību «neietekmētu», jo tā «konsekventi iestājas par šo tirdzniecību ar gāzi». Atbildot uz ASV uzbrukumiem Francijas valdībai pēc tam, kad tā bija parakstījusi vienošanos ar Padomju Savienību, premjerministrs Pjērs Moruā intervijā sabiedrībai «Radio-Tele-Luxemburg» uzsvēra, ka Francijas nacionālās neatkarības saglabāšanai «absolūti nepieciešams dažādot enerģijas avotus» un ka «uz laiku pārtraukt tirdzniecības apjomu un nostāties uz ekonomiskās blokādes ceļa nozīmē galu galā izdarīt izvēli par labu kara akcijai», bet Francija nevēlas «aiziet tik tālu». Par tirdzniecības un ekonomisko sakaru attīstīšanu ar sociālisma zemēm iestājās arī toreizējais Austrijas kanclers Brūno Kreiskis.

Lai pārvarētu Rictumvācijas vadītāju un komercaprindu pretestību, CIP izstrādāja speciālu propagandistisku operāciju, lai kompromitētu projektu «gāze—caurules» VFR un citu Rietumvalstu sabiedrībā. Aprēķins balstījās uz to, ka ķengājošie apmelojumi presē un parlamenta līmenī satrauks sabiedrību un beigu beigās piespiedīs politiķus un biznesmeņus atteikties no darījuma. Šī akcija sākās 1982. gada maijā ar publikāciju sēriju Špringera presē. Pirmais uzsāka laikraksts «Die Welt», publicēdams rakstu sēriju rubrikā «Austrumu tirdzniecība un Rietumu drošība».

Galvenais bija tēze par draudiem, kas it kā rodoties no tirdzniecības ar Austrumiem. Tika apgalvots, ka no tās it kā iegūstot tikai sociālistiskās zemes, bet Rietumi ciešot milzīgus zaudējumus. Bija saklausāmi aicinājumi «pievilkt skrūves» tirdzniecības finansēšanas un kreditēšanas noteikumiem ar Austrumiem, ierobežot ar šo tirdzniecību saistīto jaukto firmu un organizāciju darbību, «izstrādāt kopīgu Rietumu stratēģiju un vienotas koncepcijas». «Die \Velt» raksti biedēja rietumvāciešus, ka tirdzniecība ar Padomju Savienību apdraudot VFR drošību. _

Šo rakstu proamerikāniskais raksturs dūrās acīs. Ierobežojumi, kas tajos adresēti Rictumvācijas firmām, bija pilnīgā pretrunā ar VFR nacionālajām interesēm, draudēja nodarīt zaudējumus tās komercpasaulei un bija izdevīgi tikai ASV biznesam. ««Die Welt» aģitē mūs atteikties no Sibīrijas dabasgāzes un dot priekšroku nervu pa-ralītiskai gāzei, kas izgatavota Amerikas Savienotajās Valstīs,» — tā sakarā ar šo publikāciju teica kādas lielas

Rietumvācijas firmas pārstāvis, kurai ir lietišķi sakari ar Padomju Savienību.

«Die Welt» publikāciju materiāli bija izraudzīti tendenciozi un tāpat arī interpretēti. Izrādījās, ka to autors Volfgangs Grose ir mācījies Savienotajās Valstīs un strādājis zinātniskās pētniecības firmā «Rand Corporation», kurai ir cieši sakari ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi. No ASV izlūkdienesta šī korporācija saņem pasūtījumus dažādu apskatu, rakstu, referātu un pētījumu sagatavošanai, kurus tendenciozi sagroza tā, kā tas ir izdevīgi CIP, Pentagonam un citiem ASV speciālajiem dienestiem. Protams, izejas datus piegādā ASV spiegošanas dienesti.

«Nav šaubu, ka «pīles» par tirdzniecības draudiem, kas nāk no Austrumiem, ir palaistas «Die Welt» lappusēs no CIP putnu kūts,» rakstīja laikraksts «Sovetskaja Rossija».

Tūdaļ pēc «Die Well» publikācijām cita Špringera avīze «Berliner Morgenpost» paziņoja, ka cauruļlicējas tehnikas vietā, kuru Baltais nams aizliedzis pārdot gāzes vada Sibīrija—Rietumeiropa celtniecībai, tiek plānots izmantot ... «kriminālnoziedzniekus». Laikraksts atsaucās uz CIP organizēto «cietēja par pārliecību», bet patiesībā parasta kriminālnoziedznieka Makarenko «klausīšanos» vienā no senāta apakškomisijām. Par ko tikai Amerikā neliecināja šis atkritējs, kurš bija aizbraucis no Padomju Savienības jau piecus gadus pirms gāzes vada būves! Šoreiz viņš uzturēja neveiklo versiju par «ieslodzītajiem, kas strādā padomju gāzes vada būvē».

Kompetentiem cilvēkiem šie izdomājumi izraisīja tikai smaidu. «Apgalvot, ka gigantisko gāzes vadu Sibīrija— Rietumeiropa var celt ar nekvalificētu roku darbu, ir tas pats, kā uzskatīt par iespējamu palaist kosmisko kuģi ar «kaķenes» palīdzību,» teica kādas Rietumvācijas firmas pārstāvis, kas nodarbināta projektā «gāze—caurules». «Mēs esam pārliecināti, ka Padomju Savienība ir spējīga radīt visu nepieciešamo sarežģīto tehniku, kuru tai atteica Vašingtona.»

Bankas «Deutsche Bank» valdes priekšsēdētājs Frīdrihs Vilhelms Kristianss brauciena laikā pa Padomju Savienību bija Urengojā, kur pats savām acīm pārliecinājās, cik enerģiski padomju puse ķērusies pie projekta īstenošanas. No VFR saņemtas liela diametra caurules un citas iekārtas gāzes vada celtniecībai. «Esmu pārliecināts, ka tūdaļ pēc darījuma «gāze—caurules» sekos jauni lieli kopīgi projekti,» teica bankas «Deutsche Bank» valdes loceklis Ililmārs Kopers.

Apmelotāju izdomājumus pienācīgi atspēkoja padomju-prese. Intervējot PSRS naftas un gāzes rūpniecības uzņēmumu celtniecības ministru B. Sčerbinu, TĀSS un APN korespondenti uzdeva viņam, starp citu, šādu jautājumu: «Dažos Rietumu informācijas orgānos parādījies paziņojums, it kā gāzes vada Urengoja—Pomari—Užgoroda būvē tiek izmantots ieslodzīto darbs. Ko jūs par to varētu pateikt?» — «Acīmredzot vēl ne vienu vien «pīli» palaidīs dezinformācijas meistari sakarā ar šo gāzes vadu,» atbildēja B. Sčerbina. «Tāpat kā ministrijas jaunbūvēs kopumā, arī gāzes vada Sibīrija—Rietumeiropa būvē neviena ieslodzītā nav. Lai saspriegtos termiņos atrisinātu tik vērienīgu uzdevumu, ir vajadzīgi augsti kvalificēti speciālisti. Turklāt ne tikai labi strādnieki, bet pieredzējuši gāzes vadu likšanas meistari Ziemeļu apstākļos. Celtnē, kuru Rietumu žurnālisti paši nosaukuši par «gadsimta projektu», strādā tieši šādi kadri — strādnieki, tehniķi un inženieri, kuriem ir liela pieredze. Vairākums viņu būvējis ne vienu vien tūkstoti gāzes vada trašu kilometru... Lai tās būvētu, vajag labi zināt celtniecības specifiku, rīkoties ar sarežģītu, dažkārt unikālu tehniku. Nozarē strādā daudzi tūkstoši kvalificētu inženieru. Strādnieku vidējais vecums ir apmēram 30 gadu. Viņu vairākumam ir vidējā izglītība. Darba panākumi daudzkārt atkarīgi no tā, cik augstas ir celtnieku morālās un tikumiskās īpašības. Maģistrāles veidotāju kolektīvs ir saliedēts, apzinīgs un draudzīgs, viens no vadošajiem padomju industrijas priekšpulkiem.»

Sakarā ar izdomājumiem par ieslodzītajiem gāzes vada trasē laikraksts «Pravda» rakstīja: «Ja noticam Rietumu propagandai, tad Bonnas, Parīzes, Londonas un Romas mājsaimnieces atsakoties lietot padomju Sibīrijas dabasgāzi. Ne jau tāpēc, ka tā ir slikta, bet gan tāpēc, ka prese un radio apdullinoši klaigā, ka maģistrālo gāzes vadu Urengoja—Pomari—Užgoroda būvē ... ieslodzītie!

Šādus gāzes vada «celtniekus» buržuāziskā propaganda saskaitījusi ne vairāk un ne mazāk kā simttūkstoš cilvēku. Un klaigāja: «Darba un sadzīves apstākļi tur esot drausmīgi. Visi viņi sadzīti nometnēs, kas izmētātas pa visu trasi. Šausmas, šausmas, šausmas!»»

«Pravda» nosauca «celtnieku katordznieku» vārdus, kuri figurēja Rietumos, paziņodama, ka nevienam no viņiem nav nekāda sakara ar gāzes vadu un viņi neatrodas apcietinājumā. Tā izgāzās vēl viens CIP viltojums.

Operācijās pret projektu «gāze—caurules» CIP iesaistīja Rietumeiropas emigrantu pretpadomju organizācijas, arī tā dēvēto «Starptautisko cilvēka tiesību aizsardzības biedrību» Frankfurtē pie Maiņas, kura eksistē no ASV speciālo dienestu līdzekļiem un to kontrolē. «Biedrība» dedzīgi iesaistījās pretpadomju kampaņā «sakarā ar ieslodzīto darba izmantošanu tautas saimniecībā». Tā centās nodarīt Padomju Savienībai materiālu kaitējumu, aicinot VFR sabiedrību boikotēt Sibīrijas dabasgāzi tāpēc, ka gāzes vada celtniecībā it kā piedaloties personas, kam atņemta brīvība saskaņā ar tiesas spriedumu.

Turklāt «Biedrība» atsaucās uz «gāzes vada katorgas darba galvenajiem lieciniekiem», kuriem patiesībā ar celtniecību nebija nekāda sakara. Tā, piemēram, provokatori Rietumvācijas laikrakstā «Bilā atn Sonntag» apgalvoja, ka: «Semjons Glūzmans, 54 gadus vecs, psihiatrs, ik rītu kareivju un aitu sugas suņu apsardzībā no nometnes pie Tjumeņas “tiek konvojēts uz darbu gāzes vada būvē.»

Taču īstenībā Semjons Glūzmans ir 3Ģ gadus vecs, psihiatrs, atbrīvots no ieslodzījuma 1982. gada 12. maijā, un publikācijas laikā atradās Kijevā.

«Juļus Sasnausks, 25 gadus vecs, tiek izmantots gāzes vada iecirknī starp Surgutu un Tjumeņu,» rakstīja «Cilvēka tiesību biedrība» tajā laikā, kad Sasnausks strādāja Borovskas ciemā un ar gāzes vadu viņam nebija nekāda sakara.

Tieši tāpat bija ar citām personām, uz kurām atsaucās apmelotāji. Vārdu sakot, neviens no «lieciniekiem» pat nenojauta, ka gluži negaidot kļuvuši pazīstami kā «vergi, kuru darbu izmanto gāzes vada būvē».

Piespiesti pie sienas, apmelotāji metās meklēt to, kurš glābtu viņu «godu», piekrizdams kļūt par viltus liecinieku. Viņi sāka iesūtīt Padomju Savienībā paciņas kandidātu pielabināšanai un vēstules, kurās atklāti aicināja kļūt par viltus lieciniekiem. Sajās vēstulēs adresātiem piedāvāja kļūt par algotiem informatoriem apmelotājiem un bez tam arī meklēt tādus draugu un paziņu vidū. Taču starp padomju cilvēkiem neatradās neviens, kurš par «trīsdesmit sudraba grašiem» būtu piekritis apmelot savu Dzimteni. Vēl jo vairāk, daudzi no viņiem, vēloties parādīt šādu «labvēļu» patieso seju, publicēja padomju preses slejās sašutuma pilnus atmaskojumus.

Projektam «gāze—caurules» nepieciešamo mašīnu un citu iekārtu piegāžu embargo piespiedu atcelšana «izlaida garu» Sibīrijas dabasgāzes boikota kampaņai, kuru kurināja CIP aģenti un Rietumeiropas valstu pretpadomju centri.

Amerikāņu firmu, kuras ražoja iekārtas gāzes vadam Sibīrija—Rietumeiropa, vadītāji neslēpa gandarījumu sakarā ar sankciju atcelšanu. «Tas mums atraisīja rokas,» piebilda kādas ASV mašīnbūves sabiedrības prezidents lietišķās sarunās Maskavā. «Esmu pārliecināts, ka mēs zaudēto atgūsim.»

1982: gada novembrī vairāk nekā divsimt ietekmīgu ASV firmu pārstāvji piedalījās septītajā ASV un PSRS Tirdzniecības un ekonomiskās padomes sēdē. Tik plaša ASV delegācijas pārstāvniecība liecināja par aizokeāna biznesa ieinteresētību tirdzniecībā ar Padomju Savienību. ASV Senāta finansu komisijas priekšsēdētājs senators Douls, kurš piedalījās sēdes darbā, paziņoja, ka šiem kontaktiem būs būtiska nozīme tirdzniecībā ar Padomju Savienību. Būdams Kanzasas fermeru interešu pārstāvis, Douls uzsvēra, ka ASV lauksaimniecības produkcijas ražotāji gribētu kļūt par stabiliem partneriem tirdzniecībā ar Padomju Savienību. ASV sabiedrības «Do\v Chemical» prezidents Roberts Lundins arī bija par to, lai padziļinātu un paplašinātu lietišķās attiecības ar mūsu zemi: «Vairāk nekā 50% no mūsu biznesa mēs taisām ārpus ASV. Mēs neiebilstu, ja visa šī daļa būtu saistīta ar Padomju Savienību. Diemžēl PSRS un ASV tirdzniecības gailu pēdējā laikā bremzēja politiski šķēršļi, tāpat kā upes plūdumu bremzē laukakmeņi un aizsprostojumi. Tomēr upes netek atpakaļ, tās turpina savu virzību pat tad, ja sāk tecēt jaunā gultnē.»

ASV un PSRS Tirdzniecības un ekonomiskās padomes sesija notika pēc četru gadu pārtraukuma, kas bija saistīts ar Vašingtonas obstrukciju. Reigana administrācija trīs gadus metodiski grāva tirdzniecības un ekonomiskos sakarus starp Ameriku un Padomju Savienību. Un kas no tā ieguva? ASV valsts budžeta deficīts tuvojas pustriljona dolāru lielai summai. Tā ir lielāka nekā budžeta deficīta kopējā summa visu ASV prezidentu laikā pēdējos 35 ga-dos.

Amerikas Savienotajās Valstīs, kas uzstājas ka «ekonomisko sankciju» iniciatores pret mūsu zemi, administrācijas pretpadomju ekonomiskā politika vēl vairāk padziļina tās likstas, kuras nāk līdzi jaunai ekonomiskai krīzei, kas uzliesmojusi astoņdesmitajos gados. 1982. gada sākumā Ņujorkā bija izsludināts sabiedrības «Fiat-Allis North America» paziņojums, kurā teikts: ja administrācija neļaus noslēgt ar Padomju Savienību kontraktu par buldozeru un celtniecības mašīnu pārdošanu, kā arī tehniskās informācijas, kas nepieciešama to ražošanai, pārdošanu, tad sabiedrība bankrotēs un būs spiesta slēgt savas rūpnīcas, atlaižot 2100 cilvēku.

«Administrācijas bargā ierobežošanas politika negatīvi ietekmē nodarbinātību,» teica ASV sabiedrības «Control— data» viceprezidents Roberts Smits darba vizītes laikā Maskavā. «Katra skaitļotāja «Sabre» izgatavošana, kas paredzēts jūsu zemei, nodrošinātu darbu piecsimt cilvēkiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Mēs taču ļoti ciešam bezdarba dēļ. Tas ir labi zināms visā pasaulē. Mēs varētu izmantot tirdzniecības attiecību uzlabošanos ar Padomju Savienību, lai atvieglotu šo problēmu.»

ASV zaudējumi labības pārdošanas embargo pastāvēšanas 16 mēnešos bija 22 miljardu dolāru lieli. Tie ir zaudējumi, kurus radīja labības ražošanas sašaurināšana, eksportieņēmumu zudumi, izdevumi, kas radušies, valstij iegādājoties un uzglabājot lauksaimniecības produkcijas pārpalikumu, u. c. Šāds vērtējums atrodams embargo seku analīzē, kuru ASV Kukurūzas ražotāju nacionālās asociācijas uzdevumā sagatavojusi ekonomisko konsultantu Vašingtonas firma.

Visvairāk jūtamo embargo politikas seku skaitā ir 310 tūkstošu darba vietu zaudējums un ASV pilsoņu personīgo ienākumu samazināšanās par 3,1 miljardu dolāru. Kā vērtē kompetenti speciālisti, ja tiks ieviests pilnīgs embargo tirdzniecībai ar Padomju Savienību, amerikāņi cietīs zaudējumus 32,8 miljardu dolāru apmērā sakarā ar ražošanas sašaurināšanu un ik gadu zaudēs 220 tūkstošus darba vietu.

«Pateicoties tirdzniecībai un kopīgiem kontraktiem ar sociālismā zemēm, trīssimt tūkstoši cilvēku Vācijas Federatīvajā Republikā saņēmuši darbu,» paziņoja Eiropas Ekonomiskās Asociācijas premjerministrs Tindemanis intervijā ASV žurnālam «Newsweek».

Pēc PSRS pasūtījuma būvētā jūras kuģa svinīgajā nolaišanas ceremonijā koncerna «Blom und Foss» valdes loceklis Fricis Zandmanis Hamburgas kuģu būvētavā teica: «PSRS pasūtījumi palīdz saglabāt darba vietas, kā arī noslogot ražošanas jaudas mūsu uzņēmumos, kuriem ir liela nozīme Hamburgas ekonomikā.»

Kad Vašingtona uzlika embargo Padomju Savienības tirdzniecības un ekonomiskajiem kontraktiem, Havrā, otrā pēc nozīmes Francijas ostā, izvērsās kustība ar lozungiem

• Amerikāņu embargo neies cauri!», «Reigana kungs, и ies sakām — nē!». Havrā atrodas ASV kompānijas

• Dresser» uzņēmumi, kuros strādā franči. Aizokeāna saimnieki pavēlēja viņiem pārtraukt kompresoru ražošanu gāzes vadam Urengoja—Užgoroda. Franči atbildēja «Nē!». Strādnieki līdz galam cīnījās par padomju pasūtījumu izpildīšanu.

1982. gada septembrī no Anglijas tika nosūtīti milzīgi konteineri ar sešām turbīnām un papildiekārtu. Tā bija Initu piegāžu pirmā partija gāzes vadam Sibīrija—Rietumeiropa. Anglijas tirdzniecības ministrs lords Kokfīlds paziņoja: ja šos kontraktus anulētu, tad tiktu atlaists vairāk nekā tūkstotis Anglijas strādnieku.

Pēc kampaņas pret projektu «gāze—caurules» kraha daudzi Rietumu rūpnieki izteica cerības, ka tagad saplaks tirdzniecības kara kurinātāju pretpadomju akciju kaisme. «Tagad viņiem pašiem uzliks embargo,» teica daži ar smaidu. Sī ASV administrācijas neauglīgā akcija pret Sibīrijas gāzi jau kopš sava sākuma bija lemta caurkrišanai. Pret to vērsās daudzi cilvēki. Ķomercaprindas un darbaļaudis izteicās par to, lai dabasgaze no Sibīrijas plūstu uz Rietumeiropu, bet no turienes savukārt Padomju Savienībai tiktu piegādātas mašīnas un tehnoloģija. Līdz ar to iegūtu visas zemes, arī miers Eiropā.

1983. gada 11. septembrī PSKP Centrālā Komiteja apsveica visus maģistrālā gāzes vada Urengoja—Pomari— Užgoroda būves dalībniekus ar celtniecības pirmstermiņa pabeigšanu un nodošanu ekspluatācijā noteiktās jaudas ietvaros.[4] Tas ļāva sākt eksportam un mūsu zemes paš.as vajadzībām paredzētās Urengojas dabasgāzes piegādi PSRS rietumu robežai.

Pilnīgi izgāzās visi ASV administrācijas diskriminācijas pasākumi, kas bija versti uz to, lai izjauktu gāzes vada celtniecību.

Tas, tiesa, nenozīmēja, ka spiedienam no Vašingtonas ir darīts gals. 1984. gada augustā, piemēram, ASV administrācijai izdevās panākt, lai Beļģijas valdība aizliedz piegādāt Padomju Savienībai firmas «Pegar» horizontālo frēzēšanas un izvirpošanas mašīnu un lauž kontraktu par rūpnieciskās iekārtas lielas partijas pārdošanu.

«Tirdzniecības karā» pret PSRS ir iesaistīti spiegošanas dienesti. Slepus noklausoties, tie iegūst informāciju par Rietumu biznesmeņu uzsāktajiem tirdznieciskajiem darījumiem ar padomju pusi un pa slepenajiem kanāliem dara visu, lai tos izjauktu. Tā, piemēram, padomju televīzija demonstrēja dokumentālus kadrus par noklausīšanās ierīču izņemšanu no padomju tirdzniecības iestāžu namiem Londonā un Vašingtonā. Elektroniskās spiegošanas aparatūrai bija jānoskaidro «neuzticamie» biznesa sfērā, un pēc tam jāizdara sitiens, kā mēdz teikt, zem jostasvietas. Biznesmeņi, kas uzsāka lietišķas attiecības ar Padomju Savienību, tika pakļauti attiecīgai apstrādei, daž-k irt arī iebiedēšanai.

Pret PSRS vērstās ASV diskriminācijas politikas rezultātā Padomju Savienības un ASV tirdzniecības apjoms ir samazinājies. Padomju Savienībā ražotās pre'ces Amerikas Savienotajās Valstīs tiek apliktas ar trīs četras reizes augstākām muitas nodevām nekā preces no tām valstīm, kuras bauda lielākās labvēlības režīmu. Sevišķi stipra diskriminācija ir mašīnu un iekārtu sfērā. Metāl-griešanas darbgaldu muita parasti ir 6—10% no to cenas, bet Padomju Savienībai jāmaksā 30—45%, par elektromotoriem 35%, tajā pašā laikā citi maksā septiņas reizes mazāk. Kopš 1976. gada padomju imports no ASV samazinājies četrkārt. Vašingtona ieviesusi jaunus ierobežojumus preču pārdošanai ar ieganstu, ka tās it kā vairojot padomju militāro potenciālu. Tā pārtrauca mašīnu un iekārtu iepirkšanas kreditēšanu, lai gan šādi kredīti tagad kļuvuši par vispāratzītu praksi.

Kritizējot maldīgos priekšstatus par it kā vienpusējiem labumiem, ko Padomju Savienība iegūšot no tirdzniecības ar Ameriku, biznesmenis un eksperts Džons Keizers grāmatā «Veselais saprāts PSRS un ASV tirdzniecībā» raksta: «Mums netīk daudz runāt par padomju zinātnes un tehnoloģijas sasniegumiem, tādiem kā prioritāte kosmiskās tehnoloģijas, kodolsintēzes, lāzeru tehnikā vai sasniegumiem daudz «prozaiskākās» sfērās — kā metināšana, ortopēdiskā medicīna, enerģētikas mašīnbūve, tēraudkau-sēšanas rūpniecība, superdziļā urbšana, metālu un materiālu apstrādes tehnoloģija. Daudzi amerikāņi ir pārsteigti, ka Vašingtonas metro sliedes sametinātas ar unikālu padomju iekārtu vai ka svarīgas jaunas medicīnas tehnoloģijas — ķirurģisko šūšanas aparātu — pamatā ir padomju patentu izmantošana.» ASV komercaprindas, kas ieinteresētas PSRS un ASV tirdzniecības attīstībā, mēģina likt šķēršļus administrācijas destruktīvajai politikai.

Bija pagājuši desmit gadi kopš tās dienas, kad 33 Eiropas valstis, ASV un Kanada Somijas galvaspilsēta parakstīja Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā Nobeiguma aktu. Sis dokuments paredzēja tirdzniecības un ekonomisko sakaru intensīvu attīstību starp Austrumiem un Rietumiem, sadarbību tehnikas, zinātnes, kultūras jomās, transporta un tūrisma attīstību. Taču imperiālistisko vaislu speciālie dienesti, tiekdamies graut atslābumu, burtiski kopš tā brīža, kad stājās spēkā Helsinku līgumi, kontaktu attīstību sāka izmantot saviem mērķiem — spiegošanai, diversijām un kontrabandai. Ar naidīgo aģentūru pulem padomju cilvēku vizītes ārzemēs nepaiet bez dažāda veida provokācijām, mēģinājumiem pierunāt uz spiegošanu, nodevību, padomju likumu pārkāpšanu.

1985. gada vasarā laikraksts «Pravda» pavēstīja par to, kā Padomju Savienībā tika atmaskots CIP aģents Jurijs Pavlovs, kurš darbojās ar segvārdu Rolfs Daniels. ASV Ģenerālkonsulāta Ļeņingradā aizsegā ar viņu sadarbojās CIP darbinieki Millers un Augustenborgs. Viņi uzturēja kontaktus ar slēptuvju palīdzību, ko ierīkoja nomaļās vielās Maskavā un Ļeņingradā. Viena no tādām slēptuvēm tika atklāta Maskavā, Izmailovas parkā. Šeit speciāli izveidotā konteinerā materiālus bija atstājis kāds no ASV vēstniecības darbiniekiem: instrukcijas spiegošanas materiālu vākšanai, šifru bloknoti un citi specifiski slepenā aģenta atribūti. Par to, ka šī slēptuve «pielādēta», Pav-lovam paziņoja ar iepriekš norunāta signāla palīdzību. To izdarīja Augustenborga sieva Vladimira laukumā Ļeņingradā, kur Pavlovs ieradās noteiktajā dienā un stundā.

Jurijs Pavlovs brauca jūrā zinātniskās pētniecības kuģu komandu sastāvā. Pēc sava darba rakstura viņam bija pieejami noslēpumi, ilgu laiku viņš bija līdzstrādnieks kādā zinātniskās pētniecības institūtā. Spiegošanas rakstura likšanās ar viņu notikušas Kanāriju salās, Kopenhāgenā, Riodežaneiro, Montevideo. No Pavlova prasīja slepenas

ziņas par padomju karakuģiem, par atomzemūdeņu dzM nējicm, par aizsardzības rūpniecības uzņēmumiem... J

Pēdējos gados bijis daudz līdzīgu atmaskojumu. Tāf -piemēram, 1983. gada 7. martā Maskavā Piļu parkā ra diosakaru seansa laika ar lietiskiem pierādījumiem tika notverts amerikāņu izlūks Ričards Viljams Osborns, kurš skaitījās pirmais sekretārs, vēstniecībā Maskavā. Osbor-ļ nam konfiscēja jaunākā parauga ātri darbojošās apara turas komplektu, kas paredzēts, lai pārraidītu caur sa-| karu pavadoni uz izlūkošanas centru spiegošanas ziņojumus, kas šifrēti ar aparatūrā iemontētu elektronisko šif-ratoru. Tika atrasti arī Osborna pieraksti, kas attiecās uz šo spiegošanas operāciju un pilnīgi atmaskoja amerikāņu izlūku.

Tā paša gada 2. jūnijā Maskavā iepriekš norunātas konspiratīvas tikšanās laikā ar aģentu ar lietiskiem pie rādījumiem tika aizturēts amerikāņu izlūks L. Tomass,  kurš ASV vēstniecībā ieņēma administratīvās daļas atašeja amatu. Tikšanās laikā L. Tomass nodeva aģentam] instrukciju, kā izņemt materiālus no slēptuves, kas iekārtota Maskavā, Sokoļņiku parkā.

Tajā pašā gadā ar ilgstošu brīvības atņemšanu tika sodīts A. Ivanovs, kurš spiegoja amerikāņu izlūkdienesta labā. Dažādos laika posmos tika atmaskoti un atstāja Padomju Savienību amerikāņu spiegi, kuri darbojās kā Mas kavā akreditēti korespondenti: Piters Osnoss, Alfreds  Frendlijs, Džordžs Krimskis, Kristofers Rēns, Roberts  Tots. Maskavā, Kostomarovas krastmalā, mēģinot nodot  aģentam instrukcijas un ampulas ar indi, tika arestēta  Marta Petersone, ASV vēstniecības Padomju Savienībā vicekonsule.

1985. gada septembri tika paziņots, ka PSRS Valsts drošības komiteja atmaskojusi un arestējusi amerikāņu izlūkdienesta aģentu — kāda Maskavas zinātniskās pētniecības institūta līdzstrādnieku Ādolfu Tolkačovu. So  spiegu notvēra ar lietiskiem pierādījumiem, mēģinot nodot slepenus aizsardzības rakstura materiālus CIP darbi niekam Polam Strombauham, kura darbību piesedza viņa amats: ASV vēstniecības Maskavā otrais sekretārs.

Lai Tolkačovs varētu veikt spiegošanu, amerikāņu izlūkdienests bija viņu apgādājis ar miniatūriem speciālas konstrukcijas fotoaparātiem, ar kuriem viņš fotografēja  slepenos dokumentus, ar slcpenraksta līdzekļiem, kodiem un šifriem, ātri darbojošos abpusēju sakaru aparatūru un citiem piederumiem. Spiegiem konfiscēja amerikāņu iedo. stipras iedarbības indes.

Pilnībā tika atmaskots arī spiegs Anatolijs Ščaranskis, viņš vāca informāciju par aizsardzības rakstura rūpnie-ribas nozaru uzņēmumiem un to vadītajiem, iztaujādams cilvēkus, kuriem bija pieejami Padomju valsts noslēpumi. Не Sčaranska tika atrasti dosjē, sastādīti pēc šādām nptaujām, kā arī jautājumu saraksti, kam ir izlūkošanas raksturs.

Savas daudzkārtējās iekrišanas Padomju Savienībā ASV spiegošanas resors cenšas/kompensēt, aktivizējot iz-llikošanas informācijas ieguvi savā teritorijā, pie NATO sabiedrotajām vai neitrālās valstīs, kur tam nav jabaidās no mūsu pretizlūkošanas. «Mūsu kontrolētajā teritorijā cilvēki к|ūst ievērojami pieejamāki,» teica viens no C1P vadītājiem. «Izdevumi tikšanās reizēm ir minimāli. Mums Ir atraisītas rokas. Kur vēl tik brīvi mēs varam tikties ar Krievijas pārstāvjiem?»

Paņēmieni, ar kuru palīdzību ārzemēs nonākušos padomju cilvēkus mēģina izmantot spiegošanas nolūkā vai iesaistīt spiegu tīklos, ir zināmi. Tipiskas, piemēram, ir daudzās iztaujāšanas, kuras var raksturot, iespējams, kā apnicīgu, bet nevainīgu pļāpāšanu. Patiesībā jautājumi, kas slēpti aiz nevainīgiem vārdiem, tiek uzdoti stingri pārdomāti, un atbildes parasti tiek ierakstītas lentē — dažkārt atklāti, bet biežāk slēpti. Analizējot tādas sarunas, informācija tiek izvērtēta un sistematizēta, un analītiķi no šādiem datu fragmentiem veido kopainu. Tā ir tā saucamā mozaīkas metode, totālās spiegošanas metode, kā masveidīgi un šķietami nekonspiratīvi, legāli iegūt interesējošu informāciju slepenos jautājumos. Šo metodi praktizē «intervētāji» no CIP raidstacijas «Brīvība» un dažādu emigrantu organizāciju aktīvisti, it īpaši cionisti.

«Ja Jūs esat bijis karadienestā Padomju Savienībā, mēs būtu Jums ļoti pateicīgi, ja Jūs veltītu dažas minūtes un izpildītu šo anketu. Tad lūdzam Jūs ielikt anketu aploksnē, uz kuras jau ir gan pastmarka, gan adrese, un nosūtīt mums to pa pastu. Ja Jūs neesat bijis karadienestā Padomju Savienībā, bet kāds Jūsu ģimenes loceklis ir bijis, lūdzu, uzaiciniet viņu, lai viņš aizpildītu anketas.

Ziņām, kuras Jums jādod anketā, ir konfidenciāls raksturs. Mums vajadzīga Jūsu palīdzība, lai šis darbs izdotos.»

«Pēc tam kad jūs sagatavosiet mums domātās paketes saturu, sīki atbildot uz visiem minētajiem jautājumiem

iepriekšējā nodaļā, ietiniet savus materiālus, ari filmas, polietilēnā un atkal iešujiet tos mazajā netīrajā audekla? maisiņā, lai nosūtītu mums.»

Sie divi dokumenti ir amerikāņu izcelsmes. Pirmais cilāts ņemts no Keneta Geibla — Mančestras (ASV) ; «Ebreju sabiedriskā centra» direktora rīkotāja — vēstules «Cienītajam atbildētājam» uz anketu ar 156 jautājumiem par dienestu Padomju Savienībā. Otrs citāts ir no CIP instrukcijas aģentam Maskavā, kura bija nofotografēta mikrofilmā un ielikta slēptuvē Minskas ielā. Analizējot anketu, ko Ebreju centrs izsūtīja emigrantiem no PSRS, un jautājumus, ko CIP uzdeva «savam cilvēkam» Maskavā, vairs nepalika šaubas par to līdzību. To, ko ASV spiegu resors neieguva pēc iekrišanas Maskavā, tas acīm-1 redzot cer iegūt ar cionistu palīdzību no Mančestras Eb-ļ reju centra.

Nu patiešām, kādēļ gan Ebreju centram amerikāņu pilsētā Mančestrā ievajadzējies izdibināt, kurš no uz ASV atbraukušajiem ebrejiem dienējis Padomju Armijā. Sī informācija ir vajadzīga izlūkdienestam, bet to iegūst ar cionistu 'organizāciju starpniecību, kuru Amerikā ir ap  pieci simti. Mančestras Ebreju centra jautājumu lapa visos sīkumos iztaujā, kā noris dienests Padomju Armijā, kā organizēta dzīve un iekšējais ritms karaspēka daļās, kāda  ir to struktūra un organizācija. Cita — Filadelfijas vai  Čikāgas centra (vai «padomes») — anketa prašņā, kāds  ir šo daļu apbruņojums, kas tajā ietilpst, kurš konkrēti tās komandē, kā organizēta apgāde utt. Neviens jautājums nav uzdots vienkārši tāpat. Tā ir totālās spiegošanas metode, tā saucamā mozaīkas metode, kad no parastas in formācijas skrandiņām un gabaliņiem analītiķi izveido ļkopainu.

Cionisti Amerikā būtībā turpina to pašu, ko mūsu zemē  darīja spiegs Sčaranskis. Uz laiku saņēmis atteikumu izbraukšanai no PSRS, viņš sāka vākt slepenus datus  ārvalstu izlūkdienestam. Viņš vāca informāciju par aiz sardzības rūpniecības uzņēmumiem, par to vadītājiem, aptaujādams tos, kuriem bija atteikta atļauja izbraukt uz  Izraēlu sakarā ar Padomju valsts noslēpumu zināšanu. No šādām aptaujām viņš izveidoja 17 tūkstošus dosjē, Pie Sčaranska atrada ārzemju izlūkdienesta aģenta vēsluli, kur bija uzskaitīti izlūl<ošanas rakstura jautājumi,  Sčaranskis vāca informāciju par dislokāciju un par resoru pakļautību. Tika pierādīts, ka Sčaranskis uzturējis  sakarus ar ārzemju korespondentu, kurš, kā konstatējuši

I.mipetenti orgāni, bija kāda Rietumu militārā izlūkdienesta aģents. Sčaranskis laikā no 1976. līdz 1977. gadam vairākkārt sniedzis viņam palīdzību, lai nodibinātu konspiratīvus kontaktus ar padomju zinātniekiem un speciā-Iīstiem, kuri zina slepenus datus, Sčaranskis palīdzēja • nu aģentam vākt izlūkošanas informāciju, it īpaši, izdalot mērķtiecīgas cilvēku aptaujas, viņiem pašiem nekā nenojaušot. Ar Sčaranska palīdzību militārās izlūkošanas aģentam bija vairākas tikšanās ar kādu padomju zinātnieku, un aģents mēģināja iegūt no viņa ziņas par neizpaužamiem pētījumiem. Viņu aizturēja ar lietiskiem pie-i adījumiem.

Pēc tiesas Maskavā Sčaranska saimnieki, izpalīdzot savam aizbilstamajam, dedzīgi apgalvoja sabiedrībai, ka viņš, lūk, esot notiesāts nepelnīti. Amerikas Savienotajās Valstīs izveidoja zinātnieku komiteju Sčaranska aizstāvībai. Tā aicināja boikotēt Padomju Savienībā notiekošos simpozijus un konferences, pārtraukt kopīgo programmu izpildi, atturēties no kontaktiem ar mūsu zemi. Cionistu aprindas kontaktā ar CIP «Ebreju sekciju» lietoja tiešu spiedienu uz atsevišķiem zinātniekiem, kuri atteicās parakstīt iepriekš sagatavotos «dokumentus» un «aicinājumus», radīja ap viņiem atstumtības un nosodījuma atmosfēru. Pie tam tika ignorēts tas, ka Sčaranskim nav nekāda sakara ar zinātnes pasauli. Viņam nav nekādu zinātnisku darbu.

Lai visu padarītu dramatiskāku, CIP «Ebreju sekcijas» speciālisti un to cionistiskā aģentūra safabricēja mītu par «Sčaransku laulātā pāra traģēdiju», kuram noticēja daži sabiedriski politiskie darbinieki vairākās Rietumvalstīs. Sčaranska «nelaimīgās» sievas lomu spēlē Natālija Stig-lica, kuru nekad nav saistījušas laulības saites ar Sča-ranski. Dienu pirms savas izbraukšanas no PSRS uz Izraēlu šī sieviete izdarīja fiktīvu «reliģiozu salaulāšanos» ar Sčaranski, noformējot to ar spēkā neesošu dokumentu. Tas tika izdarīts tādēļ, lai Stiglica «likumīgas sievas» lomā Rietumos varētu vainot padomju varas iestādes «ģimenes sašķelšanā».

Pēc amerikāņu izlūka Džordža Kigana vārdiem, par katru dolāru, kas iztērēts kā palīdzība Izraēlai, Savienotās Valstis apmaiņā iegūst par tūkstoš dolāriem dažādus pakalpojumus, to vidū arī iespēju piekļūt dokumentiem un slepenajai informācijai par PSRS. Šādas izlūkošanas ziņas, ko Izraēla nodod ASV, ir ārkārtīgi vērtīgas, apgalvoja Kigans.

Kā ASV izlūkdienesti saviem nolūkiem izmantoja da«ļ žus procionistiskus elementus, kuri darbojās Padomju Sa-ļ vienībā, sīki izstāstīja maskavietis ārsts Semjons Lipav-ļ skis, kurš arī bija to skaitā. Apzinājies, ka darbībai, kuru I viņam cenšas uzspiest, ir noziedzīgs raksturs, Lipavskis ļ publiski atmaskoja cionistus un viņu aizbildņus.

«Kaut arī šīm personām bija atšķirīgi uzskati attie- j čībā uz darbības formām un metodēm,» viņš rakstīja, «vil ņiem bija viena platforma un viens vadītājs — amerikāņu izlūkdienests un ārzemju pretpadomju organizācijas. Pa : neoficiāliem kanāliem viņi sistemātiski saņēma instruk- l cijas, naidīgu literatūru, naudu. Viņu darbību vadīja J D. Azbels, A. Lcrners, V. Rubins... Jau 1972. gada man I kļuva zināms, ka šī virsotne ir cieši saistīta ar dažu ār-1 valstu vēstniecību darbiniekiem un Maskavā akreditētiem ] korespondentiem. Visnoturīgākie kontakti pastāvēja ar J ASV vēstniecības darbiniekiem Melvinu Levicki un Džo- 1 zefu Preselu, kā arī ar amerikāņu korespondentiem Pīteru t Osnosu, Alfrēdu Frendliju un dažiem citiem. V. Rubina i un A. Lernera dzīvokļos minētie ārzemnieki, kā arī iebrau- 1 cēji pretpadomju centru emisāri Smuklers, Nooms, Māņi- I kovskis un citi pārsprieda un sniedza dažādas rekomen- i dācijas, kas būtībā reducējās uz izkropļojumiem attiecībā 1 uz pilsoniskajām brīvībām un cilvēka tiesībām Padomju Savienībā.»

Jāatzīmē, ka vairāki cionistiski noskaņoti «aktīvisti» darbojās CIP vadībā. S. Lipavskis rakstīja kādā no doku- i mentiem, kurš viņam tika pārsūtīts 1975. gada septembrī caur īpaši konspirētu slēptuvi, CIP vārdā bija teikts: : «... Dabiski, Amerikas valdību interesē informācija par tā saucamo «tiesību aizstāvju» darbību.»

Otrs, pār kuru nākusi skaidrība, — maskavietis L. Ci-pins atzina: «Mūsu organizētās «akcijas» parasti sakrita ar valsts svētkiem, ar tikšanās reizēm augstākajā līmenī, starptautiskajiem kongresiem utt. Ārvalstu emisāri, ieradušies kā tūristi, vai arī daži Maskavā dzīvojošie korespondenti un diplomāti rekomendēja, kad un «kā aizstāvībai» nepieciešams kāds pasākums. Mēs noteicām vietu un laiku, gatavojām attiecīgus plakātus un katrā ziņā iepriekš par visu pieteicām ārvalstu korespondentiem. Viņiem paziņoja arī paredzamās «akcijas» dalībnieku vārdus, lai viņiem būtu iespēja visīsākajā laikā nodot informāciju saviem saimniekiem.»

Savā laikā diversijām pret Padomju Savienību un citām sociālistiskajām valstīm izmantoja Izraēlas diplomātiskās

■ ļi/ii-lāvnieclbas. Izraēlas izlūkdienesta darbiniekus, kuri >t и bojās kā diplomāti, ne reizi vien atmaskoja spiegošanā in pretpadomju falsifikāciju organizēšanā. Tā, piemēram, NAris Do|ņiks 1965. gadā nodibināja sakarus ar Izraēlas (niecības darbiniekiem Maskavā (Havišs, Bartovs, Govins, Birans, Kacs, Rave) un nodeva viņiem vairākus ag-i.ik pasūtītus apmelojošus materiālus. Ebreju kapsētā no-lolografēja vairākus pieminekļus un vēlāk ar fotomontāžas ļi.ilīdzību izgatavoja viltotus uzņēmumus, kuros šie pieminekļi bija izķēmoti ar kāškrusta zīmēm. Par šāda veida informācijas» sniegšanu izraēliešiem viņš saņēma ma-teriālu atalgojumu.

Par to, kā CIP un Izraēlas izlūkdienests vāc informā-( iju no tiem, kuriem bijuši pieejami svarīgi mūsu valsts noslēpumi un kuri izteikuši vēlēšanos braukt uz Izraēlu, taču saņēmuši PSRS iekšlietu orgānu atteikumu, pastāstīja Kijevas iedzīvotājs Sauls Raslins:

««Noraidītā» figūra interesē CIP un tā jaunāko par-Ineri — Izraēlas izlūkdienestu — tieši ar to, ka šādai personai ir zināma slepena informācija. Lūk, kādēļ ir gan uzmanība pret viņiem, gan «suvenīri», gan niknas klaigas par Helsinku vienošanās «pārkāpšanu», par cīņu «par cilvēka tiesībām», «par pārvietošanās brīvību». Pie tam šādā veidā «cīnās» ne tikai izlūkdienesti. Tajā iesaistīti senatori un kongresmeņi, parlamentu locekļi un žurnālisti... Presē sniegts ne mazums faktu, kas liecina par CIP piedalīšanos cionistu aktīvistu darbībā. Tieši šie fakti palīdzēja man attapties un apstāties. Un es nolēmu pastāstīt, kā darbojas «noraidīto» grupa Kijevā.

Pie mums atbraukušie «viesi» rekomendēja mums noformēt visu organizatoriskā ziņā, izveidot atsevišķu pārliecinātu cionistu grupu, kuri stingri nolēmuši braukt uz Izraēlu. Galvenais uzdevums bija pastiprināt aģitāciju par izbraukšanu uz šo zemi ...

