Bukovskis Vladimirs

Civilprocesa mācības grāmata

Dr. jur. Vladimirs Bukovskis Latvijas Universitātes Civilprocesa katedras profesors

Civilprocesa mācības grāmata

KATALOGS

Priekšvārds.

Šī Civīlprocesa mācības grāmata, ko autors veltī saviem klausītājiem — Latvijas universitātes studentiem, ietver sevī iepriekšējos gados Latvijas universitātē lasītās civilprocesa lekcijas.

Grāmatā, tāpat kā lekcijās, autors, pēc civilprocesa jēdziena aplūkošanas un izskaidrošanas no zinātniskā viedokļa, atzinis par nepieciešamu iepazīstināt lasītājus ar Civilprocesa vēsturiskās attīstības gaitu, sākot no seno romiešu procesa līdz mūsu dienām, atzīmējot pie tam dažādo valstu Civilprocesa raksturīgās īpatnības.

Ņemot vērā 1889. gada tiesu reformas lielo nozīmi, Baltijas pirmsreformas procesu vajadzēja aplūkot sīkāk, pakavējoties pie tā vājām pusēm, kas bija par iemeslu reformas ievešanai.

Grāmatas turpmākās nodaļās apskatīti tiesību avoti, likumu iztulkošana, likumu piemērošana personām, likumu piemērošanas vieta un laiks, un civīlprocesa attiecības pret kriminālo un administratīvo procesu. Tam seko tiesu iekārtas un advokatūras aplūkošana, jautājums par piekritību un civilprocesa pamatnoteikumi. Pēc tam aplūkota chronoloģiskā kārtībā civilprocesa normālā gaita, jminot pie tam atsevišķi tos gadījumus, kad notiek atkāpšanās no normālās gaitas.

Grāmatas beidzamā daļā aplūkota tiesāšana apsardzības kārtībā.

Konkursa process grāmatā nav aplūkots, jo Finanču ministrija patlaban ir pabeigusi izstrādāt likuma projektu, kas pilnīgi pārgroza tagad spēkā esošās konkursa tiesības un konkursa procesu.

Ņemot vērā Civilprocesa ciešo sabaru ar Vidzemē, Kurzemē un Zemgalē spēkā esošiem Civillikumiem, kuru dēj 1889. gadā, tiesu reformu ievedot, likumdevējam vajadzēja pielaist daudz vietās atkāpšanos no 1864. g. Civilprocesa noteikumiem, autors ir centies vajadzīgās vietās aizrādīt uz šo sakaru, atsaucoties uz attiecīgiem Civillikumu pantiem un likumdošanas motīviem.

Piemērojoties juristu-praktiķu plašāku aprindu — tiesnešu un advokatūras — vajadzībām, zem teksta atzīmēs citēti Krievijas un Latvijas Senāta paskaidrojumi, norādīta attiecīga literatūra un ievērojamu procesuālistu uzskati attiecīgos jautājumos.

Latvijas likumdevēja mušu civiltiesiskai iekārtai par pamatu ņemtie agrākie krievu likumi spiež mūsu juristus prast krievu valodu, bez kā nav iespējams iedziļināties Latvijas tiesību avotos vispār un it sevišķi piesavināties civīltiesības un Civilprocesu. To uzsvēra savā rezolūcijā arī Latvijas juristu kongress 1931. gadā.

Pārtulkot neizsmeļamo materiālu, kas uzkrājies šajās tiesību nozarēs, un neskaitāmos krievu Senāta spriedumus latviešu valoda nav iespējams, nerunājot jau nemaz par to, ka tulkojums nekad nespēj atvietot oriģinālu. Jāņem vērā, ka arī pēc mušu likuma (Lik. kr. 1926. g. 30 — 8. p.) likumdošanas akta pirmtekstam ir priekšroka pret kodificēto likuma tekstu.

Autoram tomēr ir nācies pārliecināties, ka Latvijas jaunatnes pēdējās paaudzes ir atsvešinājušās no krievu valodas, tamdēļ ka to nemāca vidusskolās. Tas stipri apgrūtina to tiesību disciplīnu pamatīgu piesavināšanos, kas pamatojas uz krievu tiesībām un šo tiesību iztulkojumiem.

Izdodot Civilprocesa mācības grāmatu latviešu valodā, autors ir centies, pēc iespējas, nākt pretim tiem Latvijas universitātes studentiem, kas neprot krievu valodu.

Civilprocesa nolikuma panti grāmatā ir minēti divējādi: cipari ārpus iekavām nozīmē panta numuru pēc Saeimas kodifikācijas nodalās 1932. gada izdevuma, bet iekavās ņemtie cipari — panta numuru pēc oficiālā krievu 1914. gada izdevuma. Tas darīts ar nolūku atvieglot grāmatas lietošanu veciem juristiem — praktiķiem, kas piesavinājušies oficiālā krievu teksta pantu numerāciju.

Grāmatā citētie Senāta paskaidrojumi ņemti galvenā kārtā no sen. F. Konrādi un Rīgas apgabalt. loc. A. Valtera sastādītiem Senāta civīldepartamenta spriedumu izvilkumiem un pa daļai no Tieslietu Ministrijas Vēstneša pielikumiem.'

Autors.

Autors uzskata par patīkamu pienākumu izsacīt sirsnīgu pateicību Tieslietu ministrijas juriskonsultācijas loceklim Voldemāram Dāvidam un pie Latvijas universitātes Civilprocesa katedras sagatavoties zinātniskai darbībai atstātam tiesību zinātņu kandidātam Jānim Pagastam, kas ņēmuši dalību pie grāmatas rediģēšanas un korrektūras. Par piedalīšanos grāmatai pievienotā alfabētiskā rādītāja sastādīšanā autors izsaka sirsnīgu pateicību tiesību zinātņu kandidātam Arvīdam Freibergam.

Rīgā, 1933. g. aprīlī.

Satura radītājs.

Lapp.

Ievads.

§ 1. Civilprocesa jēdziens …………. 11

§ 2. Civilprocess zinātniskā apgaismojumā. …… 18

PIRMĀ DAĻA.

Pirmā nodala.

Vispārīgs vēsturisks pārskats.

I. nodalījums. Civilprocesa un tiesu iekārtas galveno pamatu vēsturisks pārskats dažādās valstīs.

§ 3. Roma . ……………… 26

§ 4. Vācija ………………. 34

§ 5. Francija un tās iespaids dažas vācu valstīs ….. 40

§ 6. Austrija . …………….. 45

I 7. Anglija . ……………… 46

§ 8. Japāna . ……………… 65

II. nodalījums. Tiesāšanas kārtība agrākā Krievijā.

§ 9. Pirmsmaskavas periods …………. 69

§ 10. Maskavas periods . ……. . ….. 73

§ 11. Tiesu iekārta un tiesāšanas kārtība no Pētera I. laika. 78

§ 12. Tiesāšanas kārtība pirms 1864. g. reformas ….. 81

§ 13. Krievijas tiesu iestāžu reforma 1864. g. ……. 83

III. nodalījums. Tiesāšanas kārtība agr. Baltijā.

§ 14. Tiesu iekārtas un tiesāšanas kartības reforma agr. Baltijā . ……………… 89

§ 15. Tiesu iestādes agr. Baltija līdz tiesu reformai …. 91

§ 16. Vidzemes tiesu iestādes ………… 93

§ 17. Kurzemes tiesu iestādes ………… 98

§ 18. Tiesāšanas kārtība agr. Baltijas guberņu tiesas pirms tiesu reformas . …………. 100

§ 19. Pēcreformas tiesu iekārtas un procesa pamatnoteikumi

agr. Baltijas guberņās …………. 106

Otrā nodala. Civīltiesāšanas kārtības normas un civīltiesa.

I. nodalījums. Civīltiesāšanas kārtības normas.

§ 20. Tiesību avoti …………….. 111

§ 21. Likuma iztulkošana …. . …. . 123

§ 22. Procesuālā likuma piemērošana laikā, vieta un personām 127

II. nodalījums. Civīltiesas attiecības pret citām tiesām un administratīvo pārvaldi.

§ 23. Dažādo tiesu darbības norobežošana …….. 138

§ 24. Civilprocesa attiecība pret kriminālprocesu ….. 143

§ 25. Civilprasības liktenis kriminālprocesa ……. 145

6

Lapp.

§ 26. Kollizija starp kriminālās un civīltiesas spriedumiem • . 146 § 27. Kriminālais elements civīlprocesā ……… 147

§ 28. Civīlprocesa attiecība pret administratīvo pārvaldi . . 147

§ 29. Civiltiesiskie un publiski-tiesiskie prasījumi ….. 148

Trešā nodaļa.

Tiesu iekārta un advokatūras organizācija.

I. nodalījums. Tiesu iekārta.

§ 30. Vispārīgi aizrādījumi ………… . 156

§ 31. Tiesu pārvaldība …………… 157

§ 32. Subjektīvie un objektīvie nosacījumi iecelšanai un darbībai tiesu amatos . . . . ………. 159

§ 33. Tiesnešu personāla komplektēšana …….. 173

§ 34. Tiesu iestāžu sistēma …………. 175

§ 35. Instanču sistēma …………… 176

§ 36. Miertiesu iekārta …………… 180

§ 37. Kollēģiālo tiesu iekārta un darbība …….. 181

§ 38. Tiesas sastāvs ……………. 185

§ 39. Tiesu iestādes un pie tām pastāvošās personas un to

pienākumi . …………….. 186

II. nodalījums. Advokatūra.

§ 40. Vēsturisks pārskats par advokatūras institūta izveidošanos un stāvokli dažādās valstīs … …. 192

§ 41. Tiesībaizstāvība un pārstāvība un šo institūtu apvienošana …………….,. 200

§ 42. Advokātūra Latvijā ………….. 202

§ 43. Zvērināto advokātu tiesības un pienākumi ….. 204

§ 44. Zvērināto advokātu padome ……….. 206

§ 45. Privātadvokāti un zvērinātu advokātu palīgi …. 207

OTRĀ DALA. Pirmā nodaļa.

Tiesāšana vispārējā prasību kārtībā.

I. nodalījums. Kompetence un piekritība.

§ 46. Vispārīgi aizrādījumi …………. 212

§ 47. Objektīvā kompetence …………. 214

§ 48. Subjektīvā vai territōriālā kompetence ……. 221

§ 49. Piekritības strīdi …………… 229

II. nodalījums. Civīlprocesa pamatprincipi.

§ 50. Vispārīgi aizrādījumi …………. 231

§ 51. Dispozitīvitātes princips …………. 233

§ 52. Sacīkstes princips …………… 235

§ 53. Pušu vienlīdzības princips . ……… 240

§ 54. Tiesas un pušu iniciātīve procesā ……… 241

§ 55. Tiešuma princips ………….. 242

§ 56. Mutiskais un rakstiskais izteiksmes veids civīlprocesā. .245

§ 57. Atklātība procesā .. : ………… 250

§ 58. Jautājums par procesa ātrumu ………. 252

III. nodalījums. Puses.

§ 59. Vispārīgi aizrādījumi …………. 255

7

Lapp. § 60. Pušu vienlīdzība …………… 257

§ 61. Pušu sakrišana vienā personā^ . . . ……. 257

§ 62. Noteikumi par pušu procesuālām spējām …… 258

§ 63. Pēcnācība procesā . . ………… 262

§ 64. Pušu pārstāvība procesā . ……… 267

IV. nodalījums. Tiesas un pušu procesuālās darbības.

§ 65. Tiesas procesuālās darbības ………. 274

§ 66. Pušu procesuālās darbības ……….. 278

§ 67. Termiņi un to aprēķināšana ……….. 278

§ 68. Termiņu pagarināšana un atjaunošana ……. 281

§ 69. Pušu procesuālo darbību atceļamība …….. 284

§ 70. Pušu procesuālo darbību forma ……… 284

V. nodalījums. Civilprasība un tās celšanas sekas.

§ 71. Prasības un to veidi. …………. 286

§ 72. Procesuālās attiecības rašanās nosacījumi . . . 295

§ 73. Prasības lūgums …………… 299

§ 74. Prasības lūguma tālākvirzīšana ………. 306

§ 75. Prasības lūguma iesniegšanas sekas ……. 307

§ 76. Atbildētāja aicināšana pie tiesas .:……. 308

§ 77. Atbildētāja aicināšanas termiņi ………. 310

§ 78. Atbildētāja aicināšanas sekas ………. 311

VI. nodalījums. Atbildētāja aizstāvēšanās prāvā.

§ 79. Vispārīgi aizrādījumi …………. 313

§ 80. Ierunas ………………. 314

§ 81. Noraidījumi . ……………. 316

§ 82. Pretprasība . ……………. 321

VII. nodalījums. Lietas rakstiska sagatavošana un iztiesāšana.

§ 83. Lietas rakstiska sagatavošana . .. . . . . .. 324

§ 84. Tiesās satiksme ar prāvniekiem un prāvnieku juridiskās

adreses paziņošana tiesai ………… 325

§ 85. Lietas iztiesāšanas kārtība ……….. 326

§ 86. Tiesas sēžu protokoli …………. 330

VIII. nodalījums. Pierādīšana.

§ 87. Vispārīgi aizrādījumi …………. 331

§ 88. Pierādīšanas kārtība ………….. 333

§ 89. Pierādījumu novērtēšana ………… 348

§ 90. Pierādījumu veidi …………… 352

§ 91. Liecinieku liecības ………….. 357

§ 92. Ziņu ievākšana no apkārtniekiem ……… 367

§ 93. Atzīšana tiesā ……………. 370

§ 94. Prāvnieku zvērests ………….. 380

§ 95. Apskatīšana uz vietas ………….. 385

§ 96. Lietpratēju atzinums ………….. 388

§ 97. Rakstiskie pierādījumi ….. ….. 391

§ 98. Publiskā kārtībā un mājas kārtībā sastādīti akti un

dokumenti . …. ………… 392

§ 99. Dokumentu iesniegšanas kārtība tiesai …… 395

§ 100. Rakstisko pierādījumu veidi. …….. 398

§ 101. Rakstisku pierādījumu pārbaudīšana ……. 407

IX. nodalījums. Tiesu izdevumi.

§ 102. Tiesu izdevumu veidi …………. 415

8

Lapp. § 103. Tiesu izdevumu atlīdzināšanas nosacījumi ….. 420

§ 104. Mazturības tiesības ………….. 425

X. nodalījums. Spriedums.

§ 105. Sprieduma taisīšana . ………. . 426

§ 106. Sprieduma likumīgais spēks ……….. 434

§ 107. Aizmugurisks spriedums ……. … 443

XI. nodalījums. Apellācija.

§ 108. Vispārīgi aizrādījumi …………. 451

§ 109. Apellacijas sūdzības iesniegšanas un virzīšanas kārtība 454

§ 110. Ārkārtēja apellacija ………….. 459

XII. nodalījums. Otrās instances sprieduma atcelšana.

§ 111. Vispārīgi aizrādījumi …………. 461

§ 112. Kasācija …. . ………… 463

§ 113. Tiesāšanas kārtība Senātā ……….. 471

§ 114. Kasācijas sekas . …………. 473

§ 115. Sprieduma jauna caurlūkošana ………. 476

§ 116. Lietā nepiedalījušos personu lūgumi ……. 480

Otrā nodala. Sarežģījumi procesā.

§ 117. Sarežģījumu veidi ………….. 482

§ 118. Tiesnešu atstatīšana ………….. 483

§ 119. Trešo personu iestāšanās un pieaicināšana lietā . . 485

§ 120. Prasību objektīvā savienošana ………. 495

§ 121. Līdzdalība jeb prasību subjektīvā savienošana …. 499

§ 122. Iztiesāšanas apturēšana ……….;. 504

§ 123. Prasības nodrošināšana …………. 507

§ 124. Prasības nodrošināšanas veidi ………. 511

§ 125. Sprieduma iepriekšējā izpildīšana ……… 518

§ 126. Pierādījumu iepriekšēja nodrošināšana ……. 522

§ 127. Blakus tiesāšanas kārtība ……….. 523

Trešā nodala. Izņēmumi no civilprocesa vispārējās kārtības.

§ 128. Piespiedu izpildīšana pēc aktiem ……… 528

§ 129. Izpildu vai aprēķina kārtība lietās par zaudējumiem,

ienākumiem un tiesu izdevumiem ……… 540

§ 130. Valsts pārvalžu lietas J ………… 544

§ 131. Lietas, kas ceļas sakarā ar līgumiem par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām un valsts mantas vai tiesību nomas līgumiem ………… 550

§ 132. Prasības atjaunot traucētu vai zaudētu valdīšanu attiecībā uz valsts nekustamu mantu (posesoras prasības) 552

§ 133. Lietas par zaudējumu atlīdzību no tiesnešiem, prokuroriem un citiem tiesu resora darbiniekiem ….. 553

§ 134. Tiesāšanas kārtība laulības lietās …….. 555

§ 135. Tiesāšanas kārtība lietās par dzimšanu laulībā . . . 562

§ 136. Šķīrējtiesa . ……………. 568

§ 137. Izlīgums . …………….. 579

9

Lapp. Ceturtā nodala.

§ 138. Raksturīgās pazīmes, kas atšķir tiesāšanas kārtību miertiesu iestādēs no tiesāšanas kārtības vispārējās tiesu iestādēs ……………. 583

TREŠĀ DAĻA. Tiesas spriedumu izpildīšanas kārtība.

§ 139. Vispārīgi aizrādījumi …………. 591

§ 140. Spriedumu izpildīšanas orgāni ………. 595

§ 141. Izpildu pavēstes izsniegšana atbildētājam ….. 596

§ 142. Aizstāvja iecelšana prombūtnē esošā parādnieka interešu aizsardzībai pa sprieduma izpildīšanas laiku . . 597

§ 143. Tiesu izpildītāja tiesības un pienākumi tiesas spriedumu

izpildot . ……………… 600

§ 144. Tiesas tiesība atlikt (sprieduma izpildīšanu vai nolikt

piespriestās summas samaksu uz vairākiem terminiem . 602

§ 145. Spriedumu izpildīšanas veidi ………. 603

§ 146. Piedziņas vēršana uz kustamu mantu ……. 608

§ 147. Piedziņas vēršana uz nekustamu mantu …… 622

§ 148. Piedzīšanas vēršana uz kuģiem ……… 648

§ 149. No mantas pārdošanas ieņemtās naudas summas sadalīšana . ……… . …., 652

§ 150. Attiesātās mantas atņemšana parādniekam un nodošana

piedzinējam . . . . . ……….. 658

§ 151. Paraksta ņemšana no parādnieka par dzīves vietas ne-

atstāšanu . …………….. 660

§ 152. Parādnieka^ uzaicināšana pie tiesas līdzekļu uzrādīšanai 661

§ 153. Valsts parādnieka mantas meklēšana ……. 662

CETURTĀ DALA.

Pirmā nodala.