Liela daļa «viesu» ieradās no ASV, kaut gan mēs zinājām, ka mūsu sniegtās ziņas saņem arī Izraēlā. Taču Izraēlas cionisti arī paši ar dažādiem ieganstiem ierodas Padomju Savienībā. Tā, piemēram, kad Kijevas Sporta pilī notika Eiropas čempionāts džudo, Izraēlas komandā bija viens pats sportists un viņa treneris Arnoss Helads, kurš 1957. gadā bija atbraucis uz PSRS kā... izraēliešu kora dalībnieks.

Par savu īsto «aizraušanos» Helads mums pastāstīja kāda «noraidītā» dzīvoklī, kad stādījās priekšā kā Izraēlas

izlūkdienesta virsnieks. Cenzdamies iegūt sev vajadzīgo! informāciju, viņš apgalvoja, ka ar viņu varot runāt atklāti.»

Padomju Savienībā vairākkārt aizturēti cionistu spiegi, kas izplatījuši naidīgu propagandu, vākuši slepenu informāciju vai arī mēģinājuši organizēt diversantu pagrīdes grupas. Kāda Faina Krouna tika aizturēta, mēģinot ievākt ziņas par Baikonuras kosmodromu. «Tūristi» Arturs Kuels, Linda Leboviča, Grinbergs, Fransuā Tonjē, Devids Blohs, Martins-Hariss, laulātais pāris Lorela un Alans Goldi un citi izplatīja pretpadomju literatūru, kūdīja ebreju jau- Л niešus uz nekārtībām, lai pēc tam visā pasaulē izplatītu dezinformāciju par ebreju «masu nemieriem» Padomju Savienībā.

Kādu cionistu aģentu Ābramu Sifrinu spiegošanā atmaskoja žurnālists Juzefs Erlihs, kurš kā Sifrina «palīgs» bija veicis izmeklēšanu.

«Viens no uzdevumiem, kas tika saņemts no Izraēlas izlūkdienesta (ar Sifrina palīdzību),» savās atmaskojoša- ] jās publikācijās ziņo Erlihs, «bija ar padomju cilvēku pa- ļ līdzību iegūt spiegošanas rakstura informāciju. Jautājumu saraksts sastāvēja no trim daļām: politiskās, ekonomiskās un militārās. Militārajā daļā, piemēram, bija 23 jautājumi, katram savs kārtas numurs:

«1. Informācijas avoti (kareivju grupas iztaujāšana atpūtas laikā — pilsēta, datums; sarunas ar kaimiņos dzīvojošiem kareivju un virsnieku bērniem — pilsēta, datums) ...» u. tml.

Šifrins izsniedza Ērliham speciālas tīras lapas, tās bija slepenraksta koppapīri, izskaidroja, kā tās lietot, kā arī  apgādāja ar instrukciju, nodrukātu uz rakstāmmašīnas, j Bez tam viņš iedeva papildu adreses, uz kurieni Ērliham j vajadzēja sūtīt atbildes uz viņa jautājumu sarakstu.

Daudzu Rietumvalstu laikrakstu lappuses un televīzijas 1 ekrānus apstaigāja viltots fotoattēls, kuru Šifrins bija safabricējis Telavivā. Uzņēmumā bija redzami bērni svītrai- ] nos «cietumnieku» virsvalkos, un paraksts apgalvoja, ka  foto aplinku ceļā iegūts padomju cietumā. Taču, kā izrā- ļ dījās, fotoattēlā bija uzņemti nevis mazgadīgi gūstekņi,  bet gan bērnudārza audzēkņi Torgavā (VDR) pēc peldē- ļ šanās baseinā. Retuša bija pārvērtusi peldmētelīšus par arestantu formu un jautrās bērnu sejiņas izkropļojusi ar «ciešanu zīmogu».

Dezinformācijas centru, kuru vada šifrins, finansē CIP, un tas izplata savus materiālus pa visu pasauli, nekaut- ļ

irdamies no atklātiem meliem. Tā, piemēram, Telaviva centralizēti izplatīja publicēšanai buržuāziskajā presē rakstus kāda Dāvida Markiša aizstāvībai, kuru it kā apspiežot Padomju Savienībā. Savienotajās Valstīs šajā sakarā gatavojās pat sasaukt «nacionālu konferenci». Patiesībā Dāvids Markišs jau pirms pieciem gadiem bija izbraucis no PSRS.

Savienotajās Valstīs cionisti ilgu laiku satrauca sabiedrību ar vētrainu kampaņu, aizstāvot zīdainiti Jevgeņiju Kacu (Džesiku, kā viņu sauc Rietumos). Pēc viņu apgalvojumiem šī meitenīte Maskavā bija tuvu nāvei ar smagu slimību, nesaņemot ārstu palīdzību. Amerikāņu publiku musināja rīkot demonstrācijas, sūtīt uz PSRS vēstules un telegrammas ar prasību deportēt meiteni uz ASV ārstēties. Ar šādiem paņēmieniem Kacas vecāki, spekulējot ar bērna slimību, gribēja apiet Padomju Savienībā pastāvošos izbraukšanas noteikumus, un cionisti rosināja naidu pret «bezsirdīgajiem krieviem». Pa to laiku meitenīti izārstēja. Taču kampaņa viņas aizstāvībai turpinājās. Bet, kad Kacu ģimene ieradās Bostonā, visi ieraudzīja, ka Džesika ir sveika un vesela. «Slimajai izrādījās visai apaļi vaidziņi,» apjukumā rakstīja «New-York Times». «Mūs apmānīja cionisti. Mēs atvainojamies krieviem.»

Daudzas valstis apstaigāja paziņojums, ko pēc Sifrina piespēles publicēja Izraēlas prese, par Samarkandas angļu valodas skolotājas Tamāras Akilovas «bojāeju no Valsts drošības komitejas rokas». Rakstīja, ka viņa nogalināta tādēļ, ka palīdzējusi noformēt dokumentus ebrejiem, kuri vēlas izbraukt uz Izraēlu.

«Nu kā var tik nejēdzīgi melot! Šeit es esmu — jūsu priekšā. Tas ir izdomājums — īsta provokācija,» žurnālistiem pastāstīja Tamāra Akilova. «Nekādus dokumentus izbraukšanai uz Izraēlu es neesmu gatavojusi — ne sev, ne citiem. Te ir mana Dzimtene. Es ļoti priecājos, ka dzīvoju Padomju valstī. Mēs izmantojam visas iespējas un labumus, kurus padomju sabiedrība sniedz saviem pilsoņiem. Ņemsim, piemēram, mūsu ģimeni. Mana māsa Hana beigusi Pedagoģisko institūtu un strādā par pedagoģi. Vecākais brālis Iļja beidzis tirdzniecības institūtu, strādā atbilstoši specialitātei. Arī man ir augstākā izglītība, mācu skolā. Samarkanda ir daudznacionāla pilsēta. Šeit plecu pie pleca mācās un strādā uzbeki, krievi, ta-džiki, ebreji un citu tautību pārstāvji. Mēs visi dzīvojam vienotā brālīgā saimē. Es esmu sašutusi par tiem meliem, kurus izplata cionisti.» CIP taustekļi iesniedzas ebreju un

cionisiu organizāciju tīklā, kuras darbojas vairākos desmitos pasaules vaislu.

Par to, cik cieša ir ASV un Izraēlas izlūkdienestu sa- 1 darbība, liecina amerikāņu autors A. Lilicntāls: «CIP direktors Ričards Helms tāpat kā līdz šim pieļāva, ka visas amerikāņu izlūkošanas operācijas Izraēlā tiek realizētas ar «Mossad» (Izraēlas izlūkdienests — Aut.) starp niecību. Nebija pat CIP «stacijas» vadītāja Telavivā; izlūkdienesta darbinieki, kas strādāja ASV vēstniecības aiz- I segā, rīkojās kopīgi ar Izraēlas izlūkdienesta darbiniekiem, pie tam viņiem pilnībā vajadzēja apmainīties ar informāciju.»

Izraēlas izlūkdienesta struktūrā pastāv speciāla «No daļa visas pasaules ebreju izmantošanai progresam, zinātnei, pētījumiem un drošībai». Nodaļas uzdevumos ietilpst sakaru nodibināšana ar ebrejiem un to vervēšana visur pasaulē, lai iegūtu Izraēlai vajadzīgo informāciju.

Sīs nodaļas priekšnieks bija kadru spiegs Haims Jarivs, kurš agrāk strādāja par Izraēlas vēstniecības pirmo sekretāru Vašingtonā. Vēlāk, kļuvis par ģenerāli, Jarivs vadīja «Mossad».

1953. gadā Centrālajā izlūkošanas pārvaldē tika organizēta un sāka darboties Ebreju nodaļa («Judish Section»). Nodaļai Amerikas Savienotajās Valstīs un ārzemēs ir ap pieciem tūkstošiem aģentu, un tās darbība tiek koncentrēta uz trim problēmu grupām.

Pirmā grupa — jautājumi, kas attiecas uz «Judish Section» obligāto aktīvo sadarbību ar Izraēlas izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestiem, kuri savukārt saistīti ar analogām organizācijām Vispasaules cionistu organizācijas sistēmā. «Judish Section» var izmantot «Mossad» .dienesta detalizēto un plašo personu kartotēku, kur ietverti savās valstīs ievērojami politiķi, zinātnieki, mākslas darbinieki, rakstnieki, rūpnieki, karavīri utt., kuru biogrāfijām vai uzskatiem ir kaut kāda vērtība no Izraēlas un cio-nisma viedokļa.

1959. gadā izveidota speciāla «Judish Section» apakšnodaļa, lai darba gaitā uzturētu kontaktus ar Izraēlas pretizlūkošanas dienestu un apmainītos ar attiecīgu informāciju.

Otra problēmu grupa — pastiprināta darbība, lai organizētu un inspirētu diversijas un spiegošanu sociālistiskajās valstīs, gan izmantojot aģentūru, ko organizē pati «Judish Section», gan atsevišķus elementus, kas pakļāvušies cionistu ietekmei.

Un, beidzot, trešā grupa aptver kontaktus un reālu sadarbību ar noteiktiem elementiem no Amerikas pilsoņu vidus, kuri ietilpst ASV ebreju kopienā. Iekļūšana šajās kopienās arī pieder pie «Judish Section» svarīgākajiem n/.devumiem.

Kontakti darba gaitā starp CIP un «Mossad» tiek realizēti šo organizāciju vadības līmenī un nekad zemāk par .11tiecīgu noda|u vadītājiem. īpaši slavens šajā jomā kļuvis CIP pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks Džeimss I ngltons, kurš, kā savā grāmatā «Amerika cionisma slazdos» rakstīja bijušais ASV valsts departamenta darbinieks Alfrēds Lilicntāls, šādus kontaktus nodibinājis jau 1956. gadā tūlīt pēc angļu—franču—izraēliešu agresijas pret Ēģipti un uzturējis lidz pat savai demisijai 1974. gadā. Tieši Engltons, iepazinies ar dosjē, ko «Judish Section» bija sastādījusi par graujošās fašistiskās «Ebreju aizsardzības līgas» vadoni rabīnu Meiru Kaliani, atzina par lietderīgu nodibināt ar viņu sadarbību. Ieguvis CIP aizbildniecību, Meirs Kahane ar saviem «Ebreju aizsardzības ligas» bandītiem izvērsa Amerikas Savienotajās Valstīs niknu teroristisku kampaņu pret visiem, kuri traucēja cionistus un nosodīja Izraēlas agresīvo politiku. Ņujorkā, Čikāgā, Vašingtonā un citās Amerikas pilsētās tie nesodīti nodarbojās ar dedzināšanu, grautiņiem un rīkoja trokšņainas nekārtības ielās. Uz viņu sirdsapziņas ir sprā dzieni, draudi, šāvieni uz to arābu un Āfrikas valstu dip lomātiem, kuru pārstāvji Apvienoto Nāciju Organizācijā nosodīja cionistisko genocīdu pret Palestīnas arābu tautu un Telavivas ekspansionistisko politiku Tuvajos Austrumos. CIP aģentu un «Mossad» kūdīti, cionistu dauzoņas daudzkārt izdarīja teroristiskus un bandītiskus uzbrukumus padomju pārstāvjiem un diplomātiem. Amerikāņu likuma sargi viņus ne reizi nesodīja.

«Šās bandas vadoņi,» rakstīja amerikāņu žurnālists E. Džonsons savā grāmatā par «Ebreju aizsardzības ligu», «bija izvirzījuši mērķi aizkavēt padomju un amerikāņu attiecību normalizēšanas procesu un jebkuriem līdzekļiem izjaukt starptautiskā saspīlējuma atslābumu.»

Jāatzīmē, ka attiecības starp Padomju Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm ir galvenais objekts cionistu cīņā pret stāvokļa normalizēšanu pasaulē. PSRS un ASV attiecības uzskatāmas par noteicošo faktoru visā saspīlējuma atslābuma procesā, kura attīstība var novest pie cionistu kapitāla politiskās bāzes pamatu zaudēšanas gan pašā valstī, gan aiz tās robežām. Saglabādamas

«aukstā kara» stāvokli starp PSRS un ASV, cionistu aprindas iegūst iespēju turēt savā ideoloģiskajā kontrolē kapitālistiskās pasaules galvenās valsts noteiktus iedzīvotāju slāņus un kultivēt šajā valstī naidu pret Padomju Savienību.

Gadiem ilgi ebreju lielburžuāzija, izmantojot cionistu ckstrcmistiskās organizācijas, neatlaidīgi uzspieda Savie notajām Valstīm kursu uz atslābuma torpedēšanu un kon frontāciju ar Padomju Savienību.

Izraēlas izlūkdienesta un CIP darbības analīze nešaubīgi apliecina, ka tās kopīgi pūlējušās šajā virzienā. Tieši šo abu spiegošanas un diversiju organizāciju aģents rabīns Meirs Kahane otrajā vispasaules cionistu saieta Briselē (1976. gada 17.—18. februārī) nolasija vēstījumu visiem cionistiem, kas bija ieradušies Beļģijā no astoņdesmit pasaules valstīm. «Ebreju aizsardzības ligas» vārdā tika piedāvāta sekojoša programma, lai to īstenotu ASV politikā:

«1. Nekavējoties pārtraukt visas Rietumvalstu sarunas ar PSRS, ieskaitot sarunas atbruņošanās, kosmosa, kultūras un tirdzniecības jautājumos.

2. Embargo tirdzniecībai ar Padomju Savienību, pirmām kārtām labībai. Vispārējs visu firmu boikots, kuras tirgojas ar PSRS.

3. Pārtraukt tūrisma braucienus.

4. Pārtraukt kultūras un sporta sakarus.

5. Apturēt PSRS piedalīšanos starptautiskajās organizācijās, nepielaist Padomju Savienību Olimpiādē-76.

6. Iebaidīt oficiālos padomju pārstāvjus ārzemēs, rīkot piketus viņu dzīvesvietās, organizēt draudus pa telefonu, radīt traucējumus padomju vēstniecību un konsulātu sakaru līniju darbā.

7. Organizēt piketus un demonstrācijas pie padomju iestādēm, lai nebūtu tādas nedēļas, kad tie nenotiktu.»

Aicinājumus, ko nolasīja Kahane, gandrīz vārds vārdā kā Savienoto Valstu ārpolitikas programmu atkārtoja prezidents Dž. Kārters savā Aicinājuma amerikāņu nācijai

1980. gada 4. janvārī. Dž. Kārters iesaldēja SBL-2 līguma ratifikāciju, izdeva pavēli boikotēt Maskavas Olimpiādi, aizliedza labības piegādes Padomju Savienībai. Vašingtonā tika izsludināts tirdzniecisko un ekonomisko, zinātnes un kultūras sakaru boikots ar Padomju Savienību. ASV administrācija pieprasīja, lai Amerikas partneri Rietumeiropā sekotu šim kursam.

Amerikāņu izlūkdienests paplašina savu ietekmi arī uz jaunām cionistu organizācijām ar «ebreju» izkārtni, kas ir radniecīgas «Līgai», tādām kā «Vienotā ebreju kustība» un «Ebreju jaunatnes komiteja».

Vēl viens cionistu centrs, kas aktīvi sadarbojas ar CIP, ir «Galvenais dokumentācijas centrs», kura priekšgalā ir Simons Vīzentāls.

Kad Ļvovu bija okupējis fašistu karaspēks, Vīzentāls «klasiski» izbēga no cietuma. Rūpīgi izpētot «bēgšanas» apstākļus, atklājās, ka Vīzentāls stājies slepenos sakaros ar nacistiem un pārgājis viņu dienestā, tādēļ arī cietuma vārti nekavējoties tika atvērti. Par to 1975. gada decembrī ziņoja laikraksts «International Herald Tribune».

Poļu laikraksts «Zolnierz Wolnoscb pavēstīja lasītājiem par citu Vīzentāla dzīves posmu: par viņa sadarbību ar Izraēlas vēstniecību Vīnē, kā arī par viņa sakariem ar amerikāņu, angļu un rietumvācu izlūkdienestiem kopš tā brīža, kad viņš Austrijas galvaspilsētā sāka vadīl tā saucamo «ebreju dokumentācijas centru», būtībā Izraēlas izlūkdienesta spiegošanas un diversiju centru Eiropā. Vīzentāla rokaspuišiem bija uzdots nodibināt kontaktus ar ebreju tautības bijušajiem padomju pilsoņiem un apstrādāt viņus Rietumu speciālajiem dienestiem vajadzīgajā manierē. Bez tam «centra» dzīlēs tika fabricēti dažāda veida antikomunistiski viltojumi Freiburgas (VFR) tā saucamā Austrumeiropas institūta vajadzībām. «Laiks likvidē! S. Vīzentāla «ebreju dokumentācijas centru»», rakstīja austriešu «Salzburger Volksblatt», «ar savu spiega darbību Vīzentāls apkauno Austriju, kura kopš piecdesmitajiem gadiem ir viņa mājas.»

Lūk tā — no sadarbības ar abvēru, nacistiskās Vācijas militāro izlūkdienestu, līdz «dokumentācijas centra» va dītājam, kurš ļoti cieši un tiešā veidā saistīts ar ASV, VFR, Anglijas un Izraēlas speciālajiem dienestiem un kuru tie finansē, kuram ir cieši kontakti ar galvenajām cionistu organizācijām.

Nav jabrīnās — kad CIP organizēja Romā pretpadomju provokāciju ar nosaukumu «Lasījumi par cilvēka tiesībām Padomju Savienībā un citās sociālistiskajās valslīs», Vīzentāls bija šīs saiešanas priekšsēdētājs.

CIP slepenajā ziņojumā, ko publicējusi Rietumu prese, teikts, ka «praktiski katra cionistu organizācija saistīta ar Izraēlas izlūkdienestu vai arī tajās darbojas šī izlūkdienesta aģenti. Dienests «Mossad» lielā mērā balstās uz dažādām Rietumu ebreju kopienām un organizācijām ārvalstīs, lai vervētu aģentus un iegūtu informāciju.»

«Es nenoliedzu, ka mana organizācija saistīta ar CIP un FIB,» izmeklēšanas orgāniem teica Tallinā aizturētais Marks Levits, viens no reģionālās ebreju organizācijas va dītājiem Filadelfijā, ASV. «Manai misijai bija stingri sle pens raksturs. Ņujorkā mani instruēja, ka, satiekoties un nododot materiālus, man jāievēro konspirācija.

Man tika dots speciāls uzdevums — tikties ar ameri kāņu kongresmeņiem Grīnu un Eitsu, kuri atradās Pa domju Savienībā vienlaikus ar mani. Man vajadzēja viņus savest kopā ar attiecīgiem cilvēkiem, kuri organizē ebreju izbraukšanu no PSRS uz Izraēlu. Eitsam bija cionistu aktīvistu tālruņa numuri un adreses. Izmantojot to, es noorganizēju kongresmeņiem tikšanos. Tajā tika apspriesti jautājumi, kā stimulēt emigrāciju uz Izraēlu.»

Levitam tika konfiscēti tādu Padomju Savienībā dzīvojošu cilvēku saraksti, kurus finansēja cionisti, lai pievērstu darbībai Izraēlas labā. Sājos sarakstos figurēja kāda Josifa Beguna adrese un datums, kad viņš saņēmis naudu. So naudu Josifam Begunam, Maskavas iedzīvotājam, sūtīja ar Helmuta Erlangera starpniecību no Sanfrancisko.

1983. gada 12.—14. oktobrī Vladimiras apgabala tiesa izbraukuma sesijā piesprieda 1932. gadā dzimušajam Josifam Begunam brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem un izsūtījumu uz pieciem gadiem par pretpadomju propagandu un aģitāciju (KPFSR KK 70. p. 1. d.). Divpadsmit gadus Beguns bija kūdījis Padomju Savienībā dzīvojošos ebrejus uz graujošu darbību pret Padomju valsti, emigrēšanu uz Izraēlu, vispusīgas aktīvas palīdzības sniegšanu starptautiskajam cionismam, propagandējis tā rasistisko ideoloģiju. Tagad cionisti melo, ka Beguns cietis par «darbību kultūras jomā». Patiesībā šai darbībai bija skaidri izteikts graujošs raksturs.

Propagandas materiālu vidū, ko Beguns pavairoja un izplatīja, tiesā figurēja kāds teksts. Tā autors ir ASV cionists Mošē Dektors, kurš aicina ebrejus uzskatīt Padomju Savienību par «savu galveno ienaidnieku» un «vērst triecienu pret tās pašas teritoriju». Sis teksts sēj naidu un dod instrukcijas, kā organizēt diversijas pret sociālistisko iekārtu.

Tiesa konstatēja, ka tieši pēc šīm receptēm Beguns gatavojis savus aģitācijas materiālus, kurus izplatījis padomju ebreju vidū. Tā, piemēram, kādā no tiem viņš aici-mija cionistus veikt graujošu darbību «abās pusēs lielās ziemeļu valsts robežām». Beguna manuskriptā «Mūsu mantojums», kas figurēja tiesā, izteikts aicinājums noslēgt «atklātu savienību» ar visiem pretpadomju spēkiem un «meklēt ceļus, kā slavināt» visus padomju iekārtas ienaidniekus. Beguns aģitēja ebrejus uzskatīt Padomju Savienību par viņiem svešu valsti, par «trimdas vietu» un darboties Izraēlas labā.

Kā zināms, ANO kvalificējusi cionismu kā rasisma veidu. Priekšstatu par cionisma ideoloģijas rasistisko raksturu dod viens no ANO dokumentiem, kurā citēta mācību grāmata cionistu filozofijā, kas domāta Izraēlas skolām un kuru akceptējusi Izraēlas Izglītības ministrija. Mācību grāmatā teikts: «Ebreju nācija — tā ir izredzēto nācija, pateicoties savai rasei, savai izglītībai un tās zemes klimatam, kur tā attīstījusies..», «ebreju tautas rase ir labākā no visām, tādēļ ka tā radīta, atlasot labākos katra paaudzē.» Ar ko tas atšķiras no vācu fašistu «filozofijas», kas propagandēja āriešu rases kultu. Tamlīdzīgu ideju izplatīšanu Padomju Savienībā kvalificē kā noziegumu pret sabiedrību un valsti.

Tiesas prāvā Begunu atmaskoja tīšā apmelošanā. Tā, piemēram, tika pierādīts viņa brošūras «Kurš ir liekēdis?» apzināti apmelojošais raksturs. So brošūru cionisti izmanto, lai dezinformētu sabiedrību Rietumos un uzkurinātu nepatiku pret PSRS. Brošūrā sniegts «ieslodzīto» saraksts, kur no vienas vietas ir falsifikācijas un tendenciozi sagrozījumi. So sarakstu bija sastādījuši Rietumu cionisti Briselē un nodevuši Begunam, lai viņa vārdā «legalizētu». Tādā veidā viltojumam cerēja dot šķietamu ticamību. Līdzīgu dezinformāciju Beguns iekļāvis arī citā savā tekstā — «Melu antoloģiija». Apsūdzētais neminēja nevienu apstiprinājumu «faktiem» savos sacerējumos un atzina, ka «izmantojis tos bez pārbaudes». Viņš atzina arī, ka apmelojis Padomju valsti, izplatīdams versiju, ka viņš atbrīvots no darba it kā par vēlēšanos izbraukt uz Izraēlu. Šī versija daudzus gadus kalpo Rietumu cionis-tiem kā «pierādījums» viņu izdomājumiem par ebreju diskrimināciju Padomju Savienībā. Tiesas gaitā tika minēti fakti un iesniegti dokumenti, kas liecina, ka jau pirms Beguna iesnieguma par izbraukšanu uz Izraēlu viņš pēc paša vēlēšanās aizgājis no darba zinātniskās pētniecības institūtā, kur strādājis par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku. Pēc tam viņu atkārtoti aicināja uz darbā iekārto-

sanas biroju un pēc izvēles piedāvāja inženiera amatus. Taču Beguns atteicās no visiem variantiem. Tiesai tika iesniegti Beguna parakstītie iesniegumi ar atteikumiem no viņam piedāvātā darba.

Būdams speciālists radioelektronikā un divdesmit gadu laikā strādādams četrpadsmit uzņēmumos, Beguns, da-| biski, zināja ne mazumu Padomju valsts noslēpumu, kariem bija būtiska nozīme no valsts drošības viedokļa. Jau pats fakts, ka Begunu pielaida pie šiem noslēpumiem, liecina par viņam parādīto uzticību un to, ka viņš nekādi nav ticis diskriminēts.

Beguns nodevās noziedzīgajai darbībai, izlikdamies par ivrita valodas pasniedzēju. Tiesas prāvā tika noskaidrots, ka sešos gados viņam bijuši tikai četri skolnieki. Ikviens no tiem mācījies samērā īsu laiku. Begunam nav pasniedzēja diploma, viņam ir tehniskā izglītība. Tātad kā ivrita pasniedzējs Beguns nevarēja sev pelnīt iztiku; viņam nebija speciālo filologa zināšanu un pedagoga iemaņu, lai mācītu valodu.

Jāatzīmē, ka jautājumu par ivrita valodas pasniegšanu cionisti spekulatīvi izmanto, lai radītu sabiedrībai melīgu priekšstatu par padomju varas iestāžu attieksmi pret eb- • reju kultūru. Cionisti dēvē ivritu par padomju ebreju na- j cionālo valodu un saka, ka tās pasniegšana esot aizliegta. 1 Gan viens, gan otrs ir meli. Ebreji nelietoja ivritu ne cara Krievijā, ne padomju varas laikā. Viņu valoda bija jīdišs. Pašlaik apmēram 14 procentu no Padomju Savienībā dzīvojošajiem ebrejiem uzskata to par savu dzimto valodu. Cionisticm ir īpašs aprēķins ar ivrita, Izraēlas oficiālās valodas, ieviešanu. Ivrits viņiem ir instruments, kam jāatvieglo cionistu ideoloģijas izplatīšana. Saprotams, ka tā- ' dos apstākļos ivrita masveida piespiedu ieviešanai nav piekritēju mūsu valstī, kaut arī ivritu māca vairākās augstskolās, kur gatavo filologus un orientalistus, piemēram, MVU, Āzijas un Āfrikas valstu institūtā, Tbilisi un Ļeņingradas universitātēs.

Divpadsmit gadus nekur nestrādādams, Beguns tomēr J dzīvoja bez bēdu. Bieži ilgu laiku atpūtās kūrortos. Šo dzīvi viņam nodrošināja ne jau četri epizodiski skolnieki. Galvenais avots bija naudas pārvedumi no ASV, Kanādas, Dānijas, Šveices un citām valstīm.

Līdz ar skaidru naudu Beguns saņēma daudz mantu sūtījumu: ādas mēteļus, kažokus, jakas, džinsus un citus priekšmetus, kurus pārdeva. Šādu sūtījumu esamību tiesā apstiprināja daudzas kvitis un citi Maskavas muitas dokumenti.

Jāatzimē, ka - dezinformāciju par «padomju ebreju katastrofālo stāvokli», kuru izplata ar Begunam līdzīgu personu starpniecību, cionisti izmanto, lai ietekmētu augstā* kos varas ešelonus Amerikā un uzkurinātu tik aklu naidu pret mūsu valsti, ka notikumi dažkārt nonāk līdz absur* dam. Tā, piemēram, 1982. gada vasarā ASV prezidents R. Reigans pieņēma Baltajā namā Vispasaules ebreju kongresa kārtējās sesijas dalībniekus. Simt piecdesmit cilvēku lielās auditorijas priekšā R. Reigans uzstājās ar «dramatisku» paziņojumu par padomju ebrejiem, kuriem, liīk, «esot slēgtas augstāko mācību iestā/u durvis un liegta iespēja strādāt labu darbu». Pēc tam pret PSRS tika raidīti draudi un doti zvēresti piespiest padomju varu uzlabot ebreju dzīves apstākļus.

R. Reigans acīmredzot bija sajaucis padomju ebrejus ar amerikāņu nēģeriem. Tieši Amerikas Savienotajās Valstīs taču, rēķinot uz tūkstoš iedzīvotājiem, balto ar augstāko izglītību ir 2,6 reizes vairāk nekā nēģeru. Nēģeru vidū ir sešas reizes mazāk zinātnieku nekā balto iedzīvotāju vidū. Pastāvīgas vajāšanas un vardarbība attiecībā pret ASV melnajiem iedzīvotājiem tiek izdarītas katru dienu. Nēģeru vidū bezdarba līmenis ir vairāk reižu augstāks nekā balto vidū.

Turpretim padomju ebreji, kas skaita ziņā sastāda nepilnu procentu PSRS iedzīvotāju, ieņem 6,5 procentus vietu mākslas un kultūras, literatūras un jurisprudences jomā. Ebreju īpatsvars zinātņu doktoru un kandidātu vidū ir 45 procenti. Visu valsts augstāko mācību iestāžu studentu vidū pēc relatīvā daudzuma (procentuāli attiecībā pret šīs nacionalitātes cilvēku skaitu) ebreji ir pirmajā vietā. 1960. gadā bija 291 tūkstotis ebreju ar augstāko izglītību, 1970. gadā — 357 tūkstoši, 1975. gadā — 385 tūkstoši,

1977. gadā — 389 tūkstoši, 1981. gadā — 395 tūkstoši. Pēc aspirantu skaita ebreji ieņem trešo vietu pēc krieviem un ukraiņiem. Kā gan pēc visa tā var runāt, ka mūsu valstī ebrejiem «slēgts ceļš uz zinātni un labu darbu»?

Lai iespiestos Padomju Savienībā, cionistiskie dienesti izmanto kultūras, zinātniskos, sporta un tūrisma braucienus, kur spiegi izliekas par zinātnes un sabiedriskajiem darbiniekiem, sportistiem un tūristiem. Vairākus gadus Izraēlas izlūkdienesti gatavoja «rokasgrāmatu» ar ievērojamu padomju zinātnieku, tehnikas, literatūras un mākslas speciālistu adresēm. Tagad šo «rokasgrāmatu» iz-

I

manto, lai izplatītu pretpadomju literatūru un vāktu spie- \ gošanas datus.

Starptautiskā cionisma slepenie dienesti un Amerikas Savienoto Valstu CIP dažādi mēģina stimulēt cionistisko kampaņu, lai no Padomju Savienības uz Izraēlu izbrauktu ebreji, pirmām kārtām tādi, kuriem pieejama Padomju valstij vitāli svarīga informācija. Izraēlas izlūkdienests «Mossad» kopīgi ar CIP organizē noteiktu personu iz-S braukšanu, iepriekš instruē tās, lai pirms aizbraukšanas tās savāktu pēc iespējas vairāk militārās, tehniskās un ekonomiskās informācijas.

Kā rāda pieredze, spiegošanas dienesti intensīvi cenšas izdibināt no cilvēkiem, kas ieradušies Rietumos, slepenus datus par mūsu valsti.

Tā, piemēram, ASV vēstniecības Romā aizsegā darbo- ļ jas speciālu aģentu grupa, kuri aptaujā imigrantus no ļ PSRS. CIP apakšnodaļā Veneto ielā 19 strādā darbinieki ar segvārdiem Saša, Viktors, Lindemans, Ralfs. Viņu īstie vārdi — Sirils Gradasofs, Viktors Zēmans, Heralds Takets, Rolfs Sindlers, Rozē Vartanjans. Viņi labi pro! l krievu valodu. Sie aģenti sīki izprašņā atbraucējus par 1 dienestu Padomju Armijā, darbu rūpniecības uzņēmumos, iedziļinās tehniskajās finesēs. Ja cilvēks viņus īpaši ieinteresē, viņi par to paziņo cionistiskajām organizācijām, kas «aprūpē» pārceļotājus, — «Rav-Tov» vai HJAS. Sīs organizācijas pārsūta tādu cilvēku no Itālijas uz VFR vai ASV, kur ar viņu tiek veikts tālāks padziļināts darbs. Tas viss, protams, tiek darīts par CIP naudu.

Spiegošanas nolūkā aktīvi tiek izmantota «Starpvalstu < komiteja Eiropas migrācijas jautājumos» (CIME) — valdībām nepakļauta organizācija Zenēvā, kas pastāv ANO sistēmā. Oficiāli komiteja sniedz juridisku palīdzību imigrantiem, palīdz naudas un transporta ziņā. Taču CIP pilnvarotie nesnauž. Viņi atrod imigrantu vidū vajadzi gos cilvēkus, nodibina tiešus kontaktus ar spiegu dienestiem un «ieprecina» izlūkdienestam. Pietiek ielūkoties sarakstā, kādi organizāciju pārstāvji piedalījušies komitejas 46. sesijā, lai saprastu — šeit savīts spiegošanas un diver siju dienestu perēklis. Sājā sarakstā — dažādu pretpa domju «fondu», «Apvienotās ukraiņu-amerikāņu komitejas», cionistisko Joint un HJAS aktīvisti. Joint delegāts bija Polijas cionists Dāvids Feders. «Starptautisko glābšanas komiteju» pārstāvēja Garets Akersons, CIP darbinieks, bijušais ASV vēstniecības Varšavā padomnieks, kurš bija atmaskots spiegošanā pret sociālistisko Poliju.

Pēc tam kad no cilvēka nopirkti visi noslēpumi, kādus viņš zinājis, samaksāts par viltotajiem izsaukumiem, kūtus viņš parakstījis, viņam piedāvā par samaksu apmelot savu bijušo dzimteni. Daži piekrīt šim netīrajam darījumam. Pie tādiem pieder Mihails Aronbajevs. Aizbraucis uz Izraēlu, pēc tam no turienes devies uz VFR. Šeit viņu «iebarojusi» CIP raidstacija «Brīvība». Cits apmelotājs Mihails Kogans vāc imigrantu vidū ziņas, domātas «Izraēlas balss» apmelojošajiem radioraidījumiem, vāc to ( ilvēku uzvārdus, kuri Padomju Savienībā izcieš sodu par kaut kādu noziegumu. Kriminālnoziedznieku iztēlo kā «cīnītāju par cilvēka tiesībām» vai kā cietēju reliģiskas pārliecības vārdā.

Līdzīgi nelieši izplata pretpadomju literatūru, nodarbojas ar jebkuru izdomājumu vākšanu un izplatīšanu, lai tikai viņi varētu nodarīt kaitējumu Padomju valstij.

«KRIEVIJAS SOLIDĀRISTI» UN AFGĀŅU DUSMAŅI

Mūsu priekšā dažādas krāsas un dažādu izmēru lapiņu kaudze. Tās maisos kopā ar pulveri un dinamītu vilktas pa putekļainiem ceļiem un kalnu takām. Kas gatavojis šo indīgo maisījumu? Kā tas nokļuvis afgāņu zemē? Lapiņas, kas domātas padomju kareivjiem, izkaisa ar speciālām sprāgstošām petardēm, izplata sabiedriskās vietās, nosūta pa pastu. Sīka salikuma tekstā teikts: «Mēs, Krievijas politiskā organizācija — TDS^5 —, nenošķiram sevi no jums, j dārgie draugi...» Lasām tālāk, un kļūst skaidrs, par ko raksta ienaidnieks. Tas aicina uz Dzimtenes nodevību un palīdzību ienaidniekam. Meli un naids cieši savijusies ša- j jās lapelēs. Naidīgi un izsmalcināti apmelojumi. «Faktu» un «argumentu» krājums jau zināmais.

Padomju pilsoņi ar sašutumu nosūta kompetentiem orgāniem šos pameslus — TDS publikācijas, kuras no ārzemēm uz dažādām adresēm tiek iesūtītas mūsu zemē. «Cienījamie biedri, pirms trim mēnešiem es biju Vācijas Federatīvajā Republikā īslaicīgā komandējumā un nejauši tur iepazinos ar kādu Runovu, kurš stādījās priekšā maniem biedriem,» raksta, piemēram, pasniedzējs no Minskas Ni- 4 kolajs Lukaševičs. «Izrādījās, ka mans paziņa, tāpat kā es, interesējas par filatēliju. Mēs norunājām sarakstīties un apmainīties ar pastmarkām. Un te nesen es saņēmu vēstuli_ no_ Frankfurtes pie Maiņas ar TDS pretpadomju publikācijām. Ar sašutumu es noraidu šos zemiskos izlēcienus.»

Padomju robežsargi un muitnieki atmasko mēģinājumus kontrabandas ceļā iesūtīt mūsu valstī tamlīdzīgu literatūru. Kolportieriem no TDS ir speciāls ekipējums: vestes, getras, korsetes, apakšbikses ar slepenām kabatām. Naidīgos izdevumus slēpj speciālos zābakos ar platiem stulmiem, cenšas ievest automašīnās iekārtotās slēptuvēs.

TDS nodarbojas ar tā saukto «melno propagandu» —

graujošu propagandu zetn sveša kaFoga. Га, piemēram, daudzus pretpadomju materiālus fabricē ārzemēs, pavairo lautas un darba savienībā, bet pēc tam slepus iesūta Padomju Savienībā ar grifu «iekšējās opozīcijas balsis» un «pašapgāds». Ar TDS saistīti visniknākie Padomju valsts apmelotāji, kuri uzstājas imperiālisma pretpadomju kampaņās.

Tautas un darba savienības rīcību finansē un vada ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde. TDS cieši sadarbojas ar raidstaciju «Brīvība»; pa tās kanāliem uz padomju auditoriju virzās propagandas materiāli, kuri publicēti žurnālos «Graņi», «Posev» un grāmatās, ko laidusi klajā tāda paša nosaukuma TDS izdevniecība.

Operācijā «Ramazan»

ASV veltīja visus pūliņus, lai radītu kontrrevolucio-nāru fronti likumīgās afgāņu valdības gāšanai. Bet, kad Padomju Savienība sniedza Afganistānai vispusīgu palīdzību (un nejāva pārvērst šo valsti par otru Cili), buržuāziska, pirrfiām kārtām amerikāņu, propaganda sacēla īstu brēku.

Nebija ne pārliecinošu argumentu, ne loģikas. Bija bezspēcīgs jaunums, naids un klaji apmelojumi. Tik rupju darbu kritizēja pat pašās Savienotajās Valstis. Militārās propagandas «psiholoģiskā» un «aukstā kara» operāciju eksperti un teorētiķi «aģitācijas pretinieka nometnē» speciālisti, opozicionāri noskaņotie politiskie darbinieki uzklupa amerikāņu speciālajiem dienestiem un valsts propagandas iestādēm ar pārmetumiem, ka pasākumi sakarā ar Afganistānas notikumiem ir nesagatavoti, nekompetenci un neefektīvi.

ASV kongresā notika sēdes, kuru gaitā tika secināts, ka «Amerikas Balss» un graujošās C1P raidstacijas «Brīvība» un «Brīvā Eiropa» nav varējušas no propagandas viedokļa pienācīgi nodrošināt administrācijas kampaņu sakarā ar situāciju Afganistānā. Nacionālās drošības padomes ietekmē ASV speciālie dienesti izstrādāja tā saucamo projektu «Ramazan» — plašu daudzpusīgu operāciju, kā pārkārtot masu propagandu, organizēt dezinfor-mojošus un dažādus citus ideoloģiska rakstura pasākumus, ņemot vērā afgāņu kontrrevolucionāro spēku prasības un graujošo bandu darbību pret valdību Kabulā. Tika nolemts raidīt ēterā jaunas radioprogrammas, kurās Afga-

nistārias notikumus izklāstītu un komentētu atbilstoši amerikāņu politikas prasībām. Starptautiskajai radiosakaru padomei, kura pakļauta Nacionālajai drošības padomei, tika uzdots komplektēt štatus visām raidstacijām, kuras piedalās operācijā «Ramazan», ar kvalificētiem speciālistiem — gan «sovetologiem», gan arī speciālistiem Afganistānas jautājumos. Tādus kadrus tika nolemts iesaistīt no izlūkdienestu un militāro organizāciju pieredzējušiem darbiniekiem.

Projekts «Ramazan» paredzēja jaunu jaudīgu radiore-leju staciju celtniecību Srilankā un Botsvānā, kas (aulu paplašināt rādiusu raidījumiem uz Padomju Vidusāziju.

Pie ārpolitisko izdevumu un radiosakaru galvenajām propagandas tēmām arvien biežāk pieskaitīja ADR iekšējo lietu apmelojošu izklāstu, kontrrevolucionāro bandu dar bības «popularizēšanu», viņu pastrādātās slepkavības, laupīšanas un citus grautiņus iztēlojot par «patriotu ciņu* un «nacionālo atbrīvošanās kustību».

Kas attiecas uz kadriem, tad ASV kongress nolēma ik gadus izpētīt un apstiprināt diversiju raidstaciju «Bri vība» un «Brīvā Eiropa» vadītājus un kontroli pār viņiem uzdeva Nacionālās drošības padomes darbiniekam Polam Henci, kurš jau sen darbojās spiegošanas laukā. Viņš bija CIP rezidents Turcijā. Kā Kongresa pārstāvis «Brīvību» un «Brīvo Eiropu» kontrolē Skots Koens, ari CIP kadru darbinieks ...

«Krievu dienestam», speciālai «Brīvības» un «Brivās Eiropas» nodaļai, kuru vada CIP darbinieks Gerds fon Demmings, uzdots veidot programmas, kas domātas pa domju auditorijai Afganistānā. Tās ieraksta lentē, lai va rētu iesūtīt Afganistānas un Pakistānas teritorijā, un no turienes pārraida ēterā ar pagrīdes radioraidītājiem, kuri piegādāti no Amerikas un Rietumeiropas.

Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadībā «Brīvība» un «Brīvā Eiropa» fabricē dezinformāciju par nolikumiem Af ganistānā, provocējošus un musinošus materiālus. ASV kontroles un statistikas pārvaldes darbinieki, kuriem bija uzdots pārbaudīt radiostaciju raidījumu saturu un dot tiem objektīvu novērtējumu, tikai gada laikā vien sastā dīja 335 ziņojumus, kur fiksēti dezinformācijas, provoka torisku paziņojumu, aicinājumu dezertēt, apmelojumu un skandalozu baumu gadījumi šajos raidījumos. Lielajam vairumam materiālu, kā tika konstatēts ziņojumos, ir musinošs raksturs.

Ar TDS operācijām Afganistānā nodarbojas tā sauca-

mais slēgtais sektors, kura uzdevumos ietilpst pierunāt padomju pilsoņus uz Dzimtenes nodevību, vervēt aģentūru PSRS teritorijā, organizēt sakarus ar to, izmantot ārzem niekus, kuri apmeklē mūsu valsti. Slēgtais sektors organizē dažādas provokācijas, vāc spiegošanas datus, veic pretpadomju darbību visos veidos.

Pēdējā laikā sektors komandē savus cilvēkus pie duš-maņiem Afganistānā un Pakistānā. Ir zināms, ka šī sektora darbinieks Boriss Millers nodibinājis kontaktus ar dušmaņiem Pakistānā 1980. gada vidū. Pēc tam spiegošanas datu vākšanai Afganistānas teritorijā tika iesūtīts viņa dēls Jurijs Millers.

Padomju Savienībā dzīvojošu to cilvēku adreses, kuri tā vai citādi saistīti ar Afganistānu, kuriem tur dien vai strādā radinieki, izdibina Brino laulātais pāris — Jurijs un viņa sieva Kira, kuri dzīvo Frankfurtē pie Maiņas.