Tiesāšana apsardzības kārtībā.

§ 154. Jēdziens un vispārīgi aizrādījumi ……… 665

§ 155. Vispārīgie apsardzības kārtības noteikumi ….. 670

§ 156. Ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimācija ……. 676

§ 157. Adopcija . …………….. 679

§ 158. Rīcības spējas atņemšana un ierobežošana ….. 682

§ 159. Bezvēsts prombūtne un personas atzīšana par mirušu . 690

§ 160. Mantojuma apsardzība . . . . . . . . . . . . . 694

§ 161. Mantojuma pārejas kārtība uz mantojuma atstājēja pēdējās gribas izteikuma pamata ………. 701

§ 162. Mantojuma pārejas kārtība uz likuma pamata …. 709

§ 163. Atteikšanās no mantojuma un mantojuma pieņemšana

ar inventāra tiesībām …………. 722

§ 164. Mantinieku piespiešana izteikt savu gribu attiecība uz

mantojuma pieņemšanu vai atteikšanos no tā . . . . 726

§ 165. Mantojuma dalīšana ………….. 726

§ 166. Nekustamas mantas izpirkšana ………. 732

§ 167. Saistības priekšmeta iesniegšana tiesai glabāšanā . . . 738

§ 168. Pilnvaras anullēšana ………….. 740

10

Otrā nodaļa. Lpp'

Uzaicināšanas kārtība,

§ 169. Jēdziens un vispārīgi aizrādījumi . . 743

§ 170. Atsevišķi uzaicināšanas kārtības veidi …………..753

Pielikumi.

Pierādīšanas pienākuma sadalīšana starp prāvniekiem 764

Alfabētisks rādītājs ••••••….. 779

Ievads.

..

§ 1. Civilprocesa jēdziens.

Civīlprocess ir likumā noteikta formāla lietu vešanas kārtība, kas jāievēro tiesai un pusēm, pārbaudot civīltiesā pušu civīlās tiesības, gan prasības, gan apsardzības, gan, beidzot, sevišķā konkursa kartībā.

Analizējot šo definējumu, redzam sekošo.

1) Civīlprocess vispirms ir formāla lietu vešanas kārtība. Ar formālu lietu vešanas kārtību jāsaprot tie noteikumi un tās formas, kas stingri jāievēro iztiesājot tiesā lietu. Šie noteikumi un formas, kuru pārkāpšana netiek pielaista, garantē puses no tiesas patvaļības. Tamdēļ arī šo kārtību un līdz ar to arī pašu civilprocesu sauc par formālu kārtību. Tiesā tiek ievadīta īpaša lieta, kas padota noteiktai formālai darbvedībai. Šo noteikumu mērķis ir nodibināt vienotu, visiem vienādu kartību, kas būtu visvairāk piemērota pēc iespējas ātrākai tiesās uzdevumu atrisināšanai.

2) Šiem noteikumiem, šai formālai lietu vešanas kartībai jābūt noteiktai zināmā likuma, kas izdots īpaši paredzētā kārtībā. Šie procesuālie noteikumi apvienoti tā saucamā Civilprocesa nolikumā, kura normas, saskaņā ar Latvijas Republikas Satversmes 81. pantu, Ministru kabinets nevar atcelt vai grozīt Saeimas starpsesiju laikā.

3) Šī kārtība, šie noteikumi jāievēro nevien pusēm, t.i. personām, kas griežas pie tiesas ar lūgumu aizsargāt vai arī atjaunot viņu traucētās tiesības, bet arī pašai tiesai, kas rīkojas nevis patvaļīgi, bet arī saskaņā ar stingri noteiktām formām un noteikumiem, kas paredzēti likumā. Atkarībā no tā tiesa nedrīkst izturēties pret vienu stingrāk kā pret otru, un tā rodas visu iedzīvotāju stingra vienlīdzība likuma priekšā, kam tik liela nozīme tautas audzināšanā.

4) Šo stingri formālo kārtību, šos noteikumus ievēro vienīgi iztiesājot lietas civīltiesā, jo krimināltiesai un pa daļai arī administratīvai tiesai ir cita kārtība. Pat ja civilprasība iesniegta krimināltiesā, tad tā saistīta^ ar citām normām, un to nevienmēr iztiesā, pieturoties pie Civilprocesa nolikuma noteikumiem.

5) Civīltiesā lietas skata cauri: a) vainu prasības, sacīkstes kārtībā, ja prāvnieks griezies pie tiesas, lai aiz-

\stāvētu savas tiesības, kad tās kļuvušas par strīdus objektu vai arī aizskartas (dažreiz aktu piespiedu izpildīšanas, t i. paātrināta kartība, kad lietu skata cauri, neizsaucot atbildētāju, pamatojoties uz dokumentiem, kurus uzskata par neapstrīdamiem); b) vai arī apsardzības kārtībā, kad puses griežas pie tiesas zināmu tiesību vai civīltiesisku attiecību (kuras neviens nav aizskāris) esamības apliecināšanas vai apstiprināšanas dēļ, vai, beidzot, c) sevišķā konkursa kārtība, kad iet runa par maksātnespējīga parādnieka mantas sadalīšanu starp viņa kreditoriem.

Dažādās mācības grāmatās atrodami arī citi civilprocesa definējumi.1)

Tomēr, lai ņemam kādu definējumu ņemdami, mēs redzam, ka visur runa iet par kaut kādām civiltiesībām, kas ir jāaizsarga, jāatjauno vai arī vienkārši jāatzīst, jāapliecina to esamība. Kas ir šīs civīltiesības? Civīltiesiskās attiecības starp atsevišķam privātam personām regulē īpašas materiālo tiesību normas, kuras to kopībā sauc par civiltiesībām — (Jūs civile, Civilrecht, droit civil) un parasti iedala četrās dalās: ģimenes, mantošanas, lietu un saistību tiesībās. Šīs civiltiesības, kas satur sevī aprādīto materiālo tiesību normu kopumu, ietvertas īpašos civīlos kopojumos, kodekos. Vācija tāds ir “Bьrgerliches Gesetzbuch" (saīsināti ,,BQB."), Šveice — ,,Schweizeriches Zivilgesetzbuch" (,,ZQB."), Austrija — ,,Allgemeines Burgerliches Gesetzbuch" (,,ABGB."), Franciļa — Code Civil, bijušā Krievijā arī tagad pie mums Latgale — Kriev. likumu kopojuma X. sējuma I. d. (Latgales civillikumi), bij. Krievijas Baltijas guberņās un tagad Latvijas rietumdaļa — Vietējo likumu kopojuma III. d. ar 1890., . 1912. un 1916 g. turpinājumiem (tagad ,,Civīllikumi").

Šo materiālo civillikumu normas nosaka, kādas: 1) personiskas, 2) ģimenes un 3) mantiskas tiesības ir atsevišķo valstu pilsoņiem un kādi pienākumi tiek stādīti pretim šīm tiesībām. Savas civīltiesības persona var realizēt bez pretestības tikai tik tālu, cik tālu viņai nerada šķēršļus citas personas, pārkāpdamas viņas tiesības. Pretējā gadījumā personai, kuras tiesības aizskartas, nāk palīga tiesa, pamatojoties uz procesuālām tiesībārnL kuru normas norāda, kādā tiesā un kārtībO jāaizstāv un jāatjauno aizskartās civīltiesības. Radot mate-

1) Salīdz.: Kp. MajibiiiieBT>, Kypci> TpaKjaancK. cyaonpoH3BoacTBa 1876 r. t. L, cip. 15.; M. 3. 3HreJibMain>, Kypct pvccicaro rpa>Ka. cvaonpOHSBOjicTBa 1912 r., crp. 12.; A. X. rojn-Mciem», VieŌHHKb pvccKaro rpaHcaaHCK. cyaoirpoH3BOflCTBa 1907 r., cip. 2.; C. A. HecļjeflbeB-fa, Kypo> rpa>fciaHCKaro cvflonpOHSBOflCTBa 1902 r., cip. 3.; E. B. Bact>KOBCidtt, VHeŌHHKt rpaiKjaHCKaro npouecca 1917 r., cip. 6.

riālās normas, likumdevējam līdz ar to, saprotams, jārūpējas par tāda aparāta, organizācijas vai iestādes izveidošanu, kas gādātu par šo materiālo normu ^spēkā uzturēšanu, aizsargātu tās no pārkāpšanas un dotu iespēju atjaunot aizskarto subjektīvo tiesību.

Materiālām normām pašam par sevi nevar būt nozīmes, ja negādā par to aizsardzību un ja par to pārkāpšanu vainīgo nevajā kāda ārēja vara, kāda zināma iestāde, kurai ir pietiekoši līdzekļi piespiest pārkāpēju ieverot tiesības un likumus.

Tādēļ ir stingri jāšķiro pro, cesuālās tiesības, kas nosaka aizskarto civiltiesību aizsargāšanas un atjaunošanas kārtību, un materiālās tiesības, kas normē pašas privātpersonu civilās tiesības — to izcelšanos, pārgrozības un izbeigšanos, un šīm tiesībām atbilstošos pienākumus. Lai noskaidrotu, vai zināmai personai pieder kāda civīla tiesība, vai tā ir izcēlusies, uz ko tā pamatojas, vai tā vēl ir spēkā, vai arī ir pārgrozījusies vai izbeigusies, — tad jāmeklē attiecīga norma materiālos civillikumos. Turpretim, kad paceļas jautājums, kā aizsargāt vai atjaunot traucētās tiesības, tad jāgriežas pie procesuālo tiesību normām.

Šīs procesuālās normas vai tiesības ietvertas atsevišķa kōdekā — Civilprocesa nolikumā, kas ietilpst Krievijas likumu kopojuma (Сводъ законовъ) XVI. sējumā, 1. daļā; Vācijā un Austrijā, šim nolikumam atbilst — Civilprozessordnung (ZPO), Francijā — Code de procēdure civile.

Civīltiesību normas, kas izveidojušās saskaņā ar vispari pieņemamiem dzīves, tikumības un taisnības principiem, pilsoņi parasti ievēro, un pastāvīgi mainošos, neskaitāmo^ civiltiesisko attiecību starpā šo normu neievērošana ir izņēmuma parādība. Tomēr, vienmēr ir jespējama tāda rīcība vai nolaidība, kas traucē tiesību realizēšanu un izlietošanu un ko sauc par tiesību aizskaršanu vai pārkāpšanu. Šādas aizskartas tiesības ir jāatjauno, ko var panākt dažādā ceļā.

1. Tiesību atjaunošana ir iespējama aizskarto tiesību īpašnieka pašpalīdzības (caMonoMoiiib^ Selbsļhiļfe) ceļā (aktīvi kā patvarība, vaj pasīvi kā pašaizstavešanas). Tiesību attīstības pirmā pakāpē pašpalīdzība arī ir visdabīgākais aizskarto tiesību atjaunošanas veids. ,,No patvarības un atriebības — šiem mežonīgiem tiesāšanās veidiem — ir izveidojušas visas tiesības," saka R. Jhering's.1) Tomēr tiesiskā kultūras valstī šie līdzekli ir neērti, jo pie pašpalīdzības uzvar vienmēr stiprākais, bet taisnība ne katru reiz ir viņa puse,, No otras puses, cietušais, kas ir relatīvi vājāks, savas traucētas tiesības ne-

*) ,,Qeist dēs Romischen Rechtes" I. 1875. g. 102.—103. L p.

kad nespēs atjaunot. Bez tam pašpalīdzībai vienmēr piemīt subjektīvas atriebības raksturs: to iespaido izciestā aizskāruma vai nodarītās pārestības izjūta; zūd samērs starp aizskārumu^ un pašpalīdzību kā reakciju. Rezultātā pašpalīdzība izvēršas vardarbībā pret personu un sabiedriskā miera un kārtības trau-cejuma. Šo iemeslu dēļ tiesiskā valstī to pielaiž vienīgi izņē-muma veidā.

Tomēr mūsu civīltiesības paredz samērā daudz ga-dījumus, kuros pašpalīdzība pielaista. Tā, vispāri tiek pielai-sta: 1) īpašuma un valdīšanas aizsardzība pašaizstāvē-š a n ā s ceļā — "Vim vi repellere licet" (Civīllik. 683., 875. p.),

2) pastāvošo attiecību pretlikumīgas sagrozīšanas mēģinājumu atvairīšana pašaizstāvēšanās robežās (Civīllik. 3380. р.),

3) medniecības piederumu, tīklu, cirvja un pat zirga un pajūga aizturēšana malu medniecības, patļvaļīgas zvejas, meža cir-šanas, svešu lauku un pļavu nobradāšanas gadījumos (Civīllik. 3391. un 1062. р.; salīdz, arī Lauksaimniecības nolik. XII. sēj. 1. d. 164.—188. р.), 4) pieklīdušo lopu aizturēšana līdz samak-sai par nodarītiem zaudējumiem un uzturu (Civīllik. 3390. р.),

5) zādzībā pieķerto personu aizturēšana (Civīllik. 3391. р.),

6) preču aizturēšana no kuģa kapteiņa un vedēja^ līdz veduma maksas samaksai (Civīllik. 4264. p.), 7) īrnieka un apakšīr-nieka mēbeļu, preču un lietu aizturēšana no nomas un īres devēja (Civīllik. 1404. p.) un vispāri tiesība aizturēt lietas, no kurām, vai sakarā ar kurām aizturējušam pienākas kāda. at-līdzība (Civīllik. 3381. un nāk., 996., 4429., 4432. р.). Vi-sumā var sacīt, ka pasīva pašpalīdzība, pašaizstavēšanas veidā pa lielākai duālai v i e nm ē r tiek pielaista. Turpretim aktīvā pašpalīdzība, kas izpaužas Patvarības veidā, tiek pielaista tikai tik tāļu, cik to atļauj civīlun krimi-nāltiesību normas; to attaisno ar neiespējamību griezties pie attiecīgas valsts varas.1)

2. Otrs aizskarto tiesību atjaunošanas vai pilsoņu starpā izcēlušos strīdu izšķiršanas veids ir t.s. šķīrējtiesa (Compro-missum, Schiedsgericht, L'arbitrage, тpeтeйcкiй судъ). Strīdū esošās puses izvēlas personu, kurai viņas uzticas un kuras le-mumam tās jau iepriekš ar mieru Padoties. Gandrīz visi kodeki, kā arī mūsu [sk. Cpr. n. 1488.—1521> (1367.-1400.) р.] pazīst un pielaiž šādu vienošanos. Bet šeit tieši ir vajadziga abu strīdu esošo pušu vienošanās, ko panākt izdodas samērā

1) Salīdz, arī BGB. §§ 226.—231. — Selbstverteidigung, Selbst-hilfe, kā arī Šveices ZGB. 701., 926., 895. p. Vācieši^ BGB. 227. p. atzīst, ka „Eine durch Notwehr gebotene Handlung ist nicht widerrecht-lich. Notwehr ist diejenige Verteidigung, welche erforderlich ist um einen rechtswidrigen Angriff abzuwenden".

reti, un, no otras puses, šķīrējtiesa, kā tiesa uz vienošanās pamata, dotu iespēju dažreiz apiet zināmus pastāvošos likumus (piem. fiskalus likumus, likumus, kas noliedz zināmām perso-nām valdīt zināmu mantu), un šā iemesla dēļ šķīrējtiesas dar-bība visur aprobežota likumdošanas ceļā [sk. C. pr. nol. 1489. (1368.) р.].

3. Trešais tiesibu aizsargāšanas veids ir griešanas pēc palīdzības pie valsts varas, kam nav vajadzīga pretinieku piekrišana, kurš nevar nepadoties šai valsts varai, jo tā ir tik spēcīga un viņas rīcībā ir tik stipri līdzekļi, ka tie ir pilnīgi pietiekoši, lai piespiestu sev padoties kā vienu atsevišķu pil-soni, tā arī visus pilsoņus kopā. no otras puses, šī valsts pa-līdzība ir brīva no katras subjektīvitātes. Valsts varai ir sveša atriebības kāre; viņa nav ieinteresēta vienas personas pa-balstīšanā uz otras rēķinu un otrai Personai par ļaunu; viņa ir objektīva un bezpartejiska. Iespējamība aizsargāt savas tiesības arī citiem līdzekļiem (pašpalīdZības vai šķīrējtiesas ceļā) neizslēdz katra pilsoņa tiesību griezties pie valsts tiesas aiz-sardzības. No šīs aizsardzības atteikties nevar.

Katrs līgums, kas paredz šādu attiekšanos, nav spēkā.

Bet iekams valsts vara nāk kādam pa|īgā, viņai iepriekš jā-pārliecinās, vai lūdzējam ir tiešām .taisnība un vai šī palīdzība viņam tiešām nepieciešama. Lai to sasniegtu, vispirms ir va-jadzīgs: noskaidrot lietas patiesos apstākļus, pakārtot tos zināmām normām, pārbaudīt lūdzēja prasījumu taisnīgumu un tikai tad sniegt viņam nepieciešamo palīdzību.

Pirmā uzdevuma veikšanai ir vajadzīgs īpašs, pienā-cīgi iekārtots un sagatavots aparāts: vajadzīgas perso-nas, kas būtu kompetentas juridiskos jautājumos, kas zinātu likumus un prastu atsevišķus konkrētus gadījumus pakārtot abstraktām normām. Ir nepieciešama arī noteikta formāla kārtība to prasījumu pārbaudīšanai, ar kuriem atsevišķi pilsoņi, lūgdami palīdzību, griežas pie valsts varas.

Šādu pēc stingri noteikta plāna un noteiktā kārtībā dar-bojošos valsts organizāciju, kuras uzdevums un mērķis ir to pilsoņu tiesību pārbaudīšana, kas griežas pēc palīdzības savu tiesību aizskāruma gadījumos, sauc par tiesu, bet pašu tie-sašanos, tos noteikumus un to noteikto formālo kārtību, kas jāievēro pārbaudot šīs tiesības, — sauc par civīltiesāšanās kārtību vai civīlprocesu.

Civīlprocesā tiek aizstāvētas subjektīvās materiālās tiesī-bas, atjaunotas traucētās tiesības un dažreiz arī apliecināta zināmu civīltiesību pāreja no vienas personas uz otru.

Kā jau aizrādīts, civīlprocesa uzdevums ir divējāds:

1) Pārbaudīt strīdīgās un aizskartās tiesības un konstatēt strīdīgo tiesību piederību prasītājam, kas ir visgrūtākais uzdevums, ko veic šim nolūkam īpaši sagatavotas personas, — tā saucamie tiesneši;

2) faktiski atjaunot aizskartās tiesības pēc tam, kad, pārbaudījusi prasītāja prasījumu pareizību, tiesa ir pārliecināju-, sies, ka tiesības tiešām tikušas aizskartas. Šī tiesību atjaunoji sāna notiek īpašā izpildu kārtībā ar īpašu zemāku tiesas or-ganu (tiesas izpildītāji) vai policijas palīdzību zem tiesas' kontroles.