Tamlīdzīgu publiku Tautas un darba savienībai piesaista Nikolajs Rutčenko, kurš savā laikā kalpojis hitleriešiem. 1941. gadā viņš bijis pasniedzējs fašistiskajā «Z-Nord» komandas izlūku skolā Gatčinā. 1943. gadā Berlīnē nodarbojies ar diversantu un teroristu grupu vei došanu darbībai PSRS teritorijā. 1944. gadā piedalījies diversantu iesūtīšanā mūsu karaspēka aizmugurē Lietuvas teritorijā. Kara beigās Rutčenko saņēma virsleitnanta pakāpi un tika apbalvots ar diviem fašistu ordeņiem. Tagad viņš ir slēgtā sektora loceklis un vervē graujošajai pretpadomju darbībai ebrejus, kuri izbraukuši no PSRS uz Rietumu valstīm.

1982. gada 5. novembrī TDS «pārstāvniecība» Madridē par CIP naudu sarīkoja preses konferenci dušmaņu vadonim Sāedam Geilani, kurš pastāstīja par bandītu «panākumiem» vardarbībā un terorā. Pie tam viņš paziņoja, ka vienlaikus ar spīdzināšanām un slepkavībām dušmaņi nodarbojas arī ar TDS uzsaukumu izplatīšanu krievu valodā. Bandīti atklāti brāļojas ar «krievu solidāristiem».

Marodieri — falsifikatori

Pirmās klases šoferis Aleksejs Maziņš strādā apvienībā «Sovtransavto» vairāk nekā desmit gadus. Pēdējos trīs gadus brauc uz ārzemēm. Izbraukājis visas Eiropas valstis, bijis Parīzē, Briselē, Romā, Kopenhāgenā... Un nesen autoceji noveda viņu Frankfurtē pie Maiņas. Apmetās viesnīcā pilsētas nomalē. Šeit, Ešbornā, «Sovtrans-

avto» rezervē numurus mūsu tranzītšoferiem. Pārgulēja, tā agrāk piecēlās, pabrokastoja un izgāja pie mašīnas. Aplūkoja riteņus, notīrīja noputējušos numurus, iekāpa «Kamaza» kabīnē, un tad viņu kāds pasauca: «Sveiks, draugs! No kurienes ieradies?»

Aleksejs palūkojās pa logu un ieraudzīja pie durvīm simpātisku puisi tiroliešu cepurē ar spalviņu, kas viņa ārienei piešķīra operetiski vieglprātīgu izskatu. Aleksejs sasveicinājās, nospriedis, ka viņam darīšana ar kādu mūsu tūristu; viņš tos bieži sastapa dažādās Rietumu valstis. Vārds pa vārdam, un viņi iepazinās. Sarunu biedrs nosauca sevi par Nikolaju. Pastāstīja, ka atbraucis uz Frankfurti no Kazahijas, dzīvojot šeit pie radiniekiem un drīz braukšot atpakaļ uz Savienību. Pajautāja, kad Aleksejs dosies ceļā, un, izdzird is, ka tūlīt, palūdza aizvest.

Negaidīdams atbildi, puisis parāva durvju rokturi un ierāpās sēdeklī blakus šoferim. Kilometrus piecus no pilsētas viņš izkāpa pie kaut kāda krodziņa.

Tikai, atbraucis līdz robežai un kārtodams kabīni pirms muitas apskates, Aleksejs starp sēdekļa spilvenu un atzveltni pamanīja plakanu bruņa vienkārša papīra bandroli. Atlieca malu, pakratīja — no aploksnes izslīdēja žurnāli spožos vākos un'līdz ar tiem — maza četrstūraina papīra lapiņa. Tā bija zīmīte. Tajā bija teikts:

«Dārgais Aleksandr Nikolajevič!

Te ir paraugs vienai no septiņām vēstulēm, kuras mēs gribam nosūtīt pēc adresēm, kas atrastas pie nogalinātā P. D a.[6] Paraksts viltots ar Jūsu laipnu atļauju.

Paldies, Brigita.»

Nogalināts cilvēks. Krievs. Droši vien padomju pilsonis. Nogalināts svešatnē. Un pēc tam viņa paraksts viltots zem kaut kādām vēstulēm. «Kas ir Brigita? Kas tas bija par tipu, kurš te iebāza vai arī aizmirsa žurnālus? Protams, ne no kādas Kazahijas viņš nav. Varbūt viņš arī ir slepkava?» — drudžaini šaudījās Alekseja domas. Gan žurnāli, gan šī zīmīte viņam dedzināja rokas. «Vajadzēja arī man laist riebekli kabīnē!» viņš dusmojās. «Varbūt izmest visus tos papīrus — un gali ūdenī? Nē, nedrīkst. Ja nu tur pēkšņi ir pavedieņs, aiz kura velkot atšķetināsies viss šis šausmīgais noziegums.»

Aleksejs nešaubījās, ka te bijis tieši noziegums, pie tam baismīgs. Viņš paņēma vienu žurnālu un sāka lapot, it ka cenzdamies atrast atbildi uz saviem jautājumiem. Tas bija «Posev», 1982. gada desmitais numurs. TDS izdevums. Brošūras un uzsaukumus ar līdzīgu zīmi Aleksejs jau bija redzējis. Tādus šoferiem mašīnās ievazāja TDS aģitatori. Taču pie viņa paša tāda «literatūra» bija nokļuvusi pirmoreiz. Viņš šķīra lappusi pēc lappuses, līdz pēkšņi viņa skatiens starp rindām pamanīja uzvārdu, kurš bija zīmītē.

Žurnālā tika rakstīts, ka «sacelšanās dalībnieki» Afganistānā esot devuši «Posev» korespondentam iespēju no fotografēt dokumentus, kuri bijuši kabatā viņu nogalinātam kareivim. Starp tiem esot bijušas vairākas vēstules, kas tagad nosūtītas uz Padomju Savienību. Žurnālā iespiests vienas vēstules teksts. Vēstule bija parakstīta ar Pjotra D. vārdu. Lasot vēstuli, Aleksejs tūlīt saprata, ka tas ir viltojums.

«Brigita» bija slikta stiliste. Viņa lietoja tādus izteicienus, kādus var saklausīt varbūt vienīgi apsūnojušā emigrantu vidē, kur aizmirsuši dzīvo krievu valodu. Bet zīmītē taču teikts, ka viltota nevis viena, bet septiņas vēstules. Tās sūtīs uz Padomju Savienību. Bet kā lai brīdina adresātus, pasargā viņus no krāpšanas? «Aizvedīšu līdz robežai un tūlīt atdošu robežsargiem,» nolēma Aleksejs un ātrāk noslēpa zīmīti un līdz ar to arī konvertu tālāk kabīnē, it kā baidīdamies, ka tūlīt viņu kāds panāks un pārmeklēs, lai paņemtu pierādījumus...

Maskavā šofera atvesto mīklaino zīmīti par vēstulēm izskaidroja. «Brigitas» rokraksts šeit bija pazīstams. Tas piederēja Natālijai Petersai, viņa arī Franciska Riha, dzimusi 1945. gadā. 1970. gadā kā Šveices universitātes studente viņa atbrauca uz mūsu valsti stažēties MVU Bioloģijas fakultātē. Pēc gada viņa no Padomju Savienības aizbrauca. Petersa-Riha centās bāzt savu degunu tur, kur oda pēc noslēpumiem. Dibināja pazīšanās ar cilvēkiem, kuri strādāja slēgtās zinātniskās pētniecības un ražošanas organizācijās un aizsardzības rūpniecībā. Lika lietā sievišķīgos dotumus: savaldzināja kādu jaunu zinātnieku, kurš piedalījās slepenā darbā. Notikumi aizvirzījās līdz iesniegumam dzimtsarakstu nodaļā, taču līgavainis laikus apdomājās.

Izbraucot no PSRS, uz robežas Petersu-Rihu aizturēja valsts drošības orgānu darbinieki. Viņa nenoliedza, ka veikusi mūsu valstī darbību, kas vērsta uz padomju iekār-

tas graušanu, sagājušies ar noziedzniekiem, vākusi dažādus materiālus un informāciju pretpadomju centriem ārzemēs. Atzinusi to visu, Petersa lūdza piedošanu un apsolīja, ka «vairāk tā nedarīs». Ņemot vērā jaunību, viņu atlaida, taču turpmāk liedza iebraukšanu Padomju Savienībā.

Natālija Ričardovna, kā viņa stādās priekšā saviem krievu paziņām no TDS, kopš tā gadījuma viņu acīs ir ieguvusi mocekles oreolu. Tas viņai palīdzēja nokļūt galvenajā pretpadomju darbības virzienā — slēgtajā sektorā. Tur viņa nodarbojās ar izdomājumu un netīru viltojumu sacerēšanu. Viņai piešķīra segvārdu «Brigita».

Slēgtā sektora operācijās, kas saistītas ar Afganistānu, «Brigita» ražo vēstules, kuras padomju kareivju vārdā tiek iesūtītas Padomju Savienībā. Tādā veidā tiek izplatītas melīgas baumas, vairoti izdomājumi, kurus stāstījuši it kā «paši aculiecinieki». Sīs vēstules ir dezinformācijas un apmelojumu nesējas.

Un kas tad ir «Aleksandrs Nikolajevičs», kurš devis «laipno atļauju» viltot parakstu zem sacerētās vēstules? Tas nav neviens cits kā Artjomovs-Zaicevs, aizbēdzis fašists, viens no TDS «vadoņiem».

Nedaudz vēstures

1930. gada vasarā Bclgradā (Dienvidslāvijā) krievu reakcionārā emigrācija sasauca tā saukto krievu jaunatnes savienību pārstāvju kongresu, kurā tika nolemts apvienot tās vienotā organizācijā — Jaunās paaudzes nacionālajā savienībā (JPNS) — cīņai par padomju varas gāšanu un «neatkarīgas nacionālas krievu valsts» radīšanu. Vēlāk JPNS tika pārdēvēta par Jaunās paaudzes nacionālo darba savienību (JPNDS), bet 1957. gadā organizācija sāka dēvēties par krievu solidāristu Tautas darba savienību (TDS).

Sākoties otrajam pasaules karam, TDS nodaļas vairumā Eiropas kapitālistisko valstu un ASV nodibināja plašus sakarus ar poļu, japāņu, rumāņu, franču un vācu izlūkdienestiem. Varšavā un Bukarestē ārvalstu izlūkdienestu vadībā un ar šo izlūkdienestu līdzekļiem TDS darboņi izveidoja speciālas skolas, kurās baltemigrantu bērnus gatavoja par aģentiem iesūtīšanai Padomju Savienībā spiegošanas uzdevumu, diversiju un terora aktu veikšanai.

Kā rakstīja kāds Ņujorkas laikraksts, patiesais TDS uzplaukums sakrīt ar hitleriskās Vācijas kara gadiem pret PSRS. Jau «Programmas tēzēs» un «JPNDS statūtos», kuri tika publicēti neilgi pirms Lielā Tēvijas kara, bija teikts: «Vienīgais veids, kā atbrīvot Krieviju, ir pilnīga un galīga boļševisma iznīcināšana. Cīņu pret boļševismu nedrīkst bremzēt nekādi apstākji, pat ne karš. Gluži pretēji, kara apstākļos vieglāk un ātrāk var organizēt tautas masas cīņā pret boļševismu ...»

Kopš 1941. gada TDS pilnībā pāriet hitleriešu speciālo dienestu un soda orgānu pakļautībā. TDS štābs Lielā Tēvijas kara laikā atradās Berlīnē, un praktiski visi tā barveži kalpoja gestapo. Daudzi TDS locekļi šajā perioda strādāja hitleriskajā «austrumu ministrijā» un abvērā, citi kopā ar pārējiem nodevējiem pildīja nacistu uzdevu mus Padomju Savienības okupētajās teritorijās: piedalījās hitleriešu soda ekspedīcijās, mierīgo padomju iedzīvotāju spīdzināšanā un nošaušanā.

Kopš 1941. gada jūnija JPNDS pēc tieša gestapo un abvēra norādījuma veidoja vāciešu okupētajā teritorijā krievu nacionālistisku organizāciju un sūtīja turp savus aktīvislus. Viņi kopā ar militārā izlūkdienesta aģentiem un esesiešiem bija sastopami arī koncentrācijas nometnēs, kur līdz ar fašistiskās ideoloģijas propagandu nodarbojās ar jaunu dalībnieku atlasi un vervēšanu, kuri kalpotu hitleriešiem.

Kara pirmajā periodā, būdami pārliecināti, ka Padomju Savienība drīz tiks sakauta, JPNDS biedri strādāja ar saviem īstajiem vārdiem. Viņi neslēpa savu piederību šai organizācijai, piedalījās okupantu izveidotajos pārvaldes orgānos.

Sakarā ar izmaiņām kara gaitā nodevēji pārgāja uz nelegālu stāvokli, viņus sāka iesūtīt, lai tie iefiltrētos partizānu nodaļās, vai pat no viņiem izveidoja pseidoparti-zānu grupas, kuru nolūks bija dezorganizēt partizānu kustību un kompromitēt padomju patriotus tautas acīs. Okupētajās teritorijās TDS cilvēki strādāja vācu pretizlūkošanas rezidentūrās «Sonderstab-R», kuras komplektēja galvenokārt no emigrantiem.

1941. gada novembrī Smoļenskā ieradās viens no JPNDS vadītājiem — «slēgtā darba» nodaļas priekšnieks Georgijs Okolovičs, kuram bija uzdevums izveidot JPNDS organizāciju Baltkrievijas teritorijā, Smoļenskas, Orlas un Brjanskas apgabalos. Oficiāli Okolovičs ieņēma Smo-

ļenskas pilsētas valdes transporta nodaļas priekšnieka posteni.

Reizē ar viņu Smoļenskā sabrauca pāri par 30 baltemi-grantu. Sī grupa izvērsa darbību, lai radītu filiāles Smo-ļenskā, Vitebskā, Minskā, Borisovā un 21obinā. Okolovičs personīgi vadīja JPNDS organizācijas Orlas un Brjan-skas apgabalos.

Pirmskara gados un īpaši kara sākuma posmā hitlerieši ar savas aģentūras starpniecību, kura darbojās Afganistānas, Irānas, Ķīnas un Turcijas teritorijā, īstenoja graujošas akcijas pret Vidusāzijas padomju republikām. Pie tam gestapo un citi fašistiskie dienesti izmantoja JPNDS aktīvistu sakarus ar pretpadomju basmaču paliekām.

Pēc fašisma sagrāves daudzi TDS darboņi nonāca tiesas rokās un saņēma pelnītu sodu, bet daļa, izbēgusi ātrie bībai, apmetās angļu un amerikāņu izlūkdienestu pa spārnē.

CIP dienestā

Rietumu okupācijas varas iestādes Vācijā, pārkāpjot Nirnbcrgas kara tribunāla spriedumu, ir darījušas visu, lai norobežotu no soda hitleriešu izpalīgus no TDS. TDS barvežus neizdeva padomju liesai. Viņi bija vajadzīgi, lai atkal kaitētu mušu valstij.

Kā izriet no angļu izlūkdienesta «Intelligence Service» un CIP dokumentālajiem materiāliem, vienā no kopīgajām apspriedēm tika aplūkoti jautājumi, kā savā starpā sadalīt aģentūru no TDS dalībniekiem, kā sniegt savstarpēju palīdzību TDS biedru izmantošanā pret Padomju Savienību. Tika pievērsta uzmanība arī jautājumam par apmaiņu ar izlūkošanas informāciju.

Sās apspriedes protokolu saturs parāda, ka šī pārdalīšana notikusi par labu amerikāņiem: viņi paņēma lauvas tiesu no TDS «iespējām». CIP paziņoja, ka mērķis, kuru tā cenšas sasniegt, ir ar «krievu solidāristu» starpniecību iegūt slepeno informāciju par PSRS. Savukārt par tādu informāciju amerikāņu speciālais dienests piedāvāja TDS savu atbalstu un plašas iespējas spiegu grupu apmācīšanā, apgādē un iesūtīšanā PSRS teritorijā.

TDS propagandistiskā darbība interesēja izlūkdienestu, jo radīja labvēlīgus apstākļus slepenām izlūkošanas operācijām un palīdzēja sameklēt diversijas aktu izpildītājus.

Tika plānots ar TDS starpniecību spiegot, vervēt Dzimtenes nodevējus un īstenot pret padomju provokācijas. Amerikāņu izlūkdienests uzņēmās strādāt ar aģentūru no tiem. TDS cilvēkiem, kuri dzīvo Vācijas Federatīvajā Republikā, Francijā, Beļģijā, Holandē, Dānijā, Zviedrijā un Austrijā, bet angļu izlūkdienests — Anglijas teritorijā, Britu sadraudzības valstīs un atsevišķās Dienvidaustrumu Āzijas valstīs. Šeit «Intelligence Service» apņēmās dot amerikāņiem konspiratīvos dzīvokļus, slepenraksta līdzekļus, kurus lietoja aģenti, izrādīt visdažādāko pretimnākšanu Centrālajai izlūkošanas pārvaldei TDS izmantošanā. Tā, piemēram, Rietumberlīnē TDS darbinieki varēja griezties pie amerikāņu un angļu oficiālajām iestādēm, un to pienākums bija sniegt viņiem «visdažādāko palīdzību».

Galarezultātā CIP vadītāji modificēja TDS struktūru un darbību pretpadomju organizāciju sistēmas ietvaros. Sīs organizācijas pilda gan izlūkošanas uzdevumus, gan arī operācijas ideoloģisko diversiju jomā.

Dažādos gados PSRS valsts drošības orgāni atklājuši un arestējuši vairākas TDS diversantu skolās sagatavotas angļu un amerikāņu aģentu grupas. Savās liecībās diver santi atklāja, ka viņus apmācījuši bijušie vērmahta virsnieki, kurus pieņēmuši dienestā amerikāņi un angļi.

Kādreizējais TDS funkcionārs Cerezovs vēlāk sīki pastāstīja par TDS spiegu un diversantu grupas sagatavošanu Londonā: «Mums iemācīja lietot radiosakarus un rāciju, veikt militāro izlūkošanu — gatavot ziņojumus par militāriem objektiem, aprakstīt aerodromus, lidmašīnas, karakuģus, artilēriju utt. Apmācīja, kā rīkoties ar kodiem, šifriem un slepenraksta līdzekļiem, kā ieņemt apsargātus objektus. Speciālā poligonā, kas imitē Padomju valsts robežu, trenējās tās nelegālā pāriešanā. Nostiprināja šaušanas iemaņas ar dažādu sistēmu pistolēm, kaujas granātu mešanu dažādos apstākļos. Nācās, veikt ilgstošus pārgājienus dienu un nakti ar spiegam vajadzīgo uzkabi. Gājienos notika topogrāfiskā prakse un darbs ar portatīvajām raidstacijām brīvā dabā. Sagatavošana ilga apmēram astoņus mēnešus.»

Ar lietiskajiem pierādījumiem notvertie amerikāņu spiegi — TDS locekļi Jakuta un Kudrjavcevs preses konferencē Maskavā paziņoja, ka «amerikāņu izlūkdienesta darbinieks kapteinis Holidejs rekomendējis, izpildot spiegošanas uzdevumus, nevairīties ne no kādiem līdzekļiem, līdz pat padomju pilsoņu nogalināšanai».

TDS biedri |oti mīl sērot par padomju karavīru, kurš, tā sakot, pats īsti nezina, ko aizstāv Afganistānā.

Sergejs Afindulidi labi zināja, ko aizstāv, kad viņa asinis lija uz afgāņu zemes. Tas notika 1982. gada 27. ok- | tobrī. Rota, kurā dienēja Sergejs, saņēma uzdevumu no drošināt ceļa apsargāšanu: vajadzēja braukt mūsu kravas , automašīnu kolonnai ar pārtiku, degvielu un apģērbu afgāņu iedzīvotājiem. Sardzē bija kopš rīta. Bruņumašīnu novietoja ceļa malā. Paši, septiņi apkalpes locekļi, dežurēja pēc kārtas. Katrs postenis bija novietojies metrus simt no trases — tādēļ, lai laikus varētu sagaidīt tuvojošos duš- j manus un neļaut viņiem pēkšņi uzbrukt kolonnai. Līdzās ' bija apmetne. Iedzīvotāji cienāja karavīrus ar plāceņiem, nesa viņiem ābolus un ūdeni.

Pienāca laiks Sergejam doties uz posteni. Taka veda pa lauku līdzās arikam, kas stiepās no ceļa līdz zaļai birzij. Tur krūmos bija ierīkots novērošanas punkts. Pieejas šosejai te bija pārskatāmas, birzs atradās kā uz delnas.

Sergejs jau pusstundu vēroja, kad no kokiem (it kā uz skatuves būtu atvēries priekškars) vienlaikus iznāca virkne cilvēku garos apģērbos ar automātiem un bazukām. Sergejam tieši priekšā parādījās dušmanis ar gandrīz pil* j nīgi aizsegtu seju, apjozies ar ložmetēja lentēm. Viņam rokās bija granātu metējs.

Sergejs metās pie zemes un sagaidīja bandītus ar automāta kārtu. Un piepeši nogranda sprādziens. Trāpīja kājās ... Sergejs nejuta sāpes, turpināja šaut, kamēr automāts viņa rokās apklusa — beidzās patronas. Sergejs metās arika straumē, raudams nost bušlatu, un peldēja uz ceļa pusi, ķerdamies pie visa, kas gadījās pa rokai.

Mašīna bija sašauta. Nodaļa sagūlusi otrā pusē, ar uguni sedzot Sergeju, neļaujot dušmaņiem tikt viņam klāt.

«Puiši, mani ievainoja kājās!» viņš uzsauca.

«Turies, Serjoža!» no augšas bija dzirdams. «Nelien ārā. Tūlīt mēs tevi paņemsim!»

Pēc tam no ceļa tieši laukā tarkšķēdams iebrauca vilcējs un nostājās, aizsegdams Sergeju no bandītu lodēm.

No vilcēja nolēca kareivis un metās pie viņa. «Igors! Sa-gadijevs!» nočukstēja (kaut gan pašam šķita, ka kliedz) Sergejs. «Paskaties, kas ar manām kājām . . .» Piesteidzās feldšeris un pārsēja. Pacēla un aiznesa uz mašīnu.

Sagadijevs atrotlja savas blūzes piedurkni un tūlīt pat deva feldšerim asinis, lai pārlietu ievainotajam. Vēlāk daudzi deva savas asinis Sergejam, bet pirmais bija Igors Sagadijevs ...

•Ārstēšanās bija sarežģīta un ilgstoša. «Man bija spēks I/dzīvot tādēļ, ka es cīnījos par taisnīgu lietu,» tā uzskata Sergejs. Viņš gatavojas stāties institūtā, grib kļūt par juristu ...

Un pēkšņi Sergeja Afindulidi vārds 1983. gadā parādījās TDS žurnāla «Posev» lappusēs.

«Deviņpadsmitgadīgo Sergeju Afindulidi no Goithas, kas atrodas Krasnodaras novada Tuapses rajonā, nogalināja 1982. gada vasaras beigās vai rudens sākumā ...» — tā bija iespiests rubrikā «Karš Afganistānā».

«Meistari uz muldēšanu!» — tā Sergejs reaģēja uz korespondenci par savu «priekšlaicīgo nāvi».

TDS patiešām zaudēja mēra izjūtu. Katrā rindā bija sabāzti izdomājumi un meli. Mirušam visu var pierakstīt. Un par to, ka Sergejs miris, šaubu nebija: bandīti kā pierādījumu bija atdevuši arikā atrasto «nogalinātā» piezīmju grāmatiņu. Turpat bija vēstule no mātes, pierakstītas dažas dziesmas.

Nē, Sergejs Afindulidi nekādi nelīdzinās bezdomu robotam, kurš vīd no «Posev» lappusēm. Viņš beidzis jūrskolu Tuapsē. Kādu laiku strādājis Kronštatē par otrās kategorijas kuģu montieri. Bijis metālgriezējs un elektro-metinātājs. Vairākas reizes rakstījis iesniegumu kara komisariātam: «Lūdzu nosūtīt mani dienēt Afganistānā.» Taču viņam atbildēja: «Pagaidi, pastrādā.» Beidzot lūgumu apmierināja. Sergeju norīkoja izlūku rotā. Ierobežots padomju karaspēka kontingents atrodas Afganistānā, lai kopīgi ar ADR bruņotajiem spēkiem sargātu Aprīļa revolūcijas iekarojumus. Pats savām acīm Sergejs redzēja, kādas varmācības dara dušmaņi.

Apmelotāju atmaskošana

Propagandistiskā kara operācijas, kurās piedalās TDS, radio «Brīvība» un «Brīvā Eiropa», par savu mērķi izvirzījušas iedarbību uz dažādām auditorijām. Katrā auditorijā cilvēkiem ir sava uztveres specifika, psiholoģiskās īpatnības. Attiecīgi tiek preparēti un sašķiroti fakti, piemeklēti argumenti, salikti akcenti. Bet ikvienas akcijas pamatā ir apmelojumi un nepatiesība.

Dažādas starptautiskas «sēdes» un «konferences» par Afganistānas jautājumu, kuras organizē amerikāņu izlūk-dienesta aģentūra, neizbēgami beidzas ar apmelotāju atmaskojumu un apkaunojumu. 1982. gada beigās, piemč* ram, trokšņaini tika gatavota provokācija sakarā ar C1P izplatītām baumām par «padomju ķīmiskajiem ieročiem Afganistānā». ASV prezidents R. Reigans pieņēma savit kabinetā afgāņu bandu barvežus un paziņoja, ka ar šo tikšanos viņam parādīts liels gods. Pēc tam bandīti «liecināja», ka «Padomju Savienība Afganistānā izmanto ķīmiskos ieročus». Sis farss nevienu nespēja maldināt. Speciāla ANO ekspertu grupa, kura divus gadus strādāja Afganistānā, lai izmeklētu tamlīdzīgus apgalvojumus, neatrada nekādus pierādījumus melīgajiem izdomājumiem. Par to tika pavēstīts oficiālā šīs grupas ziņojumā.

Ir daudzi gadījumi, kad dezinformatorus pieķer ar lietiskiem pierādījumiem. Kaut vai skandāls par to, ka 1982. gada janvāra beigās padomju un afgāņu kara aviācija it kā esot izdarījusi masveida bombardēšanu Kandagarā, pilsētā ADR dienvidos. Tika apgalvots, ka nogalināts simtiem cilvēku, bet dzīvi palikušie esot atstājuši pilsētu.

Kopā ar vairāku ārvalstu laikrakstu korespondentiem mēs apmeklējām Kandagaru tūlīt pēc paniskajiem ziņojumiem par pilsētas sagraušanu. Tuvojoties pilsētai, jau no tālienes mēs redzējām, kā virs pilsētas paceļas Ahmad-šaha mošejas gaišzilais kupols. Rietumos apgalvoja, ka šī mošeja pārvērtusies drupās. Pienākuši tai klāt, pamanījām, ka uz tās sienām nebija ne skrambiņas. Kandagaras ielās valdīja miers, pilsēta dzīvoja mierlaika dzīvi. Ļaudis iepirkās veikalos, bērni laida debesīs papīra pūķus. Tirgū kāds pārdevējs uz mūsu jautājumu par «bombardēšanu» atbildēja šādi: «Es tirgojos ar rīsiem katru dienu no rīta līdz pat vēlam vakaram. Te ir Kandagaras centrs. Pircēju daudz, neviens no cilvēkiem nekur nav bēdzis. Pilsētā kļuvis mierīgāk pēc tam, kad padomju cilvēki sniedza Afganistānai militāru palīdzību.»

Kandagaras drošības dienesta pārvaldē mums pastāstīja, ka sakauta bandītu grupa no lsmatulli bandas, tā saucamie cīnītāji par islamu. Izrādījās, ka laupišanās piedalījušies arī četri Rietumu «žurnālisti», kuri nelikumīgi iekļuvuši ADR teritorijā no Pakistānas. Kopīgi ar bandītiem «žurnālisti» aizdedzināja vietējo krodziņu — duhanu, svieda tajā granātas, bet pēc tam fotografēja «padomju karavīru zvērības Kandagarā». Arestētie bandīti nopratināšanā liecināja, ka viņiem bijis pavēlēts aplaupīt du-liana turētājus, pilsētniekus, nogalināt iedzīvotājus, bet ļ'(*c tam izplatīt baumas, ka tas viss ir padomju un afgāņu karavīru nodarījums.

Kad amerikāņu aģentūra UPI pa visu pasauli izplatīja melus, ka Mazarišarifas pilsētā it kā apšauta skolnieču demonstrācija, provinces gubernators Sahi Toheru tūlīt pat atspēkoja šo izdomājumu. Viņš teica, ka Mazarišarifas licejos patiešām mācās daud? meiteņu, taču neviens uz viņām nav šāvis. Nekādas demonstrācijas viņas nav riko-Itīšas. «Apšaušanas» dienas vakarā lielākā daļa no viņām ar patiku skatījās Padomju Uzbekijas jauniešu ansambļa koncertu.

«Pēc dažām Kabulā pavadītām dienām es varu apgalvot, ka Rietumu propaganda klaji izkropļo afgāņu isteni bu,» intervijā APN korespondentam paziņoja britu arodbiedrību darbinieks Diks Fogijs, kurš piedalījās Kabulā notiekošajā starptautiskajā konferencē «Sociāli ekono miskā attīstība un kara draudi». Ar viņu vienisprātis ir daudzi Rietumvalstu parlamentārieši, nekomunistisko partiju pārstāvji, sabiedriskie darbinieki, buržuāzisko preses orgānu korespondenti, kuri apmeklējuši Afganistānu un savām acīm iepazinušies ar tur izveidojušos situāciju.

«Kad mēs ieradāmies Kabulā, mēs ieraudzījām, ka esam pamatīgi piešmaukti,» apliecina Vispārējās darba konfederācijas sekretārs 2ans Klods Larozs (Francija). «Laikrakstos, kurus pārdeva Orlī lidostā, bija teikts, ka netālu no Kabulas lidostas risinās «niknas tanku kaujas». Mums deva padomu nestaigāt bez apsardzes, citādi mūs, tā vien skaties, nogalēs... īsi sakot, mēs gatavojāmies ieraudzīt okupētu pilsētu, kurā patrulē pastiprinātas policijas nodaļas. Pat es, atbildīgais par propagandu Vispārējā darba konfederācijā, uzķēros uz šā āķa. Man gluži vienkārši «uzlika aubi galvā».»

Japānas Sociālistiskās jaunatnes līgas bijušais priekšsēdētājs K. Jamadzaki grāmatā «Nav nepārvaramu virsotņu» raksta: «Japānas prese bazūnē par padomju okupāciju Afganistānā. Taču kas gan tā ir par okupāciju, ja mums izdevās redzēt padomju karavīrus tikai divreiz: nometnē pa ceļam uz Kabulas lidostu un restorānā Kabulā, kur pusdienoja divi padomju virsnieki. Pārtiku un degvielu viņi ved no savas valsts. Mēs nemanījām pat ne mājienu par antipātijām pret PSRS, un tam pilnīgs pamatojums. Divdesmit piecos gados Padomju Savienība un citas sociālistiskās valstis sniegušas Afganistānai palīdzību 1,7 miljardu dolāru apmērā, ASV — tikai par 100 miljoniem dolāru. Rietumu valstis ieguldīja naudu tirdzniecībā, lai gūtu sev peļņu, bet PSRS cēla Afganistānā rūpnīcas, elektrostacijas un šosejas. Pašlaik ar PSRS palīdzību notiek plaša dzīvokļu celtniecība ...»

Un, lūk, ko liecina Japānas parlamentā deputāts no Sociālistiskās partijas T. Ueda. «1978. gada Aprīļa revolūcija bija vērsta pret feodālismu, ārvalstu kundzību, atpalicību un šausminošu nabadzību. Tās mērķis ir sociālā un ekonomiskā ziņā atbrīvot afgāņu tautu. Mēs labi sa pratām, ka Afganistāna vērsās pie Padomju Savienības pēc palīdzības tādēļ, lai nosargātu revolūciju, atsistu agresiju no ārienes, atbalstītu afgāņu strādnieku un zemnieku cīņu.»

Anglijas parlamenta locekļi Alans Robertss, Roberts Lizerlends un Ronalds Brauns apmeklēja Afganistānu

1981. gada sākumā. Leiboristu partijas konferencē Brai-tonā tā paša gada oktobrī Robertss teica, ka bijis šokēts, ieraudzījis, cik tālu var aiziet angļu prese attieksmē pret cilvēkiem, kuri publiski un patiesi runā par starptautiskiem jautājumiem.

«Pabijuši Kabulā, Dželalabadā, kišlakos un tirgos,» paziņoja parlamentārieši, «mēs pārliecinājāmies, ka reālais stāvoklis šajā valstī nekādi nav salīdzināms ar to, kā to attēlo Rietumu preses lappusēs, radio un televīzijas raidījumos. Angļu masu informācijas līdzekļi apgalvo, ka padomju karaspēks patrulē Kabulas un citu afgāņu pil sētu ielās, ka tur it kā palaikam izceļas apšaudes un vietējie iedzīvotāji baidās iziet no mājām, ka viņiem aizliegts satikties ar ārzemniekiem utt. Mēs ieraudzījām pilnīgi ko citu. Galvaspilsētā un citās pilsētās, kur mēs bijām, ielas ir ļaužu pilnas, noris rosīga tirgošanās. Mazos un lielos veikalos nav jūtams preču trūkums, cilvēki izturas brīvi, nepiespiesti un atraisīti. Kabulā un provincē mēs sarunājāmies ar valsts darbiniekiem un biznesmeņiem, ar zemniekiem un klejotājiem lopkopjiem. Pārliecināšanas politika, ņemot vērā iedzīvotāju nacionālās un reliģiozās jūtas, politika, ko realizē B. Karmala valdība, sāk dot augļus. Lauku rajonos pieaug valdības kursa izpratne un atbalsts tam.»

«Nodzīvojis līdz sirmiem matiem, es vēl arvien glabāju kaut kādas ilūzijas attiecībā uz mūsu presi,» teica R. Lizerlends, tiekoties ar sabiedrības pārstāvjiem. «Tādēļ, dodoties uz Kabulu, es paklausīju kāda Londonas laikraksta lūgumam un paņēmu līdzi pietiekami daudz fotofilmu, lai izdarītu uzņēmumus laikrakstam. Taču, kad atgriezāmies mājās, es atklāju, ka ne mani uzņēmumi, ne mana gatavība uzrakstīt visu patiesību par Afganistānu nevienu ne-interesē. Vienīgais fotoattēls, kuru publicēja angļu prese,  bija Kabulas centrā uzstādītā tanka — 1978. gada revo-liicijas pieminekļa — uzņēmums. Bet arī šī kadra jēga bija pilnīgi izkropļota. Zem attēla bija ievietots paraksts, kas apgalvoja, ka šis tanks esot bijis priekšgalā «padomju  Iebrukuma laikā Afganistānā».»

«Kad Rietumos sāk liet krokodila asaras par «Afganis-lanas tautas stāvokli» un mēģina iztēlot sevi par cilvēka iiesību aizstāvjiem, ir vērts atcerēties Rietumu valstu lomu traģiskajos notikumos Korejā un Vjetnamā, Dicnvidāfrikā ini Cīlē, Gvatemalā un Salvadorā,» laikrakstā «Canadian Tribune» raksta Kanadas tabakas audzētāju arodbiedrības ģenerālsekretāra vietnieks Terī Māršlends, kurš 1982. gada vasara bija aizbraucis uz Afganistānu. «Kapitālisma spēki vienmēr atbalstījuši un atbalsta pērkamos režīmus visa pasaulē, lai varētu ekspluatēt valstu bagātības un lautas, iedarboties uz to politisko attīstību. Tikko tauta sāk neatkarības cīņu un mēģina pati noteikt savu likteni, reakcija izmanto jebkurus līdzekļus, lai apspiestu tautu brīvības alkas. Mums to jāatceras, un mēs nedrīkstam ļaut buržuāziskajai propagandai krāpt sevi.»

Mušu karavīri palīdz Afganistānas tautai saimnieciskajā dzīvē, celtniecībā, apgadē ar pārtiku. Kara lidotāji un šoferi regulāri piegādā maizi, labību un citus produktus kalnu iedzīvotājiem. Kareivji mehāniķi palīdz zemniekiem labot traktorus, sējmašīnas un citas mašīnas.

«Kas pirmais atzina mūsu neatkarību un suverenitāti 1919. gadā? Padomju Krievija!» saka Sālehs Muhameds Zerājs, ADR Nacionālās tēvijas frontes priekšsēdētājs. «Kas sniedza mums morālu un materiālu palīdzību, lai atjaunotu valsti, kura noasiņojusi trīs karos pret britu imperiālismu? Kas atcerējās mūs, kad Afganistānu pat nepieminēja Rietumu prese? Daudz ko no tā, ko jūs redz?; Afganistānā, uzcēlusi Padomju Savienība vai arī sniegusi palīdzību celtniecībā: apūdeņošanas kanāli, dambji, hidroelektrostacijas, ceļi un fabrikas.

Ne jau padomju karavīri dedzina slimnīcas un skolas, ne jau viņi spridzina tiltus un mošejas. Amerikāņi, pakistānieši un visu sugu reakcionāri atbalsta teroristus, kuri izdara šos noziegumus. Kurš gan nopietni varētu domāt, ka valsts, kur ir 15 miljoni iedzīvotāju, divi ar pusi miljona no tiem — klejotāji, kur 13,5 miljoni analfabētu, pie tam ļoti nabadzīga valsts, varētu viena pati stāties pretim tik daudziem un spēcīgiem ienaidniekiem.»

Miers, taisnīgums, brīvība un cilvēka cienīga dzīve — lūk, to aizstāv padomju karavīri Afganistānā. Un afgāņu tauta izsaka viņiem savu patieso un dzijo pateicību.

SAZVĒRESTĪBA PRET POLIJU

Pēc kontrrevolūcijas kraha Cehoslovakijā 1968. gadā Vašingtonas antikomunistiskajā stratēģijā Polija kļuva par pirmā numura objektu. īpašā interese par Poliju, piemēram, izpaudās tajā faktā, ka savā pirmajā oficiālajā vizītē

1977. gadā bijušais Amerikas Savienoto Valstu prezidents Dž. Kārtcrs devās uz Varšavu. Viņu pavadīja palīgs nacionālās drošības jautājumos Zbigņevs Bžezinskis, kura vadībā tika izstrādāts «Polijas virziens» triecienam pa sociālismu.

Buržuāziskajā Polijā būdams ievērojama diplomāta dēls, Bžezinskis sapņoja kādreiz kļūt par tās prezidentu. Emigrējis uz ASV, viņš pārvērtās par niknu sociālistiskās Polijas ienaidnieku, piedalīdamies visās imperiālisma intrigās un ļaunprātībās pret savu bijušo dzimteni. Bžezinskis visādi skubināja ASV administrāciju uz to, lai izmantotu antisociālistiskos spēkus Polija cīņai pret Padomju Savienību, prasīja enerģiskāk iespraukties Polijā un aktīvāk to ietekmēt. Septiņdesmito gadu beigās, cenzdamies panākt «plašākus Polijas kontaktus ar Rietumiem», Bžezinskis uzsvēra, ka Polijā «iespējams sasniegt lielāku brīvību un panākt labvēlīgas pārmaiņas».

Amerikas Savienoto Valstu politika pret Polijas Tautas Republiku koncentrētā veidā bija izklāstīta Bžezinska slepenajā ziņojumā, kura galvenās tēzes kļuva zināmas spāņu žurnālam «Tiempo». Sis dokuments rāda, ka jau

1978. gadā ASV plānoja šajā zemē organizēt apvērsumu. 1978. gada 17. martā Bžezinskis savu ziņojumu par Vašingtonas politiku pret PTR nosūtīja uz Balto namu — Dž. Kārteram, Valsts departamentā — S. Vensam, Pentagonā — H. Braunam un CIP galvenajā mītnē — admirālim S. Terneram. Dokumenta noslēguma daļā valdības dienestiem tika prasīts iesniegt Nacionālās drošības padomei savus apsvērumus sakarā ar kontrrevolucionārā apvērsuma sagatavošanu Polijā.

Iepazīstoties ar Bžezinska ziņojuma materiāliem, acīs krīt tā atklātais diversijas raksturs. «Mēs nācām pie secinājuma, ka Polija ir visvājākais posms Austrumeiropā,,.

kuram pienākas^ koncentrēt visu ASV un to sabiedroto uzmanību,» rakstīja Bžezinskis. «Visu, kas ir mūsu rīcībā, vajag izmantot, lai Polijā nodibinātu Rietumu ievirzes politiku un ekonomisko orientāciju. Mūsu pūliņi jāvirza tā, lai veicinātu destabilizāciju Polijā.»

Daudzi komentētāji ir vienisprātis, ka, lai gan Bžezinskis tagad aizgājis no valsts lietām, tomēr viņa plāna gal- * vēnās tēzes ir pamatā pašreizējam kursam, kādu Vašingtona ietur pret Poliju. 1981. gada pavasarī prezidents Reigans pieprasīja Polijas valdībai nodrošināt rīcības brīvību antisociālistiskajiem spēkiem, draudēdams ar ekonomisko sankciju lietošanu. Pēc tam ASV Kongress pieņēma rezolūciju, kurā pūlējās uzspiest Polijai amerikāņu noteikumus to problēmu risināšanā, kas Polijai bija aktu ālas. Šo rezolūciju citādi nevar novērtēt kā tiešu anti sociālistisko elementu kūdīšanu pastiprināt pretvalstisku  darbību.

Pēc tam kad Polijā tika noteikts karastāvoklis, Baltā  nama draudi gāzās pār Polijas valdību. Tika pat paslu dināts, ka Vašingtonā izveidota speciāla «darba grupa» Polijas jautājumos Džona Skenlena vadībā. Viņš, pēc rokasgrāmatas «Kas kurš ir Centrālajā izlūkošanas pār- I valdē» datiem, ne tikai strādā Valsts departamentā, bet  ari kalpo Centrālajā izlūkošanas pārvaldē.

Atklāti vadīdamās pēc Bžezinska rekomendācijām, Reigana administrācija atteicās palīdzēt Polijai ar pārtiku, aizliedza tās diplomātiem pārvietoties pa Amerikas Savienotajām Valstīm, organizēja Polijas kuģu boikotu, to  skaitā aizliedza Polijas zvejas flotilei zvejniecību netālu  no Aļaskas krastiem, bet aviokompānijas «LOT» lidmašī nām lidojumus pāri ASV teritorijai. Amerikas prezidents atcēla visaugstākās labvēlības statusu tirdzniecībā ar Po lijas Tautas Republiku, tas ir, paaugstināja muitas nodevu rūpniecības precēm, kuru eksportā Polija bija īpaši ieinteresēta, lai dzēstu parādus Rietumiem. Tā rezultātā PTR eksports uz Amerikas Savienotajām Valstīm samazinājās no 427 miljoniem dolāru 1979. gadā līdz 200 miljoniem dolāru 1982. gadā.

Provokatori centās raudzīties tālu uz priekšu. Ar visiem līdzekļiem viņi uzspieda Polijai lielu aizņēmumu politiku, Kuri jāsaņem no Rietumiem importa tehnikas un tehnoloģijas iepirkšanai «ekonomikas celšanai». Tā teikts Bžezinska ziņojumā. Tanī arī tika izskaidrots: teorētiski šī politika izskatās ļoti cerīga, taču praksē tā novedīs pie tā, ka

PTR vajadzēs atdot 90 procentus savas eksportpeļņas parādu dzēšanai. Un tad ekonomiskais spiediens liks Varšavai piekāpties Rietumu priekšā:

Sī pasaules finansu aprindu diversija faktiski tika realizēta pēc Bžezinska izstrādātā plāna. Un tomēr Vašingtonas likme uz ekonomisko šantāžu nerealizējās.

«Brālīgo sociālistisko zemju palīdzība izglāba Poliju no ekonomiskā sabrukuma visbīstamākajā periodā,» 1982. gada 23. jūlijā Varšavā paziņoja PASP CK pirmais sekretārs Vojceks Jaruzeļskis intervijā japāņu laikrakstam «Mihon keidzab. «Šai palīdzībai bija nenovērtējami svarīga nozīme mūsu ekonomikas atjaunošanā. Pie tam īpaši gribētos uzsvērt to lomu, kāda bija Padomju Savienībai, jo nav citas valsts, kura būtu mums sniegusi šādu konkrētu ekonomisko palīdzību tik īsā laikā.