Jau pati šādas spēcīgas un organizētas valsts iestādes, kā tiesa, pastāvēšana attur pilsoņus no tiesību pārkāpšanas un ievērojami samazina iespējamo tiesību aizskārumu gadījumu skaitu, šādā kārtā atstājot svētīgu iespaidu visā tautā, — ari uz tām personām, kas pašas pie tiesas nemaz nav griezušās.

No divām norādītām civilprocesa stadijām: a) pārbaudes vai prasības un b) izpildu procesa, kā pirmais norisinās, saprotams, prastas process, kaut gan civilprocesa vēsturiskās attīstības gaitā novērojama pretēja parādība: pilsoņi vispirms centās panākt savu tiesību realizēšanu pašpalīdzības ceļā un tikai pretošanās vai viņu tiesību apstrīdēšanas gadījumos griezās pie tiesas. Šī starpība starp apstrīdamiem un apšaubāmiem prasījumiem, no vienas puses, un prasījumiem, kas liekas vairāk vai mazāk neapstrīdami, no otras, atspoguļojusies arī tagad pastāvošā procesuālā kārtībā. Noteikta veida prasījumus, kas pamatoti uz dokumentiem un aktiem, kurus vispār pieņemts uzskatīt par neapstrīdamiem (piem. notariālie, zemes grāmatu u. t. t.), arī tagad realizē piespiedu kārtībā, neizsaucot atbildētāju un bez iepriekšējas pārbaudīšanas tiesā. Pārbaudi izdara tikai tādos gadījumos, kad pretējā puse cel strīdu un pieprasa izdarīt šādu pārbaudi. [Šo kārtību, kas atgādina vācu Mahnverfahren, sauc pie mums par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem un tā paredzēta C. pr. n. 226.—252. (1611.—16124) pantos.]

Civiltiesības ir privātas tiesības, turpretim procesuā-lās tiesības ir publiskas tiesības šādu iemeslu dēļ:

1) Procesuālās tiesības realizē valsts orgāni, pie kam

2) tie rīkojas valsts — Latvijas Suverenās Tautas vārdā (Lik. kr. 1920. g. 186). Vienīgi valstij pieder tiesība tiesāt, pat pret atbildēāja vēlēšanos un gribu. Šinī tiesībā parādās valsts dominium eminens. Tiesas valstiska organizācija garantē likumību vļsā valstī. Starp tiesu un pusēm, kas griezušās pie tās, nodibinās publiski-tiesiskas juridiskas attiecības.

3) Gala mērķis, pēc kura tiecas procesuālās tiesības, ir noskaidrot patiesību, atjaunot aizskartās tiesības, Mjas Jļgtiek, visas civīltiesiskās iekārtas, visas ssabiedrības interesēs. tā kā līdz ar to procesuālām tiesībām ir arī publiskitiesiska rakstura funkcija. „Justitia fundamentum regnorum est." Atsevišķas personas tiesību apsardzība un aizstāvēšana tā tad tiek nobīdīta jau otrā plānā.

4) Tieši tamdēļ, ka procesuālās tiesības ir publiskas tiesības, no viņām atteikties nevar, un visādi līgumi un vienošanās šajā virzienā uzskatāmi par spēkā neesošiem. Bet tā kā jautājumu, vai personas civīlās tiesības ir tiešām aizskartas un vai to aizstāvēšana un atjaunošana ir tiešām nepieciešama, var zināt vienīgi pats cietušais, tad arī civilprasības ierosināšanas iniciatīvs pieder vienīgi viņam. Puses ir pilnīgi brīvas un patstāvīgas savu tiesību aizstāvēšanā; no viņām atkarājas procesa ierosināšana, turpināšana un izbeigšana. Privāttiesiskais elements, ko varam saskatīt civilprocesā, parādās arī iekš tā, ka griezties pēc palīdzības pie tiesas var arī ārzemnieki, kuriem publiskas tļesības pēc vispārējā principa netiek piešķirtas.

Bez strīdīgu prasības lietu caurskatīšanas un pārbaudes, t. i. bez strīdu un prasību izšķiršanas sacīkstes kārtībā, kas ir tiesas galvenais uzdevums, tiesai paķāpeniski sāka uzlikt veselu rindu citu pienākumu. Valsts tiesas aparāts izrādījās par ļoti piemērotu dažādu tiesību apliecināšanai Janjs gadījumos, kad faktiski nekāda strīda un tiesību aizskāruma vēl nav, bet kad personai no svara, lai kompetenta iestāde jau iepriekš konstatētu, ka viņai pieder zināmas tiesības, vai arī, kad rodas vajadzība jau laikus spert soļus un nodrošināties pret iespējamiem tiesību aizskārumiem, t. i. aizsargāt zināmas tiesības, kamēr tās vēl nemaz nav aizskartas.

Šo, tā sakot, otrās šķiras tiesas uzdevumu, kas stāv otra vietā, sauc par tiesāšanu apsardzības vai bezstrīdus kārtībā (охранительное судопроизводство. Freiwillige Gerichtsbarkeit, Jurisdictio voluntaria, Juridiction gracieuse). Šeit pieder:

1) mantas apsardzība, kad tā, sakarā ar personas fizisku vai civiltiesisku nāvi vai bezvēsts prombūtni, palikusi bez saimnieka [sk. C. pr. n. 1588.—1631. (1971.—2014.) p.];

2) personu apstiprināšana mantošanas tiesībās, t. i. noteikšana, kam pāriet zināmā manta personas nāves gadījumā [C. pr. n. 1636.—1640. (2019.—2023.) p.];

3) mirušā pēdējās grūbas apstiprināšana, atzīstot viņa testamentu par stājušos spēkā (Latgalē — testamenta apstiprināšana izpildīšanai) [C. pr. n. 1573.—1587. (1956.1970.) p.];

4) mantojuma vai kopējās mantas sadalīšana [C. pr. n. 1641.—1657. (1409.—1422. un 2024.—2029.) p.];

5) saskaņā ar likumu pastāvošu juridisku ģimenes attiecību grozīšana pie adopcijas un leģitimācijas [C. pr. n. 1522.—1532., 1766.—1769. (14601.—14607. un 1908.—1912.) p.];

6) to personu personisko un mantisko interešu aizsardzība, kam pašām nav iespējas tas aizstāvēt (personas atzīšana par mirušu, bezvēsts prombūtnē esošu, garā slimu vai izšķērdētāju un aizbildnības vai aizgādniecības iecelšana [C. pr. n. 1533.-1572., 1770. (1913.—1955., 1451.—1460.) p.];

7) saistīb^as priekšmeta iesniegšana tiesai glabāšanā, ja parādnieks kāda iemesla dēļ nevar dot apmierinājumu kreditoram [C. pr. n. 1676.—1686. (146029.—146040.) p.];

8) ^izaicinājuma process, vērtspapīru, obligāciju u. t. 1. nozaudēšanas gadījuma [C. pr. n. 1687.—1724. (2054.—2093.) р.];

9) nekustamas mantas izpirkums tās pārdošanas gadījumā [C. pr. n. 1749.—1760. (2030.—2034., 1438.—1449.) p.ļ;

10) pilnvaras anullēšana [C. pr. n. 1773.—1779. (146041.— 146048.) р.].

Beidzot sevišķā (īpaša konkursa) kārtībā notiek to attiecību likvidēšana, kas radušās starp maksātnespējīgu parādnieku un viņa kreditoriem [C. pr. n. 1396. (1400. un 1899.) p. pielikums].

§ 2. Civilprocess zinātniskā apgaismojumā.

No Civilprocesa jēdziena vēsturiskās attīstības gaitas redzams, ka vel pagājušā gadsimtenī civilprocesu uzskatīja par civiltiesību formālo dalu, kuŗas uzdevums ir sekmēt šo civiltiesību realizēšanu dzīvē. Par īpašu civilprocesa zinātni toreiz neviens vēl ir nedomāja, un vācu jurists Nettelblat's XVIII. g. s. definē civilprocesu kā sevišķu prasmi vai mākslu sastādīt un izlietot lietvedības rakstus (Acten).

Procesuālo tiesību attīstīšanos patstāvīgā zinātnē pēdējos 60 gados veicināja sevišķi vācu juristi V i n d š e i d s, Bьlovs, Hellvigs, Bekkers, Muters, Degenkolbs, Ploecs, Wachs, Kanšteins un daudzi citi.

Personas tiesība uz tiesas palīdzību resp. prasības tiesība nesakrīt ar personai piederošo civilo tiesību. Lai rasļos prasības tiesība, — noteiktai civīltiesībai vai nu pēc savas dabas (piem. līgumiskas prasījumu tiesības) vai arī sakarā ar tās satura aizskārumu jābūt vērstai pret noteiktu personu, kas šo tiesību aizskārusi. Iekš tā tad arī pastāv pirmā kārtā atšķirība starp tiesībām miera stāvoklī un tiesī-

bām kustības stāvoklī, starp "ius" un "actio", starp "Recht" un "Anspruch", starp "право" un "притязание" starp "tiesību" un "pretenziju".1)

Starpība starp izteicienu "Anspruch" (pretenzija), ko kā pirmais lietojis Windscheid's, un "Klage" (prasība) sevišķi skaidra tur, kur tiesība kā pretenzija (Anspruch), kas lai gan vērsta pret noteiktu personu un jau atrodas kustībā, tomēr vēl nesastāda prasību un vēl nesatur sevī agresīvu uzbrukumu caur tiesu un tiesai piedaloties, bet var tikt realizēta aizstāvēšanās kārtībā, ceļot iebildumus. Pretenzijas tiesība ir materiālās tiesības nepieciešama dala, kurpretim prasības tiesība var materiālā tiesībā arī neietilpt.

Vācu juristi vispirms centās izprast romiešu jēdzienu actio — prasība, ko romiešu jurists Celsus definēja šādi: "Nihil aliud ēst actio quam ius, quod sibi debeatur judicio perse-quendi".2) Pie šādas prasības izpratnes juristi turējās līdz XIX. gadsimteņa otrai pusei. Windscheid's3) pirmais atrada vāciešiem jaunu procesuālu terminu — Anspruch, un noskaidroja starpību starp prasības tiesību (Actionenrecht) kā tiesību vest procesu (Rechtsschutzanspruch) un materiālo tiesību uz zināmu mantu (Sachlegitimation).

Prasības tiesību saprata kā subjektīvā materiālā tiesībā ietilpstošu iespēju piespiedu kārtā ar tiesas palīdzību realizēt šo savu tiesību. Ja personai pieder zināma tiesība, tad tās aizskaršanas gadījumā viņai ir tiesība meklēt šīs tiesības aizsardzību tiesā un prasīt caur tiesu aizskartās tiesības atjaunošanu. Šo prasības tiesību uzskatīja par materiālās tiesības formālo sastāvdaļu, kas radusies materiālās tiesības aizskāruma rezultātā.

Citi juristi materiālo tiesību miera stāvoklī nostādīja pretim procesuālai tiesībai, uzskatot pēdējo pēc būtības par to pašu materiālo tiesību, bet tikai dinamiskā., cīņas stāvokli (Unger's). Tādā kārtā prasības tiesība no šīs ma t e r i ā l i -t i e s i k ā s teorijas4) viedokla atrodas visciešākā sakarā ar subjektīvo materiālo tiesību. Kam pieder materiālā tiesība, tam pieder arī tiesība uz prasību.

Tomēr, šo konstrukciju tuvāk aplūkojot, jānāk pie slēdziena, ka viņa nav pareiza. Personai var piederēt zināma

1) Sal. Erdmann, System des Privatrechts der Ostseeprovinzen, 1889. g., I., 305. lap. p.

2) Institut. L. IV. tit. 6. de actionibus.

3) Windscheid, "Die Actio dēs romischen. Zivilrechts vom Stand-punkte dēs heutigen Rechts".

4) Tagad šo teoriju jau stipri kritizē (sk. Wilhelm Sauer — "Grund-lagen dēs Processrechts" 1919. g. 2. lap. р.).

2*

materiālā tiesība, un tomēr var izrādīties, ka tā nebauda tiesas aizsardzību. Tā tas ir, piemēram, ar t. s. ,,naturales obļi-gationes" (sal. Civīllik. 3639., 3640., 4343,—4345. p); vai arī gadījuma, kad persona, kurai pieder zināma materiālā tiesība, tomēr paliek bez tiesas palīdzības tādēļ, ka viņa procesa laikā nav pratusi savu tiesību pierādīt.

No otras puses persona, kam materiālā Jiesība nemaz nepieder, var celt prasību un bieži to arī vinnē, ja īstais tiesības īpašnieks neprot to pienācīgi aizstāvēt. (Piem., ja prasītājs ceļ prasību atzīt, ka viņa parādzīmei, kas atrodas pie atbildētajā, nav nekāda spēka). Nav šaubu, ka prasības bieži ceļ personas, kam tiesības nemaz nepieder. Šādos gadījumos, lai gan tas ir dīvaini, pati tiesa, piespriežot tādu nepareizi celtu prasibu, nodibina tiesības.

Jāatzīmē arī tā iekšējā pretruna, kas saskatāma šinī ma-t e r i а l i tiesiska teorija. Lai celtu prasību, ir nepieciešams, ka personai pieder tiesība uz prasību, t. i. tiesība celt prasību, — bet pats process taču pastāv iekš tā, ka tiesa pārbauda, vai prasītajam šī prasības tiesība pieder jeb nē.

Beidzot, ja procesuālas tiesības, kā tas jau tika aizrādīts, uzskatamās par ptibliskām tiesībām, kas pieder visiem, tad tas nekāda ziņā nevar līdz ar to būt arī par materiālo privāto tiesību dalu.

Sakarā ar visu sacīto jākonstatē, ka materiāli — tiesiskā teorija nespēj pareizi noskaidrot jautājumu, kam īsti pieder prasības tiesība.

Vairāki vācu juristi (Ploec, Sohn, Degenkolb u. c.) nākuši klaja ar citu, abstrakti tiesisko teoriju, pēc kuras prasības tiesība nemaz nav saistīta ar materiālās tiesības esamību, bet katrai tiesībspējīgai personai ir tiesība griezties pie tiesas pēc palīdzības (abstraktes Klagerecht). Katrs, kam tiesība būt par prasītāju, var sakarā ar zināmiem apgalvojumiem aicināt otru tiesā un prasīt, lai tas stātos ar viņu procesa un lai tiesa, pārbaudījusi šos viņa apgalvojumus, taisītu savu spriedumu. Ja šādaj personai ir prasības tiesība, tad tas vel nenozīme, ka viņai ir arī materiālā tiesība.

Materiāla tiesība ir konkrēta tiesība, bet procesuālā tiesība — abstrakta prasības tiesība. Tādā kārtā prasības tiesība ir tiesībspējīgai personai piederoša publiska tiesība, kas vērsta uz valsts varas orgānu — tiesu. Tomēr, kā to pareizi atzīme profesors Vaskovskis1), šeit procesuālā tiesībspēja pilnīgi aptver prasības tiesību, un tāpēc pēdējai nav nekādas patstāvīgas nozīmes procesā.

') Васьковскiй, Курсъ гражд процесса 1913 g 619 lap p.

Jaunu teoriju par prasības tiesību izvirzīja vācu jurists W а с h's, pēc kura ieskatiem prasības tiesība ir tiesība griezties pie valsts tiesas ar prasījumu aizstāvēt prasītajam tiešām piederošas subjektīvas civiltiesības, t. i. tiesība uz prasītājam labvēlīgu tiesas spriedumu.

Šai teorijai, ko sauc par konkrēto teoriju, tomēr ir divi ievērojami trūkumi.

1) Tā saista tiesas aizsardzību ar prasītāju. Prasītajam, ceļot prasību, ir tiesība prasīt pēc aizsardzības, bet tādu pašu aizsardzību var prasīt no tiesas ari atbildētājs, kas prasību neceļ. Arī atbildētājam ir tiesība prasīt, lai tiesa pēc lietas patiesiem apstākļiem izspriestu lietu viņam par labu.

2) Viņa piešķir prasības tiesību tikai prasītājam, kas cel pilnīgi pamatotu prasījumu, bet konstatēt, vai prasījums ir pamatots, un vai tas pelna labvēlīgu spriedumu, ir iespējams tikai pēc tam, kad tiesa ir pārbaudījusi prasītajā prasījumus un atbildētāja iebildumus. Tādā kārtā, kā topareizi aizrāda Būlov's, saskaņā ar šo teoriju iznāk, ka prasības tiesība pastāv pirms rodas tās pastāvēšanai nepieciešamie nosacījumi.

Jautājums, vai prasītājam izdosies panākt sev labvēlīgu tiesas spriedumu, atkarājas ne tikai no tā, vai viņam, objektīvi ņemot, ir taisnība, bet arī no tā, kā viņš pratīs izmantot visas savas procesuālās tiesības un līdzekļus un pārliecināt, tiesu, ka taisnība ir viņa pusē (Kohler's un Vaskovskis).

Pēc prof. Vaskovska pareizam domām, prasības tiesības vai tiesības uz tiesas aizsardzību jēdziens procesā ir pilnīgi lieks, jo to pilnīgi atvieto procesuālās tiesībspējas jēdziens, un strīdam par prasības tiesību ir īsti scholastisks raksturs. Kā publiska tiesība — prasības tiesība pieder katrai tiesībspējīgai personai, neatkarīgi no tā, vai viņaipieder materiālā tiesība, vai nē, un tamdēļ visām šīm teorijām nav nopietnas nozīmes.

Vācu juristi, cenzdamies arī apgaismot civilprocesu no zinātniski-tiesiskā viedokļa un iziedami no nmterialo tiesību principiem, devuši jaunu civilprocesa definējumu, izskaidrodami to kā juridisku attiecību.

Pēc prof. Bьlov'a teorijas 1) civilprocess uzskatāms par vienu vienotu publiski j u r i d i s k u attiecību, kas pakāpeniski izveidojas procesa atsevišķu juridisku attie-cību ķēdē; šīs juridiskās attiecības pēc kārtas atrisinot, gala

1) „Die neue Prozessrechtswissenschaft und das System dēs Zivil-prozessrechts" un „Die Lehre von den Prozesseinreden und die Prozess-

voraussetzungen".

slēdzienā tiek atrisināts arī centrālais strīdus jautājums. Tādā kārtā šīs, procesā radušās juridiskas attiecības mērķis ir aptvert materiāli-tiesisko attiecību.1)

Katra juridiska attiecība nozīmē, ka vienai personai ir tiesības, kurām atbilst otras personas pienākumi. Tiesā darbojas divas puses, kamdēļ izveidojas ari divas juridiskas attiecības: 1) starp prasītāju, kuram ir tiesības, un tiesu, kurai ir pienākumi, 2) starp atbildētāju (tiesības) un tiesu (pienākumi). Puses pašas savā starpā nekādās juridiskās attiecībās neatrodas, jo starp viņām nav tiesību un pienākumu, un prasītāja procesuālām tiesībām atbildētāja procesuālie pienākumi neatbilst.

Abas attiecības apvienojas tiesā, un process, pateicoties tam, iegūst iekšējo vienību. Šī juridiskā attiecība nav privāti-tiesiska, bet tai piemīt, publiski-tiesisks raksturs.

Civilprocess kā arī kriminālprocess tamdēļ atšķirībā no materiālām civiltiesībām ierindojas publisko tiesību kategorijā.

No visam pārejam juridiskam attiecībām procesuālā juridiskā attiecība atšķiras ar to, ka viņa nepaliek nemainīga un nekustīga, bet gan vienmēr mainās, virzās un attīstās zināmā noteiktā kārtībā līdz gala atrisinājumam, kad pirmatnējās juridiskās attiecības vietā, kas pamatojusies uz materiālām tiesībām, rodas jauna, kas izriet no tiesas spriedumā. Tādā veidā civilprocess (to rāda jau pats nosaukums) pēc būtības ir nevis statiska, bet gan dmamiska parādība,2) turpretim materiālā jurid|skā attiecība un materiālā tiesība pēc sava rakstura ir mierīga, inerta, statiska parādība. Miera stāvoklis tik lielā, mērā nesader ar procesa jēdzienu, tik loti svešs viņam, ka, šim stāvoklim iestājoties uz ilgāku laiku, pats process pamirst un izbeidzas [sal. C. pr. n. 790. (689.) р.].

Procesuālās juridiskās attiecības raksturīgā pazīme, pēc Btilova teorijas, pastāv iekš tā, ka šeit pusēm ir tikai tiesības

1) Bulow (Prozesseinreden 33): „Im Prozess entfaltet sich die Rechtsordnung aus dem abstrakten Re.chtsgebot (lex ģenerālis) zum kon-kreten Rechtssatz (lex specialis des Urteils) und schliesslich zum wirk-lichen Rechtszustand (Vollziehung)".

2) Sauer's (Grundlagen dēs Prozessrechts) 32. lap. p. saka: „der Grundgedanke des Prozesses ist die Entwickelung. Er entfaltet sich in-folge der Prozesshandlungen und der fortwдhrenden Veranderungen der āusseren Verhāltnisse zu iramer neuen Gebilden — tatsдchlich, wie recht-lich, materiellwie prozessrechtlich. Die langen Ketten der Verfolgungs-handlungen einerseits, der Verteidigungshandlungen andererseits sind als zwei Gesamtverhalten aufzufassen, die sich unter dem Zeichen der Ent-wicklung allmдhlich oder riickweise verдndern."

attiecībā uz tiesu, bet tiesai attiecībā uz pusēm ir tikai pienākumi.

Pirmatnēja juridiska attiecība, kas nodibinājusies starp pusēm un tiesu un kurai piemīt publiski tiesisks raksturs, savā tālākā attīstības gaitā var radu: veselu rindu jaunu juridisku attiecību starp tiesu un dažādām citām personām, ko pieaicina procesa, piemēram — trešam personām, lieciniekiem, lietpratējiem u. t. t.

Šāda īsos vilcienos ir Būlova teorija, kas izdarīja veselu apvērsumu civīlprocesa zinātnē.

No krievu procesuālistiem sajūsmināts Būlova pielūdzējs ir prof. Holmsten's, kas visu savu civīltiesāšanas mācības grāmatu sastādījis pamatojoties uz šo teoriju.1)

Būlova teorija tomēr netika pieņemta vienbalsīgi. Gandrīz visi juristi atzīst, ka process uzskatāmspar juridisku attiecību, bet par šīs attiecības būtību pastāvēja un pastāv ari tagad visdažādākās domas. Savas teorijas pamatos Bьlovs ir licis pieņēmumu par procesa vienību, par vienotu, veselu juridisku attiecību starp pusēm un tiesu.

Bet ja ņemam vērā, ka pēc Būlova teorijas starp pusēm nekādas juridiskas attiecības nepastāv, tad juridiskai attiecībai, kā to aizrāda arī prof. Nefedjev's,2) jābūt vismaz duālai: a) starp prasītāju un tiesu un b) starp atbildētāju un tiesu, bet ja tas tā ir, tad jau nemaz nedrīkstētu runāt par vienotu un veselu juridisku attiecību, kas ir Būlova teorijas galvenā pozitīvā īpašība. Tad neapšaubāms ir arī tas, ka aprādītā juridiskā attiecība var izcelties procesā tikai tad, ja pēdējā ņem dalību visas tās personas, starp kurām šai attiecībai vajaga nodibināties, t. i. starp prasītāju, atbildētāju un tiesu.

Turpretim prakse rāda, ka atbildētājs loti bieži mēģina izvairīties no piedalīšanās procesā un tiešām nekādas dalības tanī arī neņem, bet tādā gadījumā nevar nodibināties arī juridiskā attiecība.

Bьlovs mēģina atrisināt šo jautājumu, aizrādot, ka atbildētāja faktiskā piedalīšanās procesā priekš juridiskās attiecības nodibināšanās nemaz nav nepieciešama. Par procesa sākumu viņš uzskata to momentu, kad prasītājs to ievada, un pieņem, ka sevis aizstāvēšana procesā ir atbildētāja pienā-

1) Jāatzīmē, ka pirmais krievu zinātnieks procesuālists Kronids Mali-šev's 1876. gadā, kas sastādīja labāko krievu civilprocesa kursu, arī aizrādīja (I. 73. 1. р.), kā civilprocesu var uztvert kā juridisku attiecību starp tiesu un pusēm, kuras mērķis atklāt un izlemt strīdus jautājumu par tiesībām, vai civiltiesiskām materiālām attiecībām.

2) E. А. Нефедьевъ, Курсъ гражданскаго судопроизводства 1902. г. стр. 25 и слeд.

kums (Defensionspflicht). Bet, kā to pareizi atzīmējis Schwal-bach's, šāds pienākums aizstāvēties atbildētājam ar likumu nemaz nav uzlikts, un tamdēļ, pēc Schwalbach'a domām, tas, ka atbildētājs, tiklīdz tiek celta prasība, tiek piespiedi! kārta saistīts procesā, izskaidrojams ar to, ka viņam jāpadodas valsts tiesas varai.

Šo beidzamo tēzi tālāk izveido krievu procesuālists Ne-fedjev's. Būdams kritiski noskaņots pret Būlova teoriju, viņš, lai gan arī atzīst, ka procesā rodas juridiska attiecība, tomēr domā, ka šī juridiskā attiecība izpaužas nevis "viena subjekta tiesībās un otra subjekta pienākumos, bet gan varas un pa-dotības jēdzienos. Juridiskā attiecība, kas rodas procesā, ir attiecība starp tiesu kā varas orgānu un prāvniekiem kā personām, kas šai varai padotas, kaut arī šī padotība pēc savas būtības ir tīri formāla. Šī attiecība ir varas attiecība. Tiesai ir pienākums pret valsti (nevis pret personām, kas tiesājas) izpildīt to uzdevumu, kura veikšanai tiesa nodibināta.

Likums nosaka tos apstākļus vai nosacījumus, kuriem iestājoties, tiesai jāuzsāk sava darbība. Tā, ja kāds no prāvniekiem griežas pie tiesas ar lūgumu, tad tas ir viens no tiem apstākļiem, kad tiesai uz likuma pamata jāsāk darboties. Prasības lūguma iesniegšana ir tiesas darbības uzsākšanas nosacījums. Tiesa izsauc аtbildētāju nemaz nerēķinādamās ar viņa vēlēšanos būt par tādu, izdara attiecībā pret viņu visu to, kas izdarāms saskaņā ar likumu, un visām šīm tiesas darbībām ir juridiska nozīme. Šādā kārtā zināmos apstākļos procesā uz likuma pamata rodas juridiska attiecība. Par vienojošo elementu procesā uzskatāma tiesas darbība, bet puses attiecībā pret tiesu nostājas padotības stāvoklī.

Pēc likuma prāvnieku gribas izpausme ir tas ierosinošais cēlonis, kas nepieciešams, lai tiesa uzsāktu savu darbību attiecībā pret pusēm. Prāvmeku darbību jēgulē tiesas darbība, ar kuru tā saplūst kopā vienā vienībā. Procesu šādā kārtā var saprast kā normētu tiesas darbību (Nefedjev's).

Ka process pēc būtības ir juridiska attiecība, to atzīst tagad gandrīz visi juristi. Tomēr atsevišķās dalās vai detaļās, kā tas redzams no nupat iztirzātām teorijām, visi nav vienis pratis. Nekavējoties sīkāki pie atsevišķiem virzieniem, atzīmēsim tikai, ka ir arī citādas teorijas, kas gan atzīst, ka starp pusēm procesā nekādas juridiskas attiecības nenodibinās, bet kas mēģina, pretēji Bьlov'a teorijai, pierādīt, ka tiesai ir ae tik pienākumi vien, bet arī tiesības. Kā šādas teorijas pārstāvi varam minēt Konrādu Hellwig'u.

Saskaņā ar trešo uzskatu, ko pārstāv Kohler's, Schwal-

25

bach's, Sperl's, juridiskās attiecības pastāv vienīgi starp pusēm, turpretim tiesa, kurai nav nekādu patstāvīgu interešu procesā, nav uzskatāma par procesuālo attiecību subjektu, jo kā valsts varas orgāns tā stāv pāri pusēm.

Ceturtā teorija, kuras pārstāvji ir Wach's un Kanstein's, mēģina pierādīt, ka starp visiem trim subjektiem (prasītāju, atbildētāju un tiesu), izveidojas juridiska attiecība, kurā viņi visi ir savstarpēji saistīti kā ar tiesībām, tā arī ar pienākumiem.

Ja ņemam vērā, ka katrai no pusēm ir tiesība pieprasīt, lai otra puse izdarītu zināmās procesuālas darbības (dotu atbildi uz zināmiem jautājumiem, atzītu vai noliegtu zināmu faktu, uzrādītu dokumentu, kas atrodas viņas rīcībā, negrozītu prasības pamatu u. t.t.), kuru neizdarīšana saistīta ar zināmām nelabvēlīgām sekām priekš šās otrās puses, tad nevar neatzīt, ka starp pusēm procesā pastāv juridiska attiecība. No otras puses tāda pati juridiska attiecība rodas arī starp katru no pusēm un tiesu, kuŗai ir tiesība pieprasīt no prāvniekiem zināmas procesuālas darbības, kuŗu neizdarīšana tiem draud ar noteiktām nelabvēlīgām sekām. Tādēļ mums liekas, ka vistuvāk patiesībai ir pēdējā, ceturtā teorija. Tam, ka prāvniekus ne vienmēr var piespiest izpildīt tos pienākumus, kas uz viņiem gulstas uz C. pr. n. pamata, nav nozīmes, jo arī materiālo tiesību laukā, kur jautājumā par tiesību subjekta un kontrahenta tiesībām un pienākumiem nav nekādu šaubu, ne vienmēr ir iespējarns piespiest puses izpildīt to, kas viņām saskaņā ar likumu jāizpilda.

Mūslaikos, pateicoties savstarpīgai ietekmei, visās tiesiskās valstīs ir nodibinājusies savos pamatvilcienos lielākā vai mazākā mērā vienāda procesuāla kārtība, kas pakāpeniski izveidojusies vēsturiskās attīstības gaitā. Romiešu process atstājis lielu iespaidu vispirms Itālijā, no kurienes tas, sakarā ar kanoniskām tiesībām, kas šeit attīstījās, izplatījās Vācijā, tāpat arī Francijā un Anglijā. Šinīs valstīs, nacionālo un īpatnējo vēsturisko momentu ietekmēts, process izveidojās dažādi. Beidzot franču 1806. g. „Code de procedure civile", pateicoties Napoleona uzvarām, atstāja lielu iespaidu ne vien vācu valstīs, bet arī Krievijā, no kurienes process tika patapināts ar dažiem nelieliem pārgrozījumiem Latvijā, Igaunijā, Lietuvā un Polijā. Ņemot vērā visu sacīto, jāatzīst, ka civilprocesa vēsturiskās attīstības pārskatam atsevišķās valstīs ir liela zinātniska nozīme.

PIRMĀ DAĻA.

PIRMĀ NODAĻA. Vispārīgs vēsturisks pārskats.

..

I. NODALĪJUMS.

Civilprocesa un tiesu iekārtas galveno pamatu vēsturisks pārskats dažādās valstis1).

§ 3. Roma.

Kā pļe visām tautām, tā ari pie romiešiem sākumā katram tiesību pārkāpumam sekoja atriebība un patvarība. Ja tiesībpārkāpums bija acīmredzams, tad zagli vai laulības pārkāpēju vienkārši nogalināja; pār sakropļošanu draudēja talions (ius talionis); pretparādnieķiem izlietoja manus inļectio, kreditori aizveda parādnieku, vai ārī patvarīgi "atņēma parādniekam viņa mantu ķīlā — pignoris capio. Kad tiesībpārkāpums nebija skaidrs, kad izcēlās strīdus, bija nepieciešama trešās personas starpniecība. Par starpniekiem no sākuma Romā bija pontifices — priesteri.

Tiesības, morāli un reliģiju— visu to pagaidām nešķiro. Sirma senatnē strīdus izšķiršana notika laikam priesteru klātbūtne, kuru priekšā prasītājs zvērēja, ka zināma lieta pieder viņam, un par to, ka viņa zvērests ir patiess, deva ķīlā soda naudu, lai izlūgtos sev dievu žēlastību. Atbildētājs darīja to pašu. Priesteri izlēma, kuŗa zvērests atbilst patiesībai (sacra-mentum, justum, falsum). Šādā kārtā arī izcēlās pirmais un galvenais prasības „l e g i s а с t i о s а с r a m e n t о" veids.

Vēlāk nopriesteŗiem tiesas funkcijas nemanot pāriet pie maģistrāta. Pēc dažu citu juristu domām tā summa, ko iemaksāja puses, pēc savas būtības bija tiesneša honorārs. Ziņas par civilprocesu sena Roma mēs atrodam romiešu jurista Gāja (II. g. simtenī pēc Kr.) darbā „I n s t i t u t i о n e s". Pēc šīm ziņām visvecākais civilprocesa veids Romā bija tā saucamās "legis actiones", t. i. tiesību realizēšana likumīgā kārtā. Šādas legis actiones Gajs atzīmē piecas. No tām galvenā bija „le-

1) Lierātūra: проф. I. Покровсюй, Исторiя Римскаго права 1915 г.; Richard Schmidt, Lehrbuch des deubchen Zivilprozesses 1910; v. Bethmann-Hollweg, Der Zivilprozess in geschichtlicher Entwickelung B. IV; Малышевъ, Курсъ Гражданскаго судопроизводства 1876 г. т I: проф. И. Энгельманъ, Курсъ Русскаго гражданскаго судопроизводства 1912 г.

27

gis actio sacramento". Šī legis actio sacramento vai per sacra-mentum pēc savas būtības ir procesderības, un līdz ar to ir arī vispārējā forma, ko izlieto pie visāda veida prasībām. (Legis actio sacramento ģenerālis est.)

Kad tiesības, pakāpeniski attīstoties, atdalās no reliģijas un morāles, priesteru vietā nāk valsts varas orgāni prētori, kas toreiz bija īsti praktiski juristi. Bieži pie prētora darbojās "consilium pretoris", no kura locekļiem prētors bieži ieceļ tiesnešus ("iudices privāti"). Puses svinīgās formulās izsaka savas pretenzijas: Romā — prētora priekšā, bet municipijās — īpašu maģistrātu priekšā (duo viri iure dicundo), un kā savas taisnības ķīlu nozīmē zināmu summu, t. s. s a c r a m e n t u m. Tiesa pēc tam nolemj, kam ir taisnība un kuras puses ķīla konfiscējama (utrius sacramentum iustum sit, utrius iniustum). Tā puse, kam pēc tiesas lēmuma taisnība, saņem savu ķīlu atpakaļ, bet otra to zaudē par labu valsts kasei (sākumā priesteru kasei). Aprādītā sakrarnentālā procesa forma mainās atkarībā no tā, vai puses strīdas par lietu (actio in rem), vai par pienākumu (actio in personām).

Prāvas iztiesāšanai nepieciešams, lai būtu klāt abas puses: kā prasītājs, tā arī atbildētājs. Bet tā kā atbildētājs labprātīgi varētu arī neierasties tiesā, tad prasītājam bija tiesība to personīgi nogādāt uz tiesu (in ius vocatio). XII. tabulu likumi nosaka: "si in ius vocat — ito", t. i. kur prasītājs ari ne-satiktu atbildētāju, pēdējam jāpaklausa uzaicinājumam un jāiet uz tiesu (ielauzties atbildētāja mājās tomēr nebij atļauts). "Niit — antestamino" — ja atbildētājs atsakās ierasties tiesā, prasītājs konstatē to ar lieciniekiem un — "igitur em са-pito" — tad viņam ir tiesība to aizturēt ar varu. "Si саlvitur pedemve struit, manum endо jacitо" -pretošanās gadījumā, vai ja atbildētājs mēģina izbēgt, tam draud "manus injectio", t. i. viņš eo ipso top itkā ar tiesas lēmumu atdots pilnīgā prasītāja rīcībā. Ja atbildētājs apstākļu dēļ nevar tūlīt ierasties tiesā, viņš var prasītājam apsolīties atnākt uz tiesu kādā citā tiesas dienā un apstiprināt šo savu solījumu ar kādas trešās personas galvojumu (vadimonium).

Minētās „actio in rem" gadījumā, kad strīds izcēlies par noteiktu lietu, procesā nepieciešama ne tikai abu pretinieku klātbūtne, bet jābūt ari pašai lietai par kuru tie strīdas, vai tās daļai (koka, kolonnas gabals, aita no ganāmā pulka; ja strīdas par zemi — smilšu sauja u. t. t.).

Katra puse tur rokās īpašu spieķi (vindicta vai festuca), prasītājs svinīgi nosaka: "Hanc ego rem ex iure Quiritium meam esse ajo, sicut dixi ecce

tibi vindictamimposui" un uzliek savu spieķi lietai. to sauc par „v i n d i c a t i o". Atbildētājs saka šos pašus vārdus un arī uzliek savu spieķi. Tā ir tā saucamā соntrа vindicatiо.