Mācīdamies no viena divu gadu pieredzes, mēs plānojam padziļināt ekonomisko sadarbību ar sociālistiskajām zemēm, šāda sadarbība nav īslaicīga parādība, tā paredzēta ļoti ilgstošam laika posmam.»

Amerikāņu imperiālisma plānos bija paredzēts arī «an-tikomunistiskas sacelšanās» organizēšanas variants Polijā. «Šis variants,» Z. Bžezinskis skaidroja ziņojumā, «ir vislabākais, un amerikāņu dienestiem jāpieliek pūliņu maksimums, lai aktivizētu notikumu attīstību norādītajā virzienā.»

īpaša misija plāna realizēšanā tika uzticēta spiegošanas un diversiju dienestiem. Un CIP plaši izmantoja savu sazaroto aģentūru Amerikas un ārvalstu arodbiedrībās pret Polijas valsti vērstas slepenas agresijas nolūkos.

«Pēc CIP scenārija izstrādātā pret Poliju vērstā kontrrevolūcijas programma ietvēra trīs posmus,» raksta VDR publicists Jūliuss Māders savā grāmatā «CIP Eiropā». Šajā programmā bija paredzēta:

1) slepena inteliģences, strādnieku, zemnieku, katoļu un citu iedzīvotāju grupu opozicionāru pulciņu organizēšana;

2) jaunu «neatkarīgu» organizāciju izveidošana, it īpaši «jaunas arodbiedrības» radīšana ar masu bāzi uzņēmumos, «lauku solidaritātes», jaunas studentu savienības izveidošana utt., kā arī šo organizāciju graujošās politiskās darbības organizēšana pret citām sociālistiskajām valstīm;

3) politiskās varas iekarošana ar šo organizāciju starpniecību, izmantojot individuālo un masu teroru, pretpa-domju, antisociālistiska režīma nodibināšana Polijā.

CIP faktiski kontrolē lielākās ASV arodbiedrības Amerikas darba federācijas-Ražotāju arodbiedrību kongresa (ADF-RAK) ģenerālo un izpildu komiteju. Tāpēc nav brīnums, ka šī organizācija bija pārvērsta kontrrevolūcijas finansēšanas kanālā un politisko avantūru ieroci, kas vērsts pret Poliju.

Parīzē pēc CIP iniciatīvas tika izveidots «ADF-RAK dokumentācijas centrs». Viens no galvenajiem tā uzdevumiem bija pret valdību vērstu akciju organizēšana Polijā. Par «Dokumentācijas centra» vadītāju tika izraudzīts CIP pieredzējušais aģents Ērvings Brauns, ADF-RAK pārstāvis Eiropā. Par viņa senajiem sakariem ar «firmu» Vašingtonas žurnālā «Counter-spy» pastāstījis viens no CIP vadošajiem darbiniekiem Tomass Breidens, kurš pagājībā ne vienu reizi vien personīgi izsniedzis Braunam lielas naudas summas no izlūkošanas pārvaldes kases vajadzīgo cilvēku uzpirkšanai, spiegošanai un samaksai par citu «delikātu» uzdevumu izpildi. Ērvingam Braunam ir liela pieredze arodbiedrību izmantošanā Rietumeiropā CIP vajadzībām.

CIP iedarbināja visu savu starptautisko aģentūras tīklu arodbiedrību kustībā, lai aptvertu «Solidaritāti» ar sevišķu aizbildnību. Ar ADF-RAK līderu palīdzību tā panāca, ka Rietumu arodbiedrības sāka realizēt «saskaņotas politikas» ideju pret «Solidaritāti». Koordinēšanas funkcijas uzdeva Zviedrijas arodbiedrību apvienībai. Uz Britu tred-jūniju kongresu tika izdarīts spiediens, lai tas izveidotu «Atbalstīšanas fondu», kas analoģiski amerikāņu fondam ari stimulētu graujošo darbību pret Poliju. Rietumvācijas arodbiedrību apvienība nelegāli nosūtīja uz Poliju radio-iekārtas 25 tūkstošu mārku vērtībā, kas bija paredzētas antisociālistiskās radiopropagandas paplašināšanai šajā zemē. Graujošās radiopārraides tika sagatavotas radiostacijā «Brīvā Eiropa», kuras, ierakstītas magnetofona lentēs, kontrabandas ceļā tika iesūtītas Polijas Tautas Republikas pilsētās un translētas tieši uzņēmumos no raidītājiem, kas bija saņemti kā «palīdzība no VFR arodbiedrībām».

Amerikāņu arodbiedrību bosi CIP uzdevumā sāka uzkūdīt Rietumeiropas organizācijas ekonomiskam spiedienam pret Poliju un Padomju Savienību. ADF-RAK vadība aicināja uz labības embargo, kredītu un tehnoloģijas cks-

porta pārtraukšanu. Aģitēšanai par šīm prasībām ADF-RAK paspārnē tika izveidota CIP fiktīva organizācija, lā saucamā «ražošanas demokrātijas aizsardzības līga» ar Tomu Kānu priekšgalā.

Kad Vašingtonā pieņēma lēmumu finansēt Polijas arodbiedrību «Solidaritāte», ADF-RAK pārstāvis Kērklands tūlīt pat piekrita tam, lai amerikāņu «palīdzības akcijas» tiktu realizētas ASV arodbiedrību vārdā. Tādā veidā poļu kontrrevolucionāriem tika nosūtīts desmitiem tūkstošu dolāru. Pie tam Kērklands atvieglināja CIP finansu nastu, organizēdams Amerikā plašu līdzekļu vākšanu kontrre-volucionāro spēku finansēšanai Polijas Tautas Republikā. Tūkstošiem sarkanbalto nozīmīšu ar «Solidaritātes» sim boliem, karodziņu un uzlīmju automašīnu stikliem tika pārdoti par dolāru gabalā, krekli ar «nemiernieku» portretiem, «nemiernieku», kurus patiesībā izrīkoja CIP, tika pārdoti par pieciem dolāriem gabalā. Viss ienākums ieplūda ADF-RAK nodibinātajā fondā «Palīdzība poļu strādniekiem», kas faktiski bija diversiju un spiegošanas fonds. Pēc šā fonda direktora Toma Kāna ziņojuma, 250 tūkstoši dolāru, kas bijuši viņa rīcībā, izdoti tipogrāfijas iekārtu, krāsu, papīra, rakstāmmašīnu iepirkšanai un nosūtīšanai uz Poliju. No Rietumiem «Solidaritātes» rīcībā pienāca dažas automašīnas, vairāk nekā simts pavairojamo aparātu, desmitiem fotokopēšanas iekārtu un ofseta iespiedmašīnu. Taču, ja parēķina šo lietu vērtību un pieskaita tos simtus tūkstošus dolāru, kuri bija asignēti «poļu strādniekiem» tikai pa ADF-RAK kanāliem vien, tad kļūst skaidrs, ka nauda galvenokārt iztērēta citiem mērķiem.

Kļuva zināms, piemēram, ka ar CIP saistītā Klīvlen das baņķiera Bena Stefaņska palīdzību iztērēts pusmiljons dolāru strēlnieku ieroču iepirkšanai, ieroču, kurus kā «pārtikas sūtījumus» bija paredzēts nogādāt Polijā caur Austriju ar firmas «Steier» starpniecību. Operācija bija paredzēta 1981. gada jūnijā, tas ir, kontrrevolucionārā puča aktīvās sagatavošanas periodā.

Tajā pašā laikā Minhenes tuvumā, nomaskēts ar «arodbiedrības skolas» izkārtni, tika atklāts diversantu un teroristu sagatavošanas centrs darbībai «poļu apstākļos». Kursanti, salasīti no poļu emigrantiem, amerikāņu un rietumvācu instruktoru vadībā trīs mēnešu laikā tika apmācīti, kā apieties ar dažādu sistēmu ieročiem, speciālām iekārtām un ierīcēm, kas lietojamas terorisma un diversiju aktos. Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā darbojās centrs, kas kontrabandas ceļā iesūtīja Polijā ieročus, sprāgstvielas, šķembu bumbas, mīnas ar laika degli. Analoģiski centri bija izveidoti Vīnē, Stokholmā un Zenēvā.

Par bruņota puča sagatavošanu pēc Bžezinska varianta liecināja instrukcija, ko PTR drošības orgāni uzgāja

1981. gada decembrī Mazovijas reģiona «Solidaritātes» komitejas pārvaldē. Instrukcija paredzēja: karastāvokļa ievešanas gadījumā izraisīt atklātu teroru. Instrukcijā bija ietverti arī aicinājumi izpostīt dzelzceļus, dezorganizēt transporta un apgādes darbu, iznīcināt iekārtas, aizdedzināt uzņēmumus.

Bžezinska slepenais plāns paredzēja arī citu variantu, lai izrēķinātos ar sociālismu — tā saucamo «lodājošo kontrrevolūciju». «Šinī gadījumā sabrukuma process būs ilgstošs un sareģīts,» tika norādīts ziņojumā. «Visperspektīvākā taktika ir konsekventu pasākumu veikšana opozīcijas nostiprināšanai un komunistiskās partijas novājināšanai... Tāpēc vajag stimulēt Polijas pārvēršanos tādā sabiedrībā, kura jūtami atšķirtos no padomju modeļa. Tas varētu palīdzēt analoģiska procesa attīstīšanai citās sociālisma zemēs. Jebkurā gadījumā tas sarežģītu šo valstu politiku un ekonomisko situāciju... Propagandai jābūt fokusētai Polijas interešu nesavienojamībā ar komunistisko modeli.»

Mēģinājumus realizēt visas šīs nostādnes precīzi var saskatīt, analizējot radiostacijas «Brīvā Eiropa» (RBE) — CIP tiešā rupora un Polijas antisociālistisko spēku kopējo darbību. 1980. gada augustā RBE pārgāja uz nepārtrauktiem diennakts raidījumiem Polijai. Ēterā skanēja instrukcijas: kādas prasības izvirzīt varas iestādēm, kā nostiprināt streiku komitejas utt.

Bžezinska slepenais plāns neapgāja arī jautājumu par imperiālisma kontrrevolucionāro nodomu izpildītājiem. «Poļu opozīcija, kuru balsta katoļu baznīca,» teikts Bžezinska sagatavotajā dokumentā, «galvenokārt jāformē no cilvēkiem, kas atrodas Rietumu ietekmē un kam jau ir cīņas pieredze pret pastāvošo iekārtu. Noorganizēta uz pusoficiālu un nelegālu grupējumu bāzes, opozīcija ir spējīga saformēt liberālu tautas pretošanās kustību, piesaistot strādniekus, zemniekus, inteliģenci un studentus. Ar opozīcijas ietekmīgajiem cilvēkiem jānodibina ciešs kontakts...»

Pēc Bžezinska domām, kontrrevolucionāro plānu izpildīšanā īpaša loma bija jāpilda jaunatnei. «Kontakti ar jauniešu grupām, kas parādījušas tieksmi sadarboties ar Rietumiem,» viņš rakstīja, «rada labu bāzi mūsu plānu realizēšanai. Interesi izraisa jauno anarhistu grupējumi, kuri ir aktīvi gan Polijas iekšienē, gan arī ārpus tās.»

Par to, ka jau septiņdesmito gadu sākumā diversijas pret Poliju k|uva par vienu no CIP darbības galvenajiem mērķiem, sarunā ar mani Berlīnē paziņoja NATO štāba mītnes bijusī darbiniece Urzela Lorencena. «Man ir zināmi amerikāņu iejaukšanās plāni Polijas iekšējās lietās,» viņa teica. «Sākot ar 1968. gadu, tas ir, pēc kontrrevolucionārā puča izgāšanās Cehoslovakijā, NATO bloks sāka aktivizēt savu darbību pret Poliju. Uz mana galda aizvien biežāk un biežāk nonāca slepenas atskaites ar stāvokļa analīzi šinī zemē. Bet no 1970. gada NATO stratēģiskajās iecerēs Polijai sāka pievērst aizvien lielāku uzmanību. Kā liecināja dokumenti, runa bija par ielaušanos pirmām kārtām Polijas valsts saimnieciskajā dzīvē. NATO sabiedrotajiem tika izvirzīts uzdevums organizēt savus kapitāl-ieguldējumus un kredītus Polijas ekonomikā tādā veidā, lai izraisītu tās struktūras destabilizāciju un krīzes parādības. Novājinot ekonomiku, tiktu panākts cits mērķis, proti, izraisīta cilvēku neapmierinātība, kuru savukārt varētu izmantot pastiprinātai inteliģences propagandistiskai apstrādāšanai, ietekmējot baznīcu un izmantojot nacionālismu pamīšus ar pretpadomju propagandu. NATO slepenie dienesti ar savu Polijas aģentu starpniecību mobilizēja kontrrevolucionāros spēkus cīņai pret Polijas Apvienoto strādnieku partiju, cenzdamies sagrābt valstī varu.»

Rietumu izlūkošanas dienesti paralēli kontrrevolūcijas atbalstīšanai Polijas Tautas Republikā palielināja elektroniskās un gaisa spiegošanas mērogus, lai sagatavotos karam. CIP piešķīra lielu nozīmi arī konspiratīvajai in filtrācijai PTR Ārlietu ministrijā un tās ārpolitisko iestāžu tīklā. CIP savervēja Zdzislavu Ruražu un Romualdu Spa-sovski diplomātiskās darbības laikā Amerikas Savienotajās Valstīs un padarīja viņus par galvenajiem aģentiem cīņā pret Poliju. Bijušais Polijas vēstnieks Somijā Vlo-dzimežs Višņevskis, nodevis dzimteni, ari piedāvāja savus pakalpojumus CIP.

Pēdējos gados CIP, pārkāpdama diplomātisko statusu, aizvien vairāk infiltrēja ASV vēstniecībā Varšavā savus aģentus, kuri veica aktīvu kontrrevolucionāro darbību. Augstu stāvoši amerikāņu diplomāti regulāri organizēja slepenas tikšanās ar «Neatkarīgās Polijas konfederācijas vadītāju Močuļski, bet citi speciāli instruēti Vašingtona» «diplomāti» bija atbildīgi tieši par kontaktiem ar kareivi gājām «Solidaritātes» vadošajām aprindām.

Arī pēc tam, kad izgāzās imperiālistiskā sazvērestība pret Poliju, kontrrevolūcijas ārzemju centri nezaudēja sa vas cerības. Reigana administrācija nostājās uz «san kciju» politikas ceļa attiecībā pret PTR un citām sociālis tiskajām valstīm. 1982. gada janvāra beigās ASV valdība ar televīzijas pavadoņu palīdzību sāka plašu propagandas kampaņu pret sociālismu Polijā. Pirms tam CIP 1982. gada 15. janvārī, izmantojot radiostaciju «Brīvā Eiropa», atkal kūdīja Polijas pilsoņus tālākām akcijām pret valsti. Pie tam RBE aicināja izveidot Polijā «sabiedriskās preto šanās pagrīdes fronti», pārraidīja detalizētu instrukciju.

Nav šaubu, ka ASV graujošā darbība, ko tā veica ar CIP palīdzību pret Polijas Tautas Republiku, cieta milzīgu neveiksmi tāpēc, ka ikviena sociālistiskā valsts un sociālistiskā sadraudzība kopumā ir vienmēr gatava droši aizsargāties un spēj aizstāvēties. CIP cieta vienu no vissmagākajām sakāvēm.

Graujošās akcijas pret Poliju CIP koordinēja un saskaņoja ar Rictumvācijas slepeno dienestu BND (Bundes-nachrichtendiensl). Ar CIP rezidentūras starpniecību, kas nomaskēta kā viena no ASV ģenerālkonsulāta nodaļām Minhene, noris pastāvīga informācijas apmaiņa starp BND un ASV Centrālo izlūkošanas pārvaldi. Šādā nolūkā CIP rezidentūras šefs Vācijas Federatīvajā Republikā Viljams Lonems regulāri tiekas ar federālā izlūkošanas dienesta galvu Kinklu un citiem tā vadītājiem.

Vēl viens posms, kas sasaista amerikāņu un rietumvācu diversiju dienesta darbības, ir Minhene izvietotā un Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadībā strādājošā radiostacija «Brīvā Eiropa», kura ir viens no galvenajiem imperiālistisko diversiju centriem. To vada augstu stāvošs CIP darbinieks Glens Volkers Fergusons. Viņš pastāvīgi uztur sakarus ar rezidentu Lonemu, instruē poļu reakcionāro spēku barvežus, nodod dezinformējošus materiālus pārraidīšanai uz Poliju.

Par radiostacijas «Brīvā Eiropa» «Analīžu un pētījumu nodaļas» pretpoļu darbību liecina dati, ko savācis poļu izlūks Andžejs Čehovičs periodā, kad viņš strādāja šajā spiegošanas radiostacijā. Čehovičs konstatēja, ka tur iekārtota kartotēka par vairāk nekā 60 tūkstošiem PASI^5 līderu — Polijas Tautas Republikas valsts aparāta, rūp niecības uzņēmumu, transporta un lauksaimniecības vadī-

lajiem, zinātnes, kultūras un mākslas darbiniekiem, karavadoņiem, milicijas komandējošo sastāvu un baznīcas kalpiem. Katrā kartītē līdztekus parastajām anketas ziņām bija dati par «pētāmā» personīgo dzīvi, sakariem, draudiem un nedraugiem. Tika atzīmēts, vai cilvēka oficiālos apstākļos paustie uzskati sakrīt ar šaurā cilvēku lokā teikto, kā «pētāmais» izturas pret amerikāņiem un Padomju Savienību. īpaša uzmanība bija pievērsta kompromitējošiem materiāliem. Kartītes pastāvīgi tika papildinātas ar jauniem datiem, kas tika smelti gan no poļu preses, gan no informatoru slepeniem ziņojumiem. «Polijas nodaļa» ietilpa Analīžu un pētījumu Eiropas nodaļas sastāvā, ko vadīja CIP pulkvedis Džeimss Brauns.

Ir zināms-, ka radiostacija uztur plašus ziņu pienesēju štatus no poļu emigrantu vidus.

Lūk, kas, piemēram, Austrijas presē tika stāstīts par RBE Vīnes filiāli: «Brīvā Eiropa» ir informēta par katra vilciena, katra autobusa, katras tūristu grupas ierašanos no Austrumiem. Radiostacijas līdzstrādnieki siro pa Vīnes staciju, pa ārzemnieku viesnīcām, seko viņiem pa pēdām. Aģenti interesējas burtiski par visu — ir par komunistisko partiju iekšējās dzīves jautājumiem, ir par ekonomiskām problēmām, ir par kultūras dzīvi, ir ziņām par aerodromiem un militāriem objektiem un pat par vilcienu nokavēšanās cēloņiem, par pārtikas produktu cenām un dzīvokļu jautājumiem.»

Nepieredzējušam cilvēkam šāda tikšanās neizraisa aizdomas. Sarunā tiek uzdoti visnevainīgākie jautājumi. Taču neviens jautājums netiek uzdots gadījuma pēc. Sī lieliski izstrādātā prakse ir politiskās spiegošanas sistēma. RBE līdzstrādnieki regulāri intervē tūristus no dažādām valstīm, kas bijuši Polijā, šajā «izpētes» darbībā izmantojot paņēmienus un metodes, kas raksturīgi speciālajiem dienestiem. Liela RBE enerģijas un budžeta līdzekļu daļa tiek atvēlēta spiegošanas mērķiem. Tikai 20 proceenti no iegūtās informācijas iziet ēterā, pārējo izmanto spiegošanas dienesti, pirmām kārtām amerikāņu CIP un Rielumvācijas BND.

Rietumvācijas spiegošanas dienesta lomu imperiālistiskajā sazvērestībā pret tautas Poliju palīdz noteikt BND slepenie dokumenti, ko publicējuši vairāki progresīvie Eiropas izdevumi. Runa ir par apakšnodaļas «Forum» materiāliem. Šāds ir BND referāta «Emigrācija» kodētais nosaukums. Referātu vada Dīthelms Keils, kurš vairāk gan pazīstams ar pseidonīmu «doktors Vernbergs» vai arī «doktors Kleins».

Savu spiega karjeru Keils sāka jau Gelena aparātā un palika veco nacistisko tradīciju piekritējs, tradīciju, kuras plauka VFR slepenā dienesta dzīlēs. Tagad Keils vada plaši sazaroto Rietumvācijas slepenā dienesta aģentu tīklu Polijas emigrantu vidē; viņi dzīvo dažādās Rietumeiropas zemēs un Amerikā. Izmantojot viņus, Rietumvācijas izlūkdienests ar neatslābstošu uzmanību seko notikumu attīstībai Polijā, inspirē tur kontrrevolucionāras akcijas.

BND instrukcijās, kas adresētas atbilstošām nodaļām, kuras nodarbojas ar spiegošanu un graujošām operācijām, tiek ieteikts visādiem līdzekļiem un paņēmieniem veicināt «antikomunistisko spēku apvienošanu Polijas Tautas Republikā». BND ļaudīm jākoordinē poļu emigrantu aprindu darbība, pakļaujot tos viena mērķa sasniegšanai — sociālisma likvidēšanai Polijā, un tajā pašā laikā «jāizraisa un jāuzkurina pretpadomju noskaņojumi».

Līdztekus referātam «Forum» pret Poliju BND struktūrā darbojas vēl viens dienests. Tā ir pret Poliju vērsto graujošo operāciju nodaļa, kas izvietojusies Ķelnē. To vada pulkvedis Ginters Baltutis (pseidonīms Utrehts). Viņa nodaļa nodarbojas ar to personu «apstrādāšanu», kas atrodas sabiedriski politisko kāpņu augšējos pakāpienos, dzīvo vai nu Polijā, vai arī kaut kādi ir saistītas ar to. Šādā nolūkā Baltutis pats uztur kontaktus ar vairākām svarīgām personām, kuru aprindās viņš nokļuva ar Rietumvācijas slepenā dienesta palīdzību. Pulkveža paziņu loks, kā arī politiskie uzskati daudzējādā ziņā veidojušies tuva drauga Kurta Veisa (viņš arī Vinteršteins) ietekmē; Veiss ir bijis viens no federālā izlūkošanas dienesta vadītājiem.

Ilglaicīgo «Polijas mērķplānu» BND izstrādāja septiņdesmito gadu sākumā. Kā izriet no šā dienesta slepenajiem dokumentiem, graujošā darbība pret Polijas Tautas Republiku tika virzīta uz cīņas saasināšanos par varu, frakciju un grupējumu, nemieru centru izveidošanu, uz visu iespējamo sarežģījumu izraisīšanu starp varas iestādēm un iedzīvotājiem. īpaša uzmanība tika pievērsta policijas un drošības orgānu darbības apgrūtināšanai. Visādā veidā tika stimulēta nelegālo opozicionāro grupējumu un katolisko organizāciju politiskā darbība.

Zīmīgi* ka burtiski tūlīt pēc Helsinku vienošanās parakstīšanas BND vadītājs Veselis savas iestādes dienestu

un nodaļu vadītāju sēdē pieprasīja aktivizēt spiegošanu «Austrumu bloka zemēs» un tur vervēt ne tikai «augstu stāvošus informācijas avotus», bet arī personas, ku-rām sava dienesta stāvokļa, sakaru un kontaktu dēļ «starptautiskā komunisma sfērā vai emigrantu aprindās» ir noteikta ietekme un pieeja dažāda veida informācijai.

Kā konkrēti objekti, cita starpā, figurēja Polijas žurnālistu savienība, aģentūra Interpress. Sakaru biedrība ar poļiem ārzemēs, PTR masu informācijas līdzekļu pārstāvniecība Londonā, PTR vēstniecība Vašingtonā, Polijas Tautas Republikas pastāvīgā pārstāvniecība ANO Ņujorkā.

Vēl viena objektu grupa, kurai, pēc BND darboņu domām, vajadzēja pievērst ļoti ciešu uzmanību, bija poļu emigranti, kas dzīvo Rietumos, pirmām kārtām tie, kuriem ir redzams politiskais stāvoklis un kuriem labi sakari Polija.

Atklātībai nodoto dokumentu vidū ir Rietumvācijas slepenā dienesta aģentu personiskā kartotēka, aģentu, kas nākuši no poļu emigrantu vidus, kuri dzīvo Rietumos, piedalās spiegošanā un graujošā darbībā pret tautas Poliju. 1 Sī sazarotā aģentūra piegādā slepenajam dienestam informāciju, kas tiek izmantota par pamatu diversiju un politisko akciju organizēšanai un propagandas kampaņām, kuras virzītas uz sociālisma likvidēšanu Polijas Tautas Republikā. Aģenti darbojas Parīzē, Romā, Londonā, Stokholmā, Riodežaneiro un citās pasaules pilsētās, realizēdami VFR federālā izlūkošanas dienesta sakarus ar anti-sociālistiskajiem elementiem Polijas Tautas Republikā un poļu emigrantiem.

Šādu Rietumvācijas izlūkošanas dienesta pakalpiņu kartotēkā figurē Vitolds Lehs-Zagorskis. Viņa segvārds ir Bergers. Viņš ir BND aģents Romā. Vada poļu emigrantu reakcionāro organizāciju Itālijā un ir radiostacijas «Brīvā Eiropa» korespondents. Viņš saista federālo izlūkošanas dienestu ar poļu emigrantiem un poļu garīdzniecības pārstāvjiem. Lehs-Zagorskis bija viens no vairāku pret sociālismu Polijā vērstu «kongresu» un «tikšanos» galvenajiem organizatoriem.

Sākot ar 1977. gadu, Lehs-Zagorskis uzturēja Polijas kontrrevolūcijas līderu sakarus ar Rietumu speciālo dienestu vadītājiem. Viņš arī nodrošināja Ādama Mihņika, viena no poļu kontrrevolucionāru barvežiem, antisociālis-tisko propagandas materiālu izplatīšanu.

No Londonas, tradicionālā poļu emigrācijas centra un tā saucamās emigrācijas valdības rezidences, stiepjas daudzi BND aģentūras tīkla pavedieni. Jau 1960. gadā šeit tika savervēts poļu emigrants Tadeušs Gregori Horko (pseidonīms Kobels). Viņš apgādāja Rietumvācijas slepeno dienestu ar sīku informāciju par personām, kuras spiegošanas dienestam bija īpaši vērtīgas kā slepenu ziņu avots. Ik gadus, kā tas fiksēts Kobela aģentūras kartītē, BND maksāja viņam par pakalpojumiem vairāk nekā 60 tūkstošus Rietumvācijas mārku. Pēc Kobela nāves darbu BND labā turpināja viņa sieva, angļu aristokrāte, socioloģe, Karaliskā Starptautisko attiecību institūta locekle.

Vjens no galvenajiem BND aģentūras tīkla avotiem Anglijā ir Deivids Floid's (segvārds Deivids). Sis «Daily Telegraph» žurnālists sadarbojas ar graujošo radiostaciju «Brīvība», viņam priekš BND ir īpaši vērtīgi un «labi Austrumu kontakti». BND Londonas tīklā darbojas arī Bogdans Strinskis (iesauka Bolīs), Janušs Kovaļevskis (Smits), Francišeks Vilks (Valters), kā arī profesors Ko-lakovskis. Ar šo grupu ir saistīts Rietumvācijas slepenā dienesta aģents doktors Tadeušs Norvids-Novackis (Stoks), kas dzīvo Stokholmā, bijušais «Poļu bēgļu padomes» valdes loceklis.

Riodežaneiro darbojas BND aģents Mācējs Feldhu-zens. Sis poļu emigrants tur ieņem aizrobežu preses kluba viceprezidenta un Londonā iznākošās poļu emigrantu avīzes «Dziennik Polski» Dienvidamerikas korespondenta posteni. Viņš dibina BND labā kontaktus ar cilvēkiem, kuri nav zaudējuši saiknes ar Poliju vai orauc uz turieni lietišķās darīšanās. Pie tās pašas reizes viņi savāc dažādas ziņas Feldhuzenam, kurš tās nodod Rietumvācijas slepenajam dienestam. Par speciālo uzdevumu izpildīšanu Feldhuzens saņem no šī dienesta lielus honorārus.

Doktora Keila vadībā Feldhuzens realizēja operāciju «Brežel». Tas ir kodētais nosaukums Ņujorkā dzīvojošā poļu emigranta Viržbaņska vervēšanas akcijai. No 1963. gada viņš ir amerikāņu firmu konsultants jautājumos, kas saistīti ar Austrumeiropu. Viržbaņskis atbilstoši saņemtajam uzdevumam atbalsta antisociālistiskos elementus Polijā.

Viens no Rietumvācijas izlūkošanas dienesta dokumentiem atgādina par Oksfordas universitātes filozofijas profesora Lešeka Kolakovska darbību. Viņš tiek uzskatīts par galveno antisociālistisko spēku ideologu Polijā.

Profesora politisko koncepciju iejava ir nikns antisove-tisms, tās asi vēršas pret tautas varu Polijas Tautas Republikā. Kolakovskis pieprasa radikālas pārmaiņas PTR politiskajā sistēmā, komunistu atstādināšanu no varas, marksisma pamatu likvidēšanu sabiedrības dzīvē, buržuāziskās iekārtas restaurāciju. Kolakovskis ekstrēmistiska jās organizācijās saskatīja vienu no visefektīvākajiem instrumentiem pārejai uz kontrrevolucionārā plāna otro posmu — atklātu konfliktu ar sociālistisko iekārtu.

Rietumvācijas slepenā dienesta dosjē satur visai daudz «pozitīvu datu» par Kolakovski, kas liecina, ka profesora uzskati un darbošanās atbilst BND vēlmēm. Cita starpā, dosjē fiksēti šādi fakti: 1971. gadā Kolakovskis uzstājas par to, lai «Polijā inspirētu opozīciju» un «izplatītu revolucionārus noskaņojumus»; 1976. gada septembra beigās Kolakovskis piedalās «kolokvija 56» darbā Parīzē, ko sari kojusi poļu emigrantu avīze «Aneks» ar lozungu «Atmiņas par notikumiem Polijā un Ungārijā». Šinī kolokvijā Kolakovskis attīstīja savas koncepcijas galvenās tēzes cīņai pret «Maskavas komunismu».

Kolakovskis stājās sakaros ar Rietumvācijas slepeno dienestu arī ar Maincas pilsētas universitātes pasniedzēja profesora Totholda Rodes palīdzību. Rode ir Austrumeiro kas eksperts un ar Polijas jautājumiem nodarbojas jau no nacisma laikiem. Pēc mācību pabeigšanas viņš kopš 1939. gada strādāja par referentu Austrumeiropas insti tūtā bijušajā Breslavā un bija hitleriskās agresijas poli tikās un Polijas okupācijas dedzīgs piekritējs. Kā brīvprātīgais zonderftrera pakāpē Rode piedalījās fašistiskās Vācijas uzbrukumā Polijai un tās sagrābšanā. Viņa dosjē ir ierakstīti dati par to, ka viņš no 1939. gada novembra pieder pie fašistiskās NSDAP biedriem.

Nav izslēgts, ka Rode, Kolakovska ietekmēts, sāka publicēties neonacistu presē. Tā, piemēram, 1977. gada martā, atrazdamies Vācijas Federatīvajā Republikā, Kolakovskis izteica «kvēlu pateicību» profašistiskajam laikrakstam par savas kontrrevolucionārās darbības atbalstīšanu.

Visai simboliski, ka poļu kontrrevolūcijas «filozofs» un ideologs sadarbojas ar bijušo hitlerieti Rietumvācijas spiegošanas dienestā.

Nebūt netrūkst pierādījumu, kas atmasko Rietumu un pirmā kārtām Amerikas Savienoto Valstu rupjo iejaukšanos Polijas iekšējās lietās. Politiski ekonomiskās diversijas un ideoloģiskā agresija pret poļu tautu cietusi sakāvi. «Sājā PTR grūtajā periodā,» norādīts Ilglaicīgajā ekonomiskas un zinātniski tehniskās sadarbības attīstības programma starp Padomju Sociālistisko Republiku Savienību un Polijas Tautas Republiku laika posmam līdz 2000. gadam, «Padomju Savienība palīdzēja tautas Polijai izturēt, uzturēt tās ekonomikas funkcionēšanas spēju. Padomju Savienības palīdzība un sadarbības attīstīšana ar to ir svarīgs faktors ekonomisko grūtību pārvarēšanai un Polijas ekonomikas ievirzīšanai stabilas attīstības ceļā. Padomju un poļu puse ir stingri pārliecināta, ka, vienīgi veidojot savas attiecības uz sociālistiskā internacionālisma principiem, brālīgās zemes var droši stāvēt pretim naidīgiem spēkiem.»

ATENTĀTS ROMĀ UN CIP DIVERSIJAS

Pretpadomju kampaņa par starptautisko terorismu sākās ar to, ka Vašingtonai trūka faktu. Amerikas Savienoto Valstu bijušais valsts sekretārs A. Heigs nepārtraukti apgalvoja, ka, lai gan nav faktu, kas liecinātu par Maskavas līdzdalību terorismā, tie noteikti tiks sameklēti. Taču lieta nevirzījās uz priekšu. CIP izdeva «Balto gramatu», kur centās militārās kliķes ļaundarības Salvadorā uzvelt kubiešiem un krieviem. Grāmatai neviens nenoticēja. Neizdevās piedēvēt Maskavai arī ievērojamā Itālijas politiskā darbinieka Aldo Moro noslepkavošanu. Sās lietas tiesas procesā atklājās tādi fakti, ka pat proamerikāniskā avīze «Welt» (VFR) norādīja: «Moro procesā Vašingtona tika nostādīta pie kauna staba.»

Un, lūk, M. Agdžas, pazīstama turku terorista, mēģinājums noslepkavot katoļu baznīcas galvu Jāni Pāvilu II. Šāvieni 1981. gada 13. maijā Sv. Pētera laukumā Romā deva startu kārtējai provokācijai.

Kā patiesi norādīts nesen Varšavā iznākušajā E. Guzas grāmatā par atentāta īsto cēloni Romā, izdomājums par kaut kādu «Austrumu sazvērestību pret pāvestu» bija vajadzīgs starptautiskajam imperiālismam tādēļ, lai izjauktu normalizācijas procesu Polijā, attaisnotu Reigana administrācijas karojošo politiku pret sociālistiskās sadraudzības zemēm un vienlaikus novērstu uzmanību no ASV asiņainā terora pret Lībiju, Nikaragvu un Vašingtonas darbībām citos planētas «karstajos» punktos.

Provokatori pieķērās teroristam Mehmetam Ali Agdžam. Viņu sāka «sasaistīt» ar bulgāru izlūkošanas dienestu. M. Agdža, Turcijas pilsonis, dzimis 1958. gadā, bija ultra-nacionālistiskā grupējuma loceklis. Šā grupējuma simbols bija pelēkais vilks. Šās organizācijas locekļi Itālijas tiesas protokolos tiek raksturoti kā «antikomunisti, kas piezīdušies ar rasismu...». 1979. gada februārī Agdža noslepkavoja A. Ipekči, Stambulas avīzes «Milliyet» galveno redaktoru, par ko tika arestēts. Terorists paziņoja, ka ar to gribējis «piesaistīt uzmanību turku sabiedrības vajadzībām». Taču patiesībā Agdža CIP uzdevumā tika no-

vācis ietekmīgu demokrātisku žurnālistu, kurš atmaskoja reakciju un tās sakarus ar amerikāņu spiegošanas dienestu. CIP nepalika parādā. Ar savu cilvēku palīdzību tā izkārtoja Agdžam bēgšanu no cietuma, apgādāja viņu ar naudu un viltotu pasi. Drīz vien Agdža atsūtīja «Milliyeh vēstuli, kurā draudēja nogalināt Jāni Pāvilu II, ja viņš ieradīšoties vizītē Turcijā. Kādu laiku Agdža dzīvoja ārzemēs, bet pēc tam atbrauca uz Stambulu. Drīzumā viņš ar svešu vārdu aizbrauca caur Bulgāriju uz Eiropu.

1981. gada decembri CIP bijušais galvenais rezidents Turcijā amerikānis Pols Hencijs žurnālā «Atlantic Community» apgalvoja, ka Agdža esot kaut kādu «kreiso ekstrēmistu», ari «padomju» slepenais aģents. Visi Hencija pierādījumi ietilpa vienā vienīgā frāzē: «Cik zināms, Agdža 1980. gadā kādu laiku pavadīja Bulgārijā.»

1981. gada 29. decembrī majors Petručelli un policijas eksperts Bonnagura, Itālijas speciālo dienestu virsnieki, ieradās Agdžas cietuma kamerā, lika viņam priekšā sadarboties un kā balvu apsolīja saīsināt viņa ieslodzījumu līdz desmit gadiem. Sākās «pelēkā vilka» cietuma dresūra. Agdžam parādīja vairāku bulgāru pilsoņu fotogrāfijās, aprakstīja viņu ārieni, izklāstīja par viņiem savāktās biogrāfiskās ziņas, nosauca viņu adreses, telefonu un automobiļu numurus. Tas viss Agdžam bija cieši jo cieši jāiegaumē. Romas izmeklētājs Ilārio Martella, kas bija uzņēmies Agdžas vārdā apvainot bulgārus, Amerikas Savienotajās Valstīs sarīkoja pārrunas ar CIP šefiem.

Tajā pašā laikā Pols Hencijs virzīja masu informācijas līdzekļos safabricētos «pierādījumus» pret Bulgārijas Tautas Republiku. Prezidents R. Reigans pavēlēja Centrālajai izlūkošanas pārvaldei jebkuriem līdzekļiem «Agdžas lietu» turpmāk izmantot «krustakara pret komunismu» propa gandēšanai.

Romas atentāta amerikāņu motivējums, kas izklāstīts «New York Times», bija absurds: «Maskava, būdama norūpējusies par to, ka pāvests polis Jānis Pāvils II var Polijā atbalstīt arodbiedrību apvienību «Solidaritāte», lūdza bulgāru slepeno dienestu 1979. gadā sameklēt kādu, kurš varētu noslepkavot pāvestu.» Bet poļu «Solidaritāte» taču radās tikai pēc gada — 1980. gada augustā!

Amerikāņu žurnāls «The Readers Digest» 1982. gada augustā ievietoja žurnālistes Klēras Sterlingas rakstu, kurā viņa apgalvoja, ka Mehmetu Ali Agdžu kļūdaini sauc par labējo ekstrēmistu grupu piekritēju. Patiesībā, šaudams uz pāvestu, Mehmets Ali Agdža it kā izpildījis ko-

munistu sen iecerētu plānu: «Ieroci, no kura Agdža šāva uz pāvestu, un viltotos dokumentus viņš saņēma Bulgārijā. Šinī sazvērestībā Agdžu iesaistīja un ar visām lietas detaļām iepazīstināja Sofijā esošā profesionālā slepkavas draugi.»

Izdarot uzbrukumu pāvestam, komunistiem, pēc Klēras Sterlingas domām, ir bijis arī cits mērķis. Viņi gribējuši parādīt visai kristīgajai pasaulei, ka Turcija esot sveša, naidīga valsts un tai neesot vietas NATO. Tieši tāpēc iecerētā plāna izpilde tika uzdota turkam, par spīti tam, ka viņš bija pazīstams kā fašists un slepkava.

Klēra Sterlinga rakstīja: «Tas fakts, ka Agdža gandrīz 60 dienas atradās Bulgārijā, pats par sevi ir pietiekams, lai radītu aizdomas par viņa turpmākajām darbībām.»

Kā norādīja Klēra Sterlinga, Agdža atzinies, ka iebraucis Bulgārijā ar viltotu pasi. Kādu laiku viņš dzīvoja dārgos hoteļos, bet pēc tam pārcēlās uz Sofijas hoteli «Vitoša», kur saņēma no sīrieša, kura vārdu neatceras, brauniņa sistēmas automātisko pistoli. Tieši šī pistole tika izmantota noziedzīgā uzbrukuma laikā. Tur viņu apgādāja ar vēl vienu viltotu pasi uz Faruka Ozguna vārda.

1982. gada 22. septembrī ASV televīzijas kompānija NBC parādīja filmu par slepkavības mēģinājumu Romā. Atbilstoši Vatikāna, Amerikas Savienoto Valstu un Rietumeiropas valstu izlūkošanas dienestu datiem, teikts filmā, esošie pierādījumi liecina par to, ka visticamāk slepkavības mēģinājuma organizētāji esot bijuši bulgāri, bet to iecerējuši padomju dienesti, ar kuriem bulgāri cieši sadarbojoties. Šinī filmā figurēja Agdžas liecības. Agdža, skaidri dodams mājienu par Antonovu, aprakstīja savu «pārinieku» kā «bulgāru aģentu ar bārdu» un fantazēja, ka viņi abi angļu valodā vienojušies par uzbrukumu, kaut gan īstenībā nekādas bārdas Antonovam nebija un viņš nemaz neprot angļu valodu, bet Agdža tik vien spēj kā angliski visai nesaprotami izrunāt kādus desmit vārdus.

1982. gada 23. septembrī Helsinku vienošanos izpildes kontroles prezidenta komisija Vašingtonā noklausījās «kompetentu personu» liecības sakarā ar «brīvajā presē» publicētajām ziņām par iespējamo padomju un bulgāru valsts drošības orgānu piedalīšanos atentātā pret pavestu Jāni Pāvilu II. Kā galvenā lieciniece komisijas locekļu priekšā nostājās un savus izdomājumus izklāstīja tā pati Klāra Sterlinga. Komisijas locekļi senatori D’Amato un Lehijs, kā arī kongresmenis Rilers uzsvēra, ka «Rietumu masu informācijas līdzekļi patstāvīgi un sekmīgi pārvērta šo starptautisko sazvērestību, kuru vairākas Rietumeiropas valdības atstāja neievērotu, par starptautisku jautājumu». Komisijas priekšsēdētāja Fenvīka kundze sirsnīgi pateicās Sterlinga kundzei par viņas «iniciatīvu» šinī provokatoriskajā kņadā.

Romas prokurors llārio Martella, kuram bija uzdots izmeklēt atentāta lietu, sāka studēt amerikāņu preses ziņojumus par padomju un bulgāru izlūkošanas dienestu līdzdalību Agdžas lietā. Martella tikās ar Itālijas Tieslietu ministrijas speciālistiem un kopā iepazinās ar Vašingtonas teleprogrammu, kas bija veltīta Agdžam. Tūlīt pēc tam 1982. gada 25. novembrī Romā tika arestēts Bulgārijas aviolīniju «Balkan» pārstāvja vietnieks Itālijā Sergejs Antonovs. Viņu apsūdzēja aktīvā līdzdalībā atentātā pret pāvestu.

Orderi šim arestam Martella Izsniedza pēc tam, kad bija apmeklējis Amerikas Savienotās Valstis, lai «konsultētos».

Pēc izmeklēšanas versijas, Antonova uzdevums ir bijis pēc iespējas ātrāk aizvest Ali Agdžu no Sv. Pētera laukuma ar automašīnu, kas turpat netālu stāvējusi. Bez tam Antonovam vajadzējis dot Romā atbraukušajam turkam patvērumu, bet pēc uzbrukuma palīdzēt atstāt Itāliju.

1982. gada 29. novembrī Martella izsniedza orderi vēl viena bulgāra — diplomāta Todora Aivazova arestēšanai.

Atbildot uz šīm bezprecedenta darbībām, 1982. gada 29. novembrī Bulgārijas telegrāfa aģentūra paziņoja: «Bulgārijas pilsoņa un kalpotāja Sergeja Ivanova Antonova arestēšana, ka izdarījusi Itālijas policija, ir nepieļaujama provokācija pret Bulgārijas Tautas Republiku. Tas ir pilnīgi nelikumīgs, patvaļīgs un absolūti ne ar ko neattaisnojams naidīgs akts. Tas veicina nepamatoto un absurdo apmelojumu un sensacionālo izdomājumu kampaņu, kuras mērķis ir izjaukt tradicionāli labās attiecības starp Bulgārijas Tautas Republiku un Itālijas Republiku un diskreditēt sociālistisko Bulgāriju pasaules sabiedrības priekšā. Acīm redzami šī kampaņa noris pēc iepriekš izstrādāta scenārija, kas jaušams no Itālijas un citu valstu trokšņainajām, tendenciozajām un mērķtiecīgajām publi kācijām presē, radio un televīzijas pārraidēm. Iespējams, ka kampaņai ir arī citi, tālejoši mērķi.»

Ja Agdža, Turcijā izbēdzis no cietuma, pa ceļam uz Romu brauca cauri ne tikai Bulgārijai, bet arī Francijai, Šveicei, Vācijas Federatīvajai Republikai un vēl vaira

kām Rietumu valstīm, tad kāpēc nevienā buržuāziskās preses publikācijā netiek runāts par «franču», «šveiciešu» vai kādiem citiem sakariem? Tā vietā aģentūra France Presse paziņoja: «Antonova arests pirmo reizi pilnīgi noteikti (?!) apstiprināja daudzkārt izvirzījušos_ apgalvojumu, ka runa ir par atentātu, kas izdarīts pēc pavēles no sociālistiskas valsts.» Itālijas Sociālistiskās partijas orgāns laikraksts «Avantil» daudznozīmīgi paziņoja: «Kad runa ievirzās par terorismu, tad visas takas ved uz Austrumiem.»

Parīzes «France Soir» pārsteidza publiku ar jaunumu: «Tiesnesis Martella sadzina pēdas Antonovam, pateicoties fotouzņēmumiem, kas izdarīti atentāta laikā.» Kas tad tās par fotogrāfijām? Itāļu žurnāls «Oggi» pirmais publicēja «vissvarīgāko no visām» fotogrāfijām, proti, pūlī, kas ielenc pāvestu, redzams vīrietis ar ūsām un brillēs. Foto bija publicēts visdažādākajos laikrakstos un žurnālos. Žurnāls «Paris-Match» to ievietoja divās lappusēs, apgādādams ar parakstu «Bulgārs slepeni seko pāvestam». Pēc dažām dienām oficiāli tika paziņots: fotogrāfijā redzams nevis Antonovs, bet amerikāņu tūrists. Bet šis paziņojums presē aizņēma tikai divas rindiņas.

1982. gada 27. novembrī Rietumu laikrakstu lappusēs zibens ātrumā izplatījās vēl viena jauna ziņa: Antonovs ar mašīnu aizvedis Agdžu līdz Sv. Pētera laukumam. Avīzes nepaziņoja vienu «mazu» sīkumu: 1981. gada 11., 12. un 13. maijā Antonovs atradās pārstāvniecībā «Balkan», par ko ir vairāku cilvēku liecības. Un vienīgi terorists Agdža apgalvoja, ka Antonovs viņu aizvedis līdz laukumam. Agdžas versija ir absolūti nepareiza un sadomāta no sākuma līdz galam. Prese žonglēja tikai ar diviem trim «faktiem» un ne vairāk, bet ar to nekādā gadījuma nepietiek, lai ilgu laiku uzturētu lasītāju interesi un radītu liela starptautiska atentāta pastāvēšanas iluziju. Palīgā nāca Turcijas laikraksti. Itālijas informācijās aģentūra ANŠA paziņoja: «Pateicoties Turcijas presei, šodien kļuva zināmi divu Bulgārijas pilsoņu vārdi.» Kas viņi ir? Tie ir Bulgārijas vēstniecības Romā kalpotāji Zeļjo Vasilevs un Todors Aivazovs. Laikraksts «Tempo» ir pārsteigts: «Izrādās, turku laikraksti ir ārkārtīgi labi informēti!» Taču Itālijas žurnālisti un citi spalvas brāļi nevēlas no tiem atpalikt. Pievēršot uzmanību ar ļoti lieliem virsrakstiem, laikraksti sāk klaigāt par Agdža*s jaunām «liecībām»: ar trim bulgāriem viņu esot iepazīstinājis «turku mafiozs» Celenks. Kad Agdžu notvēra, viņa kabatā

atrada lapiņu ar pieciem telefona numuriem, četri no tiem bija Bulgārijas vēstniecības numuri, un tie figurēja telefona grāmatā, bet piektais — Aivazova mājas telefons. Terorists nosauca Aivazova mājas numuru un ielu, kurā tā atrodas, sīki aprakstīja dzīvokļa iekārtojumu. 1981. gada 13. maijā Agdža it kā ticies ar bulgāriem Republikas laukumā, no kurienes viņi aizgājuši uz Aivazova dzīvokli, kur tas paņēmis čemodāniņu ar pistolēm un rokasgranā-tām. Bulgāri aizveduši teroristu līdz laukumam un norunājuši satikšanos pēc atentāta pie Kanādas vēstniecības nama.

So nostāstu visprimitīvākā kriminālromāna līmenī var izlasīt 1982. gada 8. decembra Itālijas laikrakstu «Paese Sera», «Repāblica», «Corriere della Sera» un «Tempo» lappusēs. Vai tiešām bulgāru «slepenie dienesti» būtu tik neapķērīgi, ka, nolēmuši izmantot Agdžu atentātā, tomēr būtu iespieduši viņa pasē robežu šķērsošanas atzīmes, no kurām redzams, ka viņš 50 dienas atradies Bulgārijā? Vai četri telefona numuri, kas figurē ikvienā Romas telefona grāmatā, ir kāds pierādījums? Vai tiešām uzbrukumu var sagatavot pa telefonu, kuru policija var noklausīties? Kādā valodā Agdža sarunājās ar saviem «līdzdalībniekiem», ja viņš nezina ne bulgāru, ne itāliešu valodu, bet viņi neprot pateikt ne vārda turku valodā? Visa šī viltojuma autori pat neatrada laiku tam, lai uzzinātu, ka Aiva-zovam dzīvoklī vispār nav telefona. Protams, kāds varēja pastāstīt Agdžam par to, kā izskatās Aivazova dzīvoklī, it īpaši, ja ņem vērā, ka Bulgārijas vēstnieks Romā divreiz nosūtījis notas Itālijas Ārlietu ministrijai, ziņodams, ka Aivazova dzīvoklī atklātas pēdas, kas liecina — tur bijušas nezināmas personas. Un, visbeidzot, no kurienes žurnālisti varēja uzzināt, ko teicis Agdža, ja dienā, kad pa visu pasauli izskanēja viņa «liecības», aģentūra Asso-ciated Press informēja: «Martella nesniedza nekādas sīkākas ziņas Bulgārijas pilsoņa Antonova lietā.»

Martella atteicās iesniegt bulgāru pusei pietiekami skaidras Agdžas fotogrāfijas kriminālistikas ekspertīzei. «Lieta tāda, ka Martellas rīcībā ir vienīgi Agdžas mutvārdu apgalvojums, ka viņš pie mums iekļuvis ar viltotu pasi 1980. gada jūlijā pa ceļam no Turcijas uz Rietumeiropu,» intervijā «Ļiteraturnaja gazeta» korespondentam paziņoja Bulgārijas Galvenās prokuratūras pārstāvis Marins Kožuharovs. «Taču vai tā ir taisnība vai meli? Agdža teic, ka tajās dienās izmantojis viltotu pasi ar kaut kāda Johindera Singha vārdu. Izskatījuši visus arhīvu sarakstus par ārzemju viesiem 1980. gadā, mēs tur saskaitījām astoņpadsmit Johinderus Singhus! Katru gadu tranzītā caur Bulgāriju uz Rietumeiropu un atpakaļ ceļo apmēram 3 miljoni Āzijas melnstrādnieku, vairākumā turki. Viņiem nodrošināts bezvīzu režīms: uz mūsu robežas pieraksta tikai vārdu, uzvārdu un dzimšanas datumu. Viņi neiesniedz mums savas fotogrāfijas. Lai pārliecinātos, vai 1980. gadā pie mums tiešām iezadzies terorists Agdža kā viens no toreizējiem tranzīta vārdabrāļiem, vajadzīgs visur, kur viņi Bulgārijā apstājušies, cilvēkiem parādīt Agdžas fotogrāfiju. Viņa neskaidrie foto, kas ņemti no dažādām avīzēm, šajā gadījumā neder. To ļoti labi zina Itālijas izmeklētājs Martella.»

1982. gada 17. decembrī Sofijā notika preses konference, kurā ar neapstrīdamiem faktiem tika atmaskoti Rietumu propagandas apmelojošie izdomājumi. Preses konferenci vadīja Bulgārijas telegrāfa aģentūras galvenais direktors Bojans Traikovs. «Plaši izplatītā Sergejam Antonovam, Aivazovam un Vasilevam adresētā apsūdzība ir tik nepamatota, ka neiztur pat vienu dienu,» teica B. Traikovs. «Atgādināšu gadījumu ar fotouzņēmumu, kas izdarīts atentāta laikā un izplatīts pa visu pasauli. Sākumā tika apgalvots, ka tajā redzams Antonovs. Pēc tam parādījās skops, vienā rindiņā izteikts paziņojums, ka tas ir ASV pilsonis. Atgādināšu par lielo rakstīšanu sakarā ar trīs čemodāniem dokumentu, prāvām naudas summām un pistoli, kas atrasta pie Antonova, utt. Šie pierādījumi viendienīši tika dzīti galvā miljoniem cilvēku.

Tā kā gadījums bija īpaši svarīgs, Bulgārijas kompetentie orgāni uzdeva speciālistu grupai vispusīgi un kom-pleksi izpētīt visus apstākļus, kas saistīti ar Bulgārijas pilsoņiem celto... apsūdzību kaut kādā līdzdalībā, kas saistīta ar 1981. gada 13. maija noziedzīgo aktu.

Rūpīgas izpētes rezultātā kompetentie orgāni ieguva daudz materiālu, rakstisku pierādījumu, liecinieku liecību utt., no kuriem skaidri izriet, ka Antonovs nepazīst teroristu Agdžu, nav ar to ticies un viņam nav nekā kopēja ar teroristu.

Antonovs nepazīst nevienu, kam ir tiešs vai netiešs sakars ar Agdžu vai vispār ar atentātu, Antonovs nav saticies vai sarakstījies ne ar vienu no viņiem.

Antonovs atentāta laikā nav bijis Sv. Pētera laukumā vai līdzās laukumam.

Tas, ko es saku par Sergeju Antonovu, pilnībā attiecas arī uz Todoru Aivazovu un Zeļjo Vasilevu.

Mēs esam pārliecināti, ka Sergejs Antonovs nav vainīgs, jo pēc visām rūpīgajām pārbaudēm konstatējām: Bulgārijā nav tādas organizācijas vai amatpersonas, kura pavēlējusi vai varētu pavēlēt Antonovam vai kādam citam izdarīt atentātu pret Jāni Pāvilu II.

Skaidrs, ka tiek vesta pilnīgi noteikta, ļoti plaša un aktīva pret Bulgāriju un sociālismu vērsta kampaņa, acīm redzama ir tās organizētība, tās iekšējais mehānisms, attīstības posmi un īstenošanas laika izvēle. No tā pilnīgi pamatoti var izdarīt secinājumu, ka šī pret Bulgāriju vērstā kampaņa jau iepriekš ir apdomāta, izplānota, bet tagad tiek realizēta un virzīta.

Jūs jautāsiet: kas to īsteno? Nevar neiespaidot fakti — sākums kampaņai atrodams rakstā, kas ievietots žurnālā «The Readers Digest», pēc tam .sekoja «dokumentāla filma», ko uzņēmusi amerikāņu televīzijas kompānija NBC, vēlāk — ASV Kongresa komisijas, kas «seko» Helsinku vienošanos ievērošanai, speciāla anketa. Anketā izteikts pārmetums Itālijas tiesai, ka tā nesaskata «bulgāru saikni» atentātā pret pāvestu. Visbeidzot nepamatoti, ar lielu troksni tika apsūdzēts Sergejs Antonovs.

Ar kādu mērķi? Lai ietekmētu miljoniem kato|u jūtas, izraisītu viņos naidu pret komunistiem, kuri it kā izdarījuši atentātu pret svēto tēvu.

Tas viss tika darīts, lai aizvāktu no Rietumu laikrakstu pirmajām lappusēm lielos virsrakstus ar vārdiem «inflācija», «bezdarbs», «Pershing», «MX» un aizstātu tos ar virsrakstiem par bulgāriem un atentātu pret pāvestu, tas ir, ar kaut ko sensacionālu novērstu darbaļaužu un sabiedrības domas no ekonomiskās un sociālās krīzes problēmām kapitālistiskajās valstīs, no NATO jaunajiem lēmumiem par superbruņošanos.

Lai savu vainu terorismā, tā teikt, uzveltu citam — terorismā, kas ir kapitālisma organiska parādība, bet kuru kā politiku cenšas piedēvēt sociālistiskajām zemēm.

Lai izraisītu noteiktu, protams, negatīvu noskaņojumu poļu tautas daļā, ņemot vērā, ka pāvests Jānis Pāvils II ir polis, lai noskaņotu šo daļu arī pret citām brālīgajām sociālistiskajām zemēm brīdī, kad stāvoklis Polijā kļūst mierīgāks, kad sācies normalizācijas process.

Lai aptumšotu cerības panākt stabilu atslābumu, starptautisko savstarpējo saprašanos un sadarbību.

Lai cilvēku jūtās un apziņā nomelnotu un diskreditētu miera politiku, sociālistiskās Bulgārijas un citu sociālistiskās sadraudzības zemju paraugu un veidolu...»

Sofijas preses konference bija kā zibens spēriens, kas trāpīja melīgo izdomājumu autorus.

«Līdzīgas dezinformācijas avots jāmeklē tur, kur tagad tiek izplatītas ziņas par sociālistisko zemju «sakariem» ar «starptautisko terorismu», proti, ASV Centrālajā izlūkošanas pārvaldē,» rakstīja laikraksts «Pravda» 1982. gada 30. decembrī. «Atkal cenšoties iedvest dzīvību visai panīkušajā Baltā nama kampaņā par «cīņu pret starptautisko terorismu», CIP un tās sabiedrotie speciālie dienesti īsteno vairākus mērķus. Pirmkārt, tas ir mēģinājums, iedvešot bailes par «komunistu vadīto» un uz Rietumeiropas zemēm «eksportēto starptautisko terorismu», apslēpt īsto terorismu, ko realizē ASV un tādi to klienti kā Izraēla un Salvadora pret daudzām tautām, piemēram, Pa-lestīnas arābu tautu, pret nacionālās atbrīvošanās kustību. Otrkārt, jaunā apmelojumu kampaņa ir liela mēroga provokācija pret Bulgārijas Tautas Republiku; provokācijas mērķis ir mest ēnu uz sociālistisko valstu, arī Padomju Savienības, miermīlīgo politiku un tādējādi attaisnot Itālijas, citu Rietumeiropas zemju iesaistīšanu Pentagona forsētas bruņošanās plānos, kuru mērķis ir gatavošanās kodolkaram.»

1983. gadā Amerikas televīzijas kompānijā NBC sagatavoja pārraidi, kas liecina, ka Vašingtonas apgalvojumi par sociālistisko zemju daļēju «līdzdalību» 1981. gada maija atentātā pret pāvestu Jāni Pāvilu II ir visīstākais izdomājums, politiskā diversija. Četrus mēnešus šīs televīzijas kompānijas žurnālisti patstāvīgi sīki izmeklēja šo «lietu». Izmeklēšanas laikā viņi pabija divpadsmit valstīs, apspriedās ar desmitiem speciālistu un liecinieku. Kā jau to varēja sagaidīt, nekādus «pierādījumus», kas liecinātu par Bulgārijas līdzdalību šāvienos Sv. Pētera laukumā, žurnālisti neatklāja.

Televīzijas pārraides autori norada, cik ļoti samezglots un pretrunīgs ir neonacista Agdžas liecību raksturs, uz kuru pamata veidota CIP provokatoriskā versija. Konkrēti, ir atmaskoti Agdžas melīgie apgalvojumi, ka pirms atentāta viņš saticies ar Bulgārijas pilsoni Antonovu un sarunājies angļu valodā. Pēc terorista vārdiem, sarunas notikušas Antonova sievas klātbūtnē. Atkal meli. Atklājās, kā radās un kā interesēs tika izplatīti šie izdomājumi. To bija sadomājusi ar CIP cieši saistītā skribentu trijotne — mums jau zināmā Klēra Sterlinga, Maikls Ledins un Roberts Moss. Kā parasti, viņu izdomājumu tūlīt pat uztvēra daži amerikāņu masu informācijas orgāni. Pec tam iesais-

tījās Kongress un reakcionārie politiķi, citu starpā, Senāta speciālās komisijas loceklis izlūkošanas jautājumos

Amato, kurš Romā instruēja CIP aģentus, kas tur atra-das «palīdzēt» Itālijas izmeklēšanas orgāniem. Intensīvi tika apstrādāts arī Agdža, kas atradās ieslodzījumā.

Vašingtona kāroja sasniegt pilnīgi konkrētus mērķus — uzkurināt antikomunisma psihozi Rietumos, mest ēnu uz sociālistiskajām zemēm, noskaņot pret tām katoļu baznīcas vadību, kur draudzes vidū aizvien spēcīgāk pieaug pretkara noskaņojums.

Komentējot šo televīzijas pārraidi, laikraksts «tluma-nite» norādīja, ka NBC «punktu pēc punkta apliecināja visus paziņojumus, ar kuriem jau no paša sākuma bija nācis klajā Antonovs, viņa advokāti, BTR vēstniecība Romā un Bulgārijas valdība». «Itālijas valdībai,» ar sarkasmu norādīja «Humanite», «tagad atliek vienīgi apsūdzēt Amerikas televīziju sazvērestībā ar Bulgāriju, lai, kā iepriekš, stingri turētos pie tām pasakām, kuras Itālijas valdībai tika nodiktējuši Vašingtonas speciālie dienesti.»

Tā kā nebija nekādu pierādījumu par Antonova piedalīšanos atentātā, Romas tiesneši bija spiesti viņu atbrīvot no cietuma. Rietumu masu informācijas līdzekļi tūlīt, kā pēc komandas, zaudēja jebkuru interesi par šo notikumu, kas izgaisa kā ziepju burbulis.

Taču atkal no Itālijas pienāca satraucoša vēsts — S. Antonovs vēlreiz iemests cietumā, kaut gan tam nav nekāda pamatojuma.

«Kam un kādēļ bija vajadzīgs atdzīvināt šo tiešām neizdevušos provokāciju?» laikrakstā «Pravda» jautāja padomju žurnālists Staņislavs Zjubanovs. «Nav grūti atbildēt uz šo jautājumu. Redzams, ka taisnīgais un humānais lēmums tā saucamajā S. Antonova lietā neapmierināja šīs plaša mēroga antikomunistiskās izrādes autorus. Rietumu reakcionārie spēki, pretkara masu kustības iebaidīti, nolēma atdzīvināt mītu par «sarkano terorismu», lai izraisītu šaubas bruņošanās sacensības pretinieku domāšanā, novērstu viņu uzmanību no fakta, ka ASV izvieto jaunas raķetes Anglijā, Vācijas Federatīvajā Republikā, kā arī Itālijā, kurā lielum lielais iedzīvotāju vairākums uzstājās pret Sicīlijas pārvēršanu ASV nāvi nesošo spārnoto raķešu poligonā.»[7]

ŽURKAS «TREŠAJĀ GROZĀ»

«Pēkšņi atskanēja mežonīgi, sirdi plosoši, neķītri kliedzieni, kaucieni un sēcieni. Mēs visi nodrebējām kā no pletnes cirtiena. Nervu spazma caururba visu orķestri. Es acumirklī ieraudzīju apmulsušās, saspringtās mūziķu sejas. Aizskrēja kaut kāds kroplis — punduris, ģērbies nevīžīgā, netīrā apģērbā, visādi ķēmodamies, palēkdamies un siekalas šķiezdams. Kāds cits — es redzēju, ka viņam uz lūpām ir putas, nervu tikā vaibstās seja un acis ārprātā maldās — joņoja manas diriģenta pults priekšā un vicināja kaut kādu kļūdaini uzrakstītu plakātu. Šķiet, ka uzraksts vispār bija apgriezts otrādi. Viņš līda vai no ādas laukā, lai tikai orķestris pārtrauktu spēli. Sie mežonīgie huligāni bija ar roku dzelžiem pieķēdējušies pie balkonu barjerām un durvju rokturiem, lai viņus nevarētu izsviest no zāles. Nācās šīs ķēdes saraut lielos gabalos un izvilkt šos kaucošos kamolus, šos ālējošos riebīgos ļautiņus. Mēs izdzinām ārā vienu grupu, taču pēc dažām minūtēm atsākās spiedzieni zāles otrā galā.» Tā par mūsu zemes ienaidnieku ālēšanos padomju aktieru viesizrāžu laikā Anglijā stāsta KPFSR Tautas mākslinieks, simfoniskā orķestra diriģents Dmitrijs Kitajenko.

Šādu provokāciju mērķis ir bloķēt kultūras kontaktus, izjaukt tās plašās tautu sadarbības programmas izpildīšanu, ko pieņēma visas valstis, kuras Helsinkos piedalījās Apspriedē par drošību un sadarbību Eiropā.

Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā Nobeiguma akts sastāv no trim galvenajām daļām, dažkārt tās sauc par «groziem». «Pirmais grozs» attiecas uz Eiropas valstu drošības jautājumiem un kopējiem pūliņiem miera saglabāšanā un militārā saspīlējuma vājināšanā. «Otrajā grozā» koncentrētas dalībvalstu sadarbības problēmas ekonomikas, zinātnes, tehnikas un apkārtējās vides aizsardzības jomā. «Trešais grozs» veltīts sadarbībai humanitārajās un citās sfērās.

Helsinku vienošanos «trešais grozs» kļuvis par Rietumu propagandas īpašu spekulāciju objektu. Padomju Savienību apsūdz, ka tā «nepildot» vienošanos kontaktu jomā

starp cilvēkiem, informācijas un ideju apmaiņā u. tml. Rietumos tiek dibinātas dažādas komisijas un komitejas «Helsinku vienošanos izpildes novērošanai Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā», taču faktiski tās iejaucas Padomju valsts iekšējās lietās. Imperiālistisko valstu speciālie dienesti cenšas izveidot analoģiskas «komisijas» Padomju Savienībā un ar to palīdzību «iedēstīt» šeit savu aģentūru. Tajā pašā laikā viņi Rietumu zemēs veic visus pasākumus, lai bloķētu patiesību par padomju dzīvesveidu, informāciju par mūsu zemi un tās sasniegumiem. Šādu darbu parasti izpilda gangsteri un huligāni, kuri slepenpolicijas uzdevumā sarīko visdažādākās provokācijas un ālēšanos.

Tā, piemēram, mūsu Valsts televīzijas un radioraidījumu komitejas tautas instrumentu orķestra viesošanās laikā Amerikas Savienotajās Valstīs tika organizēta vesela provokāciju sērija pret mūsu māksliniekiem. Filadelfijā naktī bija uzlauzts mūzikas instrumentu konteiners, un unikālās balalaikas, domras, bajāni un harmonikas tika nozagtas. «Pat stīgas bija nolaupītas,» stāstīja orķestra diriģents KPFSR Tautas mākslinieks Nikolajs Ņe-krasovs. «Bija skaidrs, ka te nav runa par iedzīvošanos. Zagļu mērķis bija izjaukt mūsu viesizrādes: daudzos mūsu priekšnesumos tika izmantoti ļoti reti, meistaru darināti instrumenti, uz kuriem nevarēja spēlēt neviens cits, izņemot tos māksliniekus, kuriem instrumenti izgatavoti... Naktī Čikāgā ar bruģakmeņiem bija izsisti mūsu autobusa logu stikli. Kāda mūsu koncerta laikā priekšnesums tika pārtraukts ar paziņojumu, ka kaut kur koncertzālē ielikta bumba. Publiku izraidīja no zāles. Es atceros gadījumu, toreiz es biju viesizrādēs kopā ar Igora Moisejeva ansambli, kad zālē tika iemesta īsta mīna ...»

«Sākot ar mūsu uzstāšanos Kārnegiholā, katru koncertu ielenca piketi,» stāsta viesizrāžu dalībnieks Lielā teātra solists, PSRS Tautas mākslinieks Vladislavs Pjavko. «Piketētāji aicināja publiku boikotēt padomju māksliniekus. Taču šiem aicinājumiem nebija panākumu, cilvēki bariem plūda Uz teātri, visas biļetes bija izpirktas. Tad darbā tika laistas provokācijas. Tā, piemēram, kāda koncerta otrās daļas sākumā pēkšņi zālē iegaudojās ugunsdzēsēju sirēnas •— trīs vai četras. Uz sienām sāka mirgot gaisma — pilnīga ugunsgrēka imitācija skatītāju zālē. Cilvēki panikā lēca kājās un metās uz izejām. Taču mūsu orķestris turpināja spēlēt... Publika apmulsusi drūzmējās pie durvīm: sirēnas kauc, bet orķestris spēlē, diriģents stāv pie pults, balalaikas spēlētājs sēž — solo netiek pārtraukts. Un skatītāji saprata, ka viltus ugunsgrēks ir to cilvēku roku darbs, kuri deg naida un Jaunuma ugunīs. Skatītāji zālē sarīkoja orķestrim ovācijas — gan par meistarību, gan par vīrišķību.»

Provokācijas pret kultūras sakaru attīstīšanu starp Austrumiem un Rietumiem nav savienojamas ar Helsinku vienošanos.

Vienā no Nobeiguma akta nodaļām uzsvērts, ka apmaiņa ar kultūras vērtībām un sadarbība kultūras jomā sekmē labāku savstarpējo saprašanos starp cilvēkiem un starp tautām un tādējādi veicina saskaņas nostiprināšanos starp valstīm.

Padomju mākslinieki — ārzemju viesizrāžu dalībnieki ar sašutumu atmasko provokācijas, ko pret viņiem kapitālistiskajās valstīs organizējuši speciālie dienesti. Mākslinieki uzsver, ka šāda prakse liecina par nevēlēšanos izpildīt Nobeiguma akta lēmumus par sadarbību un apmaiņu kultūras jomā.

СВР pret Olimpiādi

Reakcionārie spēki sevišķi nikni uzstājās laikā, kad Maskavā norisinājās Olimpiāde, kas īstenoja Nobeiguma akta principus, iemiesoja saspīlējuma atslābuma un miera idejas. Dž. Kartera administrācija pieprasīja to boikotēt. Vašingtona atņēma rīcībspējas tiem, kas negribēja šim diktātam pakļauties. Anglijas premjerministre M. Tečere aicināja būt «solidāriem ar Ameriku» un paziņoja, ka «Eiropa nebrauks uz Maskavu». Buržuāziskā prese metās virsū katram, kas izteicās par piedalīšanos Olimpiādē, kaunināja sporta vadītājus, kuri atbalstīja spēles. Tika darīts viss, lai slēgtu sportistiem ceļu uz Maskavu, pat tiem, kuri gribēja braukt par savu naudu. VFR Iekšlietu ministrija ‘atcēla dotācijas tūrisma programmai «Olimpiskā jaunatne». Arī Anglija atteicās piešķirt subsīdijas sportistiem.

Vairākās Rietumu zemēs nezināmas personas pa pastu iebaidīja un pa telefonu terorizēja sportistus, kuri uzstājās par piedalīšanos Olimpiādē. Tā, piemēram, britu lodes-grūdējs Džefs Keins paziņoja, ka viņam piesūtītas draudu vēstules kaut kādas vingrošanas biedrības «Vanagi» biedru vārdā. Tādas pašas vēstules saņēma arī cits angļu sportists — Sebastjans Koe. «Tā ir tipiska parādība,» paziņoja Кое. «Tādā veidā tika izdarīts spiediens uz dau-dziem Olimpiādes piekritējiem.»

Tika nolemts organizēt Olimpiādes informatīvo^ blokādi.

ASV televīzija pārraidēm par Olimpiskajām spēlēm piešķīra tikai dažas minūtes. Tāpat rīkojās britu korporācija BBC. Arī VFR televīzija bloķēja informāciju no Maskavas. Tāda bija «brīvā informācijas apmaiņa» bargas amerikāņu cenzūras uzraudzībā. Tas izraisīja sašutumu un protestus Rietumu sabiedrībā. Atbildot uz informācijas boikotu, VFR iedzīvotāji traucās uz pierobežas rajoniem ar VDR. Šeit varēja labi uztvert VDR televīzijas pārraides no Maskavas. Veselām ģimenēm, izvietojušies hoteļos un privātās mājās, cilvēki skatījās Maskavas olimpiskās spēles.

Pret Olimpiādi vērstus pasākumus realizēja NATO valstu speciālie dienesti, padarīdami tos par vienu no galvenajiem virzieniem savā plaša mēroga darbībā. CIP darbinieki jau 1980. gada sākumā sasauca speciālas pret-padomju organizāciju barvežu apspriedes Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā un vairākās Rietumeiropas valstīs. Tika pieņemts lēmums sākt speciālu emisāru vervēšanu un sagatavot viņus iesūtīšanai Padomju Savienībā graujošai darbībai Olimpiādes laikā. Kandidātu sarakstos, kas bija piekrituši kā tūristi ierasties Maskavā ar diversijas uzdevumiem, figurēja cilvēki līdz 30 gadu vecumam, krievu vai citu PSRS tautu valodu zinātāji, kuriem ir «asu politisku disputu rīkošanas iemaņas». Šādu brīvprātīgo galvenais kontingents bija salasīts no Hārvarda un Filadelfijas universitātes studentu un aspirantu vidus. Viņi tika speciāli sagatavoti CIP instruktoru vadībā.

1980. gada aprīlī Ņujorkā CIP un FIB pārstāvju vadībā galīgi tika apstiprināti kandidāti «tūrisma braucienam» uz Maskavu Olimpiādes laikā. Sos ļaudis nosūtīja uz Rietumeiropu «stažēties» speciālās antiolimpiskās skolās. Viena tāda skola tika atvērta militārās bāzes teritorijā Oldemā, Lankašīras grāfistē Lielbritānijā. Cita izvietojās Vestentrendas miestiņā, Dārbišīras grāfistē. So skolu vadīja CIP līdzstrādnieks J. Prutkovskis.

Līdzīgas iestādes tika izveidotas Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā. Tāds, piemēram, bija antiolimpis-kais graujošās darbības centrs Kēnigšteinā. No šādiem centriem plūda milzums anonīmu draudu vēstuļu, adresētu Olimpiādes piekritējiem, tika iespiestas lapiņas, kurās laipnais olimpiskais lācītis bija attēlots kā ļauns zvērs ar drausmīgiem nagiem.

Atbilstoši pret Olimpiādi vērstajai programmai vairākas ASV izdevniecības koncentrēja savu darbu visdažādākās graujošas pretpadomju literatūras izdošanai, ko tika plānots kā kontrabandu ievest Maskavā. Tika izveidotas pat speciālas firmas, kas ražoja čemodānus ar du-bultdibenu, apakšbikses un citu veļu ar slepenām kabatām, konditorejas komplektus, galēšu, konfekšu un cepumu kārbas, kafijas bundžas, kas piepildītas ar lapiņām un brošūrām uz papirosu papīra. Pretpadomju kontrabanda tika nostādīta uz industriāliem pamatiem. Nebija aizmirsti arī uzņēmumi, kas ražoja plaša patēriņa preces. To piedalīšanās CIP organizētajā «antiolimpiādē» izpaudās visdažādāko kreklu, somiņu, lietusmēteļu, jaku, lietussargu un cita veida produkcijas ražošanā ar aicinājumiem «aizstāvēt cilvēka tiesības», ar nodevēju un atkritēju portretiem.

CIP piešķīra savai aģentūrai daudzās sporta organizācijās lielas naudas summas dažāda veida «antiolim-piāžu» sarīkošanai Olimpiādes laikā.

Kas attiecas uz tādām organizācijām kā pretpadomju emigrantu Tautas un darba savienība (TDS), kas atrodas CIP kontrolē, tās pārstāvjiem bija noteikts neboikotēt Maskavas olimpiādi, bet, gluži otrādi, nokļūt Maskavā zem «draugu» maskas. TDS speciālisti Frankfurtē pie Maiņas laida klajā instruktīvas lapiņas tūristiem, kuri brauca uz Padomju Savienību. Tajās bija aprakstīts, kur saņemt kontrabandas literatūru, kā to ievest un glabāt.

Ideoloģisko diversiju realizēšana tika uzdota arī algotiem CIP aģentiem masu informācijas orgānos. Šie ļaudis savu saimnieku uzdevumā iedarbojas uz starptautisko sabiedrisko domu propagandas ceļā. Viņi izplata dezinformāciju un melus, nodrošinot CIP tiešu pieeju presei, radio un televīzijai daudzās valstīs. Sai mafijai žurnālistu pasaulē vajadzēja nostāties pretī pozitīvās informācijas plūsmai par Olimpiādi-80.

Pieteikumus spēļu izgaismošanas akreditācijai Maskavā iesniedza vairāki tūkstoši žurnālistu. Nespēdama aizbāzt muti šai armijai, CIP nolēma sagrozīt ziņojumus, krasi samazināt informācijas caurlaides spējas par Olimpiskajām spēlēm. Amerikāņu atklāta un slepena spiediena ietekmē vairākas televīzijas kompānijas atteicās no spēļu tiešas translēšanas. Tāda bija «informācijas brīvā apmaiņa» pēc pret PSRS vērstā «psiholoģiskā kara» organizatoru bargajiem redaktoru labojumiem.

ASV starptautisko sakaru pārvaldes^8 vadība, kura koncentrēja savās rokās propagandas vadību valstī, izlaida cirkulāru norādījumu presei par spēļu izgaismošanu. Tajā laikrakstiem tika doti norādījumi uzpūst tēzi par to, ka tie sportisti, kuri nebrauca uz Olimpiādi, to darījuši nevis Kārtera diktāta dēļ, bet pēc pašu gribas. Bez tam tika ieteikts apgalvot, ka šo atlētu neierašanās novedīs pie tā, ka spēlēs «nebūs pietiekami daudz» pasaules mēroga sasniegumu.

Taču jau pirmās sacensību dienas liecināja par pretējo. Maskavā tika sasniegts vairāk pasaules rekordu nekā iepriekšējā Olimpiādē. Kas attiecas uz Vašingtonas diktātu, tad tādu faktu ir daudz. Tā, piemēram, tika noskaidrots, kā Lielbritānijas ložu šāvēju komandu amerikāņi piespieduši atteikties no piedalīšanās Olimpiskajās spēlēs. Sākumā šā sporta veida Anglijas federācijas izpildu komiteja nobalsoja par piedalīšanos spēlēs. Bet tad pēc ASV vēstnieka Londonā prasības valsts ministrs Dug-lass Hērds tikās ar federācijas un komandas vadītājiem, tikšanās laikā viņus stipri ietekmēdams. Vadītāji tika iekārdināti ar bezmaksas braucienu uz Puertoriko, kur Vašingtona rīkoja antiolimpiskās sacensības. Visus izdevumus apsolīja segt uz «saimnieku» rēķina. Pēc tādiem pašiem noteikumiem tika ielūgti sportistu ģimenes locekļi.

Dienā, kad pretēji ASV diktātam Olimpiskajā ciematā Austrālija pacēla savu karogu, kāds amerikāņu žurnālists, sašutis par ASV administrācijas spiedienu, parādīja man pieprasījumu, ko bija saņēmis no Vašingtonas. Tajā teikts: «Vajadzīgas ziņas, ka boikota dalībvalstu prese un valdība ignorē Olimpiādi, ka vietējo sportistu trūkuma dēļ interese par to krītas.» Šo direktīvu bija parakstījis neviens cits kā Džordžs Krimskis, kas Maskavā strādāja par Associated Press korespondentu un tika atmaskots kā CIP līdzstrādnieks, kurš nodarbojas ar spiegošanu un ideoloģiskajām diversijām.

Šādā veidā inspirētā dezinformācija bija paredzēta, lai palīdzētu attaisnot Rietumu televīzijas samazināto pārraižu skaitu par Olimpiādi. Ar šādu ieganstu ļoti daudziem skatītājiem liedza iespēju noskatīties Olimpisko spēļu atklāšanu, kas sajūsmināja miljoniem cilvēku un izkliedēja pretpadomju aizspriedumainibu.

Pasākumu skaitā, ko stimulēja Vašingtona, bija arī vairākās Rietumvalstu galvaspilsētās tīša tehnisko sakaru pārtraukšana, pieņemot un pārraidot pozitīvus rakstus un reportāžas no Olimpiādes preses centra Maskavā. Tajā pašā laikā apmelojošiem materiāliem tika pavērts brīvs ceļš. Tā, piemēram, burtiski zibens ātrumā tika izplatīts angļu korespondenta Mārtiņa Luisa izdomājums, ka Afganistānas izlase Rietumos lūgusi politisko patvērumu. Afganistānas atlēti tūlīt pat atmaskoja šo apmelojumu. «Tā ir netīra provokācija,» paziņoja cīkstonis Guļams Se-diks, uz kuru dezinformators bija atsaucies. «Kādā valodā mēs varējām runāt, ja es nemāku angliski, bet viņš -r-puštu un dari!» Ne vienreiz vien afgāņu sportistus centās apmelot: sākumā rakstīja, ka viņu izlase Olimpiādē nepiedaloties, pēc tam sacerēja informāciju par ADR basketbola izlases bēgšanu uz Pakistānu. Patiesībā tāda izlase nemaz nepastāvēja.

Lūk, tādēļ, kad Maskavas gavilējošajā stadionā afgāņu atlēti sveicinot pacēla rokas pret tribīnēm, Rietumos tika darīts viss, lai sabiedrība par to neuzzinātu. Kāds korespondents savā reportāžā aprakstīja, kā svinīgās Olimpisko spēļu atklāšanas laikā Lužņikos viņš devies zem tribīnēm. Tur, locīdams iekšā sviestmaizi, viņš «atradis», kā svētkus nopulgot, jo ieraudzījis — ak šausmas! — kādu apkopēju, kas nav stāvējusi, rokas gar sāniem nostiepdama, bet ar putekļsūcēju tīrījusi telpas. Šis fakts reportāžā aizēnoja visu svinību norisi. Taču šo reportieri, tā sakot, pārtrumpoja Londonas «Daily Mail» korespondents ar musinošu paskvilu, kurā pierādīja, ka stadionā pavisam vienkārši varētu ... izdarīt teroristisku aktu.

Taču patiesību par spēlēm un apstākļiem Maskavā Rietumu publika tomēr uzzināja, neraugoties uz visiem šķēršļiem. Izkūpēja tenkas par to, ka «krievi nespēj tehniski nodrošināt ārzemēm televīzijas un radio pārraides par. Olimpiskajām spēlēm», par «aizliegumiem Maskavā kontaktēties ar tūristiem», par it kā ārkārtējiem pasākumiem drošības nodrošināšanai...

Melu un dezinformācijas atmaskošanā piedalījās Olimpiādes viesi un paši sportisti. PSRS Centrālā televīzija, piemēram, parādīja Lielbritānijas komandas olimpisko atašeju Džeimsu Riordanu tajā brīdī, kad BBC ziņoja no Londonas, ka viņu «teju, teju izsūtīs uz Sibīriju». «Es neiebilstu,» smaidīdams sacīja anglis. «Es jau esmu bijis Jakutijā, lieliski tur pavadīju laiku, un man nekas nav pretim atpūsties Sibīrijā.» Bet, ja runā nopietni, tad arī Riordanu, par spīti viņa lieliskajai humora izjūtai, mulsināja meli. «Es lasīju angļu laikrakstus, un man šķita, ka mēs un angļu žurnālisti katrs dzīvojam citā pasaulē, dažādās pilsētās un piedalāmies dažādās Olimpiskajās spēlēs,» viņš teica.

Afganistānas Nacionālās olimpiskās komitejas ģenerālsekretārs Nasirs Ahmads intervijā VFR televīzijai atmaskoja izdomājumus par to, ka «viens otrs afgāņu sportists It kā gatavojoties no Olimpiādes braukt uz Rietumiem». Tomēr Rietumu televīzijas skatītājiem šī uzstāšanās tā arī netika parādīta. Tās vietā amerikāņu televīzijas kompānijas CBS Maskavas korespondents Džozelofs ietiepīgi turpināja apgalvot par paredzamo afgāņu aizbraukšanu, bet viņa kolēģis Dens Rāzers tajā pašā laikā organizēja Afganistānā triju afgāņu strādnieku zvērisku nogalināšanu, pats piedalīdamies vienā no dušmaņu slepenajiem uzbrukumiem un uzņemdams par to dokumentālu filmu...

Anglijas vingrotāju treneris Džons Atkinsons, vingrotāja Suzi un citi sportisti, par kuriem Londonas laikraksti ziņoja, ka viņi it kā atstājot Maskavu, «apliecinādami savu protestu», televīzijas kameras priekšā atmaskoja šos netīros melus. Viņi paziņoja: jābraucot projām tādēļ, ka Tečeres valdība atteikusies sniegt finansiālu palīdzību olimpiešiem. Taču Maskavā «viss esot bijis brīnišķīgi».

Tūrisms ar dubulfdibenu

«šīs svarīgās ziņas nepieciešams lasīt vairākkārt. Tās vajag ne tikai sistemātiski pārlasīt, bet arī pārdomāt un iegaumēt. Tāpēc ieteicams neuzskatīt brošūru par parasto literatūru.»

Sīs rindas ir no Vācijas Federatīvajā Republikā izdotās rokasgrāmatas «Noderīgi padomi tūristiem, kas brauc uz PSRS» priekšvārda. So «padomu» izpēte rāda, ka tie nāk no spiegošanas dienestiem. Acīm redzama ir to pilnīgā identitāte ar tām instrukcijām, kuras CIP dod saviem aģentiem, kas brauc uz mūsu zemi, maskēdamies par tūristiem. Apskatīsim, piemēram, nodaļu «Kā Padomju Savienībā satikties ar draugiem, lai atklāti parunātos?» Tajā ir ne mazums rekomendāciju, kuras CIP darbinieki izmanto savā praksē. «Atrazdamies Padomju Savienībā,» instruē autori, «īpašu uzmanību pievērsiet dažāda veida dokumentu, izziņu krājumu un personības apliecību fotografēšanai. Šim mērķim izmantojiet sīkgraudaino melnbalto filmu. Izmantojiet spoguļfotokameru.»

Šī «rokasgrāmata» kopā ar pretpadomju literatūru tika konfiscēta ASV pilsonim Simonām Mārtiņam un kanādietim Haraldam Ozolam, kas mūsu zemē bija ieradušies kā tūristi. Ceļodami pa Padomju Savienību, viņi skraidīja, meklēdami «politiskus domubiedrus», kurus neapmierinātu padomju iekārta. Šādā nolūkā viņi tikās ar jaunatni, uzsāka provokatoriskas sarunas, kuru gaitā atklāti aicināja savus sarunu biedrus gāzt padomju varu.

Daudzi fakti liecina par to, ka Rietumu speciālie dienesti un organizācijas ļaunprātīgi izmanto sakaru paplašināšanos starp tautām. To aģenti un emisāri, maskēdamies par tūristiem, slepeni cenšas ievest mūsu zemē graujošu literatūru, kontrabandas valūtu, aparatūru naidīgu izdevumu pavairošanai. 1980. gadā, piemēram, uz PSRS robežas tika aizturēti viltus studenti no Anglijas Deivids Grosbergs un Ričards Kogens. Viņiem bija uzdots nodibināt konspiratīvus sakarus ar dažiem atkritējiem Padomju Savienībā, nodot viņiem Rietumu centru instrukcijas, finansēt, apgādāt ar grāmatām un brošūrām. Grosbergs un Kogens atzina savas rīcības nelikumīgumu, kuras nolūks bija nodarīt kaitējumu Padomju valsts interesēm. Viņi lūdza apžēlošanu, un viņus atlaida uz mājām.

Tāds pats liktenis piemeklēja arī Dānieļu Feldmani no Amerikas Savienotajām Valstīm. Autoserviss no CIP piešķīra viņam mersedesu braucienam uz Padomju Savienību. Protams, «modificētu». Sai automašīnai labajā un kreisajā spārnā, bagāžniekā un kabīnē bija ierīkotas slēptuves, kas piebāztas ar pretpadomju grāmatām un lapiņām. Taču Feldmanim neizdevās «ar autobraucienu ieriebt» sociālismam, viņu atmaskoja tieši pie robežstaba un neielaida mūsu zemē.