Pēc tam uzstājas maģistrāts ar vārdiem: "m i t t i t e ambo rem" un Puses noņem savus spieķus. Prasītājs jautā atbildētājam: „Postulo anne dicas, qua ex causa vindicaveris?" Atbildētājs atbild: "Tāda ir mana tiesība" — "ius feci sicut vindictam imposui". Prasītājs pasludina: "Quando tu iniuria vindicavisti, quingentia aeris sacramento te provoco" (sacra-mentum apmēru nosaka atkarībā no lietas vērtības). Atbildētājs ar vārdiem: "Et ego te" arī iemaksā sacramentum.

pēc sacramentum noteikšanas maģistrāts nolemj, kam pa~ gaidām nodot lietu glabāšanā. Pēc tam nāk vissvinīgākais brī-dis — l i t i s с о n t e s t a t i o, — t. i. pirmā posma formālais noslēgums. Puses griežas pie iepriekš uzaicinātiem lieciniekiem ar vārdiem: "Testēs e s t о t e". Ar to izbeidzas pirmais tiesāšanās posms in iure prētora (maģistrāta) priekšā. Šeit procesa vienīgais uzdevums un mērķis ir juridiski formulēt strīdu, atrast atbilstošu formulu un noteikt, kādos apstākļos prasība atzīstama par pamatotu. Lieta šeit pagaidām netika skatīta cauri un spriedums arī netika taisītsJa atbildētājs atzina prasītāja prasību "in iure" tad lietu tālāk nemaz nevirzīja, jo — confessus in iure pro iudicato habetur".

Otrā posmā notiek tiesāšanās i n i u d i c i u m. Puses pēc litis contestatio (strīdus apliecināšanas), parasti pēc 30 dienām, maģistrātam piedaloties izvēlas sev tiesnesi (judex jeb arbiter) no privātām person'ām, kas arī izlēma lietu pēc savas pārliecības. Šeit nebij nedz saistošu formu, nedz kādu ceremoniju, bet spriedumu taisīja prētora izstrādātās (in iure) formulas robežās. Prāvnieku izraudzītie vai prētora ieceltie zvērinātie tiesneši lietu izlēma galīgā veidā.

Ja strīdus objekts nebija konkrēta lieta, bet gan saistība (par parādu — actio in personām), process notika tādā pašā kārtībā, tikai vindicatio ceremonijas vietā — prasītājs iesāka ar citu formulu: „Ajo te mihi centum dare oportere". Pēc tam sekoja svinīgais uzaicinājums: "Ego te provoco sacraniento". Tika iemaksāts sacramentum, un tālāk lietu skatīja cauri parastā kārtībā.

Otrais legis actio veids — ir l e g i s a c t i о p e r ma n u s injectionem, vai vienkārši m a n u s i n j e c t i о. Тo lietoja vienīgi prasībās, kas izcēlās saistību (parādu) nepildīšanas

29

gadījumi.. Prasītājs atveda atbildētāju tiesā un šeit teica formulu: „Ouod tu mihi damnatus es sestertium decem milia, quandoc non s о l v i s t i, ob eam rem ego tibi manum injicio," uzlika pēc tam viņam savu roku, un ja atbildētājs nesamaksāja tūlīt savu parādu, tad prasītājs to aizveda pie sevis un varēja viņu iekalt važās. Sešdesmit dienu laikā prasītājam trīs reizes bija jāizved parādnieks tirgus laukurnā un jāpaziņo viņa parāda summa, cerībā, ka var atrasties kāds, kas, samaksājot viņa parādu, Parādnieku izpirks. Pēc sešdesmit dienām.parādnieks pārgāja kreditora pilnā īpašumā, un tas varēja viņu nonāvēt vai pārdot kā vergu — trans Tiberim.

Ja bija vairāk kreditoru, tad saskaņā ar XII tabulu likumiem tiem bija tiesība sacirst parādnieku gabalos, proporcionāli parādu lielumam: "Tertiis nundinis partis sēcanto", bet "si plus, minusve secuerunt — se fraude esto", — ja kāds nocirta va|rāk nekā viņam pienākas, tad par vainu viņam to nepieskaitīja. „Manus i n j e c-t i o" gadījumā pats parādnieks parāda esamību nevarēja apstrīdēt, viņa vietā bij jāuzstājas v i n d e х'ат, kas, noņemot no parādnieka prasītāja noku, šādā kārtā viņu galīgi atbrīvoja, bet līdz ar to visu strīdu uzņēmās uz sevi un zaudēšanas gadījumā atbildēja „i n d u p l u m". Vēlākā republikas laikmetā vindex'a vietā parādnieks pats varēja sevļ aizstāvēt un celt strīdu, bet tādā gadījumā arī viņam draudēja divkārtīga atbildība (in duplum) — „manum sibi depellere licet". Vecā stingrā kārtība paliek tikai: 1) piedzīšanai uz tiesas lēmuma pamata; 2) galvotāja piedziņām no parādnieka, par kuru viņš ir samaksājis.

Trešais veids — legis actiо per pignorius ca-pionem vai pignоris capio. So legis actoi veidu lie-toja pie sakrāla rakstura parādiem. Piem., ja kāds, nopērkot dzīvnieku ziedošanai dieviem, nenokārtoja savu parādu, tad kreditors, sacīdams svinīgus vārdus (kas līdz mums nav nonākuši), varēja paņemt sev kādu parādniekam piederošu lietu, nemaz negriežoties maģistrātā, pat pašam parādniekam ķlat neesot un pat parādniekam pašam par to nekā nezinot. Šādā kārtā pašpalīdzības (patvarības) institūts šeit parādās ļoti spilgtā veidā.

Ceturtais veids legis actio per iudicis postulatiоnem.

Kās attiecas uz šo procesa veidu, tad nav skaidrs, kādos īsti gadījumos to lietoja. Šeit puses griezās ar lūgumu pīe magi-strāfa ("te pretоr iudicem arbitrumve, postulo,

30

uti des"), kam sekoja litis contestatio, un pēc tam sākās process i n i u d i c i u m.

Piektais — legis actio per condictionem

(no condicere — denuntiare). Prasītājs uzaicināja atbildētaju ierasties pēc 30 dienām pie maģistrāta tiesneša nozīmēšanai. Pēc šā termiņa notecēšanas puses ieradās pie maģistrāta un pēc tiesneša iecelšanas lieta pārgāja "in iudicium".

Vēlākos laikos, kā liekas, šis legis actio veids, izvērtās

īpašā procesā "Per sponsiones", kur puses savu strīdu

pielīdzināja derībām. Katra puse uzstādīja savu prasījumu

apgalvojuma veidā (prasītājs: "es apgalvoju, ka parādnieks

man ir tik un tik daudz parādā"; atbildētājs: "es nekā neesmu

parādā"). Katrs solīja, ja izrādītos, ka viņa apgalvojums ne

patiess, samaksāt otram zināmu noteiktu summu — soda

naudu. Šis solījums tika dots īpašā jautājuma un atbildes

formā (sponsio an restipulatio), un uz šo sponsionum

pamata tad arī izcēlās prāva par to, kuram būs jāmaksā ap

solītā soda nauda.

Visos šinīs legis actio procesa veidos visraksturīgākā un pie tam ne Visai skaidrā pazīme ir procesa dalīšana divās da-ļās — posmos:

1) in iure, maģistrāta priekšā, kur prasījumu juridiski

formulēja un 2) in iudicium — tiesneša priekšā, kur pārbaudīja, cik šis prasītāja prasījums ir pamatots.

Kā jau aizrādīts, vispareizāki šo dalījumu var izskaidrot kā cēlušos no senseno laiku pašpalīdzības institūta, pie kuŗa pieder piem. arī "manus i n j e c t i o" un "p i g n о r i s c a-p i o". Bet lai šim pašpalīdzības veidam nepiemistu patvaļības nokrāsa (piem. parādnieks varēja pretoties kreditoram, bet kreditors savkārt nepiegriezt vērību vindex'a protestam), maģistrāts itkā svētīja visas šīs darbības un ar savu klātbūtni, līdzīgi policijas protokolam, novērsa tālākās cīņas iespējamību, sekmējot strīdus mierīgu atrisināšanu.

Savā tālākā vēsturiskās attīstības gaitā process (uz "l e g i s A e b u t i a e" pamata starp 149.—126. gadu pr. Kr.) iegūst fоrmulāru raksturu — per formulas. Katram atsevišķam gadījumam speciāli izstrādāja īpašu pretenzijas un aizstāvēšanās formulu, t. i. to nosacījumu noteikšanai, pie kuriem prasība varēja tikt apmierināta. Procesa reformas būtība bija tā, ka agrāk pusēm pašām bija jaformulē sava prasība noteiktos un precīzos izteicienos (piem., "aiо te mihi centum dare oportere" u. t. t.), bet reformas „performulas" rezultātā puses varēja kuŗā katrā veidā un izteicienos paskaidrot prētoram savu lietu,

31

kuŗš tad nu pats no, šiem paskaidrojumiem izlobīja lietas bū-

tību un paziņoja to īpašā rakstā tiesnesim (formula), pie kam

rakstīja piemēram šādi: "Titius iudex esto.1) Si pa-

ret fundum, quo deagitur, ex iure Quiritium

Auli Agerii esse, neque eum Numerius Negi-

dius arbitratu (tas ir i n t e n t i о — strīda saturs) i u d i-

cis restituet, quanti ea res erit, tantam pecu-

niam iudex Numerium Negidium Aulo Agerio

соndemna, si nоn paret absоlve" (tā ir t. s. „con-

demnatio").

Šīs formulas pēc tam ieveda pretora "album'ā" un edikta, un tās noderēja vēlāk par materiālu nākošiem procesiem. Šis formulārais process, kuŗā prētors in iure posmā deva zi-nāmu instrukciju — rīkojumu tiesnesim, kuŗa šim pēdējam bija saistoša, izlemjot lietu in iudicio, ar laiku sāka pakāpeniski attīstīties tālāk.

No sākuma puse varēja griezties pie prētora vienīgi ar prasījumu, kas pamatojās uz materiālām civilām tiesībām; vēlākprētors sāka dot formulas arī tad, kad civilās materiālās tiesībās tai pamats nebija atrodams, bet kad viņš pats bija nācis pie slēdziena, ka prasījums ir taisnīgs. Līdz ar actiоnes civīles, kas pamatojās uz ius civīle, radās actio-nes pretoriae, kas pamatojās uz faktiem — lietas faktiskiem apstākļiem (formula in factum соncepta).

Tiesneši in iudicio, tāpat kā agrāk, ir privātas personas (iudices privāti), izvēlētas no pusēm, bet ja pēdējās nevarēja savā starpā vienoties, tad tiesnesi iecēla prētors. Vēlāk zināmās lietās kā tiesneši darbojās decemviri un centumviri. Pati tiesāšana in iudicio tāpat kā agrāk bij brīva, tiesneša spriedumu (sententia vai res iudicata) pasludināja mutes vārdiem. Pēc trīsdesmit dienām no spriedumu pasludināšanas tika dots actio iudicati. 30 dienas starp tiesas spriedumu un actio iudicati deva, lai atbildētājs varētu labprātīgi izpildīt spriedumu. Ja šis pēdējais to nebij izdarījis, tad prētors, pamatodamies uz actio iudicati, piesprieda atbildētāju prasītājam (addictio), kurš to aizveda sev līdz kā savu vergu.

Lex Poetelia (326. g. pirms Kr.) atcēla pārdošanu verdzībā, bet parādniekam bij jāatstrādā savs parāds, ja viņam nebij līdzekļu to samaksāt. Ja parādniekam bij īpašums, tad viņš imperatora Augusta laikos varēja atbrīvot sevi no atbil-

1) Pirmo formulas daļu sauc „nominatio iudicis" (T. I. esto); Aulus Agerius ir pieņemtais prasītāja nosaukums (no — agere); Numerius Negidius — pieņemtais atbildētāja nosaukums (no — nego, negāre).

dības cessio bonorum ceļā, bet arī prētors varēja ievest valdīšanā kreditorus (m i s s i о i n b о n a), pēc kam kreditori nozīmēja jpašu magister bonorum vendendorum. kas meklēja pircēju parādnieka īpašumam — emptor bonorum.

Ar laiku tiesības turpināja attīstīties, uzkrājās liels tiesas prakses materiāls, kas noderēja par pētījumu, klasifikācijas un kodifikācijas objektu. Bija nepieciešami zinātnieki, izglītoti tiesneši, un agrākos, izvēlētos tiesnešus atvietoja ar pastāvīgiem ierēdņiem — juristiem, no kuriem prasīja jau speciālas juri-diskas zināšanas. Radās privātas tiesu lietu zinātnes skolas, sāka lasīt lekcijas, izdot likumu krājumus un to komentārus.

Jau sākot ar pirmiem Romas impērijas gadsimteņiem sākās enerģiska tiesību pētīšana un izveidošana. Klasiskā laikmeta juristi sīki pētīja likumus un savu priekšgājēju darbus. Sākās stingra, sistemātiska tiesību izveidošana uz dziļas un nopietnas juridiskas analizēs pamata. Ar to arī izskaidrojams tas ārkārtīgais romiešu tiesību iespaids, ko tās ieguva visās vēlākās valstīs. Visās kaimiņu valstīs redzams šis iespaids, un no sākuma tas pilnīgi aizēno atsevišķo tautu īpatnējās nacionālās tiesības.

Vēlāk formulārā procesa vietā pakāpeniski nāca ekstra-ordinārais process (e x s t r а о r d i n a r i а с о g n i t i о), kurā mēs jau neatrodam dalījumu divos posmos in iure un i n i u d i c i o, un lietas izšķiršana no sākuma līdz galam bez kādām formulām atrodas viena ierēdņa rokās.

Kādu laiku. sakot ar imperatoru Hadrianu. formulārais process vēl konkurē ar ekstrāordināro. Tomēr šis beidzamais, sevišķi provincē, sāk ņemt virsroku, un ap Dioklitiāna laikiem iudicis datio institūts vairs nekur nav sastopams. Un ja arī dažos gadījumos imperators vai viņa vietnieks iecēla tiesnesi kādas lietas izšķiršanai, arī tad nekāda procesa sadalīšana divās daļās vairs nenotika, un iudex datus izšķīra lietu no sākuma līdz galam bez kādām formulām, pie kam pret šāda iudex datus lēmumu varēja apellēt imperatoram vai viņa vietniekam.

Imperatoru laikmetā Romā kā paši imperatori, tā arī viņu ierēdņi (prefectus urbi un imperatora vietnieks, bet pilsētās duumviri) paši izlēma tieslietas, un viss process pamatojās uz valsts varas (imperium) principiem. Imperators realizēja tiesas varu, vai nu tādā veidā, ka uz īpašas s u p p l i c a t i о pamata viņš pats jeb ar šim nolūkam speciāli iecelta ierēdņa palīdzību izšķīra lietas, vai arī uz iesniegtas apellācijas pamata pārbaudīja maģistrāta dekrētus vai arī iecēla zināmas lietas izšķiršanai īpašu tiesnesi no personām, kas bija ievestas album iudicium sarakstos. Procesa gaita imperatora laikmetā bija šāda: Prasītāja sūdzību ieveda protokolā (apud acta); vēlāk rakstībai attīstoties top nepieciešama prasības lūguma iesniegšana (libellus соnventionis). Pēc tam sūdzību oficiāli paziņoja atbildētājam (l i t i s denuntiatio); īstā litis contestatio, lieciniekiem piedaloties, nenotika, bet par strīda sākumu uzskatīja to momentu, kad atbildētājs izteica savu gribu apstrīdēt prasītāja prasījumu1). Tas viņam bij jāizdara 20 dienu laikā.

Vēlāk, ja atbildētājs cēla iebildumus, tad tas viņam bija jādara rakstiski (libellus с о n t r a d i c t i о n i s). Tam se-koja lietas caurskatīšana pēc būtības ar pierādījumu pārbaudi. Noslēdzošais moments bija spriedums (d e c r e t u m). Par spriedumu bija iespējams apellēt instanču kārtībā. Sprieduma izpildīšanai nebij vajadzīga, kā agrāk, īpaša prasība (actio iudicati); — vienkārši bij jāgriežas ar lūgumu pie praeses prоvinciae, kas administratīvā kārtībā atņēma atbildētājam atspriesto lietu (manu militari) vai pieprasīja ķīlu (pignus in causа iudicati), vai arī beidzot pārdeva atbildētāja mantu dis-tractiо bonorum ceļā. Tā kā provincē process bija tālu no pilnības, jo tiesneši bija mazāk pieredzējuši nekā Romā, tad bieži pirms lietas izlemšanas notika "соnsul-tatio ante sententiam" vai "relatio", t. i. lietu nosūtīja uz Romu ar lūgumu noskaidrot, kā šī lieta izšķirama. Lai gan tiesa arī joprojām paturēja tīri administratīvu raksturu, tomēr parādās sacīkstes princips. Agrāko pilnīgas atklātības principu ierobežoja (tiesas sēdes notiek slēgtās telpās -secretum vai secretarium), attīstījās rakstība, kas pa daļai stāvēja sakarā ar to, ka par provinces tiesām ienāca sūdzības. Vēlāk visu, kas notika tiesā, sāka protokolēt. Process nebij vairs bezmaksas, bet sāka ņemt jau zināmas nodevas (sportulae). Sakarā ar lietu pārsūtīšanu uz ziņojumu un sūdzību pamatā tiesāšanās gaita kļuva daudz lēnāka, pateicoties iespējamībai spriedumus atcelt, tiesas zau-deja savu agrāko autoritāti. Tiesu centrs pārgāja uz galvas pilsētu, un reizē ar to pakāpeniski tiesības un tiesu darbība saka manāmi pagrimt.

1) Lis funerit contestata post narrationem propositam et contra-dictionem obiectam (C. 3: 1. Cod. 14. 4). Tomēr prasītājs nav saistīts ar savu pirmatnējo prasījumu, bet procesa laikā viņam ir tiesība to grozīt (§ 35. Instit. Just. de actis 4, 6).

§ 4. Vācija.

1. Pie ģermāņu ciltīm, tāpat kā Romas vēsturē, tiesību realizēšanu un aizskarto tiesību atjaunošana pašā sākumā bija cieši saistīta ar asins atriebību. Šī asins atriebības paraša, lai gan vadība, sevišķi sākot ar Kārļa Lielā laikiem, to visādi centās savās kapitulānjās mīkstināt un iznīcināt, izrādījās par ārkārtīgi dzīvei spējīgu. Modernā divkauja ir bez šaubām šīs pašas parašas atskaņa mūsu laikos.

Tiesas funkcijas senā ģermāņu laikmetā Piederēja tautas sanāksmei — contio, ding, mallus. Prasītājs gāja turp ar savu prasību un sūdzību par pārestību un piesauca dievus par savas taisnības lieciniekiem. Atbildētājam savukārt bija ar zvērestu jāapliecina, ka prasītāja Prasījums ir nepamatots. Ja cilvēki griezās pie dieviem pēc taisnības, tad arī pats par sevi saprotams, ka vienīgi dievišķa tiesa (divkauja, dažādi pārbaudījumi ar dzelzs, uguns palīdzību u. t. t.) varēja izšķirt strīdu par to, kurai pusei taisnība. Šādā kārtā iznāk, ka tiesa patiesībā izšķir jautājumu par apvainojumu, nevis par tiesībām; lemj dievi, bet tautas sanāksme piedalās tikai ka lieciniece. Šis princips paliek spēkā arī kristietības pirmos laikos ("Bin ich schuldig oder nicht — weiss. niemand, als Gott und ich"). Tā tad tiesības pēc seno ģermāņu uzskatiem nāk no dieviem, un tiesas spriedums ir dievības atklāsme. Tautas sanāksmi vada vai nu draudzes galva (der Gaufūrst), vai ari ievēlētais vecākais (Schulce, pēc Iex Salica — thunginus), bet mazāk svarīgos gadījumos centenarius (simtmeks).