No VFR ar «Volkswagen» mikroautobusu Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā ieradās kristīgo draudzes mācītājs Hanss Ollešs, viņa palīgs Dāniels Zelke un viņu sievas. Muitnieki viņu autobusā atklāja slēptuvi ar pretpadomju grāmatām un metāla klišejām Padomju valstij naidīgas literatūras iespiešanai. Šeit bija arī magnetofons ar pretpadomju aģitācijas ierakstiem. Rezerves riteņa riepā atradās 8 tūkstoši padomju rubļu. Uz naudaszīmju paciņām bija Šveices bankas etiķetes. «Tūristi» atzinās, ka visu to viņiem iedevuši Bonnā nodošanai «vajadzīgajiem cilvēkiem» Kijevā.

Ukrainas teritorijā tika aizturēti autotūristi no Nīderlandes Van der Veide un Cēlenbergs. Viņu automobilī arī tika atrastas rūpīgi iekārtotas slēptuves. Tās varēja atvērt un aizvērt ar speciālu elektromotoru un magnētisko slēdžu palīdzību. Slēptuvē atradās vairāk nekā tūkstoš eksemplāru «literatūras» un liela naudas summa Rietumvācijas markās.

Apmēram tādas pašas slēptuves bija «tūristu» I. Brēd-velda no Nīderlandes un K. Voboras, ASV pilsones, automašīnā. Viņi ieradās Padomju Savienībā reliģiskās organizācijas «Vārdi un darbi» uzdevumā; tās priekšsēdētājs Van der Kifts apgādāja viņus ar speciāli iekārtotu automašīnu, iedeva 200 eksemplārus brošūru un lielu naudas summu. Kortam un Zīgertam, «tūristiem» no VFR, tika atrastas šifra tabulas un instrukcijas, kurās norādīts, kā šifrēt adreses.

CIP subsidē un sūta «tūristus» no pretpadomju klerikālās organizācijas «Slāvu misija», kas iekārtojusies Zviedrijā. Maskēdamās ar «dieva vārdu», tā veic graujošu aģitāciju un izplata falsificējumus. Viens no «Slāvu misijas» aģentiem Bengts Gunnars Sarelds (Persons) atzinās, ka ievedis Padomju Savienībā pretpadomju satura grāmatas. Tās iespiestas Zviedrijā. Tika konstatēts, ka visu šo netīro akciju organizētājs Bengts Persons ir CIP aģents.

Par spīti tam, ka Bengts Persons bija mainījis uzvārdu un kļuvis par Sareldu, viņu sazīmēja, kad tika aizturēts kopā ar savu rokaspuisi Nilsu Ēriku Engstrēmu. Viņu automobilī muitas dienests atklāja slēptuvi ar apmelojoša rakstura sacerējumiem.

Sarelds-Persons vada filiāli, kas pieder «Slāvu misijas» firmai «Proklama» Eskilstūnā; filiāli finansē CIP, un tā nodarbojas ar pretpadomju izdevumu fabricēšanu. Viņš ir arī saistīts ar cita ļoti liela «Slāvu misijas» uzņēmuma darbību — ar radio «Ibra». Pēc atgriešanās Personam un viņa rokaspuisim vajadzēja savākt jaunas adreses, pēc kurām varētu nodibināt kontaktus, lai veiktu graujošu darbību.

Iegūtā informācija pēc CIP norādījuma tika nosūtīta ar «Slāvu misiju» saistītām analoģiskām organizācijām citās zemēs operatīvai izmantošanai.

Atmaskotie Sarelds un Engstrēms savās liecībās kvalificēja «Slāvu misiju» kā politisku CIP pretpadomju centru, kura štāba mītne izvietota Stokholmas tuvumā. Viņi atzina: ««Slāvu misijas» vadītāji pret PSRS nostājušies naidīgās pozīcijās un īsteno apmelojošu kampaņu par ticīgo stāvokli Padomju Savienībā ... Ja ticīgie uzzinātu, ar ko patiesībā nodarbojas misija, tad diezin vai viņi dotu naudu tās darbībai.»

Kā emisāri, kas nodarbojas ar emigrācijas organizēšanu no PSRS, aktīvi uzstājas amerikāņu cionisti, kuri apmeklē Padomju Savienību ar dažādiem ieganstiem. Vēl vairāk, cionisti saviem mērķiem plaši izmanto amerikāņus, kas apmeklē mūsu zemi un_citas sociālistiskās valstis.

Speciālā Āfrikas un Āzijas jaunāko ziņu aģentūras pārskatā tiek uzsvērts, ka ASV cionistiem ir spiegošanas programma, kas paredzēta Austrumeiropas zemēm. Izraēlas valdība to realizē ar amerikāņu tūristu palīdzību ...

Amerikas ebreju kongresa loceklis F. Baums izdevis «īsu ceļvedi pa PSRS», kurš bez maksas tiek izsniegts visiem un ir atklāts līdzeklis pretpadomju propagandai un vervēšanas darbībai. Ceļvedis iesaka vairākus tematus mutvārdu aģitācijai un sniedz rekomendācijas nelegālu sakaru nodibināšanai ar «vajadzīgajiem cilvēkiem».

Ir pilnīgi skaidri redzams, ka starptautiskais tūrisms interesē imperiālistisko valstu speciālos dienestus un pretpadomju centrus tikai kā diversiju un spiegošanas līdzeklis. Kas attiecas uz cilvēku apmaiņu, lai uzlabotu savstarpējo saprašanos un sadarbību starp tautām, Rietumos tiek veikti pasākumi tās samazināšanai, bet nevis paplašināšanai, kā to paredz Helsinku vienošanās.

Tā, piemēram, 1982. gada 25. novembrī uz Amerikas Savienotajām Valstīm vajadzēja izlidot specializētai padomju tūristu grupai, kuras sastāvā bija strādnieki, inženieri, zinātnieki, žurnālisti un arodbiedrības aktīvisti. Kopskaitā 20 cilvēku. Valsts departaments atļāva izsniegt vīzas iebraukšanai Amerikas Savienotajās Valstīs tikai pieciem cilvēkiem. Pārējiem tika atteikts. Sie atteikumi tieši liecina, ka Amerikas Savienotās Valstis pārkāpj Nobeiguma akta tēz-es.

«Tā ir nejēdzība,» teica viens no padomju tūristiem, Ļeņina komjaunatnes autorūpnīcas arodkomitejas priekšsēdētājs Vladimirs Jevtjuhins. «Es daudzus gadus strādāju Ļeņina komjaunatnes autorūpnīcā. Esmu inženieris automobiļu būvētājs. Pie mums rūpnīcā ir bijuši amerikāņi. Es gribēju paskatīties, kā viņi strādā. Taču Valsts departaments nelaida. Kāpēc?»

Izrādās, ka ASV varas iestādes aizliedz iebraukt Amerikas Savienotajās Valstīs padomju arodbiedrību darbiniekiem un uzskata viņus par «aģentiem, kas brauc, lai izdarītu pret Savienotajām Valstīm sabotāžas aktus». Un tādu iebraukšanas aizlieguma piemēru ir bezgala daudz.

Starp kliedzošajiem faktiem, kuri vērsti, lai samazinātu sakarus starp Austrumiem un Rietumiem, lai sašaurinātu sadarbību un kontaktus, ir arī tas, ka ASV administrācija aizliedza Aeroflotes lidmašīnu lidojumus pa trasi Maskava—Ņujorka.

ASV Civilās aviācijas komitejas 1981. gada 31. decembra pavēle № 81-1.2-178:

«Pēdējā laikā pasaules notikumi ietekmē mūsu attiecības ar PSRS aviācijas sfērā. 1981. gada 30. decembrī mēs saņēmām vēstuli no Valsts departamenta, kurā bija izteikts prezidenta lūgums, lai mēs veiktu attiecīgus pasākumus Aeroflotes lidmašīnu lidojumu pārtraukšanai uz Amerikas Savienotajām Valstīm un atpakaļ.

Vadīdamies no ārpolitiskiem apsvērumiem, prezidents Reigans pieņēmis lēmumu, ka nevajag atļaut turpmāk funkcionēt padomju civilajai Aeroflotes aviolīnijai uz ASV un atpakaļ.»

So faktu, kas mīdīja kājām Helsinku vienošanos, ievadīja vesela naidīgu izrīcību un provokāciju sērija pret padomju civilajām lidmašīnām. Te der atcerēties kaut vai sprādzienu Aeroflotes pārstāvniecībā, kas tika sarīkots 1980. gada janvārī Ņujorkā. Telpas stipri cieta, un tikai laimīga gadījuma pēc šai provokācijai nebija upuru. Nozieguma vietā ieradušies policisti acumirklī «izbeidza» lietu, pēc būtības to pat nesākuši, «pietiekama skaita pierādījumu un liecinieku trūkuma dēļ», kā rakstīja laikraksts «New York Times».

Sājā gadījumā pārsteidz ASV administrācijas liekulība; vārdos tā nosoda starptautiskos teroristiskos aktus, taču neveic nekādus pasākumus to novēršanai tieši Amerikas Savienotajās Valstīs.

.*.1980. gada 18. janvārī, kad Aeroflotes lidmašīna «IL-62M» nolaidās Kenedija lidostā Ņujorkā, tika sabojāts skaitļotājs, kas kontrolēja mūsu lainera tuvošanos lidlaukam un nolaišanos. Lidmašīna faktiski tika pamesta likteņa varā un sešas minūtes piezemējās uz labu laimi.

«So akciju var kvalificēt vienīgi kā dienesta noziegumu,» uzskata lidmašīnas komandieris A. Sankins. «Es ne vienu reizi vien esmu nolaidies Kenedija lidostā un labi zinu, ka kustība gaisā virs Longailendas ir ārkārtīgi saspringta — ik pēc 20—30 sekundēm noris pacelšanās vai nolaišanās. Nav nepieciešama bagāta iztēle, lai saprastu, kas varēja notikt. Mēs nezinājām, piemēram, cik liels intervāls starp mums un citu lidmašīnu — šis intervāls varēja sarukt arī līdz kritiskam.

Kad mēs piezemējāmies, mums lika doties nevis uz pasažieru stāvvietu, kā parasti, bet uz attālo kravas lidmašīnu stāvvietu. Policijas mašīnas bez «uzmanības» mūsu lidmašīnu neatstāja. Pasažieriem ilgi neatļāva izkāpt no lidmašīnas.

Mēs neesam maldīgos ieskatos par to, kas sagatavoja šo provokāciju, kas pamudināja dispečerus uz noziegumu, — aiz viņiem stāvēja tās zināmās aprindas, kuras ir ieinteresētas PSRS un ASV attiecību pasliktināšanā.»

Jā, patiešām, diezin vai ir pamats šaubīties par to, ka scenārijs, kā dispečeriem sabotēt padomju lidmašīnu, bija iepriekš izstrādāts un ka tam ir pilnīgi noteikts adresāts.

To, ka šī akcija bija izdarīta ar iepriekšēju nodomu un tai bija tīšs un antihumāns raksturs, nācās atzīt arī ASV Valsts departamentam.

Taču tā vietā, lai vainīgo krimināli sodītu, ko, patiesību sakot, arī vajadzēja darīt un par ko iesākumā paziņoja Valsts departaments, dispečeriem tika piemērotas sankcijas, kas visai skaidri liecināja par ne pārāk maskētu atzinību: vienu dispečeru atlaida no darba, bet otram uzlika disciplinārsodu. Taču minētā rīcība pēc amerikāņu likumdošanas atbilst pantam, kas paredz nāves sodu vai mūža ieslodzījumu par uzbrukuma mēģinājumu lidojuma drošībai!

1981. gada 12. maijā — jauna kliedzoša provokācija. «IL-62» ar numuru 86502, kas gatavojās izlidot pa maršrutu Vašingtona—Maskava, pēkšņi tika aizturēta Dalesa lidostā.

20 minūtes pirms izlidošanas, kad apkalpe ieņēma savas vietas un gaidīja pasažieru ierašanos, lidmašīnā iekāpa cilvēki, kas sākumā centās uzdoties par muitniekiem. Neizvirzot nekādu apsūdzību, viņi ar varu izgrūda apkalpi no pilotu kabīnes un bez ceremonijām sāka kratīšanu. Viņi uzlauza seifu, kur glabājās apkalpes locekļu ieroči, izlādēja tos un sāka pārmeklēt visu kabīni. Tika atvērts arī radioiekārtu nodalījums, instrumentu paneļi un stūres vadības troses panelis.

Drīz vien viņiem palīgā ieradās arī citi aģenti — kopskaitā 38 cilvēki. Lidmašīnas komandieris stāvēja pie kabīnes durvīm un, kad durvi^ pavērās, ieraudzīja, ka aģenti lodā pa gaisa kuģi, izdara kaut kādas manipulācijas ar ierīcēm, navigācijas iekārtu un citiem svarīgiem lidmašīnas mezgliem, kas nodrošina lidojuma drošību. Pēc trīsarpus stundām, pat neatvainojušies, aģenti atstāja lidmašīnu, tā arī nepaskaidrojuši, ko viņi meklēja.

Luk, ko teica A. Vitkovskis, lidmašīnas komandieris, Sociālistiskā Darba Varonis, PSRS Nopelniem bagātais lidotājs:

«Es lidoju gandrīz četrdesmit gadus, no tiem vairāk nekā divdesmit — uz starptautiskajām līnijām, taču nevienā pasaules valstī neesmu pieredzējis tik neapvaldītu patvarību pret apkalpi un gaisa kuģi. Bija skaidri redzams, ka šo nelikumību bija sankcionējušas amerikāņu augstākās varas iestādes.

Automobiļu loks bloķēja mūsu Ilu, un aģenti ielauzās lidmašīnā. Starp citu, varas iestāžu sākotnējais paziņojums, ka tie esot bijuši tikai muitnieki, neapšaubāmi ir meli: uzbrucēji bija apbruņoti, pie jostas viņiem karājās roku dzelži.

Aģenti sāka mest laukā pasažieru bagāžu tieši uz lidlauka, jo neprata iedarbināt transportieri. Viņi ņēmās ar nažiem uzšķērst un izķidāt visu pēc kārtas, tika atvērta arī bagāža, kas piederēja oficiālo padomju pārstāvniecību līdzstrādniekiem Amerikas Savienotajās Valstīs, un līdz ar to tika pārkāpta viņu diplomātiskā imunitāte. Pēc kratīšanas daļu kravas aizveda ...

Sājā laikā pasažieri atradās autobusos dažu desmitu metru attālumā no lidmašīnas un paši varēja redzēt, ko nodara viņu bagāžai. Pēc trīsarpus stundām sapostīto bagāžu tādā pašā vīzē sāka mest atpakaļ lidmašīnā.»

Ņina Podgornova, stjuarte: «Viņi piespieda mūs pāriet uz pirmo salonu. Visu šo laiku mēs jutāmies kā zem pistoles stobra. Mums pat neatļāva piecelties no savas vietas.

Pēc tam kad beidzot atļāva lidot, mēs darījām visu iespējamo, lai pasažieriem, kuru vidū bija amerikāņu biznesmeņi un tūristi, kaut kā notušētu tās nepatīkamās stundas, ko viņiem nācās pārdzīvot uz zemes. Necilvēcīgs akts! Lidmašīnā taču atradās sieviete stāvoklī, slims cilvēks, kurš tikai nesen bija pārcietis infarktu, bērni. Un pēc visa tā amerikāņu varas iestādes vēl iedrošinās runāt par «cilvēka tiesībām»!»

«Notikušais ir vēl viens kliedzošs piemērs tam, kā amerikāņu varas iestādes ignorē gadsimtos iedibinātās starptautisko tiesību normas,» bija teikts Padomju valdības protesta notā ASV valdībai 1981. gada 13. maijā, «vispārpieņemtos elementārās pieklājības jēdzienus un liecina par to, ka Amerikas Savienotajās Valstīs terors un bandītisms tiek pacelts valsts oficiālās politikas līmenī.»

CIP TAUSTEKĻI UN XII VISPASAULES JAUNATNES UN STUDENTU FESTIVĀLS

Reigana administrācija enerģiski cenšas aktivizēt labējos spēkus jaunatnes vidū, iesaistīt tos «krustakarā pret pasaules komunismu». Runa ir par pretpadomju, antiso-ciālistiska bloka radīšanu starptautiskajā jaunatnes kustībā. Te aktīvi piedalās Amerikas Savienoto Valstu un citu NATO zemju slepenie dienesti, pirmām kārtām amerikāņu CIP.

Kad lielumlielais ārvalstu starptautisko, reģionālo un nacionālo jaunatnes organizāciju vairākums ar entuziasmu gatavojās XII Vispasaules jaunatnes un studentu festivālam Maskavā, uzskatot šo forumu kā jaunu svarīgu cīņas posmu pret imperiālismu, par mieru un atbruņošanos, par nacionālo neatkarību un sociālo taisnīgumu, ASV un to Ziemeļatlantijas bloka sabiedroto speciālie dienesti izstrādāja visai daudz «alternatīvu», pret festivālu vērstu pasākumu. To skaitā viens no vissvarīgākajiem bija tā saucamās «brīvās pasaules starptautiskās jaunatnes konference» Jamaikā. Daži Rietumos to pat dēvēja par «kontrfestivālu», cerot uz to, ka tas novērsīs jaunatnes masas no Maskavas foruma. Taču šīm cerībām nebija lemts attaisnoties.

Izgāšanās Kingsionā

Kolibri, putniņi bites lielumā, kas salasījušies Jamaikā, — lūk, ar ko var salīdzināt festivāla gada aprīļa sākumā šeit notikušo «brīvās pasaules jaunatnes» konferenci. Pēc tam kad tā izgāzās, Vašingtonā centās izlikties, ka to sagudrojis Jamaikas prezidents Siaga. Taču patiesībā šī saieta iniciatore bija ASV administrācija. Tās vārdā rīkojās ASV Stratēģiskās informācijas nocionālā centra direktors Rojs Godsons. Konferences organizēšanai ASV asignēja miljonu dolāru un izvirzīja mērķi «radīt starptautiskajā jaunatnes kustībā pastāvīgu, Rietumu valdību finansētu struktūru», kur^ reslisētu Vašingtonai vajadzīgo politiku.

šeit_ jāpiezīmē, ka Godsons nebūt nevada jaunatnes organizāciju. Stratēģiskās informācijas nacionālais centrs ir iestāde, kas cieši saistīta ar amerikāņu izlūkdienestu. Reigana administrācijas darbības sākuma periodā Godsons strādāja par CIP direktora Viljama Keisija palīgu. Tā arī ir atbilde uz jautājumu, kurš tad gatavoja un sarīkoja saietu Jamaikā. Godsona dienests ari safabricēja deklarācijas projektu, kuru uztiepa konferences dalībniekiem. Tiesa, konferences dalībnieki no Peru, Bolīvijas, Ekvadoras, Kolumbijas un Dominikanas Republikas atteicās to parakstīt, jo tajā sacildināta Reigana politika un pilnīgi ignorētas Latīņamerikas jaunatnes problēmas. Daudzi delegāti priekšlaicīgi atstāja Jamaiku, paziņojot, ka tur apspriežas «Vašingtonas marionetes».

Patiešām, jebkura Vašingtonai adresētā kritika tika izskausta pašos pamatos, «neuzticamiem» oratoriem sarīkoja obstrukciju, tribīnē viņus nelaida, vārdu debatēs nedeva, dažkārt pat tieši iebaidīja. Apstākļos, kad no viesnīcas nevarēja iziet uz ielas, neriskējot kļūt par laupītāju vai slepkavu upuri, dažam labam konferences dalībniekam, kas bija izteicis neapmierinātību, lika saprast, ka vajag turēt mēli aiz zobiem, ja nevēlas piedzīvot «sarežģījumus».

Jāteic, ka Jamaikas iedzīvotāji nebūt nebija sajūsmā par farsu, ko tur sarīkoja Vašingtona. Kad Jamaikas ministrs Andersons, sagatavošanas vietējās komitejas priekšsēdētājs, apsveica atkritējus, kas bija izsūtīti vai aizbēguši no sociālistiskajām zemēm, Jamaikas Tautas nacionālā partija sarīkoja plašu manifestāciju, nosodot valdības proamerikānisko rīcību. Nakts laikā entuziasti aizkrāsoja uz žogiem un namu sienām uzkrāsotos pret Maskavas festivālu vērstos lozungus un uzrakstīja aicinājumus boikotēt «CIP sapulci».

Vēstures lappuses

Kā jau visa jaunatnes progresīvā starptautiskā kustība, arī tās festivāli visā savā vēsturē sastapuši niknu imperiālisma reakcijas spēku pretdarbību. Pie tam vadošā loma pret festivāliem vērstajā graujošajā darbībā bija slepenajiem dienestiem, pirmām kārtām ASV CIP, Anglijas un Rietumvācijas izlūkdienestiem — «Secret Intelligence Service» (SIS) un «Bundesnachrichtendiensl» (BND).

Pievērsīsimies festivāla vēstures lappusēm.

VII Vispasaules jaunatnes un studentu festivāls Austrijā. Svinīga festivāla atklāšana «Prater» stadionā Vīnē. Antikomunistiski noskaņotas bandas, kopskaitā apmēram 6 tūkstoši cilvēku, centās tribīnēs palaist lielus žurku barus, kas ietilpīgās kastēs bija slepeni ievestas. CIP un BND aģentu iedvesmoti, dauzoņas demolēja, izjauca festivāla pasākumus, uzlaužot pat durvis zālēs un citās telpās, kur šie pasākumi norisa. Provokatori festivāla dalībnieku vidū izplatīja reakcionāru avīželi «Wienen Nachrich-ten» («Vīnes Ziņas»), ko izdeva BND aģentūra ar CIP finansiālo palīdzību. Kad progresīvi noskaņotie delegāti kavēja tās izplatīšanu, pret viņiem tika laistas darbā gāzes pistoles, steki un dūres. Amerikāņu izlūkdienests speciāli izveidoja Vīnē pret festivālu vērstus centrus un aģentūras, kas sarīkoja provokācijas.

VIII Vispasaules jaunatnes un studentu festivāls, 1962. gads. Helsinki. CIP organizē antikomunistisku jaunatnes grupu «Freedom Dynamics». Stokholmā izveidots festivāla pretinieku štābs «Skandināvu jaunatnes dienests». Sīs organizācijas kopīgi gatavoja diversijas Helsinkos. Amerikāņu puse uz turieni nosūtīja grupu, kas rīkojās līdzīgi jau minētajai Vīnes grupai. Izdevumi tās uzturēšanai un atbilstošam ekipējumam, kā ziņoja «Wall Street Journal», bija 40 tūkstoši dolāru.

Festivāla priekšvakarā Starptautiskā jauno sociālistu savienība Kopenhāgenā iekārtoja jauniešu vasaras nometni. Tur CIP savervēto jauniešu līderu vadībā tika sagatavoti provokatori — festivāla pretinieki. Helsinkos CIP aģentiem neriebās piedzirdīt pusaudžus, lai viņus sakūdītu huligāniskiem «varoņdarbiem». Viena no šādām provokācijām bija uzbrukums padomju delegācijas «Sputņik» klubam. Uzbrukums beidzās ar pilnīgu iebrucēju izgāšanos. Nesekmīgs bija arī pusfašistiskais mītiņš vienā no centrālajiem laukumiem.

Starptautiskās jauno sociālistu savienības locekļu grupa Helsinkos izplatīja pret festivālu vērstas avīzes. Tanī laikā visai nedaudzi jaunie sociālisti zināja, ka viņu darbu virza CIP. «Savu roku te pielika arī Gelens (VFR izlūkošanas dienesta galva), vēlāk pastāstīja VFR jaunatnes organizācijas «Vanagi» priekšsēdētājs Heines Lies. «Ja mēs agrāk būtu zinājuši to, ko nezinājām, tad, protams, nebūtu piedalījušies šajos pasākumos.»

1973. gada 1. augustā, X Vispasaules jaunatnes un studentu festivāla laikā, kaimiņos Rietumberlīnes kafejnīcai «Kranzler» un laikrakstu kioskam Johannas ielas stūri, pie metro ieejas, jaunieši izdalīja garāmgājējiem pamfletu angļu, franču, krievu, poļu un vācu valodā. Uz vāka bija iespiests lozungs «Par antiimperiālistisko solidaritāti, mieru un draudzību». Taču ar šo devīzi tika maskēti apmelojumi par festivālu. So materiālu izdeva tā saucamā Starptautiskā brīvo žurnālistu asociācija, kuras galvenā mītne iekārtojusies Londonā. Akcijas organizatoru vidū bija angļu žurnālists Deivids Floids, bijušais SIS līdzstrādnieks, «eksperts» sociālistisko valstu jautājumos. Tieši viņš realizēja angļu izlūkdienesta sakarus ar Rietumeiropas BND dienestiem, kas specializējās antikomunistis-kajā propagandā.

«Darbaudzinātāji» no CIP

CIP un NATO speciālie dienesti 1985. gada pavasari un vasarā plānoja visai daudz «brīvās pasaules jaunatnes alternatīvu pasākumu» ASV un citu zemju teritorijā. Koordinēšanā piedalījās NATO valstu ministri jaunatnes jautājumos. Līdzīgām pret festivālu vērstām provokācijām, starptautisko un nacionālo jaunatnes organizāciju līderu uzpirkšanai ASV valdība nežēlo dolārus, lai gan tai ir budžeta deficīts.

ASV prezidents Reigans jaunatnes kustībā cenšas aktivizēt proamerikānisko darbību, lai nodrošinātu «publiskās diplomātijas un jaunās demokrātijas» programmas slepeno nodaļu izpildi, kuru mērķis ir ASV politikas un pret festivālu vērstu akciju propaganda. īpaša loma tiek ierādīta CIP un USIA, kā ari «Amerikas jaunatnes savienībai» (AJS) un Starptautiskā jaunatnes gada komisijai. Pirmā iemaksa 58 tūkstošu dolāru akciju realizēšanai tika pasniegta AJS viceprezidentam R. Lavlanam ar USIA direktora C. Vīķa starpniecību. Tai sekojot, pēc diktāta no Lenglijas, sākās valsts asignējumu pārdalīšana ASV jaunatnes organizācijām Starptautiskā jaunatnes gada vajadzībām.

Tā rezultātā vairāk nekā miljons dolāru no federālajiem fondiem, kas bija paredzēti lielajai Amerikas jaunatnes auditorijai, pārgāja CIP cilvēku saujiņas — slēgtas organizācijas rokās, kas bija iedibinājusies AJS «paspārnē» un kuru zināja tikai pēc pasta kastītes numura. Pret šādu rīcību vērsās senators Edvards Zorinskis, Kongresā paziņodams, ka plašas apvienības, kurās miljoniem biedru — zēnu un meiteņu skautu organizācijas, zēnu klubi un citi — palikuši bez valsts subsīdijām. So naudu tagad iztērē CIP specifiskajiem pasākumiem pa «Amerikas jaunatnes savienības» kanāliem; tās vadība un locekji sen vairs nav jauniešu vecumā.

Tālāk noskaidrojās, ka AJS ik gadus saņem astoņsimt tūkstošus dolāru pasākumiem, ko veic Stratēģiskās informācijas nacionālā centra ietekmē. Tā direktoram Rojam Godsonam ir maza jēga par jaunatnes lietām. Tas tomēr nekavēja viņu būt par AJS «konsultantu».

«Stratēģiskās informācijas nacionālā centra līdzdalība jaunatnes kustībā nepieciešama tādēļ, ka jaunatnei vajag vadītājus,» paziņoja Čārlzs Vīks. Ko viņš ar to domājis, paskaidro Godsona dienesta kartīte. Viņam ir bagāta pieredze izlūkošanas darbā, aģentu vervēšanas jomā un slepenu akciju organizēšanā. Godsons ir arī izdaudzināts kā nacionālās drošības eksperts un «padomju stratēģijas» zinātājs. Būdams spiegošanas teorētiķis, viņš sarakstīja grāmatas «CIP un amerikāņu ētika» un «Izlūkošanas vajadzības astoņdesmitajos gados».

Tagad ir skaidrs, pēc kādām «vajadzībām» vadoties, tika rasts izlietojums līdzekļiem, kas atņemti ASV jaunatnes organizācijām. Par tiem tika vervēti aģenti diversijām un spiegošanai, provokācijām «miera nometnēs», par tiem tika iesaistīti studenti ASV «izlūkošanas savienības» darbā, algoti pretpadomju elementi, lai tie uzstātos jaunatnes auditorijās. Tā visa galvenā ideja bija parādīt citu zemju jaunatnes organizācijām, ka amerikāņu jaunieši atbalsta Reigana administrāciju tās kodoldarījumos, vardarbībā Vidusamerikā un vispār — visos punktos.

Starptautiskā jaunatnes gada amerikāņu komitejas izpilddirektors Viljams Treanors paziņoja, ka neviena no Stratēģiskās informācijas nacionālā centra programmām neskar jaunatnes tematiku. «Cik man zināms,» teica Treanors, «visas to funkcijas saistītas ar aizsardzības un izlūkošanas jautājumiem, bet nebūt ne ar jaunatnes problēmām.»

īsā atmiņa

CIP «darbaudzinātāji» acīmredzot ir pārliecināti, ka jaunā paaudze neko nav ne dzirdējusi, ne lasījusi par skandalozajiem atmaskošanas aktiem sakarā ar CIP mahinācijām sešdesmito un septiņdesmito gadu jaunatnes kustībā, kas kā divas ūdenslāses līdzinās tam, ko šis dienests dara patlaban, Tādēļ ir vērts atgādināt, ka 1967, gadā amerikāņu žurnāls «Ramporls» sāka pētīt CIP darbību studentu un jaunatnes vidū. Tas noskaidroja šā spiegošanas dienesta sakarus ar nacionālajām un starptautiskajām studentu, arodbiedrību un citām organizācijām, at-klaja minēto organizāciju slepenās finansēšanas sistēmu, parādīja CIP graujošās darbības formas un metodes, kādas tā lieto pasaules jaunatnes kustībā. Plašām masām k|uva zināmi cilvēki un organizācijas, kas palīdzēja imperiālisma slepenajiem dienestiem padarīt viņu melno darbu.

Noskaidrojās, ka, sākot ar 1952. gadu, CIP ik gadus izmaksāja 50 miljonus dolāru desmitiem organizāciju, šajā skaitā ari jaunatnes savienībām, kas darbojās kā amerikāņu ārpolitikas instrumenti, izpildīdamas «PPG» programmu — ASV izlūkdienesta psiholoģisku, politisku un graujošu akciju programmu. «Firmas» — tāds ir CIP kodēts apzīmējums — iemaksu maskēšanai slepenais dienests izmantoja «Jaunatnes un studentu lietu fonda» (FISA) pakalpojumus; minētā fonda ģenerālsekretārs bija ASV izlūkdienesta aģents Harijs Lans. Viņš kalpoja par vidutāju starp CIP un jaunatnes funkcionāriem, kas saņēma dolārus no amerikāņu izlūkdienesta, — «zēniņiem», kā viņus sauca profesionāļi no CIP.

«Sadarbība» sākās ar «savu» cilvēku infiltrāciju kādā konkrētā organizācijā, kura interesēja ASV izlūkdienestu. Iesākumā šo aģentu pamatuzdevums bija izveidot sev stingras pozīcijas organizācijā, iekarot autoritāti, saliedēt domubiedru grupu. Otrajā posmā bija paredzēts organizācijas vadībai neatlaidīgi «rekomendēt» tos pasākumus, kuri bija vajadzīgi CIP. Pie tam tika pievērsta uzmanība privātajiem labdarības fondiem Amerikas Savienotajās Valstīs, kas varētu uzņemties rekomendēto akciju finansēšanu. Protams, šajos labdarības fondos atradās CIP aģenti, kuri jau iepriekš labi zināja, kam un kādai vajadzībai nākas naudu «ziedot».

Nacionālās studentu asociācijas (NSA) XX kongresā Koledžparkā (Mērilendas štatā) tika paziņots, ka Amerikas Savienoto Valstu Nacionālās studentu asociācijas vairāk nekā 90% budžeta sastāda Centrālās izlūkošanas pārvaldes līdzekļi. Pavisam Asociācija saņēma no amerikāņu izlūkdienesta 3,3 miljonus dolāru.

CIP finansēja politiskās kampaņas un diversijas jaunatnes kustībā, ko sarīkoja Starptautiskā studentu konference (SSK) un tās koordinācijas komiteja (SSKKK). Starptautiskās studentu konferences aparātā daudzi CIP aģenti tika atmaskoti. Proti, Ženēvas universitātes studentu apvienības birojs atmaskoja kādas SSK komisijas biedru Dž. Fluti, kurš nodarbojās ar ziņu vākšanu, lai politiski raksturotu vairāku valstu studentu kustības dalībniekus, arī Spānijas un Irānas. Sos datus viņš nodeva amerikāņu izlūkdienesta rīcībā. Cits SSK/SSKKK darbonis U. Ruts ar CIP fondu palīdzību izveidoja aģentu tīklu pagrīdes studentu organizācijā Spānijā. Kad Ruts bija Šveices Nacionālās studentu savienības priekšsēdētājs, viņš aicināja vienu no reakcionārajiem SSK līderiem — Ronaldu Bellu «organizēt kopēju cīņu pret progresīvajām tendencēm studentu kustībā».

Visas pasaules progresīvie studenti bija sašutuši, iepazinušies ar neapstrīdamajiem pierādījumiem par SSK/SSKKK un CIP kopējo reakcionāro darbību. Francijas Nacionālā studentu savienība pārtrauca sakarus ar SSK, Beļģijas, Irānas, VFR, Bolīvijas, Madagaskaras un daudzu citu zemju studentu savienības pārtrauca ar to jebkuras attiecības. Amerikas Savienoto Valstu Nacionālās studentu asociācijas kontroles padome nosodīja asociāciju, kura sadarbojās ar amerikāņu izlūkdienestu, kā arī nolēma izstāties no Starptautiskās studentu konferences, apsūdzot šo organizāciju, ka tā kalpo par slepenā kara ieroci.

Vēsture atkārtojas. CIP atkal ielaidusi savus nekrietnos taustekļus jaunatnes pasaulē. Tā vervē aģentus, savāc slepenu informāciju, rīko provokācijas nolūkā sašķelt un pavājināt jaunatnes demokrātisko kustību.

Bandītisms ēterā

Pretinieks sācis ēterā klaju bandītismu. Mēs sastopamies ar mēģinājumiem organizēt pret mums īstu informācijas un propagandas intervenci, izmantot radio Un televīzijas kanālus, lai iejauktos valstu iekšējās lietās un veiktu graujošas akcijas.[9]

Tiek grautas ne tikai starp valstīm pastāvošās, bet arī starptautiskās vienošanās. Pirmām kārtām 1938. gada 2enēvas konvencija par radioraidījumu izmantošanu miera interesēs. Konvencija valstīm uzliek par pienākumu, lai tās ar saviem radioraidījumiem nenodarītu zaudējumus «labas starptautiskas saprašanās» jomā. Konvencija aicina aizliegt un nekavējoties pārtraukt «jebkuru programmu pārraidīšanu, kuru mērķis ir pamudināt kādas teritorijas iedzīvotājus uz darbību, kura nav savienojama ar jebkuru Augsto līgumslēdzēju pušu iekšējo kārtību vai drošību». Konvencijas 2. un 3. pants uzliek par pienākumu tās dalībniecēm nodrošināt, lai dalībvalstu radiostaciju pārraides nebūtu uzkūdīšana karam, aizliegt izplatīt sagrozītu informāciju. Tomēr Rietumu zemes, pirmām kārtām Amerikas Savienotās Valstis, ēterā izraisījušas «psiholoģisko karu» pret sociālistiskās sadraudzības zemēm, lietojot graujošas diversiju propagandas metodes.

Vašingtonai šādas propagandas galvenais kanāls ir radiostacija «Amerikas balss». Septiņdesmito gadu vidū tā pārstāja būt par tādu valdibas iestādi, kas spiesta darboties, ievērojot pastāvošās normas un likumus suverēno valstu starpā. Tādējādi «Amerikas balss» saņēma atklāti rupjas iejaukšanās licenci citu valstu iekšējās lietās. Toņa ziņā sevišķi asas propagandas pārraides tagad visai vienkārši komentē diktors ar vārdiem, ka izklāstītie viedokļi un vērtējumi var neatbilst Amerikas Savienoto Valstu valdības oficiālajam viedoklim. Ar šādu aizsegu «Amerikas balss» propagandē visvisādu pretpadomju organizāciju un grupu darbību, attaisno Padomju Savienībā atmaskotos spiegus, popularizē atkritējus, noziedzniekus, ko pelnīti notiesājusi sociālistiskā jurisdikcija. Pārraidēs piedalās liels skaits «sovetologu», kuru uzpūsto autoritāti izmanto, lai «hipnotizētu» auditoriju, piespiestu to noticēt izplatāmajai dezinformācijai. «Amerikas balss» kļuvusi arī par pretpadomju sapulču ruporu, pārraida ēterā šo sapulču «rezolūcijas», «lēmumus», «aicinājumus» un citus propagandas materiālus. Nākamajos piecos gados vairākas reizes palielināsies asignējumi «Amerikas balss» darbībai. Tehniskās modernizēšanas mērķim vien tiks iztērēts vairāk nekā 1 miljards dolāru.

Salīdzinājumā ar «Amerikas balsi» otrā lielākā kapitālistiskās pasaules radiostacija, kas raida sociālistiskajām zemēm, ir britu radioraidījumu korporācija BBC.

Radiopārraidēs un visai daudzajos pašas izdevumos BBC sevi dēvē par «nacionālo sabiedrisko institūtu». Tādējādi vieglāk iekarot tādas auditorijas uzticību, kam trūkst pieredzes. Sās organizācijas «sabiedriskais» raksturs izpaužas tikai faktā, ka daļēji tā eksistē par līdzekļiem, ko iemaksā Lielbritānijas iedzīvotāji par radio un televīzijas uztvērēju lietošanu. BBC iekšējo raidījumu dienestu budžets veidojas no abonementu maksas iemaksām un valdības dotācijām, taču ārējos raidījumus tieši finansē valsts. Viss korporācijas īpašums pieder valdībai.

Anglijas valdība nosaka valodas, kādās tiek raidītas programmas aizrobežu valstu klausītājiem, kā arī programmu ilgumu katrā valodā. Taču atbildība par ārzemēm raidīto pārraižu saturu formāli uzlikta korporācijai. Sis apstāklis tiek izmantots kā savdabīgs «zibensnovedējs», kad citu valstu valdības orgāni paziņo par to, ka nepiekrīt, kā tiek komentēti konkrēti notikumi, kas norisinājušies šajās zemēs. Šādos gadījumos Anglijas varas iestādes norāda uz «vārda un uzskatu brīvību», ko Anglijā tradicionāli baudot informācijas un radioraidījumu dienesti.

Britu radioraidījumu korporācijas darbību raksturo daudzi piemēri, kad ēterā izplatīti falsificējumi un apmelojoši izdomājumi, tendenciozi veidota sabiedriskā doma. Radiostacija uztver un izplata jebkuras pretpadomju akcijas, lai kas arī tās būtu veicis. Tā reklamē pret Padomju Savienību noskaņotu elementu un pagrīdes izdevumu darbību, dodama maskētus norādījumus par cīņas formām pret Padomju valsti. BBC sistemātiski sniedz iespēju pie mikrofona stāties darbiniekiem, kas nepauž Anglijas sabiedrības viedokli. Plaši tiek propagandētas mūsu Dzimtenes nodevēju uzstāšanās: pārbēdzēju vai tādu, kas aizbraukuši no Padomju Savienības un citām sociālistiskajām zemēm. Skaidri izteikto antikomunistisko kursu nav iespējams sasaistīt ar «objektīvo informāciju», kā to nepārtraukti apzvēr BBC. Vairāku valstu oficiālie orgāni un sabiedriskās organizācijas ir apsūdzējušas BBC par graujošo darbību un dezinformēšanu.

Rietumvācijas reakcijas liels propagandas centrs, kas vērsts tieši pret sociālistisko zemju iedzīvotājiem, ir radiostacija «Vācu vilnis» Ķelnē.

Par savu rašanās faktu 1953. gadā «Vācu vilnis» ir pateicību parādā tām aprindām, kuras uzskatīja, ka Vācijas Federatīvā Republika nekādā gadījumā nedrīkst palaist garām aktīvas propagandas iespēju, kas adresēta aizrobežu valstīm, pirmām kārtām Vācijas Demokrātiskajai Republikai. Tajā periodā «Vācu viļņa» eksistēšanai bija neoficiāls raksturs, jo «federālais likums par radiostacijas izveidošanu» tika pieņemts tikai I960, gadā.

Raidījumu apjoma palielināšana septiņdesmitajos gados izvirzīja «Vācu vilni» analoģisku Rietumu radiodienestu vidū, kas orientēti uz aizrobežu auditoriju, trešajā vietā, tūlīt pēc «Amerikas balss» un BBC. Jūtami nostiprinājās radiostacijas tehniskā bāze. Ķelnes studijās ieraksta magnetofona lentēs programmas 700 aizrobežu radiostacijām. «Vācu vilnis» viena gada laikā pasta izdevumiem vien iztērē miljonu mārku, izsūtīdams «pārraidīšanai jau gatavas programmas draudzīgajām stacijām visā pasaulē», vimpeļus, apsveikuma atklātnes un citus sīkus suvenīrus «klausītāju kluba» biedriem, kuru organizēšanai radiostacija pievērš īpašu uzmanību.

«Vācu viļņa» Padomju Savienībai raidīto nedēļas programmu analīze rāda, ka 20 procenti no tām tiek veltītas izdomātiem mītiem par Padomju Savienības gatavošanos karam, tikpat daudzās sagrozīti tiek traktēta ārpolitika, 40 procenti radiopārraižu tiek iedalītas pretpadomju uzskatu un dažāda veida atkritēju darbības propagandai. Un tikai procenta ceturtdaļa no ētera materiāla tiek atvēlēta informācijai par dzīvi Vācijas Federatīvajā Republikā. Pretēji oficiāli pasludinātajiem «Vācu viļņa» radioraidīša-nas mērķiem — ziņot par politisko, ekonomisko un kultūras dzīvi Rietumvācijā — šī stacija materiālu vairākumā informē par notikumiem tajās zemēs, kurām tā raida. Pie tam šī informācija ir līdz galējībai sagrozīta.

Pret PSRS izvērstajā «ideoloģiskajā karā» un spiegošanā īpaša loma ir radiostacijām «Brīvība» un «Brīvā Eiropa», «Man, kas apakšā parakstījies, darīts zināms, ka radiostaciju «Brīvība» izveidojusi CIP un par CIP līdzekļiem tā arī funkcionē. Par šo ziņu izplatīšanu vainīgajiem tiks piespriests naudassods līdz 10 tūkstošiem dolāru un ieslodzījums cietumā līdz 10 gadiem.» Šādu parakstu Centrālajai izlūkošanas pārvaldei deva visi radiostacijas līdzstrādnieki. Spiegošanas radiodienestu piesedza ar dažādu organizāciju izkārtnēm. 1951. gadā tika izveidota tā saucamā Amerikāņu komiteja atbrīvošanai no boļševisma, kas vēlāk sāka saukties par radio «Liberty» (jeb «Brīvība») komiteju. Par komitejas izpildorgānu kļuva radiostacija «Brīvība» Minhenē (radiostacijas sākotnējais nosaukums — «Atbrīvošana»), un tā sāka raidīt Padomju Savienībai 1953. gada martā. Bet pirms diviem gadiem bija izveidota radiostacija «Brīvā Eiropa», kas raidīja uz sociālisma zemēm Austrumeiropā.

1971. gadā presē bija publicēti dati, kas atmaskoja graujošo radiostaciju finansēšanas avotus. Noskaidrojās, ka 85 procentus to budžetā dod Centrālā izlūkošanas pārvalde, kura tās vada un kurai tajās ir daudz algotu aģentu.

Sākot ar šo laiku, ASV Kongress atklati iedala līdzekļus radiostacijām no valsts budžeta. Sī nauda ienāk ar «Starptautisko radioraidījumu padomes» starpniecību Vašingtonā; minētā padome izveidota 1974. gadā, lai kaut daļēji nomaskētu «Brīvības» un «Brīvās Eiropas» piederību ASV Centrālajai izlūkošanas pārvaldei.

1975. gadā abas radiostacijas Minhenē apvienojās, kā saka, zem viena jumta. «Brīvā Eiropa» (RBE) un radio «Brīvība» (RB) no tās valsts teritorijas, kas arī parakstījusi Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā Nobeiguma aktu, ēterā veic īstu karu pret sociālistiskās sadraudzības valstīm. Pie tam tās liekulīgi atsaucas uz Helsinku vienošanos tēzi par ideju un informācijas apmaiņu starp tautām.

Jau no rašanās brīža RBE un RB bija «aukstā kara» radiostacijas. Tās vienmēr rīkojās ar tā saucamās «melnās radiopropagandas» metodēm, zem sveša propagandas karoga, tādas propagandas, kāda iekšējās opozīcijas vārdā kaujas apstākļos tiek veikta pret ienaidnieka armiju.

«Radiostacijas galvenais mērķis,» rakstīja radio «Atbrīvošana» Amerikas komitejas priekšsēdētājs Kelijs, «ir Padomju Savienības tautu domāšanas formēšana un gribas virzīšana uz nepieciešamību likvidēt komunistisko režīmu. Nekādas radiostacijas, kas strādā amerikāņu vārdā, to nevar izdarīt. Priekšrocība slēpjas tanī apstāklī, ka, strādājot emigrantu vārdā, var runāt «tautiešu» vārdā, kritizēt kārtību Padomju Savienībā un aicināt iedzīvotājus uz pretpadomju darbību.»

Džons Ričardsons, viens no RBE administratīvās padomes vadītājiem, slepenā memorandā, kas adresēts senatoram Istlendam, senāta komisijas priekšsēdētājam iekšējās drošības jautājumos, rakstīja: «Radiostacijas «Brīvā Eiropa» un «Brīvība» miera laikā ir vienīgais līdzeklis, ar kura palīdzību izdodas sasniegt stratēģiski svarīgās Austrumeiropas zemes un panākt tur mūsu ietekmi. Radiostaciju līdzstrādnieki ir ieceļotāji no Austrumeiropas zemēm. Viņi strādā no amerikāņu vidus nākušu atbildīgu personu vadībā un kontrolē.»

Oficiālajās instrukcijās «Brīvībai» tika izvirzīti šādi mērķi:

sēt naidu Padomju Savienības tautu un citu sociālistisko zemju tautu vidū,

graut uzticēšanos PSRS, iztēlojot Padomju valsti par «neoimperiālistisku» lielvalsti,

izplatīt dezinformāciju, graut ticību sociālistisko valstu militārajai un ekonomiskajai varenībai, uzkurināt nacionālistiskās jūtas.

Slepenajos amerikāņu dokumentos, ko parakstījis radio «Brīvība» komitejas prezidents, bija šādas direktīvas «Вгь* vības» komentētājiem un redaktoriem: «Mums jāpalīdz klausītājiem daudz efektīvāk darboties, lai mainītu pastāvošo padomju sistēmu ... Radiostacija var sniegt daudz informācijas, kura visai noderīga kopēju platformu izveidošanai, lai radītu pretošanos režīmam ... Mūsu pārraidēm jāpicspiež cilvēki šaubīties par padomju sistēmu un Padomju valdības darbību ...»

Tagad, lai gan RB un RBE no atklātas graujošas propagandas pārgājušas uz daudz smalkākām auditorijas ietekmēšanas formām, to mērķi praktiski nav mainījušies. Tās, tāpat kā iepriekš, cenšas pēc politiskās destabilizāci-jas sociālisma zemēs, pēc šo zemju iedzīvotāju ideoloģiskas demoralizēšanās, pēc apstākļu radīšanas tajās pastāvošās iekārtas nomainīšanai.

RB un RBE darbības sfēra nav tikai ideoloģiskās diversijas: tās ir arī vulgāras spiegošanas orgāni. Radiostaciju darbinieki, kontaktējot ar dažādiem emigrantiem, personām, kuras aizbraukušas uz Rietumiem un tirgojas ar informāciju, kas savākta atstātajā un nodotajā dzimtenē, iegūst ziņas par kādas konkrētas sociālistiskās valsts noslēpumiem. Šādā veidā iegūto informāciju speciālie dienesti, kas izveidoti no CIP kadru virsniekiem, izsijā, šķiro, sakrāj un vispārina.

RB un RBE ir dienests, kas pārtver un noklausās telefona sarunas, kuras noris starp ārzemju vēstniecībām, misijām un iestādēm VFR teritorijā. Šo nodaļu — «slepeno monitoringu» — vada CIP darbinieki. Pārtveršanas dienestu pārcēla no radiostacijas telpām un «paslēpa» kazarmās Minhenē, kur izvietojušās ASV armijas Eiropā militārās izlūkošanas apakšnodaļas. Lai slēptu savus sakarus ar CIP, vairākas radiostacijas nodaļas iekārtojās citās valstīs. Itālijā atrodas RB bijušā specprojektu nodaļa. Maskēdamās ar «Starptautiskās literārās asociācijas» izkārtni, šī nodaļa iesūta Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā pretpadomju literatūru, izdara atbilstošu to padomju pilsoņu «apstrādāšanu», kas ierodas kapitālistiskajās zemēs.

Parīzē izvietota cita CIP kontrolē esoša RB nodaļa — «Auditorijas un radioraidīšanas efektivitātes pētīšanas birojs». Tā uzdevumos ietilpst kontaktu nodibināšana ar padomju pilsoņiem, aģentu iesūtīšana Padomju Savienībā zem tūristu vai citām maskām, «kadru» vervēšana un salasīto «kadru» izvietošana dažādos ideoloģisko diversiju centros.

No Minhenes raidītājiem ēterā nokļūst melu lauvastiesa, ko izdomā Izraēlā. Abas radiostacijas pieslēgtas cionisma propagandas orgānu sistēmai, kuri veic pretpadomju kampaņas, dezinformē sabiedrisko domu. Tas tiek darīts ar nodomu, kura lozungs ir pārvietošanās, cilvēku un kultūras vērtību apmaiņas brīvība. Runā par «ģimeņu atkalapvienošanos», bet patiesībā aģitē braukt uz Izraēlu, vervē, lai savervētos tūdaļ izmantotu spiegošanā un pretpadomju darbībā. Runā par «sadarbību», bet visu dara, lai pārtrauktu sakarus.

Atklāt visās detaļās RB/RBE kā CIP slepeno orgānu struktūru un funkcijas nebūtu bijis iespējams, ja liecības par to darbību aprobežotos tikai ar RB/RBE radiopārraižu analīzi. Mēs nekad nebūtu uzzinājuši, kāds ir pretpadomju akciju sagatavošanas mehānisms, nebūtu uzzinājuši arī to, kā šie speciālie dienesti spiego pret mūsu zemi, ja nebūtu sociālistisko valstu izlūku varoņdarba, izlūku, kuri daudzus gadus strādāja CIP Minhenes midzenī. Poļu izlūks Andžejs Čehovičs, Bulgārijas Tautas Republikas Valsts drošības komitejas kapteinis Hristo Hristovs, Ce-hoslovakijas izlūki Pavels Minaržiks, Marians Slamens un Ervins Maraks atklāja un nodeva atklātībai spiegošanas radiostaciju apslēptākos noslēpumus, atmaskojot tos, kuri, izlikdamies, ka «izplata informāciju», sēj antagonismu un naidu.

Neapšaubāma informācija par RB/RBE ļauj skaidri noteikt to īsto vietu un lomu ASV politikā, kur tās tiek izmantotas par ieroci atslābuma un to principu graušanai, ko noteikusi Apspriede par drošību un sadarbību Eiropa. Visas šīs apspriedes dalībvalstis vienojās, ka «respektes cita citas tiesības brīvi izraudzīties un attīstīt savas politiskās, sociālās, ekonomiskās un kultūras sistēmas, tāpat tiesības pieņemt savus likumus un administratīvos noteikumus». Tās paziņoja, ka «atturēsies no jebkādas tiešas vai netiešas, individuālas vai kolektīvas iejaukšanas citas valsts dalībnieces iekšējās vai ārējās lietas, kas ietilpst tās iekšējā kompetencē, neatkarīgi no to savstarpējām attiecībām».

Pēc pastāvošajām starptautisko tiesību normām (saskaņā ar ANO Statūtu 2. pantu) valsts orgānu organizēta,

veicināta un finansēta radiostaciju darbība ir jāuzskata par iejaukšanos citu valstu iekšējās lietās, ja:

a) tiek izdarīta tieši ar mērķi izplatīt radiopārraides ārvalstu klausītājiem viņu dzimtajā valodā ar atklātu uzdevumu propagandistiskas ietekmes ceļā iedarboties uz iekšējām sabiedriskajām un politiskajām attiecībām, izraidīt to pārmaiņas, graut iedzīvotāju uzticēšanos sabiedriskajai un valsts iekārtai, politikai, ko realizē likumīgā valdība, šajās valstīs pārraidītajiem pašu informatīvajiem ziņojumiem, lai tādā veidā radītu iekšēju opozīciju;

b) tiek izdarīta ar atsevišķu personu palīdzību no politiskās opozīcijas vidus, kas radusies kā sekas minētajai propagandistiskajai iedarbībai, un kuras sāk sadarboties ar ārvalstu slepenajiem dienestiem vai arī uztur kontaktus ar šiem dienestiem.

Starptautiski tiesiskais princips par iejaukšanās aizliegšanu citu valstu iekšējās lietās formulēts «Deklarācijā par starptautisko tiesību principiem, kas skar draudzīgas attiecības un sadarbību starp valstīm atbilstoši ANO Statūtiem»:

«Nevienai valstij un nevienai valstu grupai nav tiesību ne uz kāda pamata tieši vai netieši iejaukties citas valsts iekšējās un ārējās lietās.

Katrai valstij ir negrozāmas tiesības izvēlēties savu politisko, sociālo vai kultūras sistēmu bez citu valstu iejaukšanās, lai kādā veidā šo iejaukšanos īstenotu.»

Nav šaubu, RB un RBE iejaucas citu valstu informācijas politikā, kura neapšaubāmi ir šo valstu iekšējā lieta. Propaganda tādā veidā, kādā to veic radiostacijas «Brīvība» un «Brīvā Eiropa», ir vispārpieņemtā starptautiski tiesiskā neiejaukšanās principa graušana.

«Amerikas balss», BBC un «Vācu viļņa» radioraidījumu analīze rāda, ka raidījumi Padomju Savienībai tiek koordinēti no viena centra. So Rietumu triju vadošo radiostaciju jaunāko ziņu apskati un politiskās programmas praktiski nekad nedublē cita citu, bet akurāti savstarpēji mijas viena ar otru. Pie tam tiek ņemta vērā laika starpība dažādos Padomju Savienības rajonos. Tā, piemēram, rīta un nakts raidījumi (pēc Maskavas laika) tieši iekārtoti tā, lai tos klausītos mūsu zemes Austrumu rajonu iedzīvotāji. Tiek koordinēts arī raidījumu saturs. NATO informācijas un propagandas centra radionodaļa centralizēti izsūta savus materiālus visām Rietumu radiostacijām. Savukārt tās regulāri apgādā «Brīvības» un «Brīvās Eiropas» redak-rijas ar pretpadomju reportāžām un intervijām. Amerikāņu presē tiek izteikti priekšlikumi apvienot «Amerikas balsi», BBC, «Vācu vilni» un «Kanādas radio» vienā konglomerātā, lai intensificētu pretpadomju un antisociālis-lisko propagandu un panāktu pilnīgāku tās koordinēšanu.

Par naidīgo «radiobalsu» piedalīšanos kompleksajās ideoloģiskajās diversijās pret mūsu zemi tika norādīts PSKP CK 1983. gada jūnija plēnumā. Igaunijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas pirmais sekretārs K. Vaino kā piemēru minēja vienu no visnekaunīgākajām politiskajām provokācijām, kurā piedalījušās pretpadomju radiostacijas. Tās saturs bija tāds, ka daži Tallinas iedzīvotāji pēkšņi sāka atrast savās pastkastītēs vēstules, kurās viņiem bija izteikts aicinājums sarīkot pusstundas streiku. Aicinājumu saņēmēji nepaspēja pat lāgā izprast, kas un kādēļ viņus aicina streikot, kad pa visiem pret mums vērstajiem naidīgajiem radioviļņiem un Rietumu presē tika sacelts troksnis par Padomju Igaunijā «paredzēto» lielo streiku. «Novākt ražu» Tallinā sabrauca visai daudz buržuāzisko avīžu un aģentūru korespondentu. Taču visa šī brālība stingri pārrēķinājās. Republikas partijas un ideoloģiskais aktīvs iedzīvotāju vidū operatīvi un noteikti veica izskaidrošanas darbu, atmaskoja graujošās akcijas organizatoru netīros mērķus. Kā jau varēja sagaidīt, šis izdomājums izšķīda kā ziepju burbulis. «Visās šajās darbībās skaidri saskatāma CIP, reakcionārās emigrācijas, buržuāziskās preses, dažāda veida klerikālo organizāciju un Dzimtenes nodevēju darbības koordinācija,»[10] norādīja K. Vaino.

Raidījumos ietvertā naidīgā propaganda, kas adresēta klausītājiem savienotajās republikās, pamatojas uz mūsu partijas nacionālās politikas rupju sagrozīšanu. Ekonomikas un kultūras dzīves internacionalizācijas objektīvos procesus, krievu valodas pasniegšanas vispārēju uzlabošanos cenšas izmantot nacionālisma atmodināšanai, klaigā par «pārkrievošanu», par «nacionālo kultūru bojāeju». Lai sētu nacionālu naidu, «Brīvība» paplašināja islama tematiku Vidusāzijai un Kazahijai adresētajos raidījumos, pastiprinājās ukraiņu nacionālistu buržuāziski nacionālist tiskā propaganda. Kā savā runā norādīja V. Ščerbickis, Ukrainai raida 22 aizrobežu radiostacijas, to skaitā 14 reliģiskās. To raidījumu kopējais apjoms ukraiņu valodā vien ir 28 stundas diennaktī.1

«Ideoloģiskais karš ēterā saasinās,» plēnumā teiktajā runā uzsvēra PSRS Valsts televīzijas un radioraidījumu komitejas priekšsēdētājs, «Rietumu radiostacijas piepilda ēteru ar ixi£ļi§rn un dezinformāciju. Raidījumos Polijai, Afganistānai, Nikaragvai, Kubai un dažām citām zemēm naidīgās radiostacijas nāk klajā ar atklātiem aicinājumiem rīkot pret valdību vērstas akcijas. Veicinādama līdzīga veida provokācijas, ASV administrācija palielina asignējumus jaunu radiostaciju celtniecībai. Nesen tika piešķirti 158 miljoni dolāru šiem mērķiem.»

«Es uzvilku džinsus un panēsātu, noplukušu vējjaku, kā tas parasts Maskavas studentiem, un izgāju no dzīvokļa. Pēc tam, kā bija norunāts, braucu, pārsēzdamies no viena autobusa citā, lai noskaidrotu, vai man neseko...» Tā amerikāņu žurnālists apraksta spiegošanas paņēmienus, kas lietoti «Operācijā Solžeņicins». CIP aģenti daudzus gadus veica slepenu darbu ar šo literatūras vlasovieti. Diversiju zinātnes speciālisti, «literāti» un «zinātnieki» no CIP vaiga sviedros nopūlējās ar viņa sacerējumiem, kuriem nebija ne mazākā sakara ar literatūru. Tie bija, kā izteicies šo darbu zinātājs ASV vēstnieks Padomju Savienībā D. BIms, «apjomīga, daudzvār-dīga, jēla masa, kuru vajadzēja organizēt saprotamā veselumā». Ar šo «organizēšanu» tad arī nodarbojās amerikāņu spiegošanas dienesta speciālisti.

ASV valsts aparāta struktūrā tieši spiegošanas dienestam uzdots vest tā saucamo «psiholoģisko karu», kurš definēts kā «visu spēku, arī morālo un fizisko, koordinēšana un izmantošana, lai iznīcinātu ienaidnieka gribu gūt uzvaru, lai grautu tā politiskās un ekonomiskās iespējas; ienaidniekam tiek liegts tā sabiedroto un neitrālo valstu atbalsts, palīdzība un simpātijas, vai arī tiek novērsta šāda atbalsta, palīdzības un simpātiju saņemšana; tiek radīta, atbalstīta vai celta mūsu pašu tautas un tās sabiedroto griba gūt uzvaru».

Ļoti maldīgi būtu uzskatīt, ka CIP ir tikai spiegošanas orgāns. Pirmām kārtām tā ir agresīvās politikas instruments, «psiholoģiskā kara» slepeno akciju, falsificētās propagandas un dezinformācijas, graujošo operāciju (izmantojot nodevējus un atkritējus), sabotāžas un diversiju ierocis. Šādi «darbi» aptver 90 procentu no CIP kopējiem pūliņiem. Galvenais mērķis ir bijis un paliek Padomju Savienība. CIP pamatfunkcija ir meklēt, organizēt un stimulēt padomju iekārtas iekšējos ienaidniekus, ar visdažādāko padibeņu palīdzību veikt graujošu darbību.

Plaši zināmi ir kļuvuši daudzi paņēmieni un metodes,

«r kuru palīdzību tiek fabricēti pretpadomju elementi un kā tos vada. Tās pašas shēmas, pēc kurām norisa «Operācija Solžeņicins», acīm redzami spraucās ārā arī akcijās sakarā ar Saharovu. Tāpat kā Solžeņicinam, vadoties pēc tiem pašiem mērķiem, CIP izgādāja arī viņam Nobela prēmiju, tieši tāpat viņu izmantoja pretpadomju kampaņas izvēršanā. Saharova fotoattēli Rietumu presē atrodas līdzās Ščaranska fotouzņēmumiem, bet «cīnītāja par mieru» paziņojumi presē tika uzskatīti par attaisnojošu spriedumu amerikāņu izlūkošanas dienesta līdzdalībniekiem. Saharova vārds tika izmantots, lai piešķirtu ticamību daudzajām anonīmajām publikācijām, kurās tika apmelota padomju demokrātija.

Ar CIP līdzdalību tika organizēti arī tā saucamie «Saharova lasījumi» Romā 1977. gadā. Šeit aktīva loma bija Kornēlijai Gerstenmeijerei, «cilvēka tiesību» biedrības priekšsēdētājai Vācijas Federatīvajā Republikā. Kornēlijai Gerstenmeijerei organizēt «Saharova lasījumus» palīdzēja cita Kornēlija-Bubere Neimane, žurnāliste no VFR, Rie-tumvācijas «cilvēka tiesību» biedrības locekle. Viņa strādā CIP aģentes Helēnas Veinmaheres vadībā, sadarbojas ar radiostaciju «Brīvā Eiropa».

Rietumos aktīva pretpadomju kampaņu organizatore ir tā saucamā «Starptautiskā izpildkomiteja», kura oficiāli nodarbojas ar bēgļu jautājumiem. To pilnīgi finansē CIP. Vēl jo vairāk, tās vadība sastāv no amerikāņu kadru izlūkiem, pirmām kārtām «izpildkomitejas» prezidenta Reinholda un viceprezidenta L. Čarnija.

ASV prezidenta Reigana izsludinātajā «krusta karā» pret komunismu 1984. gadā iesaistījās tā saucamā «Starp-parlamentu grupa cilvēka tiesību jautājumos Padomju Savienībā»; to bija izveidojusi CIP kopā ar Izraēlas izlūkdienestu «Mossad». Vārdi par «tiesībām» ir tikai kamu-flāža. Organizācijas patiesais mērķis ir radīt iespēju CIP aģentūrai un Izraēlas spiegošanas dienestam izdarīt spiedienu uz Rietumvalstu parlamenta locekļiem, lai veicinātu pretpadomju akciju realizēšanu. Grupai ir izvirzīti šādi uzdevumi: atdzīvināt apmelojošo kampaņu par «cilvēka tiesību aizstāvēšanu Padomju Savienībā», mazināt Eiropas parlamentu pretkara aktivitāti un nodrošināt jauno ASV raķešu netraucētu tālāku izvietošanu Eiropā. Paredzēts arī inspirēt Padomju Savienībai naidīgas akcijas, lai diskreditētu tās miera un tautu draudzības politiku, turpinātu tā dēvēto «Ciona gūstekņu» un citu atkritēju aizstāvēšanas kampaņu.

«Starpparlamentu grupa» balstās uz organizācijām «Padomju ebreju aizstāvēšanas apvienoto padomi» Amerikas Savienotajās Valstis, «Komiteju — piecpadsmit» Francijā un citām odiozām organizācijām, kas «slavenas» ar saviem kontaktiem ar speciālajiem dienestiem. «Starpparlamentu grupā» pie vadības stūres atrodas mūsu valstij naidīgu pasākumu aktīvs dalībnieks Pols Miks, viens no ASV organizācijas «Padomju ebreju aizstāvēšanas apvienotās padomes» vadītājiem. Grupas sastāvā ir ASV visreakcionārākie senatori un kongresmeņi.

«Starpparlamentu grupas» pirmā konference, kas notika Parīzē, apstiprināja visai specifisko tās darbības ievirzi un to, ka minētās grupas darbībā tieši piedalās speciālie dienesti. Pēc CIP un «Mossad» tēzēm ar demagoģiskiem izdomājumiem par padomju cilvēku dzīvi daiļrunīgi uzstājās amerikāņu cioniste Lirina Zingere. Eiropas parlamenta bijušā priekšsēdētāja Simona Vēja aicināja sapulcējušos veicināt «panākt brīvās pasaules valstu kopēju rīcību padomju briesmu priekšā». Šī Francijas galvaspilsētā notikušā kliedzošā saieta mērķis bija skaidrs — izdarīt spiedienu uz Rietumvalstu parlamentiem un tautām, kas parakstījuši Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā Nobeiguma aktu. Minētā konference skaidri centās panākt Helsinku vienošanos torpedēšanu.

Uzsvērsim, ka līdzīgi mēģinājumi sākās jau tūlīt pēc Somijas galvaspilsētā notikušās apspriedes. 1976. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs tika nodibināta «Kongresa speciāla komiteja», kura izvirzīja uzdevumu «novērot, kā tiek izpildīts Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā Nobeiguma akts». Cionisti nekavējoties pārplūdināja šo «komiteju» ar petīcijām un sūdzībām par padomju ebreju tiesību «pārkāpumiem». So sūdzību pastiprināšanai Ņujorkā tika organizēta politiska «izrāde», kuras laikā dažādi atkritēji, kuru runas bija sagatavojuši CIP un cio-nistu centru līdzstrādnieki, lēja par mūsu zemi melu straumes.

CIP pretpadomju un antisociālistiskā darbība būtībā ir propagandas, graujošas rīcības un spiegošanas simbioze. Ģenerālis Donovans, viens no amerikāņu spiegošanas dienesta organizatoriem, rakstīja: «Propaganda, kas adresēta ārvalstīm, jāizmanto kā kara instruments — prasmīgs baumu un melu sajaukums, bet patiesība ir tikai ēsma, lai iedragātu vienotību un sētu paniku. Būtībā propaganda ir pirmais uzbrukuma vilnis, tās teritorijas iedzīvotāju sagatavošana, kas paredzēta iebrukumam. Tā ir pirmais solis, pēc kura jau sāk rīkoties «piektā kolonna», pēc tās — dl* versiju un desanta daļas jeb komandosi un, visbeidzot, dodas uzbrukumā iebrukuma divīzijas.»

«Viens dolārs, kas izlietots propagandai, iedarbības ziņā uz pretinieku var dot lielāku efektu nekā desmit dolāri, kas iztērēti bruņojumam» — pēc šādas tēzes tagad vadās ideoloģiskie diversanti. Viņi savām akcijām izmanto amerikāņu izlūkdienesta lielo aģentūras aparātu un preses orgānus, kurus kontrolē šis aparāts.

CIP organizē tādu grāmatu publicēšanu un izplatīšanu, kuras kopa ar periodisko presi, radio, televīziju un kino kalpo par svarīgu ilglaicīgas stratēģiskas propagandas ieroci. Šādas grāmatas tiek publicētas operatīvu cēloņu dēļ, to publicēšanu nenosaka komerciālā vērtība. CIP dāsni stimulē šādas literatūras autorus, subsidējot viņus vai nu tieši, vai arī ar literatūras aģentu un izdevniecību starpniecību. Šādiem mērķiem CIP pat izveido lielas nacionālas un starptautiskas organizācijas, kas darbojas zem ideju, informācijas apmaiņas, kultūras izplatīšanas utt. un tjp. izkārtnes.

Tieši CIP labā strādājošiem amerikāņu un citiem Rietumu žurnālistiem, TDS tipa pretpadomju organizācijām bija galvenā loma mīta radīšanā par «plašo opozīcijas kustību Padomju Savienībā», akciju inspirēšanā, kas tika nodēvētas par šādu «kustību», graujošas literatūras izplatīšanā. Ar CIP saistītie TDS darboņi un masu informācijas līdzekļu darbinieki uzkūda dažādus atkritējus sniegt apmelojošus paziņojumus, organizē provokatoriskas preses konferences, samaksā dezinformācijas avotiem ar naudu un starptautiskām prēmijām, rada tiem reklāmu.

1978. gadā septiņi žurnālisti uzrakstīja un Šveicē izdeva brošūru «CIP Interpress» ar CIP algoto aģentu sarakstiem, kas strādā dažādu valstu masu informācijas orgānos. Sājos sarakstos ir 450 žurnālistu un starptautisko attiecību komentētāju, kuri 53 pasaules valstīs sadarbojas ar amerikāņu izlūkdienestu.

Kā brošūrā teikts, šie cilvēki ir daļa no visas pasaules aģentu tīkla, kas spiego CIP labā un cenšas iespaidot starptautisko sabiedrisko domu, izmantojot propagandu. Viņi nodrošina CIP tiešu pieeju ļoti daudziem laikrakstiem un žurnāliem, preses dienestiem un aģentūrām, radio un televīzijai, izdevniecībām un citiem informācijas līdzekļiem daudzās valstīs. Šie dati papildina ziņas par amerikāņu žurnālistiem, kuri sadarbojušies ar CIP, un kas bija publicētas žurnālā «Rolling Stone» Karla Bern-staina rakstā «CIP un amerikāņu prese», kas izraisīja lielu troksni. Šie žurnālisti, rakstīja K. Bernstains, īstenoja pilnu slepeno operāciju kompleksu — no izlūkošanas informācijas vākšanas līdz sakaru uzturēšanai ar spiegiem citās valstīs. Šādu amerikāņu «žurnālistu» pienākumos ietilpa aģentu vervēšana ārzemnieku vidū, viņu kontrolēšana, informācijas vākšana un novērtēšana, kā arī speciāli sagatavotās informācijas virzīšana ārzemju oficiālajām aprindām.

Daudzi preses darbinieki parakstīja ar CIP slepenas vienošanās, uzņemdamies saistības nekad neizpaust savus sakarus ar šo ’dienestu. Daži strādāja pēc kontraktiem. Vispazīstamākie no viņiem ir Sulcbergers no «New York Times», Džozefs Olsops un jau mirušais Stjuarts OIsops. CIP dosjē glabājas atskaites par speciālajiem uzdevumiem, kurus izpildījuši šie žurnālisti. Stjuarts Olsops, piemēram, CIP uzdevumā piedalījās sarunās ar ārzemju valdību locekļiem, uzdeva CIP vajadzīgos jautājumus, izplatīja amerikāņiem izdevīgu dezinformāciju, meklēja iespējas vervēt cilvēkus starp augsti stāvošām personām. Sulcbergers laikrakstā «New York Times» publicēja CIP sagatavotos materiālus, parakstīdams to ar savu vārdu.

Brošūrā «CIP Interpress» minēti arī to amerikāņu korespondentu uzvārdi, kuri strādājuši Padomju Savienībā. Viņu vidū ir «Los Angeles Times» korespondents Roberts Tots. Viņš tika pieķerts nozieguma vietā Maskavā 1977. gada 11. jūnijā, saņemot slepenus dokumentus. Kā izmeklēšanas procesā noskaidrojās, Tots satikās ar kāda slēgta institūta līdzstrādnieku, kuru centās ietekmēt^ lai saņemtu sistemātisku spiegošanas informāciju, kas interesēja ASV Aizsardzības ministrijas izlūkošanas pārvaldi.

Amerikāņu izlūkdienests augsti vērtēja Tota darbību Maskavā.

Roberts Tots saņēma uzdevumu (ne jau no redakcijas, protams) vākt ļoti slepenu militāru informāciju. Savās liecībās, ko Tots deva padomju izmeklēšanas orgāniem, viņš apstiprināja, ka atbilstošu informāciju saņēmis, sadarbojoties ar dažādiem atkritējiem.

«CIP Interpress» sarakstā minēts ari Alfrēds Frendlijs, bijušais žurnāla «Newsweek» korespondents Maskavā. Frendlijs pabeidza karaskolas krievu valodas nodaļu Mon-terejas pilsētā, netālu no Sanfrancisko. Šī mācību iestāde savus «klausītājus» uzņem no amerikāņu armijas, kā arī no speciālajiem dienestiem un gatavo profesionāļus darbam Centrālajā izlūkošanas pārvaldē.

Frendlijs kūsāja ļaunumā un naidā pret visu, kas bija raksturīgs padomju dzīvesveidam, savās korespondencēs viņš pastāvīgi sagrozīja mūsu īstenību. Viņa sirdij mīļi bija tikai tie, kuri_ pret importa dāvanām sagādāja pretpadomju • melus. īpašu interesi Frendlijs izrādīja par militāra rakstura informāciju. Padomju presē bija publicētas to padomju pilsoņu vēstules, kurus Frendlijs centās apstrādāt savu braucienu laikā uz Ļeņingradu, Viļņu un citām Padomju Savienības pilsētām. No Horezmas apgabala, piemēram, ziņoja, ka šeit viņš pastiprināti izjautājis sarunu biedrus par militāro apakšvienību esamību. «Šī kunga uzdoto jautājumu raksturs,» rakstīja kāds no lasītājiem, «apstākļi, kādos viņš vienojas par tikšanos, in-struktīvais tonis liek pārdomāt: vai Frendlijs patiesībā ir žurnālists, vai žurnālistika nav citas profesijas aizsegs?»

Žurnāls <rNewsweek» Frendlija Maskavas darbībai kalpoja tikai par «aizsegu». Izraidīts no Maskavas, Frendlijs sāka strādāt tā saucamajā Kongresa komisijā par drošību un sadarbību Eiropā, kura uzņēmās sekot, kā tiek pildītas Helsinku vienošanās sociālistiskajās zemēs. Atmaskotais CIP spiegs šajā komisijā ieņēma departamenta direktora posteni; komisijas uzdevumi bija iejaukties Padomju valsts iekšējās lietās. Tās noteikta rakstura dokuments ir sastopama piezīme «pēc papildinformācijas griezties pie Alfrēda Frendlija».

Brošūrā «CIP Interpress» figurējošais Džordžs Krim-skis, uzturēdamies Maskavā kā Associated Press korespondents, ne tikai apmeloja Padomju Savienību un sociālistisko dzīvesveidu, bet arī nodarbojās ar padomju pilsoņu vervēšanu spiegošanai.

Žurnālistu — CIP aģentu — vidū ir arī «New York Times» korespondents Kristofers Rēns. Kad viņš strādāja Padomju Savienībā, viņu pieķēra uzņemšanai aizliegtu objektu fotografēšanā. Sarunās ar pilsoņiem šis «žurnālists» centās izdibināt ziņas par raķešu daļām, rūpniecības uzņēmumiem un karaspēka daļām. Rēns ne tikai vāca spiegošanas informāciju, bet arī centās noskaņot padomju pilsoņus, vairākumā jaunatni, pretpadomju garā.

Zem ticības aizstāvju maskas

Rietumos darbojas vairāki pretpadomju centri un graujošas radiostacijas, kas maskējas par ticības un apziņas brīvības aizstāvjiem. Patiesībā tās ir tīri politiskas organizācijas, ko finansē un vada СЛР un citi speciālie dienesti.

Viņi veic ideoloģiskas diversijas, iedarbojoties uz ticīgo apziņu. Šie centri ar specifiskām metodēm īsteno graujošu politisku propagandu, to maskējot ar «dieva vārdu» un spekulējot uz ticīgo reliģiskajām jūtām. Šādu organizāciju skaitā ietilpst: Reliģijas un komunisma pētniecības centrs Londonā, «Pagrīdes evaņģēlisms», «Slāvu misija», «Gaisma Austrumiem». Ar tām kontaktus uztur «Karlo-vacas baznīca», kas tika organizēta jau 1921. gadā.

Toreiz grupa padomju varai naidīgu baznīcas hierarhu izveidoja tā saucamo «Augstāko krievu baznīcas pārvaldi ārzemēs». «Pārvalde» ieguva «Karlovacas» nosaukumu pēc tam, kad Karlovacas pilsētā (Dienvidslāvijā) tika paziņots, ka izveidota «Krievu baznīca emigrācijā» — klerikāla tipa pretpadomju emigrantu organizācija. «Karlo-vacieši» brāļojās ne tikai ar krievu tautas, bet arī ar visas cilvēces nāvīgiem ienaidniekiem. Emigrācijas baznīca visiem līdzekļiem atbalstīja Hitlera nodomu uzbrukt Padomju Savienībai. «Lūgšanas par jums celsies augšup visās pareizticīgo baznīcās...» bija teikts pateicības adresē, ko «karlovaciešu» galva metropolīts Anastasijs pasniedza Hitleram. PSRS teritorijas vienas daļas okupācija izraisīja «karlovaciešos» patiesu sajūsmu. 1942. gada lieldienu vēstījumā Anastasijs zemiski meloja: «Gan senā Kijeva, gan daudz cietusī Smoļenska gaiši gavilē...» Tas tika rakstīts laikā, kad miljoniem cilvēku nosmaka gāzes kamerās un nāves automašīnās, tika sadedzināti krematoriju krāsnīs.

Anastasija līdzgaitnieki centās iedzīt ķīli starp antihitleriskās koalīcijas locekļiem. Arhibīskaps Vitālijs, kas dzīvoja Amerikas Savienotajās Valstīs, griezās pie prezidenta Rūzvelta ar aicinājumiem nesniegt palīdzību Padomju Savienībai. Karlovacas darboņi centās izjaukt otrās frontes atklāšanu. Viņi dedzīgi palīdzēja fašistiem formēt no nodevējiem karaspēka daļas darbībai Austrumu frontē. Tā, piemēram, Anastasijs un viņam tuvu stāvošās personas piedalījās tā saucamās «krievu apsardzes grupas» formēšanā Dienvidslāvijas teritorijā; minēto grupu fašisti izmantoja soda akcijām.

Pēc hitleriskās Vācijas sagrāves «Karlovacas grupējuma» līderi savas lūgsnas jau adresēja amerikāņu vanagiem, aicinādami sākt atomkaru pret PSRS.

Kopš 1950. gada «Krievu ārzemju baznīca» atrodas Amerikas Savienotajās Valstīs. Tā ikvienu Padomju Savienības un Amerikas Savienoto Valstu tuvināšanās soli sagaida izteikti naidīgi.

«Karlovacas grupas» vadība uzstājas pret miera poli* tiku. «Karlovacas baznīcas» vadība savā laikā akceptēja amerikāņu agresiju Korejā, aicināja krievu izcelsmes emi* grantus karot Vjetnamā. «Karlovacas grupas» prese nosodīja prasības par ASV karaspēka izvešanu no Indoķīnas, nopēla amerikāņu jaunatni, kura nevēlējās piedalīties «netīrajā karā». Rietumu presē ne vienreiz vien ir atmaskoti šās «baznīcas» sakari ar CIP, Izraēlas cionis* tiem un visreakcionārākajām organizācijām. Tā nav «ticības dievam pārņemtu cilvēku monolīta savienība, kurus saista likteņa un mērķu kopība», kā to daži Rietumos apgalvo, bet gan politiska pretpadomju organizācija, kas darbojas par ļaunu atslābumam, mieram un sadarbībai.

«Krievu ārzemju baznīca» ir viens no avotiem, kas izplata Padomju Savienībai naidīgus apmelojumus par «apziņas brīvības ierobežošanu Padomju Savienībā», melus par to, it kā valsts orgāni garīdzniecību un ticīgos vajājot par reliģisku darbību. Kādā no emigrantu avīzēm, piemēram, bija publicēts stāsts par to, ka boļševiki kaut kur pie dzelzceļa panākuši klejojošo bīskapu Andreju Uh-tomski un viņu turpat nošāvuši: tā viņš arī esot «nokritis uz sliedēm ar maišeli pār pleciem». Taču «nošautais» bīskaps sveiks un vesels nodzīvoja daudzus gadus. Tika arī paziņots, ka Krievijā «nomocīts» arhibīskaps Ostrož-skis Simons; tas notika tad, kad arhibīskaps Simons mierīgi dzīvoja itin labas dienas.

Maikls Bordo, Reliģijas un komunisma pētniecības Londonas centra (Kestonkoledžas) direktors, 1984. gadā tika apbalvots ar Templtona prēmiju «par progresu reliģijā». Mēs šo apbalvojumu nosauktu citādi — «par progresu apmelošanā». Tas tāpēc, ka Kestonkoledža aktīvi izplata tendenciozu informāciju par baznīcas un ticīgo stāvokli Padomju Savienībā. Šādā veidā tiek iepotēta aiz-spriedumainība un nepatika pret PSRS. «Keston News Service» un citu Maikla Bordo iestādes publikāciju izpēte ļauj noteikt universālu shēmu, pēc kuras tiek fabricēta dezinformācija. Par avotu tiek izraudzīts kāds ticīgais vai kulta kalps, kas pārkāpis padomju likumu un kuru sodījušas tiesu iestādes. Tiek paziņots, ka viņš sodīts par «reliģisku darbību». Pēc tam seko izdomājumi par kristiešu vispārēju vajāšanu Padomju Savienībā.

Piemēra pēc minēsim kampaņu sakarā ar ekstrēmistiem piecdesmitniekiem Vaščenko un Cmihaloviem no Cerno* gorskas. Nolēmuši pārcelties uz dzīvi Amerikas Savienotajās Valstīs, viņi nesāka noformēt aizbraukšanu likumā noteiktajā kārtībā,’ bet sarīkoja propagandistisku izrādi, lai sevi izreklamētu par «ticības mocekļiem» un lai ar to nopelnītu, kad jau atradīsies Amerikas Savienotajās Val-sjīs. Sīs ģimenes ieradās ASV vēstniecībā Maskavā un tur palika, paziņodamas, ka tās vajā varas iestādes reliģiskās pārliecības dēļ.

Kestonkoledža bagātīgi apgādāja Rietumu valstu presi ar dramatiskiem paziņojumiem par «Sibīrijas septiņnieku», plaši izplatīja izdomājumus par piecdesmitnieku vajāšanu Padomju Savienībā. īstais konflikta cēlonis tika noklusēts.

Vaščenko un Cmihalovi, noguruši no neauglīgās sēdēšanas ASV vēstniecības telpās, noformēja dokumentus likumā noteiktajā kārtībā un aizbrauca no Padomju Savienības, arī Kestonkoledža zaudēja par viņiem interesi; viņu vārdi nozuda no tās publikāciju lappusēm.

Spilgti izpaudās Kestonkoledžas tendenciozitāte, kad kāda Šveices izdevniecība laida klajā Freda Meijera fotoalbumu «Pareizticīgo baznīca Krievijā». Šeit ievietoti baznīcu uzņēmumi no dažādiem PSRS rajoniem, dokumenti par klosteru un eparhiju dzīvi. Daudzi Eiropas reliģiskās preses orgāni, proti, «Service Ortodoxe de Press», «Tablet», «Friend», «Evangelische Pressdienst», Meijera fotoalbumu novērtēja kā «brīnišķīgu izdevumu, kas ilustrē pareizticīgo baznīcas pilnasinīgo dzīvi Padomju Savienībā». Taču Kestonkoledža klupa virsū fotoalbumam «Pareizticīgo baznīca Krievijā», apvainojot tā autoru «dezinformācijā».

Maikls Bordo prasa, lai Rietumu pasaule iejauktos Padomju Savienības reliģisko organizāciju un laicīgās varas savstarpējās attiecībās. Sī prasība uzskatāma kā baznīcas kūdīšana izdarīt naidīgus izlēcienus pret padomju varu. Par šāda veida «progresu reliģijā» amerikāņu CIP dotu savu «prēmiju», jo tā visiem līdzekļiem meklē, iespējas, lai sētu naidu starp baznīcu un padomju yaru-

1983. gada janvārī Lietuvas PSR Augstākās tiesas kolēģija sodīja ar brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem un izsūtīšanu uz trim gadiem Raseines rajona Viduk-les miesta iedzīvotāju Alfonsu Svarinsku par apmelojošu pretpadomju propagandu. Viņš jau agrāk bija izcietis kriminālsodu par veikalu un iestāžu aplaupīšanu, slepkavību un sakariem ar buržuāzisko nacionālistu bruņotu bandu. Sājā reizē, maskēdamies ar garīdznieka amatu,

Svarinsks kļuva par imperiālistiskās propagandas diversijas centru līdzdalībnieku — sāka fabricēt pretpadomju materiālus. Kopā ar Kibartas baznīcas ksendzu Sigitu Tamkeviču viņi apvienojās tā dēvētajā katoļu komitejā, kuras vārda sāka sūtīt «vēstis no Lietuvas» Padomju valstij naidīgām graujošām organizācijām. Tiesā tika konstatēts, ka daudzus no šiem dokumentiem sacerējis pats Svarinsks, bet aizrobežu apmelojumu izplatītājiem paziņojis, ka tie ienākuši no draudzes locekļiem. Muitas darbinieki aizturēja kādu tūristu no ASV, kurš mēģināja slepeni izvest Svarinska un Tamkeviča «produkciju». Tas bija ksendzs Cukurs. Viņš atzinās, ka viņa bagāžā atklātos apmelojošos materiālus saņēmis no Svarinska Kaunā. Tie bija paredzēti publicēšanai pretpadomju izdevumos, Vatikāna radiopārraidēm, kā arī citādai izmantošanai pēc lietuviešu reakcionārās emigrācijas ieskatiem.

S. Tamkevičs, kas tika sodīts ar brīvības atņemšanu uz sešiem gadiem un izsūtīšanu trimdā uz četriem gadiem, specializējās izdomājumu fabricēšanā par jaunatnes «apspiešanu». Visi tie tika atmaskoti tiesas procesā. Jāteic, ka apmelotāju pūles atalgoja dezinformācijas aizrobežu patērētāji. Kāda padzīvojusi dāma no Amerikas Savienotajām Valstīm, ciemodamās Lietuvā, Tomkevičam un viņa drauģeļiem uzdāvināja piecas automašīnas, vairākas vieglās automašīnas tika nopirktas arī Svarinskam.

Rietumos darbojas vairākas organizācijas, kuras inspirē un finansē ticīgo nenozīmīgas grupas locekļu pretlikumīgo darbību, grupas, kas atšķēlusies no Evaņģēlisko kristīgo baptistu (EKB) savienības un dēvē sevi par «EKB baznīcu padomi». Viņi pretendē uz to, lai varētu uzstāties visu Padomju Savienībā dzīvojošo baptistu vārdā.

Sķeltnieku vidū, kurus izmanto aizrobežu pretpadomju centri, ir seni padomju varas ienaidnieki. Dmitrijs Miņa-kovs 1943. gada februārī sāka dienestu hitleriskajā armijā. 1944. gada aprīlī viņš iestājās tā saucamajā «krievu atbrīvošanas armijā», kas sastāvēja no nodevējiem, kuri palīdzēja fašistiem. Fašistiskā 553. bataljona sastāvā Mi-ņakovs piedalījās ļaundarībās pret padomju cilvēkiem. Par saviem noziegumiem viņš tika sodīts ar brīvības atņemšanu uz 10 gadiem.

Baptistu šķeltnieku vadītāji Krjučkovs, Vins, Baturins, Antonovs, Horevs un Miņakovs nelikumīgi savāca no ticīgajiem naudu, izvairījās no nodokļu maksāšanas. Viņiem bija mājas un cits īpašums daudzu tūkstošu rubļu vērtībā.