Kā Romā, tā arī pie seniem ģermāņiem tiesības tiek realizētas, vai nu: 1) patvarības ceļā (nexti canthigio) ar īpašu draudzes galvas atļauju (līdzīgi romiešu per pigno-ris capionem); prasītājs ņem zināmu lietu ķīlām un patur to tik ilgi, kamēr atbildētājs-parādnieks to neizpērk (parādu saistības gadījumā); 2) ar tiesas spriedumu tautas sanāksmē. Sakuma tā bija tiesa, kurā piedalās un lemj visa draudze (Gau), Tad vēlāk, karaļu varai nostiprinoties, šī pēdējā pie-savinājās sev tiesību iecelt tiesnešus, par kuriem tad nu arī bija vietējie feodālie valdnieki: grafi, senešali, richteri, šul-ces. Bet tā kā visi šie tiesneši nav bijuši lietpratēji1), tad juridisku jautājumu atrisināšanai tiesā sāk ņemt dalību personas, kas ievēlētas no tautas un kam attiecīgā ap-gabala tiesiskie paradumi ir labi pazīstami: rachenburgi

1) XIII. gadsimteņa švābu likumu krājums tieši atzīmē, ka šie tiesneši bijuši galīgi neizglītoti, un ka bijušas daudz tādas personas, kas zināja nesalīdzināmi vairāk par šiem tiesnešiem.

35 (frankiem), skabini, šeffeni (ģermāņiem), kopā parasti 12 per-

Tie arī izšķir1) ar balsu vairākumu, kurā pusē ir taisnība, un tautas sanāksme apstiprina viņu spriedumu ar savu pie-krišanu (Vollwort). Šeit mēs redzam jau kaut ko līdzīgu zvērināto tiesa". Bieži vien no tautas sanāksmes vidus (Um-stand) nāca kāds ar priekšlikumu labot skabinu vai rachine-burgu priekšā likto lēmumu un izlemt lietu citādi, un ja tautas sanāksme ar savu Vollwort'u lēmumu vēl nebija apstiprinājusi, tad šādi labojumi tika pielaisti. Apellēt apstrīdēt sprieduma pareizību (das Urteil schelten) drīkstēja katrs.

II. Procesa forma un kārtība. Prasītājam, prasību ceļot, bija zināmos noteiktos izteicienos jāpaziņo, ka viņš gatavs pierādīt savu taisnīgumu ordaliju, zvēresta vai divkaujas ceļā, vai arī ar coniuratores palīdzību (radnieki, kaimiņi, kas liecina par zināmas personas labo slavu — testēs de cre-dulitate). Prasītājs uzaicina atbildētāju tiesā ar liecinieku piedalīšanos (mannire, admallare), un šim atbildētājam prasību apstrīdot savukārt jābūt gatavam sniegt pierādījumus šādā pašā veidā. Kam jāpierāda sava taisnība, to izšķir parašas vai arī pati tiesa, — tomēr pa lielākai daļai onus pro-bandi tiek uzlikts atbildētājam, — bet pierādījumus, lai izvairītos no neizšķiramām pretrunām, sniedz tikai viena puse.

Atbildētājs dod svinīgu solījumu izpildīt tiesas spriedumu un izpildīšana tad notiek nevis uz tiesas sprieduma, bet gan uz šā atbildētāja solījuma pamata. Ja atbildētājs prasību neatzīst, tad tiesa īpašā starplēmumā (Zwischenurteil) noteic: kam, attiecībā uz ko un kādi pierādījumi ir jāsniedz un kā lieta jāizšķiŗ, ja attiecīgie pierādījumi tiešām tiks piegādāti. Šādā kārtā spriedumam ir dubultnosacījuma raksturs: gadījumā, ja zināms fakts tiks pierādīts, atbildētājs dod svinīgu solījumu izpildīt tiesas spriedumu, bet ja attiecīgais fakts pieradīts pe-tiek, tad prasītāja prasība noraidāma. Jāpierada pa lielākai daļai nevis noteikti fakti, bet vispār sava taisnība. Pierādījumus parasti dod zvēresta veidā, tādēļ arī liecinieki ir nevis kāda fakta aculiecinieki, bet gan, kā jau aizrādīts, coniuratores — radnieki, kaimiņi, kas liecina par personas labo slavu un apstiprina dotā zvēresta pareizību. Ordālijas sākumā tiek piemērotas nebrīvām personām, sievietēm, ārzem-tiiekiem. — vēlāk tās attiecina arī uz brīvajiem (saskaņā ar lex Salica).

1) Kā personām, kas labāk par citiem pārzin tiesiskās parašas, viņiem bija ari pienākums atrast piemērotu parašu tiesību normu, das Recht zu weisen (zu schцpfen).

Ja atbildētājs nemaz neierodas tiesā vai arī atsa-Icās spriedumu izpildīt, tad viņš zaudē savas tiesības uz likuma aizsardzību (to pasludina par ārpus likuma esošu — Friedloslegung). Lai arī cik primitīva šī tiesa būtu, tomēr pateicoties tam, ka viņa ir atklāta un notiek visas draudzes acu priekšā, kas it labi pazīst visus vietējos notikumus un lietas, — tad arī spriedums pa lielākai daļai atbilst taisnīguma prasībām.

Vēlāk zemāku tiesu spriedumus varēja pārsūdzēt konun-gam, kura personā apvienojās visas tiesas. Karaliskai varai nostiprinoties kā tiesneši sāk darboties īpaši karaļa pārstāvji (missi dominici). Karaliskā tiesa jau nav saistīta ar agrāko laiku tautas tiesas formām. Pamazām labās slavas liecinieku vietā nāk faktu liecinieki. Ap šo laiku, sakarā ar tautu lielo pārvietošanos un pateicoties arī daudzu citu faktoru iedarbībai, jau manāms romiešu tiesību un romiešu procesa iespaids uz vietējām tiesībām (leģēs barbarorum). Pateicoties šim romiešu kultūras iespaidam, pamazām sāk atšķirt tiesību jautājumus no fakta jautājumiem. Lietas sāk iztiesāt, pamatojoties uz noskaidrotiem apstākļiem un faktiem, ievērojot taisnīguma un patiesības principus; pierādījumus atjauj iesniegt abām pusēm — kā atbildētājam, tā arī prasītājam. Lietas sāk izšķirt pamatojoties uz to iespaidu, kas radies tiesnesim iepazīstoties ar pierādījumiem. Pieņem romiešu principu actore nil probante reus absolvitur, sakarā ar ko atkrīt ģermāņu tiesā pepieciešamais atbildētāja zvērests. Par pierādījumiem jārūpējas prasītājam; atbildētājam vairs neprasa zvērestu, ka viņš padosies tiesas lēmumam. Šāds romiešu iespaids uz ģermāņu tiesāšanās kārtību izskaidrojams starp citu arī ar to, ka romiešu procesu pieņēma baznīca un katoļu garīdzniecība kanoniskā procesa veidā.

Šis kanoniskais process, kas pēc savas būtības nebija nekas cits, kā tā paša imperijas laikmeta procesa tālākais izveidojums, kuŗam pievienojās vēl dažādi pāvestu dekrēti, ar laiku sāka vairāk un vairāk pieņemt rakstisku veidu. Sākumā tiesāšanās gāja lēni ar pastāvīgu novilc|nāšanos, bet sakara ar tirdzniecību, kas jo plašos apmēros sāka uzplaukt Ita-lijas pilsētas, radās nepieciešamība vienkāršot un paātrināt tiesāšanās formas (summārais process) vismaz tirdzniecības, Vekseļu un neapstrīdamu dokumentu lietās; šīs vienkāršākās un saīsinātas formas pēc tam uzņēma ari kanoniskās tiesības. Pāvesta Inocenta III. 1215. gada dekrēts noteic, ka īpašam ierēdnim vai arī diviem uzticības cienīgiem lieciniekiem jāpieraksta jāprotokolē viss tas, kas notiek tiesā, lai šādā ceļā padarītu par iespējamu nepareiza tiesas sprieduma pārsūdzēšanu. Šādi rakstības principam tika radīts drošs pamats kanoniskās tiesībās.

Šis romiešu kanoniskais , process, kam par savu attīstību jāpateicas tiesas praksei un itāļu juristu literā-tūrai, kļuva par zinātniskas pētīšanas jun iztirzašanas objektu Itālijas universitātēs, kur savukārt universitāšu korporācijās nodibinājās savas īpašas tiesas uz romiešu — kanoniskā procesa normu pamata. Citu zemju universitātes (pat Anglijas un Skotijas) līdz ar itāļu tiesību zinātni pārņērna pie sevis arī tādu pašu procesuālo kārtību, bet ar universitāšu starpniecību šī kārtība pāriet arī citās tiesās.

Itālija šinī laikā parādās kā tiesību zinātnes centrs. Itāļu profesori un juristi pēta pāvestu dekretālijas un pilsētu statūtus, izveidojot šādā ceļā civiltiesību un civilprocesa mācību. Cniversitāšu studenti, ceļodami no vienas augstskolas uz otru, norakstīja Corpus iuris civilis ar glosām un iegūtās zināšanas centās vēlāk izlietot arī tiesas praksē. Advokāti un tiesneši (bieži vien pat no citām valstīm) baudīja izglītību itāļu universitātēs. Pateicoties visam tam, romiešu-kanonisko tiesību un procesa principi jo plaši izplatījās, un tos ieveda dzīvē visās valstīs.

Kad 1495. gadā Vācijā nodibināja Reichskammerge-richt un Hofrath, tad šeit uzņēma arī visus itāļu procesa ro-miešu-kanoniskos pamatprincipus. Tomēr šā procesa daudzie noteikumi un stingrās formalitātes iznīcināja tiesas dzīvo un dabīgo kontaktu ar sabiedrību.

Ap šo laiku Vācijā process bija izveidojies apmēram šādā veidā.

Procesa gaitā mēs varam izšķirt trīs atsevišķus posmus (cezūras):

1. Prasības celšana ar rakstu, kas sadalās atsevišķos punktos (articuli, positiones — libellus articulatus).

2. Atbildētāja izsaukšana — atbildētājam nodod prasītajā sūdzību (libelli oblatio) līdz ar ko nodibinās litis denun-tiatio.

Atbildētājam ir tiesība iesniegt atbildi, un no šā momenta skaitās litis contestatio. Litis contestatio pēc savas būtības ir atbildētāja oficiālais paziņojums, ka viņš pieņem strīdu, t. i. atzīst prasītāja apgalvojumus par apstrīdamiem.

Līdz ar rakstisku formālu atbildi atbildētājam bija jāpieteic arī visi iespējamie noraidījumi un iebildumi, pie kam, ja viņš tos nepieteica jau savā pirmā atbildē, tad viņš šo savu tiesību vispāri gaudēja. Šāda kārtība ir t. s. „Eventualmaxime", kuras nolūks paralizēt procesa gausumu. Bet visus prasītajā faktiskos apgalvojumus, par kuriem atbildētājs nekādus paskaidrojumus nedeva, uzskatīja par atzītiem — pierādītiem.

Noraidījumus (exceptiones, Einreden), kuru bija ļoti daudz,, šķiroja: exceptiones dilatoriae, pamatojoties uz kuriem prāva tiek atlikta, un exceptiones peremptoriae, kas prāvu iznīcina — izbeidz.

3. Trešais procesa gaitas posms bija atbildes uz noraidījumiem. Visus pierādījumus pārbauda īpaši šim nolūkam ieceltais tiesnesis; šī pārbaude notiek līdztekus ar galveno procesu, un šādā ceļā rodas tā saucamā Beweistrennung. Hauptver-fahren atdala no Nebenverfahren. Viss process notiek rakstiski, stingri ievērojot formalitātes. Tiek stingri ievērota formālo pierādījumu teorijā, kas stipri ierobežo un saista tiesneša brīvo pārliecību. Pierādījumus sadala pilnos un dalu pierādījumos (piena probatio; semiplena probatio; semiplena pro-batio major un minor). Vienīgi diviem uzticamiem lieciniekiem ir pilna pierādījuma nozīme (piena probatio). „Durch zweier Zeugen Mund wird alle Wahrheit kund".1) Vienam lieciniekam bija nepilna pierādījuma vērtība. Liecības sāk izšķirt pēc to vērtības, ņemot vērā tīri formālus momentus. Tā, vīrieša liecību vērtē augstāk par sievietes liecību, garīdznieka liecībai lielāka nozīme nekā pasaulīga cilvēka liecībai, tas pats attiecībā uz pieaugušā un nepilngadīgā liecībām. Nepilnu pierādījumu var papildināt ar zvērestu.

Uz katru prasības punktu atbildētājam jādod apstiprinoša vai noliedzoša atbilde: visu, ko atbildētājs neapstrīd, uzskata par atzītu, pierādītu. Katrai procesuālai darbībai nosaka noteiktus termiņus, par kuriem rūpējās tiesa un kuru neievērošanas gadījumā puse zaudē savas neizmantotās procesuālās tiesības (termina fatalia). Pierādījumu posms uzskatāms par noslēgtu^ kad puses Paziņo ar rakstu, ka viņas iesniegušas visus iespējamos pierādījumus (concludere in causa). Visu šo nupat minēto noteikumu rezultātā izrādās, ka tiesa vairāk nodarbināta ar blakus jautājumiem: izsaukšanām, ziņojumiem, pārraudzību par formalitāšu un termiņu ievērošanu, un velta šiem jautājumiem savu galveno uzmanību un spēkus.

Puses ir šķirtas kā savā starpā, tā arī no tiesas: procesa laika starp tam nav ne mazākā kontakta. Tiesai ir saistošs even-

1) Šos pašus principus mēs sastopam arī pie citām tautām, piemēram Mozus likumdošanā (sk. Mozus V., 17.): „Uz divu vai triju liecinieku vārda tam būs tapt nokautam, kam jāmirst: uz viena liecinieka vārda tam nebūs mirt."

tuālais princips (Eventualmaxime), kas prasa, lai puses būtu no paša sākuma vienlaicīgi iesniegušas visus iespējamos noraidījumus, iebildumus un pierādījumus, sakarā ar ko tiesa, pirms lietas izlemšanas pēc būtības, taisīja eventuālu spriedumu: gadījumā ja tiks konstatēts tas un tas, prasība tiks apmierināta, resp. noraidīta.

Lietas vadīšana un visa sarakstīšanās koncentrējās tiesas kollēģijās un kancelejās. Sakaru vienkāršošanai un izziņu skaita samazināšanai ieved rakstiskas sacīkstes principu — Ver-handlungsmaxime, kas pakāpeniski izveidojas par Schrift-wechselverfahren. Jo stingri tiek ievērots princips: ,,Quod non est in actis, non est in mundo". Pateicoties visam tam atklātības un mutiskuma principi, kas līdz šim bija tiesas darbības pamatā, izzuda.

Dažās vācu valstīs, piemēram, sākumā Saksijā, bet vēlāk arī citās, izvirzījās īpašs procesa posms — Beweisinter-locut, t. i. pēc prāvnieku sacensības tiesa ar īpašu lēmumu noteic, kurai no pusēm, kādā laikā (parasti 6 nedēļu un 3 dienu laikā) un kādā veidā jāiesniedz pierādījumi. Šis lēmums, ja tas netika pārsūdzēts, stājās likumīgā spēkā un bija tiesai saistošs. Prasītājs var pieprasīt no atbildētāja zvērestu zināmu faktu apstiprināšanai (Eideszuschiebung), kādu zvērestu atbildētājs no savas puses var pārnest uz pretinieka sirdsapziņu (Eides-zurьckschiebung).

Ievērojot tiesnešu nepietiekošo juridisko izglītību, Vācijā, sevišķi sarežģītos gadījumos, sāka griezties pie universitātēm, kā kompetentām personām — ekspertiem (Actenversendung). Pateicoties visiem šiem, nupat pieminētiem faktiem arī radās: procesa gaitas stipra palēnināšanās, dzīva sakara trūkums starp tiesu un pusēm, kancelejas noslēpumi, ārkārtīgs formālisms, bet rezultātā — sabiedrības neapmierinātība un neuzticība tiesai. Formalitātes aizēnoja un iznīcināja tiesas galveno un īsto mērķi: materiālās taisnības atklāšanu, labākā gadījumā šeit varēja runāt tikai par formālo taisnību. Advokatūra no savas puses sevišķi sekmēja visvisāda veida sarakstīšanos, jo par katru papīru tika maksāts, un tāpēc valdība sāka skatīties uz advokatūru, kā uz lielu ļaunumu.

Mazāk svarīgu lietu iztiesāšanai pastāvēja īpašs Bagatell-process, kas bija daudz mazāka mērā saistīts ar formalitātēm (processus sine strepitu et figūra, simpliciter et de plāno). Bet tā kā šinī procesā tiesneši ne ar ko nebija saistīti, tajā radās pretējais ļaunums — t. i. tiesnešu pilnīgā patvaļa.

Fridricha Lielā laikā Prūsijā manāmas tieksmes pēc civīl-tiesašanas kārtības reformēšanas, un šīs reformas bija šādas.

1. Tiesas lietas atdala no. administratīvām lietām. 2. Tiesai jāsazinās ar pusēm tieši, kādā nolūkā pusēm pašam jāierodas tiesā, un viņu paskaidrojumus protokolēja.

3. Advokātus atcel.

4. Prāvnieku interešu aizstāvēšanu uztic advokātu vietā īpašiem tiesas locekļiem — Assistenzrдthe, kurus algo valsts. Vēlāk šo Assistenzrдthe vietā nāca Justizkomissarien, no kuriem pusēm bija tiesība sev izvēlēties asistentus. Lai gan šos komisārus arī uzskatīja par tieslietu ministrijas ierēdņiem, tomēr algoti viņi netika. Assistenzrāthe un Justizkomissarien pienākums bija paskaidrot pusēm tiesiskos principus un palīdzēt tiesai patiesības noskaidrošanā.

5. Tiesai jāizlieto visi iespējamie līdzekli patiesības noskaidrošanai; bez tās informācijas, ko viņai sniedza Assistenz-rath'a rakstiskais ziņojums, tiesai pašai jāievāc izziņas, pašai jāstājas sakaros ar pusēm. Pēc prasības celšanas tiesa vispirms nopratina personīgi pašu prasītāju, pēc tam izsauc atbildētāju un to savukārt nopratina, protokolējot viņa paskaidrojumus; tam seko abu prāvnieku konfrontēšana, pēc kam tiesnesis konstatē nopratināšanas rezultātus (Status causae et con-fraversiae); tālāk nāk pierādījumi.

Šādā kārtā Verhandlungsmaxime vietā nāk Untersu-chungsmaxime — izmeklēšanas princips, kas padarīja procesa gaitu vēl lēnāku, bet pozitīva nekā nedeva. Pateicoties tam, ka aprādītie ierēdņi, darbodamies ex officio, bija maz ieinteresēti patieso civiltiesisko attiecību noskaidrošanā, tad advokatūras, kas lietas izšķiršanā bija daudz vairāk ieinteresēta, izslēgšanai no procesa bija drīzāk ļaunas nekā svētīgas sekas.

6. Prāvnieku mutisku paskaidrojumu protokolēšana padarīja procesu nedzīvu.

Ap šo laiku, t. i. ap XIX. gadsimteņa vidu manāms franču procesa iespaids.

§ 5. Francija un tās iespaids dažās vācu valstīs.

I. Civilprocess Francijā. Franču civilprocesa attīstības gaitā mēs neredzam tik krasus lēcienus, kā tas bija tik raksturīgi Vācijā; nav manāms šeit arī itāļu procesa iespaids. Sākumā ari šeit ir spēkā vispārējie franču-ģermaņu procesa principi un formas, atklātība, rnutis-kums, sacensība tiesas priekšā, kura tad arī izšķir vai pierādījumi pielaižami, un uz noskaidrotiem faktiem attiecina tiesiskās normas. Zem romiešu tiesību iespaida pakāpeniski sāk ieviesties brīvās faktu novērtēšanas princips.

Kad ar laiku saimnieciskāpn tiesiskā dzīve paliek komplicētāka un prāvniekiem jau grūti pašiem aizstāvēt savas lietas tiesā, tad rodas lielā skaitā īpaši tiesību zinātāji-juristi (procu-reurs, postulants, vēlāk avoues), kas baudījuši zināmu juridisku izglītību un pārzin lietu vešanas kārtību.

Tā kā šie paši juristi (gens de robe longue) karaliskās varas un baronu savstarpējā cīņā nostāļās karaļu pusē, un kā sava laika iespaidīgākās un izglītotākās personas tiem daudz ko palīdzēja, tad šie juristi savukārt izmantoja savu, šādā ceļā iegūto iespaidu, lai nodrošinātu savu stāvokli noorganizējoties par īpašu korporāciju, kam pieder lietu vešanas monopoltiesības. Karaļu ordenances (Ordonnance de Moulin — 1566: g., Ordonnance civile de Louis XIV. — 1667. g.) šās viņu tiesības arī atzina un apstiprināja, un viņi šādā kārtā sāka spēlēt procesā vadošu lomu.

Kad 1806. gadā izdeva arī tagad spēkā esošo „Code de procedure civile", tad izrādījās, ka tas pamatojas galvenam kārtām uz šīm vecām ordonancēm, visvairāk uz beidzamo (Ordonnance civile de Louis XIV.). Lai gan revolūcijas laikā Nacionālais Konvents pasludināja, ka lietas jāiztiesā sāns procedure, tas ir bez kādiem iepriekš izstrādātiem saistošiem noteikumiem, tad tiesu prakse, neskatoties uz šo Konventa lēmumu, tomēr turpināja vadīties no ordonanču noteikumiem un jau 1800. g. ordonances pasludināja par spēkā esošām. Tad 1806. gadā parādījās īpašas kommisijas izstrādātais Code de procedure civile. Šis kopojums nav pilnīgs, jo viņā neuzņēma kasacijas procesu un tiesu iekārtas likurnus.

Šā procesa, kas savos pamatvilcienos spēkā arī tagad, pamatprincipi ir šādi: pēc kompetences lietas izdala starp vien-personigām (Juge de paix) un kollēģiālām tiesām — Tribunal d'arrondissement ou de I instance, Cour d'appel (apellācijas instance no 7 locekļiem) un Cour de cassation (kasācijas instance no. 11—15 locekļiem).")

Vienpersonīgā tiesa (Juge de paix) atbilst mušu miertiesai, un tai piekrīt sīkas lietas (tagad tai piekrīt kā galīgai instancei prasības līdz 1000 frankiem, bet kā pirmai instancei ar apeHā-cijas tiesībām — līdz 3000 frankiem), pie kam puses pašas var uzstāties tiesā.2) Lielākas un sarežģītākas lietas padotas tribunāliem un šeit nepieciešama pušu priekšstāvju — avoues -

1) Bez šīm tiesām tagad pastāv priekš tirdzniecības lietām tribunaux de commerce (priekšsēdētājs un 2 justices consulaires), bet priekš strīdiem darba devēju un strādnieku starpā — conseils de prud'hommes (5 personas, ko ievēl darba devēju un strādnieku kopsapulcē uz vienu gadu).

2) Sal. arī Леонтьевъ, А. Мировая юстишя во Франши, Ж. М. Ю 1897 г. № VI. Т. Е, Судебное устройство во Францiи Ж М. Ю. 1899г. № V.

līdzdalība. Avouйs ir īpaša noslēgta korporācija, kas pastāv pie tiesas un kuŗas locekļiem ir tiesība būt par prāvnieku pārstāvjiem. Puses pašas tiesā uzstāties nedrīkst (izņemot sīkas lietas, ko skata cauri vienpersonīgās tiesas). Šo avouйs skaits katra atsevišķā tiesā ir aprobežots: apmēram līdzīgi mūsu notariālo kantoru skaitam.

Iniciatīva procesā pieder pusēm. Tiesāšanās iesākas nevis ar prasības pieteikšanu tiesā, bet ar puses griešanos pie avoues, kas sastāda attiecīgu rakstu (ajournement, demande) un nodod to ar huissier (tiesu izpildītājs) starpniecību pretējai pusei, kurai savukārt 8 dienu laikā (dйlai de comparaitre) jāgriežas pie tāda paša avouй; starp šiem avoues arī notiek iepriekšēja sarakstīšanās sacensības kārtībā. Šādā kārtā pilnīgi sagatavotu lietu avoues ieved tiesas sarakstā (mise au rфle) un tiesa skata lietas cauri tādā kārtībā, kādā tās šinī sarakstā ir ievestas. Izsaukšanapo-tiek ar huissier (tiesu izpildītājs) palīdzību, paziņojot prasības sūdzības īsu saturu. Tiesneši tā tad ir brīvi no katras sarakstīšanās. Visa lietas sagatavošana, pierādījumu vākšana atrodas avoues rokās, kam ir gan pārstāvju, bet ne aizstāvju tiesības. Šādam avoue ir divas tiesības: 1) droit de postuler — tiesība sastādīt un iesniegt visādus tiesas rakstus un vispāri izpildīt visu nepieciešamo lietas sagatavošanai mutiskai sacensībai; 2) tiesība pieteikt tiesā puses prasījumus (droit de conclure).

Viss process notiek mutiski un atklāti, lai gan atklātības principu ierobežo pie liecinieku nopratināšanas, kas notiek viena tiesneša priekšā aiz slēgtām durvīm.

Visi prasījumi, atsaukšanās uz pierādījumiem, lietas apstākļu attēlošana, — viss tas jāsniedz mutiskos paskaidrojumos. Tiesneši ir brīvi pierādījumu novērtēšanā, un viņiem ir tiesība tos pavisam noraidīt, ja viņi atzīst, ka zināmiem pierādījumiem nav nekādas nozīmes (tiesas suverenitātes princips). Pie lietas iztiesāšanas avoues, — tas ir prāvnieku pārstāvji, ziņo tiesai par lietas būtību un sniedz tiesai īsus conclusions motivēs (rakstiskus slēdzienus par prasījumiem un pierādījumiem). Ja lieta daudz maz sarežģīta, tad uzstājas jau izglītoti ju-risti-avocats, kurus kā speciālistus juridisko jautājumu noskaidrošanai uzaicina avoues. Avocat pienākumos ietilpst con-sulter et plaider, — t. i. dot padomus un rakstiskus slēdzienus, iztirzāt un noskaidrot lietas juridisko pusi tiesas priekšā. Pēc mutiskas sacensības noslēgšanas un, ja izrādās par vajadzīgu, ari pēc pierādījumu pārbaudīšanas, katrs avoue sastāda šīs sacensības rezultātu īsu savilkumu (qualitй) un nodod to tiesai, kura pēc tam arī taisa spriedumu, pievedot ari motīvus. Ja atbildētājs nepaziņo, ka viņš sev uzaicinājis avouй, vai arī ja viņš noteiktā termiņā neierodas tiesā, tad tiesa taisa aizmugurisku spriedumu (jugement par dйfaut). Pie Juges de naix (sīkās lietas) un tirdzniecības lietas lietas vešana ar avoues starpniecību nav obligātoriska, un šeit sacensību tiesnesis vada pats.

Šādā kārta Francija tiesa ir pilnīgi atbrīvota no procesa techniskās puses un visu savu uzmanību ziedo lietas noklausīšanai un juridisko jautājumu atrisināšanai. Pat sprieduma formulēšana galīgā veidā ar tiesas motīviem neietilpst tiesas uzdevumos. Līdzīgs ir arī advokatūras stāvoklis: advokāti pēc savas būtības nav prāvnieku pārstāvji, bet tie nodarbojas vienīgi ar juridisku jautājumu iztirzāšanu. Tiesas spriedumu izpildīšana atrodas huissiers rokās, kas to reālizē patstāvīgi uz savu personīgu atbildību. Kā avouйs, tā arī huissiers un arī greffiers (rakstveži) padoti prokuratūras uzraudzībai (ministre public).

Šāda iekārta izrādījās ļoti lietderīga; pēc statistiskām ziņām, ko pieved Schmidt's1), 90% no visāmjietām tika izlem-tas galīgā veidā vļenā tiesas sēdē. Šeit gan jāņem vērā tas, ka lietu iztiesāšanas ātrumu un vienkāršību lielā mērā sekmē tas, ka saskaņā ar franču materiālām tiesībām (Code civil 1341. pants), visiem līgumiem, kas pārsniedz 150 franku vērtību, jābūt noslēgtiem rakstiskā veidā, kāpēc arī procesā par galveno pierādījumu noder rakstiski akti, bet liecinieku liecībām, ko pārbauda īpašs komisārs, atsevišķi no galvenā procesa, ir tikai blakus nozīme.

Kā pozitīvas īpašības, kas tanī laikā sevišķi izcēlās franču procesā, jāmin:

1. Mazāk svarīgu lietu nodošana miertiesnešiem (Juge de paix).

2. Tiesnešu un advokātu neatkarīgais stāvoklis.

3. Procesa gaitas pareizības kontrole pašās tiesās.

4. Tiesas varas atdalīšana no administratīvās un likumdošanas varas.

5. Samērā lielais franču procesa gaitas ātrums sakarā ar to, ka lietas caurskatīšanu pēc būtības aprobežoja ar 2 instancēm.

6. Tiesas un prāvnieku tiešais savstarpējais sakars, krasi izteiktais mutiskuma princips, kas savukārt sekmē Procesa ārkārtīgo dzīvumu.

Napoleona karu laikā franču Code de procedure civile ieveda Reinas provincēs, kur tā pozitīvās īpašības tika pareizi

1) Lehrbuch des deutschen Zivilprocessrechts 1910., 102. lap. p.

novērtētas un ātri piesavinātas. Tādēļ arī pēc franču protek-torāta izbeigšanās, franču process paliek šeit spēkā. Līdz ar to ari pārējās ģermāņu valstis nevarēja nerēķināties ar viņa pozitīvām īpašībām, un kad pēc 1848. gada revolūcijas vācu procesa reformas jautājums izvirzījās dienas kārtībā, tad vairākas ģermāņu valstis arī nolēma pieņemt franču procesa pamatprincipus.

Franču process ar dažiem pārgrozījumiem ir spēkā Beļģijā, Holandē, Itālijā, Spānijā, Portugālē un Bavārijā, un pa daļai noderēja kā paraugs ari mūsu C. pr. nolikumam.

II. Franču civīprocesa iespaids uz procesa reformu dažās vācu valstīs. Kā pirmā šos franču procesa principus pieņēma Hanoveras karaliste (1850. gadā), kur procesā viscauri valda mutiskuma princips, un kur apvienoti franču un ģermāņu procesa pamatprincipi. Izsaukšanu, ziņošanu pretējai pusei, sprieduma izpildīšanu, visu to puses izdara griežoties tieši pie tiesas izpildītāja. Tiesas spriedumam, saskaņā ar Hanoveras procesa likumu, jāpamatojas vienīgi uz prāvnieku mutiskā sacensībā iegūtiem materiāliem. Prāvnieku rakstiskie iesniegumi noder vienīgi par materiālu vļņu mutiskai sacensībai; tomēr visus jaunos motīvus un pierādījumus protokolē. Pierādījumu uztveršanas process ir atdalīts no pierādījumu novērtēšanas un sprieduma taisīšanas. (Beweistrennung).

Tāpat kā agrāk ģermāņu procesā, mutiskie paskaidrojumi, pēc pierādījumu pieteikšanas izbeidzas ar Beweisin-terlocut, pēc kam jaunus pierādījumus pievest vairs nedrīkst. Beweisinterlocut var pārsūdzēt, citādi tas stājas likumīgā spēkā. Pamatojoties uz šo Beweisinterlocut notiek Beweis-antretung (pierādījumu priekšā celšana) un Beweisaufnahme (pierādījumu uztveršana), ko var izdarīt arī caur vietējo tiesnesi. Tam seko mutiska sacensība par uzņemto pierādījumu rezultātiem un beidzot — spriedums ar motīviem.

Apmēram pēc Hanoveras procesa pamatprincipiem izveidojās arī Badenes un Virtembergas process. Hanoveras process savukārt noderēja pa pamatu kopīgam vācu 1877.g. Civīlprocesa nolikumam, kas stājās spēkā 1879. g. Saskaņā ar vācu tiesu iekārtu, lietas skata cauri vai nu vienper-sonīgas tiesas (Amtsrichter), kam piekrīt prasības līdz 500 markām, vai kollēģiālās tiesas (Landgerichte), kuru kompetencē atrodas visas tās lietas, kas nepiekrīt Amtsrichter'iem. Landgericht līdz ar to ir arī apellācijas instance lietām, kuras kā pirmā instance iztiesājusi vienpersonīgā tiesa (Amtsrichter).

Apellācijas instance Landgerichta'm ir Oberlandesgericht, bet kasācijas — revīzijas instance — Reichsgericht. Vācu procesa raksturīgās pazīmes ir šādas:

1. Pārtraucošie termiņi, pirms paskaidrojumiem pēc būtības, noraidījumu (Exceptiones, Einreden) pieteikšanai no atbildētāja puses (ZPO 274. р.).

2. Pielaiž prasības prasījumu grozīšanu, ja pretējā puse tam piekrīt, vai ja tiesa to atrod par lietderīgu (sachdienlich;

ZPO. 264. р.).

3. Tiesāšana notiek sacensības kartība (Verhandlungs-maxime), pa lielākai daļai mutiski1) (ZPO. 128., 137. р.), bet priekšsēdētājam jārūpējas, lai lieta tiktu pietiekoši noskaidrota; šī lietas noskaidrošana viņam jāveicina jautājumiem (ZPO. 139. р.). Kollēģiālās tiesās pirms mutiskiem paskaidrojumiem notiek rakstiska sagatavošana (ZPO. 129. р.).

4. No pusēm,par viņu pašu un arī viņu likumīgo priekšgājēju un priekšstāvju darbībām, var prasīt zvērestu (ZPO. 445. р.), kam šādā gadījumā ir piespiedu raksturs un absolūta pierādījuma spēks (ZPO. 463. р.). Zināmos gadījumos zvērestu, ko no puses prasa, tā var pārnest uz pretinieka sirdsapziņu (ZPO. 448. p. Eideszuschiebung und Zurьckschiebung).

5. Savā pierādījumu novērtēšanā tiesa ir pilnīgi brīva, zvērests gan tai noder par absolūtu pierādījumu (ZPO. 463. р.).

6. Kollēģiālās tiesu iestādēs, tas ir svarīgākās un lielākās lietās, nepieciešami advokāti (Anwaltszwang), bet līdz ar tiem dalību ņemt var arī puses (ZPO. 137. p. in. fine).

7. Ja puse, neskatoties uz tiesas uzaicinājumu, neierodas sēde, tad par to viņu var sodīt (ZPO. 141. un 380. р.).

8. Tiesnešiem nav tās plašās nenozīmīgo pierādījumu noraidīšanas tiesības, kā tas ir Francijā. Anglijā un Austrijā.

§ 6. Austrija.

Austrijas tiesu sistēmā ietilpst: 1) Bezirksgerichte — vienpersonīgas tiesas, kas atbilst mūsu miertiesām; lielākās lietas piekrīt 2) Gerichtshцfe erster Instanz (Landes-, Kreis-. Handelsoder Seegerichte) priekšsēdētāja un divi locekļu sastāvā. Otrā instance Bezirksgericht'am ir Landgerichte, bet otra instance Gerichtshofam — Oberlandesgericht (Senate — priekšsēdētājs un 4 locekļi). Trešā, augstākā revīzijas instance ir der oberste Gerichtshof.

Austrijas Civilprocesa likumi (ZPO.) izstrādāti 1895. gadā, Pazīstamā jurista Franča Kleina vadībā, visumā — izņe-

1) Saskaņā ar Entlastungsverordnung vom 13. V. 1924. 7. pantu, pusēm Piekrītot, tiesas var lietu izlemt arī bez iepriekšējas mutiskas sacensības.

mot dažus pārgrozījumus — pēc vācu procesa vispārējiem pamatprincipiem. Šā procesa raksturīgās īpašības: mu-tiskums, prāvās tiesā var uzstāties tikai advokāti (Anwalts-zwang), pierādījumu novērtēšanā tiesa nav saistīta — ir tas pašas, kas vācu procesā, bet ir arī dažas īpatnības:

1. Katru lietu skata cauri vispirms vienpersonīgi, iepriekšējā sēdē, parasti priekšsēdētājs vai viens tiesnesis. Šis vienkāršotās sēdes domātas gadījumiem, kad atbildētājs pats atzīst pret viņu vērsto prasību, lietas izbeigšanai miera ceļā, aizmuguriskiem spriedumiem atbildētāja neierašanās gadījumā, noraidījumiem, prasības nodrošināšanai u. t. t.

— vispār procesa gaitas saīsināšanai un paātrināšanai (Austr. ZPO. 239. р.).