Rietumu reliģiskie emisāri un pat oficiālie pārstāvji nodarbojas ar kūdīšanu ticīgo vidū Padomju Savienībā, uzkurina emigrēšanas noskaņas. Tā, piemēram, daži evaņģēliskās ticības kristieši Igaunijā saņēma vēstules — ielūgumus izbraukšanai uz Ameriku ar amerikāņu vicekonsula Roberta V. Pringla parakstu. Atbildēdama uz vienu šādu ielūgumu, Narvas iedzīvotāja T. Vilensone rakstīja: «Lūdzu pasargāt manu ģimeni no iejaukšanās mūsu personiskajā dzīvē. Manu māti, ticīgo, apmānot piecdesmitnieku grupas vadītāji bija ierakstījuši visu to cilvēku sarakstā, kuri reliģisku motīvu dēļ it kā vēloties emigrēt no Igaunijas.» «Mēs ar sašutumu uzzinājām, ka mūsu ģimene ierakstīta to cilvēku sarakstā, ku'ri it kā gribot izbraukt dzīvot Amerikas Savienotajās Valstīs,» rakstīja dzīvesbiedri Ivanovi no Narvas. «Mūsu paraksti, tāpat kā daudzu citu ticīgo paraksti, dabūti viltus ceļā.»

To vidū, kas uzķērās uz reliģisko aģitatoru āķa, bija dzīvesbiedri Jankeļi, piecdesmitnieku sektas mācības piekritēji. Viņi izbrauca dzīvot uz Vācijas Federatīvo Republiku, ko rūgti nožēloja. Par to viņi vēstulē rakstīja savas ticības piederīgajiem, ar kuriem bija dzīvojuši vienā ciematā Kirgīzijā: «Mēs dzīvojam valsts dzīvoklī, par to maksājam 600 markas, kas sastāda trešo daļu no visas algas, 600 markas nodokļiem — vēl viena trešdaļa. Par atlikušo naudu knapi var izdzīvot, produkti ir dārgi. Un neko svaigu nenopirksi. Bērni par āboliem pat strīdas. Mēs jau nožēlojam, ka atbraucām šurp. Un ne tikai mēs vien, daži brēktin brēc, ka aizbraukuši no Krievijas. Viņus šeit ļoti pazemo. Slikti ir ar darbu. Gandrīz visa jaunatne ir bezdarbnieki. Izvirtība — kā Sodomā un Gomorā. Likums atļauj vīriešiem dzīvot ar vīriešiem. Viņus pat pops salaulā. Daudz zādzību, slepkavību un vardarbības. Daudzi jau aizbraukuši atpakaļ...»

Jankeļi arī izdarīja tāpat. Tagad viņi atkal dzīvo dzimtajā ciematā un nodrebinās, tikai atceroties vien pārcelšanos ūz dzīvi «brīvajā pasaulē».

Advokāti no CIP

Politiskajās kampaņās, kurās tiek izmantoti krimināl* elementi, aktīvi piedalās «Starptautiskā amnestija», kas izveidota 1961. gadā. Ja savas darbības sākumā tā centās kritizēt noteiktus pilsoņu tiesību un brīvības pārkāpumu faktus Amerikas Savienotajās Valstīs, Ziemeļīrijā un citās Rietumvalstīs, tad ar laiku, kļuvusi par CIP un citu speciālo dienestu metresi, tā pārvērtās par ideoloģisku pret-padomju diversiju un graujošu akciju ieroci. Patlaban «Amnestijas» vadība pilnīgi atrodas imperiālistisko slepeno dienestu apgādībā. «Amnestijas» dokumenti līdzinās šifrējumiem, bet tās aģentu vārdi tiek slēpti no atklātības. Tā saucamo sirdsapziņas gūstekņu adreses un uzvārdus «Amnestijai» piegādā izlūkošanas dienesti.

Par «Starptautiskās amnestijas» un CIP kontaktiem sen ir zināms. Jau sešdesmitajos gados Rietumu presē iekļuva ziņas par «Amnestijas» vadības sakariem ar amerikāņu izlūkdienestu. Anglijas laikraksti ziņoja, ka CIP sūtījusi naudu «Starptautiskās amnestijas» izpildkomitejai ar Starptautiskās juristu komisijas starpniecību. Tika arī ziņots, ka «Amnestijas» ģenerālsekretārs Roberts Svens sadarbojies ar Intelligence Service, būdams Lielbritānijas vēstniecības darbinieks Bangkokā. So faktu apliecināja «Amnestijas» dibinātājs Piters Benensons preses konferencē pēc tam, kad viņu atcēla no ieņemamā amata. Kļuva zināms, ka Benensons pats arī cieši saistīts ar angļu speciālajiem dienestiem.

Viens no aktīvākajiem «Amnestijas» angļu sekcijas biedriem Redauvejs jau 1965. gadā tika pieķerts spiegošanā pret PSRS. Viņu pieķēra kompetenti padomju orgāni. Spiegošanai Redauvejs pievērsās, būdams Maskavas Valsts universitātes praktikants. Par spiegošanu Redauvejs tika izraidīts no Padomju Savienības. Patlaban viņš nodarbojas ar pretpadomju akciju organizēšanu, uzturēdams kontaktus ar jau zināmo CIP līdzstrādnieku Maksu Ralīsu, kurš vadīja vienu no radiostacijas «Brīvība» spiegošanas apakšnodaļām, tā saucamo Auditorijas un ra-dioraidīšanas efektivitātes pētniecības biroju.

Tātad viens no organizācijas «Starptautiskā amnestija» vadošajiem darbiniekiem aktīvi piedalās pretpadomju ideoloģisko diversiju koordinēšanā, uzstājas CIP graujošo radiostaciju «Brīvība» un «Brīvā Eiropa» štāba mītnes eksperta lomā, nodarbojas ar dezinformējošu materiālu fabricēšanu, kuru mērķis ir nostiprināt izdomājumus par cilvēka tiesību pārkāpumiem Padomju Savienībā.

«Starptautiskās amnestijas» organizācija nodarbojas ar Rietumvalstu iedzīvotāju dezinformēšanu, kuras mērķis ir naida uzkurināšana pret Padomju Savienību, — šādu secinājumu izdarīja padomju juristu grupa, kas izanalizēja daudzas vēstules, kuras pēc «Amnestijas» iniciatīvas no ārvalstīm tika nosūtītas padomju valdības iestādēm un tiesu orgāniem.

«Analīze parāda,» teikts juristu sagatavotajā ziņojumā, «ka cilvēki, kam «Amnestija» pabāzusi vēstules parakstīšanai, bieži vien pat nav varējuši iedomāties, kā tiesību un brīvības sardzē viņi nostājas.» Tā, piemēram, Vuper-tāles (VFR) iedzīvotāja Marianna Reslere 1980. gada jūnijā parakstīja un nosūtīja uz Padomju Savienību vēstuli, kurā lūdz atbrīvot no ieslodzījuma vietas Vladimiru Bu-kovski. Taču jau vairākus gadus pirms tam Bukovskis bija izraidīts no Padomju Savienības.

«Amnestija» izdomā ne tikai viltus attaisnojumus saviem «aizstāvamajiem». Tiek izgudrotas neesošas augstākās tiesas un pat veselas padomju republikas. Piemēram, Rūdolfs Bēmes kungs no Braunšveigas un doktors Konrāds Langs no Baireitas (VFR), uztraukdamies par kara noziedznieka Korņijenko likteni, paziņojuši, ka Kor-ņijenko esot netaisnīgi notiesāts. Taču šiem kungiem nav sajēgas ne tikai par Korņijenko nozieguma sastāvu, bet pat par to, kādā pasaules malā viņš notiesāts. Viņi raksta, ka Korņijenko notiesājusi Beludžistānas republikas Augstākā tiesa, un atsaucas uz laikrakstu «Padomju Belu-džistāna». Padomju Savienībā, kā zināms, nav ne šāda laikraksta, ne šādas republikas.

«Amnestija» aktīvi piedalījās Kartera veiktajā kampaņā pret Maskavas olimpiādi. Jau 1979. gada jūlijā «Amnestijas» ģenerālsekretāra vietnieka Ostinga vadībā tika izstrādāts provokatorisko izrīcību detalizēts plāns, kurš aptvēra visu «Olimpiāde — 80» sagatavošanas un norises periodu. «Amnestijas» izpildkomiteja pieņēma lēmumu, ka Olimpiāde jātur pastāvīgas naidīgas kritikas krustugunīs. Šīs kampaņas realizēšanai tika izveidotas speciālas «koordinēšanas grupas», kā arī iesaistītas «Amnestijas» nacionālo sekciju tā saucamās aizbildniecības grupas ASV, Kanādas, Austrālijas, Beļģijas, VFR, Francijas, Itālijas un citu valstu teritorijā. «Amnestijas» izpildkomiteja deva norādījumu šīs organizācijas aparātam, sākot ar 1980. gada februāri, pastiprināt apmelojošu pretpadomju materiālu publicēšanu; bija paredzēts tos kontrabandas ceļā ievest un nelegāli izplatīt Padomju Savienībā pirms Olimpiādes un tās norises laikā.

Ja agrāk «Amnestija» centās radīt kaut vai objektivitātes šķietamību, dažreiz sūdzēdamās par konkrētiem faktiem, kas liecināja par cilvēka tiesību pārkāpumiem Amerikas Savienotajās Valstīs un citās Rietumvalstīs, tad tagad ir nomesta arī šī primitīvā maska. «Amnestijas» materiālu analīze liecina, ka tā nav pateikusi nevienu nosodošu vārdu, kas būtu adresēts kapitālistiskajām valstīm. «Amnestija» noklusē Izraēlas noziegumus pret Pa-lestīnas un citām arābu tautām, asiņaino teroru Salvadorā, angļu armijas noziegumus Olsterā, kautiņu sarīkošanu Maiami un citos Amerikas nēģeru geto, kas satrauca visu pasauli, tā noklusē faktus, ka Dienvidkorejas soda ekspedīcija apšāva Kvandžu mierīgos iedzīvotājus, amerikāņu karavīru šausmīgo barbarismu Grenada. «Amnestija» nodarbojas vienīgi ar kriminālnoziedznieku un slepkavu aizstāvēšanu, kurus notiesājusi padomju tiesa, pasludinot tos par «sirdsapziņas gūstekņiem».

Šādā aspektā, starp citu, «Amnestija» Rietumu publikai stādīja priekšā Zatikjanu un viņa līdzdalībniekus, kuri organizēja sprādzienu Maskavas metro. Toreiz gāja bojā un tika ievainoti pilnīgi nevainīgi cilvēki. Kā cīnītāju «par cilvēka tiesībām» «Amnestija» aizstāv laupītāju un slepkavu S. Lisjuru. 1979. gada 16. maijā, apbruņojies ar bisi, Lisjura tieši uz ielas uzbruka Simferopoles iedzīvotājai O. Stavickai. Viņš pieprasīja naudu un vērtslietas. Tās nedabūjis, Lisjura tieši šāva uz sievieti un viņu nogalināja. Tiesā noziedznieks pilnīgi atzina savu vainu, viņam piesprieda nāvessodu nošaujot. Neviens PSRS pilsonis neapšaubīja Krimas apgabala tiesas spriedumu. Taču ārzemēs «Amnestijas» aktīvisti safrabricēja milzīgi daudz vēstuļu, kur bija izteikts protests pret «pārāk bargo spriedumu» slepkavam.

Padomju presē ir publicēti materiāli, kas atmasko «Amnestijas» aktīvistu Aleksandru Sefleru. Būdams hitleriskās armijas virsnieks, Seflers piedalījās nāves sodu izpildīšanā padomju patriotiem Baltkrievijas teritorijā otrā pasaules kara laikā. 1949. gadā padomju tiesa viņu sodīja ar brīvības atņemšanu. Izcietis sodu, viņš apmetās uz dzīvi Hamburgā un vēlāk kļuva par «Starptautiskās amnestijas» vietējās nodaļas biedru. Nav brīnums, ka tieši šeit īpaši gādā par to, lai izbrīvētu un paglābtu no soda kara noziedzniekus, tādus, piemēram, kā A. Ginzburga-Makarova, kuru fašistiskās okupācijas gados Brjanskas apkaimē pazina ar iesauku «Toņka ložmetējniece». Viņa piedalījās partizānu un mierīgo iedzīvotāju nošaušanā. Ļoti daudzu liecinieku atmaskota, Ginzburga-Makarova atzina, ka viņa ar balsta ložmetēju «maksims» un arī revolveri nošāvusi vairāk nekā simts padomju patriotu.

1979. gada beigās Maskavas apgabalā tika atklāta zagļu banda, kas pelnījās ar svētbildēm un antikvāriem priekšmetiem, galvenokārt tie bija baznīcu īpašums.

Banda veikli darbojās Maskavas apgabala ciemos vairāk nekā gadu. Sājā laikā tai izdevās apzagt vairāk nekā divdesmit mājas un baznīcas. Nozagtās vērtības par lētu naudu no noziedzniekiem iegādājās Maskavas «literāts» Igors Gubermans. Šādā veidā viņš gribēja iekrāt kapitālu pirms aizbraukšanas uz Izraēlu; PSRS Iekšlietu ministrijas orgāni jau bija devuši viņam izbraukšanas atļauju. Gubermana Maskavas dzīvoklī tika atrastas 68 ikonas, divi troņa krusti. Ekspertu komisija to visu novērtēja par 30 tūkstošiem rubļu.

Gubermana lietas izmeklēšanas laikā Dmitrovā tika saņemtas daudzas telegrammas un vēstules no ASV, Kanādas un Francijas, kas bija rakstītas uz «Amnestijas» veidlapām. Tās bija adresētas «misteram Beļakovam, milicijas priekšniekam». To sūtītāji prasīja nekavējoties atbrīvot «nevainīgo tiesību aizstāvi» Igoru Gubermanu. Amerikas Kongresa locekļi Henrijs A. Veksmens un Bils Gredisons metās aizstāvēt Gubermanu, paziņodami, ka viņu aizstāvamais esot nevainīgs. īpaši norūpējušies par Gubermana likteni bija Amerikas cionisti, kuri pieprasīja Gubermanu nekavējoties atbrīvot. Taču Gubermans pats atkratījās no «disidenta» un «cilvēka tiesību aizstāvja» titula. Viņš atzinās, ka viņu notiesāja par piedalīšanos laupīšanā un zagtu mantu uzpirkšanā.

Kāds N. Vološins organizēja sektu, kuras locekļus aicināja nepakļauties padomju likumiem, piespieda viņus atteikties no valsts pensijas, pabalstiem, aizliedza griezties pie ārstiem. Lai panāktu ticīgo padevīgu paklausību, Vološins lika lietā fizisku ietekmēšanu. Tā, piemēram, kā stāstīja viņa piecpadsmitgadīgā meita Dina, tēvs neļāvis viņas trīspadsmitgadīgajai māsai Elizabetei un brālim Iļjam (12 gadi) apmeklēt skolu, un viņi nekad skolā neesot mācījušies. «Tēvs mūs stipri sit dažādu iemeslu dēļ,» liecināja Dina. «Kad viņš uzzināja, ka esmu mazliet apgriezusi matus, tūlīt aizveda mani kopā ar māsu uz lūgšanām, stipri sita un visu laiku žņaudza kaklu, tādēļ man sāka tecēt asinis pa muti un degunu. Tur bija kādi septiņi cilvēki, viņi sāka man plēst matus no galvas, es ļoti kliedzu, domāju, ka tēvs mani nožņaugs. Kaut kā man izdevās izrauties, un es kopā ar māsu izskrēju uz ielas... Pie mātes un it sevišķi pie Vološina es vairs neiešu un nedzīvošu ar viņiem kopā. Viņš var mani nosist. Es gribu mācīties skolā kā visas meitenes, taču es nekad vairs nedzīvošu kopā ar māti un Vološinu — nezvēru.»

Kad Vološins izcieta sodu, «Amnestija» ņēmās apgalvot, ka viņu sodījuši «par ticēšanu dievam». Rietumu graujošie centri, kuri specializējas pretpadomju izdomājumu radīšanā, sakarā ar minēto gadījumu izvērsa plašu kampaņu par «vajāšanu ticības dēļ»; tā Padomju Savienībā notiekot.

To skaitā, par kuriem aizrautīgi gādāja «Amnestija», bija Vlads Sakalis; viņš ir emigrējis no Padomju Lietuvas uz Rietumiem. «Amnestijas» materiālos viņu dēvē par «tiesību aizstāvi, kurš cietis par miermīlīgu politisku darbību Padomju Savienībā». Sv. Kazimira baznīcas pārzinis Losandželosā pat ielūdza viņu teikt dievnamā runu. Tiesa, draudzes locekļi kristu bezsamaņā, ja būtu uzzinājuši, ka noklausījušies nelabojama zagļa runu, kurš trīs reizes sodīts par zagšanu un laupīšanu. Satriekts būtu arī pats baznīcas pārzinis, jo Sakalis labprāt apzaga arī baznīcas kalpus. Sakalis tiesā liecināja, kā Viļņā aplaupījis kādu ksendzu: «Paņēmu pistoli un iegāju pie ksendza Kaiša-dora «finansu lietā». Ar ksendzu nebiju pazīstams, tādēļ arī paņēmu pistoli, lai vajadzības gadījumā ar to varētu rīkoties.»

Lietuvas laikraksti «Tiesa» un «Sovetskaja Ļitva» publicēja dokumentālus materiālus par Sakaļa noziedzīgo pagātni. Lūk, piemēram, Sakaļa liecības tiesā par piedalīšanos zādzībās, kas izdarītas 1968. gada rudenī Viļņā kopā ar līdzdalībnieku Paukšti-Karosu: «Antakalna rajonā Karošs iegāja kādas mājas dzīvoklī un paņēma lietusmēteli. Es viņu gaidīju uz kāpnēm. Citā reizē mājā aiz dzelzceļa stacijas (es slikti atceros šo rajonu) mēs iegājām vienā dzīvoklī. Es arī iegāju pēc viņa, tur mēs paņēmām fotoaparātu, pāris pulksteņu, 20 rubļus un binokli. Binokli es paņēmu sev.»

Par zādzībām brāļu Alfona un Leonarda Aleksjūnu dzīvoklī Sakalis liecināja: «Iznākdams Kaross iedeva man 10 rubļu un paziņoja, ka dzīvoklī esot atradis tikai 20 rubļu. Taču dažas dienas pēc zādzības Kaross man pasniedza vēl 40 rubļu. Es nejautāju, no kurienes viņam nauda, jo zināju, ka tā saņemta par pārdotajām mantām, kuras tika nozagtas Dzūku ielā 10a, 46. dzīvoklī.»

1973. gadā no 10. februāra līdz 27. aprīlim Sakalis kopā ar Paukšti-Karosu, Boroduļinu un Verķi, kas piecas reizes bija izcietuši piespriesto sodu par zagšanu, laupīšanu un krāpšanu, Viļņā apzaga pilsoņu V. Doroškeviča, V. Treiģa,

O. Rudzinaskaites, V. Sčuka un P. Elzbuta dzīvokļus. Dažus dzīvokļus apzaga ari Tallinā. Savās liecībās Sakaļa līdzdalībnieks recidīvists Verķis paziņoja: «Iebraukusi Tallinā, sākām apzagt dzīvokļus. Es iesākumā piezvanīju, un, ja saimnieks atvēra durvis, tad es izlikos, it kā meklētu cilvēku, kam biju izdomājis uzvārdu, pēc tam gāju projām. Ja neviens durvis neatvēra, tās vaļā attaisīja Sakalis. Viņam bija mūķīzeris. Pirmajā dienā mēs «strādājām» tikai līdz pulksten 17 un apzagām apmēram sešus dzīvokļus. Nākamajā dienā atkal «strādājām», taču jau citā rajona.»

Redzams, atcerējies šos «varoņdarbus» Igaunijas galvaspilsētā, Sakalis preses konferencē Madridē uzstājās «ne tikai kā Lietuvas pārstāvis, bet arī kā Igaunijas pārstāvis». Viņš taču 1973. gadā tur bija apzadzis V. Kala-mīsa un T. Bašilovas dzīvokļus.

Acis atveras svešumā

Šoferim Vladimiram Pavlovam, kad viņš dzīvoja Padomju Savienībā, Rietumos pastiprināti radīja «strādnieka disidenta» reklāmu, kurš nostājoties pret padomju iekārtu. Ar viņu tikās TDS emisāri, viņu ar savu klātbūtni pagodināja Saharovs, viņam piespēlēja pretpadomju ziņas izplatīšanai, kūdīja uz pretsabiedrisku rīcību, slavēja emigrantu presē. Šāda uzmanība Pavlovam glaimoja, un viņš vai no ādas līda ārā, lai «attaisnotu uzticību». Par kriminālnoziegumu Pavlovs izcieta pelnītu sodu, bet, kad attiecīgais laiks bija pagājis, viņš aizbrauca uz āržemēm, kur, tā teikt, «saņēma to, ko pelnījis». Par to, ka pašam atvērušās acis, viņš paziņoja žurnālam «Posev» plašā vēstulē, kurā atmaskoja savus bijušos līdzdalībniekus un aizbildņus kā krāpniekus un blēžus. Bija paredzēts šo vēstuli publicēt diskusijas ietvaros sakarā ar V. Poremska rakstu «Konstruktīvā revolūcija».

Vēstule tā arī neieraudzīja dienasgaismu žurnāla lappusēs, kaut gan tā guva plašu izplatību emigrantu aprindās. Iepazīstoties ar Pavlova vēstules saturu, var saprast, kādēļ tā palika nepublicēta. Lūk, kas, starp citu, tajā ir pateikts: ««Posev» 1983. gada pirmā numura rubrikā «Atbrīvošanās cīņas problēmas» iespiests Jūsu, Vladimir Dmitrijevič, raksts «Konstruktīvā revolūcija». Kad to izlasīju, radās vēlēšanās Jums atbildēt. Uzstāties par Jūsu oponentu kļuva vēl pievilcīgāk, kad raksta beigās izlasīju par uzaicinājumu piedalīties diskusijā. «Konstruktīvā revolūcija» — tā ir tieša «instrukcija», «norādījumi rīcībai», «instruktāža» padomju varas gāzējiem, nākamajiem «atbrīvotājiem». Un tanī jau viss ierakstīts: gan kā, kādā veidā sadabūt Padomju Savienībā konkrētās vietās ieročus un sakaru līdzekļus, gan kā sadabūt naudu, gan kādi lozungi izmantojami un kādus nevajag atstāt novārtā, lai arī tiem ir boļševistiska «izcelsme». Lūk, kāds vēriens. Jūs, Vladimir Dmitrijevič, te, redzams, kautrības dēļ esat noklusējuši, ja šāds revolucionārs eksperiments izdosies, Jūs kopā ar Artjomovu, paķēruši līdzi Sirinkinu (kur tad viņu liksi, veterāne taču), speciālā lidmašīnā... piezemēsieties galvaspilsētas aerodromā, daudzu tūkstošu cilvēku liela pūļa gaviļu sveikti... Jūs radiet mūsu tautiešiem, kas gatavi nostāties uz cīņas ceļa, maldīgu priekšstatu par savu «organizāciju» kā varenu, tādu, kas vajadzības gadījumā spēj arī zem sava spārna paglābt domubiedru, sniegt draudzīgu atbalstu. Jūs taču nevarat neko, ja nu vienīgi zīlēt kafijas biezumos. Cik gadus jau sastādāt receptes padomju varas bojāejai! Vīnē es izlasīju Jūsu_ (TDS) programmu, kas sastādīta piecdesmito gadu beigās. Ak dievs! Kādas tur blēņas!...

Pie jums «Posev» konferencēs biežs viesis ir A. Ginzburgs. Pēdējo reizi viņu tiesāja tajā nelielajā pilsētiņā, kur viņš bija izsūtīts. Tiesā atklājās ļoti neglīti fakti. Ginzburgs, negribēdams sevi apgrūtināt ar tukšo pudeļu stiepšanu uz veikalu, pats ieradās šajā veikalā un tūlīt pat centās pasūtīt smago automašīnu, lai ar vienu rāvienu aizvestu visu taru no pagalma (cik gan, es nodomāju, ir izdzerts; nodzīvoja šinī vietā taču tikai gadiņu! Tā nu gan ir trimda.).

Uzņemdams savā dzīvoklī noziedzniekus, kuru pretpa-domju darbība izpaudās tikai tā, ka viņi bieži teica «šie komunisti mierīgi dzīvot (zagt, laupīt — V. P.) neļauj...» — Ginzburgs rīkoja banketus, sniedza finansiālu palīdzību (kā gan citādi, viņš taču bija Solžeņicina fonda rīkotājs!). Tikai, kā to konstatēja tiesa, iedevis taukšķīti, lika parakstīties uz kāda papīra (varbūt kāda priekšā vajadzēja atskaitīties?) par... trijiem!

Pēc visa tā, ko Jums pārstāstīju, es pilnīgi ticu Petro-vam-Agatovam, kurš ar Ginzburgu sēdējis vienā kamerā un jau pēc tam, nožēlojis savu rīcību, «Ļiteraturnaja gāzētā» slejās asi kritizēja Ginzburgu un Amalriku, kuru arī es pazinu. Var kliegt, cik vien tīk, uz šo Petrovu-Aga-tovu, bet ko lai dara, ja cilvēks izteicis mums ne sevišķi patīkamu, taču objektīvu vērtējumu par cilvēkiem un viņu darbību..,

Es drīz sapratu, ka man ar savu algu vienkārši nav iespējams būt par disidentu. Esmu pārliecināts, ka daudzi no disidentu «ģenerāļiem» izvēlējās iedzīvošanās ceļu kā sava veida profesiju. Un šāda tipa cilvēkiem sēdēšana cietumos bija tikai atmaksa par vieglo un bezbēdīgo dzīvi. Tieši tāpat kā, teiksim, noliktavas pārzinim izšķērdētājam, kurš, atrazdamies aiz restēm, atlaidies uz nārām, man teica: «Eli, es kaut vai padzīvoju! Un ģimenei vēl ne mazums palika ...»

Līdzīgā veidā acis atvērās arī citiem «disidentiem» — elektromontētājam Valentīnam Ivanovam, kurš aizbrauca uz Ameriku, kā viņš pats izteicās, «dzīdamies pēc cilvēka tiesībām». Taču Amerikā gribēja panākt, lai viņš piedalītos pretpadomju akcijās. Jau mirušais Džordžs Mīnijs, «dzelteno arodbiedrību» līderis, viņam pasniedza Amerikas elektriķu arodbiedrības biedra goda diplomu, bet pēc tam uzdeva pastāstīt amerikāņiem par to, ka Krievijā ir bezdarbs.

«No manis pieprasīja materiālus par padomju strādnieku apspiešanu,» stāsta Ivanovs. «Mani gribēja nosūtīt uz disidentu saietu Itālijas pilsētā Turīnā, lai es tur teiktu runu pēc špikera, ko uzrakstījusi CIP. Vēlāk man vajadzēja braukt uz Madridi, lai Viseiropas apspriedes dalībvalstu pārstāvju tikšanās laikā inscenētu skandalozas preses konferences un pretpadomju provokācijas. Uzzinājis, ka šādas viesizrādes tiek finansētas no amerikāņu CIP fondiem, es atteicos. Tādēļ tika organizēta īsta manis vajāšana. Rūpnīcā «Edisons Praiss» izveidojās četru vai piecu strādnieku grupa, kuri mani pastāvīgi visai netīri apvainoja. Man iedeva vissmagāko darbu. 1979. gadā slimās kājas dēļ mani atlaida no darba. Līdz pat šim laikam es nevaru atrast pastāvīgu darbu.»

1984. gada janvārī Amerikā dzīvojošo tautiešu avīze «Russkij golos», kas iznāk Ņujorkā, publicēja rakstu «Sārņi» par tā autora V. Zubkova «atklājumiem» emigrantu vidē. V. Zubkovs stāstīja:

«Visai nesen, piemēram, sastapos ar aptuveni četrdesmitgadīgu sievieti. Maskavā viņa bijusi zobu tehniķe, bet te sēž uz bezdarbnieku pabalsta. īsāk sakot, visādā ziņā normāla emigrante — ne labāka, ne sliktāka par citiem. Mēs ar viņu tāpat vien šo to pārrunājām, bet pēkšņi — te tev nu bija — šī izšauj:

— Varbūt jūs varētu mani iepazīstināt ar kādu pretpadomju organizāciju?

Nesaprašanā jautāju: «Bet kādēļ jums kaut kas tāds vajadzīgs?» «Saprotiet,» viņa atbild, «grūti tomēr ar šo bezdarbnieku pabalstu. Nekāda darba taču nav un nav ari paredzams. Bet viņiem ir sakari. Un, zināt, esmu piekususi dzīvot pusbadā!»

Tā, lūk, rodas pretpadomju kadri, neviļus nodomāju. Tie nāk no neiekārtojušos, nabadzībā dzīvojošo vides, no tiem, kas nezina, kur dēties svešajā un cietsirdīgajā pasaulē...

Es pats labi zinu, cik maz prieka no bezdarbnieku pabalsta. Kaut nu to uz savas izlutinātās ādas izjustu kungi 1 no «Amerikas balss» un «Brīvības», kas aizgūtnēm slavē sociālās nodrošināšanas labumus Amerikas Savienotajās Valstīs.

Gribu arī pastāstīt vēl par kādu emigrantu personāžu. Man gadījās pabūt kādā «partijā», tas ir, ballītē, ko bija sarīkojuši mūsu disidenti. Visas personas bija nozīmīgas, gan zināmās, gan nezināmās, taču visi bija ārkārtīgi skaļi. Citiem vārdiem izsakoties, kā būtu teicis Balzaks, kurtizāņu spožums un posts. Daudz tika izdzerts, kā jau tas pienākas šāda citādi domājošo un «cīnītāju par cilvēka tiesībām» vidē...

Kad, līdz nepatikai saskatījies mūsu «varoņus», es jau gatavojos iet projām, ar pokālu rokā piecēlās mazs, dī-dīgs cilvēciņš, kurš pateica: «Uz Centrālās izlūkošanas pārvaldes darbinieku veselību!»

Disidenti, saprotama lieta, labprāt uzdzēra. Es domāju, ka esmu pārklausījies. Taču apkārtējie apliecināja — tā arī teicis. Pēcāk man par viņu pastāstīja: «Rakstnieks, dzejnieks, krievu neoficiālās mākslas darbu pazinējs un kolekcionārs.»

«Tā saucamo «disidentu» pastāvēšana kļuva iespējama, tikai pateicoties tam, ka sociālisma ienaidnieki šai lietai piesaistīja Rietumu presi, diplomātiskos, kā arī izlūkošanas un citus speciālos dienestus. Tagad nevienam vairs nav noslēpums tas, ka «disidentisms» kļuvis par savdabīgu profesiju, ko bagātīgi atmaksā ar valūtas un citām žēlastības dāvanām, kas pēc būtības visai maz atšķiras no tā, kā imperiālistiskie speciālie dienesti norēķinās ar šāvu aģentūru.»1

* Andropovs J. Runu un rakstu izlase. — R.: Avots, 1984, 129. lpp.

NOBEIGUMS

Karš pret atslābumu tiek vests kopš tās dienas, kad visreakcionārākie imperiālisma spēki parakstīja vienošanos Helsinkos. Jau 1975. gada augustā ASV prezidents Fords, kurš parakstīja Nobeiguma aktu, no «Amerikāņu leģiona» organizācijas sanāksmes tribīnes nožēloja, ka «atslābuma» vārds ir |oti plaši izplatījies, un atteicās to lietot. Pašreizējais prezidents, Amerikas administrācija vispār ir atteikusies no starptautisko attiecību principiem, ko parakstījis Fords. Prezidents Reigans pat izsludināja «krusta karu» pret sociālisma zemēm. «Ronalda Reigana laikā Vašingtonā atslābums kļuvis par lamuvārdu,» 1982. gada 21. maijā rakstīja žurnāls «U. S. News and World Report». «Reigana administrācija uz attiecībām ar Padomju Savienību skatās nevis caur sadarbības prizmu, bet gan caur sāncensības prizmu. Dažas augstu stāvošas personas pat izsakās par labu kaut kādai ekonomiskā un poiitiskā kara formai.» Turpmākajos gados šis kurss nav mainījies. Vairākas reizes, kājām mīdama principus, kas fiksēti Helsinkos, ASV administrācija centās pret mums perināt ekonomisku un politisku karu. Sī kara mērķis ir atklātas agresijas sagatavošana pret sociālisma valstīm. Lūk, kādēļ Vašingtona drudžaini bruņojas, visā pasaulē izveido placdarmus uzbrukšanai Padomju Savienībai, ievazā Eiropā neitrona bumbas, spārnotās kodolraķetes.

Cilvēcei ir nepieciešams, lai mierīgās debesīs lidotu citas raķetes. Mēs vēlamies, lai programma «Sojuz-Apollo» nekļūtu par kapa pieminekli divu lielvalstu sadarbībai, bet gan ieietu vēsturē kā to tuvināšanās prologs. Mēs vadāmies no tā, ka cilvēce nav lemta iznīcībai. Bruņošanās sacensību nepieciešams izbeigt, un to var izbeigt. Cilvēce ir pelnījusi labāku likteni, nekā dzīvot konfliktu plosītā pasaulē, smokot zem nāvi nesošu ieroču jūga. Visi padomju cilvēki, visi, kam dārgs miers, ir apņēmības pilni aizsargāt Helsinku iekarojumus. Mēs nevaram pieļaut, ka tie tiktu upurēti «aukstajam karam». Padomju valsts stingri ir par Helsinku vienošanos pilnīgu realizēšanu, par atslābuma uzvaru.

1985. gadā apritēja desmit gadi kopš Helsinku vienošanos parakstīšanas, kas lika atslābuma pamatus.

Lūk, šie pamatprincipi, ko pieņēma 35 valstu vadītāji, kuri parakstīja Nobeiguma aktu:

1. Dalībvalstis respektēs cita citas suverēno vienlīdzību un savdabību, kā ari visas to suverenitātei piemītošās un tās aptvertās tiesības, starp kurām ir ari katras valsts tiesības uz juridisko vienlīdzību, uz teritoriālo integritāti, uz brīvību un politisko neatkarību. Tās ari respektēs cita citas tiesības brīvi izraudzīties un attīstīt savas politiskās, sociālās, ekonomiskās un kultūras sistēmas, tāpat tiesības pieņemt savus likumus un administratīvos noteikumus.

2. Dalībvalstis atturēsies savstarpējās attiecībās, kā arī starptautiskajās attiecības vispār no varas vai varas draudu lietošanas ...

3. Dalībvalstis uzskata par neaizskaramām kā visas savstarpējās robežas, tā arī visu valstu robežas Eiropā..,

4. Dalībvalstis respektēs ikvienas dalībvalsts teritoriālo integritāti...

5. Dalībvalstis savstarpējos strīdus noregulēs mierīgiem līdzekļiem, lai netiktu apdraudēts starptautiskais miers, drošība un taisnīgums...

6. Dalībvalstis atturēsies no jebkādas tiešas vai netiešas, individuālas vai kolektīvas iejaukšanās citas dalībvalsts iekšējās vai ārējās lietās, kas ietilpst tās iekšējā kompetencē, neatkarīgi no to savstarpējām attiecībām...

7. Dalībvalstis cienīs cilvēka tiesības un pamatbrīvības, ieskaitot domu, sirdsapziņas, reliģijas un pārliecības brīvību, visiem — bez rases, dzimuma, valodas un reliģijas atšķirības...

8. Dalībvalstis respektēs tautu līdztiesību un to tiesības pašām noteikt savu likteni...

9. Dalībvalstis attīstīs sadarbību savā starpā, kā arī ar visām valstīm it visās jomās atbilstoši ANO Statūtu mērķiem un principiem...

10. Dalībvalstis godprātīgi pildīs savas saistības, ko nosaka starptautiskās tiesības...

Sī Mierīgas līdzāspastāvēšanas harta vainagoja mieru mīlošo spēku daudzu gadu pūliņus un cīņu par «aukstā kara» likvidēšanu starptautiskajās attiecībās, par vispārējo drošību un mierīgu sadarbību. Kara takas un šķelšanās vietā cilvēkiem pavērās ceļš uz mieru. Sis ceļš tika iedibināts, uzvarot tumšo imperiālisma spēku niknu pretestību. Sociālistisko valstu vadītāji taču jau 1966. gadā formulēja Eiropas drošības un sadarbības pamatprincipus, nākdamas klajā ar aicinājumu sarīkot Visefropas apspriedi. Bija vajadzīgi apmēram desmit gadi, lai, par spīti Rietumu agresīvo spēku realizētajai konfrontācijas un Eiropas sašķelšanās politikai, beidzot tiktu panākta kopēja vienošanās visos desmit starptautisko attiecību principos, kuri kļuva par Nobeiguma akta pamatu.

Padomju Savienība nodemonstrēja, cik uzticīgi tā pilda pieņemtās saistības. Šie desmit principi atspoguļoti ari PSRS Konstitūcijā. Pēc tiem vadīdamās, Padomju valsts izvērsa cīņu par sasniegtā starptautiskā saspīlējuma atslābuma materializēšanu, darot visu, lai iesakņotu šos principus mūsdienu starptautiskajās attiecībās, ieviestu tos praksē, padarītu par likumu, kuru neviens nedrīkst pārkāpt.

1985. gada aprīlī sarunā ar laikraksta «Pravda» redaktoru PSKP CK ģenerālsekretārs M. Gorbačovs teica: Vašingtonā paļaujas uz spēku un to nemaz neslēpj. Turklāt cer uz pārspēku, kas pārējo pasauli pakļautu Amerikai. Diplomātiju un sarunas tur vārda tiešā nozīmē pakļauj raķetēm un bumbvedējiem. Ir taču fakts, ka jaunās stratēģiskā bruņojuma ražošanas programmas cenšas izdabūt cauri kongresam arī tie cilvēki, kas ASV vārdā ved sarunas Ženēvā.

Visi ir daudz dzirdējuši par ASV administrācijas pasludinātajiem «zvaigžņu karu» plāniem. Leksikons it kā ņemts no zinātniskās fantastiskas, bet ar to tiek mēģināts noslēpt reālās, bīstamās briesmas, kas draud mūsu planētai. Es par fantastiskiem atzītu argumentus, kas tiek minēti, lai pamatotu kosmosa militarizāciju. Runā par aizsardzību, bet gatavojās uzbrukumam, reklamē kosmisko vairogu, bet kaļ kosmisko zobenu, sola likvidēt kodolieročus, bet praksē palielina to krājumus, pilnveido tos. Sola pasaulei stabilitāti, bet cenšas izjaukt militāro līdzsvaru ...

Turklāt liekas, ka Amerikas Savienotajās Valstīs viens otrs uzskata, ka šāda situācija ir normāla, atzīstot konfrontāciju gandrīz vai par dabisku stāvokli.

Mēs tā nedomājam. Konfrontācija nav iedzimts mūsu attiecību defekts. Drīzāk tā ir anomālija. Nav nekā nenovēršama, lai tai liktu saglabāties. Mēs uzskatām, ka PSRS un ASV attiecību uzlabošana ir ne vien ļoti nepieciešama, bet ari iespējama. Protams, bez savstarpības te iztikt nevar.»[13]

SATURS

Sazvērestība pret Poliju..........

Atentāts Romā un CIP diversijas........

Žurkas «trešajā grozā»...........

CIP taustekji un XII Vispasaules jaunatnes un studentu festivāls ................

Kas slēpjas aiz atkritēju izkārtnes?........

Nobeigums..............

Борис Германович Баннов

ТАЙНАЯ ВОЙНА ПРОТИВ РАЗРЯДКИ

Серия «Империализм: события, факты, документы»

Рига «Авотс» 1987

На латышском языке

Перевод с русского языка

А. Барды, А. Дзинтары и Ф. Степанова

Оформление серии А. Гринбергса Художник И. Крепицс

Boriss Cer mana d. Bannovs SLEPENAIS KARS PRET ATSLĀBUMU

Redaktor] R. Inķis un F. Stepanovs Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs Tehniskā redaktore D. Radziņa Korektore A. Ābele

ИБ № 1787

Nodota salikšanai 10.09.86. Parakstīta iespiešanai 12.03.87. JT 01237. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9,24 uzsk. iespiedi.; 9.66 uzsk. kr. nov.; 10,41 Izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. Pasūt. №1127. Cena 60 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju buiv. 24. Izdevn. № 251/K/56. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Bannovs В.

Paredzēta plašam lasītāju lokam.

66.4(08)

0302030900—251 BM 803(11) — 87 7,87

Imperiālisms: Notikumi Fakti Dokumenti

ŠAJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS

1. N. Jakovlevs. CIP PRET PSRS, 1983. g.

2. ASV IMPERIĀLISMA ASIŅAINĀS PĒDAS, 1983. g

3. CIP TUMŠIE DARBI RIETUMEIROPĀ, 1983. g.

4. T. Belaščenko. ASV: 200 GADU — 200 KARU, 1984. g.

5. V. Kāsis, L. Kolosovs. NO SLEPENO DIENESTU SEIFIEM, 1985. g.

6. NEOKOLONIĀLISMS PRET CILVĒKA TIESĪBĀM, 1985. g.

7. G. Malcevs. LĪDZTIESĪBAS ILŪZIJAS, 1985. g.

8. I. Gejevskis. MAFIJA, CIP, VOTERGEITA, 1985. g.

9. S. Rokotovs. CIONISMS —AGRESĪVO IMPERIĀLISTISKO APRINDU IEROCIS, 1986. g.

10. V. Kovaļovs. BURŽUĀZISKĀ JUSTĪCIJA: AR KO UN PRET KOI, 1986. g.

11. S. Losevs, V. Pefrusenko. DALASAS ŠĀVIENU ATBALSS, 1987. g.

1

PSKP XXVI kongresa materiāli. — R.: Avots, 1981, 10. !pp.

2

Oiicūils paziņojums presei. — lulk.

3

Cīņa, 1984, 23, martā.

4

Sk.: Правда, 1983, 11 септ.

5

TDS — Krievijas solidāristu tautas un darba savienība (HTC — Народно-трудовой союз русских солидарнстов). [imigrantu organizācija, kas izceļas ar galēju antikomunismu un tieši saistīta ar CIP.

6

Šeit neminam uzvārdu, ar kuru spekulē TDS darbogi.

7

S. Antonovu «pierādījumu trūkuma dēļ» atbrīvoja 1986. gada pavasari. Viņš atgriezies dzimtenē. — Red.

8

1982. gadā pārveidota par ASV Informācijas aģentūru (USIA).

9

PSKP Centrālās Komitejas 1983. gada 14.—15. jūlija plēnuma materiāli. — R.: Avots, 1983, 59. Ipp.

10

Пленум Центрального Комитета КПСС, 14—15 июня 1983 года: Стенографический отчет, — М.: Политиздат, 1983, с. 141,

11

Пленум Центрального Комитета КПСС, 14—15 июня 1983 года: Стенографический отчет. — М.: Политиздат, 1983, с. 59,

12

Turpat, 162. 1рр.

13

Cīņa, 1985, 9. apr.

Content

Bannovs Вoriss Slepenais karš pret atslābumu

IEVADS

PALĪGĀ! TERORISTI!

Aizbildnība pār teroristiem un bendēm

Terorisms — Vašingtonas politika

Terors pret padomju pilsoņiem

«EiROSIMA» UN MELI PaR PADOMJU DRAUDIEM

Viņa redzēja «Eirosimas» gatavošanu

Sakaru falsifikaforu grupa

Represijas pret mieru mīlošajiem spēkiem NATO valstīs

Stūrgalvīgie fakti

TIRDZNIECĪBAS KARA KURINĀTĀJI

«KRIEVIJAS SOLIDĀRISTI» UN AFGĀŅU DUSMAŅI

Operācijā «Ramazan»

Nedaudz vēstures

CIP dienestā

Apmelotāju atmaskošana

SAZVĒRESTĪBA PRET POLIJU

ATENTĀTS ROMĀ UN CIP DIVERSIJAS

ŽURKAS «TREŠAJĀ GROZĀ»

СВР pret Olimpiādi

Tūrisms ar dubulfdibenu

CIP TAUSTEKĻI UN XII VISPASAULES JAUNATNES UN STUDENTU FESTIVĀLS

Izgāšanās Kingsionā

Vēstures lappuses

«Darbaudzinātāji» no CIP

īsā atmiņa

Bandītisms ēterā

Zem ticības aizstāvju maskas

Advokāti no CIP

Acis atveras svešumā

NOBEIGUMS

SATURS

Imperiālisms: Notikumi Fakti Dokumenti

1