2. Otrā kollēģiala sēde, tiesai pilnā sastāvā piedaloties, domāta mutiskai sacensībai.

3. Sacensības principa nozīmi lielā mērā mazina tiesas iejaukšanās tiesības: proti, tiesa var prasīt no pusēm, lai tās uzrāda tos pierādījumus, uz kuriem tās atsaukušās (Austr. ZPO. 183. р.).

4. Tāpat ka Anglija un Francija, tiesai ir tiesība norai-

dīt pierādījumus, ja viņa tos atzīst par nesvarīgiem (Austr. ZPO. 275.p.).

5. Vācu procesa piespiedu zvēresta (Eideszuschie-buņg) vietā notiek prāvnieku nopratināšana, sākumā bez zvēresta, bet vēlāk, ja tiesa to atzīst par vajadzīgu, arī zem zvēresta (Austr. ZPO. 371., 376., 377.—381. р.), bet arī šo, ar zvērestu apstiprināto liecību novērtēšanā tiesa ir pilnīgi brīva (Austr. ZPO. 381. р.). Šādā kārtā pierādījumu brīvā, ne no kā neatkarīgā novērtēšana attiecināta arī uz prāvnieku liecībām, kas apstiprinātas ar zvērestu, atsacīšanos no liecību došanas (Austr. ZPO. 381.) ua beidzot arī uz atsacīšanos no jau izdarītās atzīšanās (Austr. ZPO. 266. р.).

§ 7. Anglija1).

I. Atsevišķu Eiropas kontinentālo valstu tiesu iekārtas un tiesāšanas kārtības pamatprincipi savā starpā atšķiras mazā mērā un galvenos vilcienos ļoti līdzīgi. Turpretim Anglija, pateicoties savam zināmā mērā izolētam ģeogrāfiskam stāvoklim, ārkārtējam konservātismam un patstāvīgam nacionālam raksturam sakarā ar angļu tautas īpatnībām, uzbūvējusi savu tiesu un tiesāšanas kārtību pavisam uz citiem prin-

1) Literatūra: Franqueville: Судъ въ Великобританш 1893 г. Леонтьевъ, Ж. М. Ю. 1899 г. № 9. Arthur Gurti, Englands Civilprozess 1928.

47 cipiem, kas jo bieži pašā kodolā atšķiras no Eiropas kontinenta.

Anglijā romiešu — kanoniskās tiesības ilgu laiku uzska-tīia par saistošām visam tiesām un tikai reformācijas laikmetā, pēc sakaru pārtraukšanas ar Romu, sāka izvest dzīvē iaunu principu, pēc kura par saistošām normām uzskatāmi tie noteikumi, kuriem likuma vai parašu veidā angļu tauta labprāt un ar karaļa piekrišanu padevusies. Bet romiešu principi arī pēc tam neizzuda no angļu tiesībām: līgumu, tirdzniecības un jūras tiesībās romiešu tiesības joprojām pastāv līdzās citiem angļu tiesību avotiem.

Angļu tiesāšanas kārtības noteikumi konstruēti uz agrākām, vecām angļu formām, uz kurām zināmu iespaidu atstājis pirmatnējais, vecais romiešu procesa iedalījums 2 stadijās: in iure (prētom priekšā) un in judicio (tiesneša priekšā). Agrāk process atklājās ar lūgumraksta iesniegšanu lord-kanc-leram, lūdzot izdot atļauju prasības uzsākšanai. Tālāk process nokļuva sevišķā stadijā, kad lūdzējam vajadzēja formulēt savu prasību.

Ja prasījums pēc formas bij likumīgs, tad prasītājs sa-ņēma priekš šerifa sevišķu uzdevumu, kurš saturēja:

1) prasības juridisko formulu — prasītāja prasījuma punktu un

2) priekšlikumu šerifam — uzaicināt atbildētāju labprātīgi apmierināt prasītāju, bet neizpildīšanas gadījumā — uzaicināt viņu attiecīgā tiesā atbildēšanai.

Tikai pēc šās formulas saņemšanas prasītājs varēja griezties attiecīgā tiesā ar prasību (romiešu in judicio). Šīs formulas, kā tas bij arī Romā, uzkrāja, apstrādāja un Indriķa VIII. valdīšanas laikā tās sastādīja krājumu „Register of Writs".

Lietas virzīšana un juridisku jautājumu atrisināšana tiesā arī tagad sadalās starp advoķātiem, kanceleju un tiesnešiem, kuri tās lietās, kur ņem dalību zvērināti piesēdētāji (jury), izšķir tikai juridiskus jautājumus, turpretim faktiskās puses izpētīšana un noskaidrošana uzlikta zvērinātiem — juratores, tā kā, pēc viena senatnes angļu jurista izteiciena: „ad quaes-tionem facti non respondent judices, ad quaestionem juris non respondent juratores". Tādā kārtā pa tiesas sēdes laiku noteikti jākonstatē strīdīgie jautājumi, lai strīdus priekšmets būtu pilnīgi skaidrs un viņa faktisko pusi varētu celt priekšā zvērināto izšķiršanai. Sakarā ar šo attīstījās interesanta sistēma, kuŗas mērķis ir novest sacīksti pie noteikta gala iznākuma (savā ziņā litis contestatio), t, i. tieši

izlobīt pušu nesaskaņu un pretrunas par kādu zināmu fakta vai tiesību punktu. Bet ja pirmā stadijā pie kanclera izrādi-jās, ka lieta pēc likuma formāli nepiekrīt tiesas caurskatīša-nai, bet pretenziju tomēr atzina par taisnīgu un apmierināmu, tad jau pie kanclera norisinājās kaut kas līdzīgs romiešu extra ordinaria cognitio, kad abas romiešu procesa daļas — in jure un in judicio — saplūda kopā. Pie tādām pretenzijām piederēja agrāk sievas pretenzija pret vīru. Pēc vecām angļu tiesībām vīrs un sieva skaitījās par vienu personu, kamdēļ sievai nebija iespējams celt tiesā prasību pret vīru. Šādos gadīju~ mos formulas neizsniedza un lieta nepārgāja parastā tiesā, bet tā vietā kanclera tiesa pati izmeklēja lietu un izlēma to, vadoties no daudz plašākiem taisnības principiem un mazāk ievērojot formalitātes, nekā to varēja vispārējā tiesa.

Tādā kārtā līdzās vispārējām tiesām un vispārējai tiesā-šanas kārtībai radās un pamazām attīstījās jauna tiesas si-stēma, d^inata uz taisnības pirncipu — procedings in Equity , (atšķirībā no procedings in an Action of Law — t|esas, uz ierašu tiesībām), kur zvērināti piesēdētāji nepiedalījās. Ar laiku, kad prasību formulēšana jau bija izstrādāta un izveidojusies, — iepriekšējā darbība pie kanclera pamazām atkrita un prasības sāka iesniegt tieši tiesai lūgumu (bill) veidā, bet tiesu iedalījums „vienkāršās" un „pēc taisnības" palika spēkā vēl kādu laiku pēc tam.

Angļu tiesāšanas kārtība ir tiesu prakses rezultāts. An-glijā sen radās sevišķa un stipra advokātu-baristeru1) kor-porācija, kurā koncentrējās visas zemes juridiskā izglītība, tā kā tiesību pasniegšana universitātēs stāvēja otrā vietā. Kā tas bija arī Francijā (avouйs), juristi praktiķi (solli-citor'i) ieguva Anglijā monopoltiesības lietu vešanai tiesā un zem viņu iespaida process no mutiskā pārvērtās rakstiskā, pie kam tomēr angļu dzīves iekārta neļāva ieviesties kancelejas noslēpumu sistēmai.

Rakstiskā lietvedībā radās mākslīgas, vienīgi vēsturiski izskaidrojamas formas, sevišķi termini, dažādas fikcijas un citi technisķi paņēmieni, kuriem pastāvot pašām pusēm tiesa nemaz nebij pieejama, kamdēļ tās bija spiestas griezties pie advokātiem. Sākot ar XIX. g. s. Anglijā izvestas daudz tiesu reformas. Vēl tagad šīs reformas nevar uzskatīt par nobeigtām. Jaunie likumipar tiesu centās un cenšas vienkāršot lietvedību, atsvabināties no formalitātēm, mākslīgiem paņēmieniem un decentralizēt tiesas.

1) baristers — no vārda — bar-barijas, žogs, jo baristeriem, tiesība atrasties tai pašā no pārējās publikas nodalītā sēžu zāles daļā, kur atrodas tiesneši.

Angļu tiesu sistēma pašlaik šāda:

Lietas

I instances tiesas

II instances tiesas

Revizijas-kasa-cijas tiesas

Mazsvarīgas lietas, kurās prasības vērtība mazāka par Ј 100 t.i.ap Ls2.500,— (Tomēr ja strīdam principiāla nozīme, tad kaut arī

County Courts —grafistu tiesas, kas sastāv no vienper-sonīga tiesneša, kuru ieceļ un arī atceļ nespējības vai piedauzīgas izturēšanās dēļ lord-

High Court —augstākā tiesa County Court lēmumu pārsūdzībai, atrodas Londonā, t. i. tieši karaliskā sēdekļa nodaļa (Queens bench

prasības vērtība

kanclers.

Division).

nepārsniegtu

Grāfistes tiesai ir

Ј 100, tas var piekrist High court).

arī sekretārs.

House of Lords —lordu palātas tiesa

Londonā, viena vi-

Visas lietas, kas

High Court of Ju-

Courtof Appeal— appelācijas tiesa Londonā, viena visai Anglijai un sastāv no lordkanclera, High Court II un III nodaļas priekšsēdētājiem un 5 tiesnešiem.

sai Anglijai un sastāv no lordkanc-

pārsniedz grafi-stu tiesu kompe-

stice — augstākā tiesa Londonā, vie-

lera un 4 tiesneš.

tenci.

na visai Anglijai.

Sastāv no 3 no-

daļām:

1) kanclera tiesa (Chancerv Di-vision),

2) karaliskais sēdeklis (Queens bench Division),

3) laulību šķiršanas, testamentu un jūras lietām (Probate Divorce and Admiralty Division).

Atsevišķas vietas no feodāliem laikiem uzglabājušas vel vietējās tiesas bez noteiktas jurisdikcijas (dažreiz par šādas tiesas pastāvēšanu valdība pat nezin). Te sastopamies ar vecām privilēģijām, jo karaļi agrāk piešķīra atsevišķām personām jurisdikcijas tiesības. Šīs tiesas nav obligātoriskas, jo katrs vienmēr var griezties grafistes tiesā. Anglijas konser-vatisma dēļ šīs vecās vietējās tiesas nomināli vēl pastāv. Jau XIX. g. s. beigās izdeva likumu, kurš deva šām personām un iestādēm tiesību atteikties no viņām dāvātām jurisdikcijas tiesībām, kuras uzskatīja par izbeigtām vienīgi pēc šo personu vaļ iestāžu atteikšanās no viņām. Šām vietējām tiesām Patiesībā nav nekādas nozīmes.

Anglijā vispār pastāv trīs juridisku normu kategorijas:

1) parašu tiesības (Common Law), kas izstrādājušās praksē;

2) taisnības tiesības (Equity Law), kas radušās agrākā kanclera tiesa un 3) parlamenta statūtu tiesības (Statute Law1). Tiesas procesā vadošā loma piekrīt agrākiem, no archīvu aktīm (Courts of Record) ņemtiem tiesnešu spriedumiem. Tiesāšanas kartība Anglijā pamatojas pa daļai uz parašām, pa daļai uz 1873. g, likumu. Angļu tiesa, kā tas minēts jau iepriekš, pilnīgi īpatnēja un krasi atšķiras no kontinentālo valstu tiesām.

1873. g. Anglija izdeva jaunu likumu, kas stājās spēkā 1875. g. 1. janvārī un galvenos vilcienos noteica tagadējo tiesu iekārtu un tiesāšanas kartību. Visa Anglija un Uelsa sadalīta 55 apgabalos (grafistu tiesnešu pavisam 60). Katrā ap-gabala sevišķa grāfistes tiesa (County court). Grāfistes tiesa sastāv no viena tiesneša, kuru ieceļ lord-kanclers un kuru var atcelt viņa nespējas gadījumā vai nepieklājīgas uzvešanas del; visi pārējie tiesneši ir neatceļami. Tiesneša pienākums ne retāk ka vienreiz mēnesī ierasties un noturēt tiesu tajās vietas, kuŗas ietilpst viņa apgabalā. 55 apgabalos tādu vietu, kopa ar tiesnešu rezidencēm, vairāk par 500. Viņa rokas koncentrējas ne tikai vispārējā, bet arī administratīva justicija. Šajās vietās, kur ikmēnesi ierodas tiesnesis, atrodas pastāvīga kanceleja, ko pārzin sekreiārs (master), kas paliek še arī pa tiesneša prombūtnes laiku. Grāfistes tiesnesim piekrīt personiskas prasības, kas izriet no līgumiem vai neatjautas darbības, ja prasības vērtība mazāka par 100 marc. sterl. Tomēr prasītājam ir tiesība iesniegt savu prasību, ja tās vērtība arī ir zemāka par Ј 100, augstākai tiesai — Higt court, bet tas saistīts ar zināmu risku tai ziņā, ka Higt court, pat apmierinot prasību, var uzlikt viņam tiesas izdevumus. No otras puses, abas puses, rakstiski vienojoties, var griezties pie County court ar prasījumiem, kas pamatoti uz Common law, kaut arī prasības vērtība ievērojami pārsniegtu Ј 100; bez tam augstākā tiesa var katru viņai iesniegtu prasību, ja viņa atzīst to par vienkāršu, pat ja tās vērtība pārsniedz Ј 100, nodot grāfistes tiesai. Augstākā tiesa bieži izlieto šo tiesību. Tāpat grafistu tiesneši, atrodot, ka viņiem piekritīgā lieta ir ļoti grūta un sarežģīta, ar pušu piekrišanu, var lietu pārnest augstākā tiesā. Izņemot Londonu, visās pārējas pilsētas Countv court ir kompetenta tiesa konkursa lietu izšķiršanai (Court of Bankruptcy).

Otrā instance grafistu tiesām ir augstākā tiesa (High court), proti: karaliskā sēdekļa nodaļa (Queens bench Divi-

1) Procesuālos noteikumus satur: 1) The Annual Practice, kuru lieto visas tiesas un advokāti un 2) The Jearly Practice of the Supreme Court vai „the Red Book" (sarkanā grāmata — pēc vāku krāsas).

51

sion). Šī otrā instance (parasti no 2 tiesnešiem) var pati izspriest lietu pēc būtības, bet var arī nodot lietu jaunai izlemšanai tai pašai tiesai, norādot vēra ņemamos apstākļus vai noteikumus. Civillietas, kas pārsniedz grafistu tiesu piekri-tību iztiesā pirmā instancē augstāka tiesa Londona (High court). Tāda tiesa ir vienīga visai Anglijai un Uelsai, t. i. iedzīvotāju skaitam pāri par 30 milj.

A. Augstākā tiesā (High court) ir 3 nodaļas.

a) Kanclera tiesas nodaļa (Chancery Division), b) karaliskā sēdekļa tiesa (Queens bench Division) un c) testamentu, laulību šķiršanas lietu un jūras lietu nodaļa (Probate Divorce and Admiraltv Division). Katrai nodaļai ir sava kanceleja; bez tam pie asisēm pastāv sava vietējā konceleja (district regi-stries) ar savu sekretāru (district registar). Līdz 1873. g. kanclera tiesa bij taisnības tiesa (procedings in Equity), bet karaliska sēdekļa tiesa — parasto tiesību tiesa (procedings in an Action of Law). Senatnē no sākuma griezās pie karaļa, ka pie pēdējās instances, kas vadījās no taisnības sajūtas; karaļa padomdevējs bij kanclers, kuram vēlāk šis lietas tad arī adresēja. Karalis Eduards III. šo kārtību sankcionēja ar likumu un tādējādi radās kanclera tiesa. Kanclerus iesākuma iecēla no garīdznieku kārtas, kādēļ tie saka lietot romiešu — kanoniskās tiesības. Vēlāk kanclera tiesa bij pat formālāka, ka parasto tiesību tiesa. Tiesāšanas kārtību detaļas katra atsevišķā High court nodaļā paredz sevišķi noteikumi.

1) Kanclera tiesas nodaļa Londonā sastāv no priekšsēdētāja — lordķanclera (Lord Chancellor) un 6 tiesnešiem. Šj tiesa iedalās 3 kamerās, pa 2 tiesneši katrā. Katra kamera ir sekretārs (Chancery jnaster), kā palīgs tiesnešiem, un bez tam vairāk zemāku ierēdņu. Katrs no 6 tiesnešiem vienper-sonīgi reprezentē tiesas varu, un katrs no viņiem notur savas atsevišķas sēdes. Šās tiesas kompetencē ietilpst: a) mantojumu pārvaldīšana; b) līdzdalības kopējā manta izbeigšana (partnerships); c) strīdi par noreķiniempie šādas līdzdalības; d) dzēšana un noraidīšana pie hipotēkām (redemtion and fo-reclosure); e) mantas pārvadāšana un ieņemtās summas sadalīšana ķīlas pārdošanas gadījumā un pie jus retentionis; f) jautājumi sakarā ar trestu (trusts) nodibrnāšanu, pārvaldīšanu un uzraudzību; g) dokumentu annulēšana; h) zemes sadalīšana un viņas pārdošana sadalīšanas nolūkā; i) nepilngadīgo aizgādnība. Piesēdētājus šai tiesā neuzaicina.

2) Karaliskā sēdekļa tiesa (Queens bench Division) — sastāv no lorda priekšsēdētāja, galvenā Anglijas tiesneša (Lord Chief Justice) un 17 tiesnešiem (puisne Judges). Viņi notur sēdes gan pa vienam, gan divatā, gan trijatā un dažreiz visi kopā. Viņus ieceļ karalis uz Lord Chancellor priekšstā-dījumu no barister'iem, kam vismaz 10 gadu cenzs.

Pēc angļu tiesībām līgumu un saistību pārkāpšanas gadījumos, pēc vispārējā noteikuma, var prasīt vienīgi zaudējumu atlīdzību. Karaliskā sēdekļa nodalās uzdevums galvenā kārtā tad arī ir caurskatīt lietas par to zaudējumu atlīdzināšanu, kas cēlušies sakarā ar līgumu pārkāpšanu un no neatļautas darbības, kā arī lietas par goda aizskāršanu.

Tā kā Anglijā nav sevišķas tirdzniecības tiesas, kurpretim zināma specializācija tirdzniecības tiesībās tomēr vēlama, tad no karaliskā sēdekļa tiesnešu vidus nozīmēts sevišķs tiesnesis Londonā (Commercial Court) tirdzniecības lietām, kurām ved arī sevišķu „Commerciallist". — Tomēr gan visas lietas, kas pārsniedz grāfistes tiesas kompetenci un nepiekrīt kanclera tiesai, nedz arī testamentu, laulību šķiršanas lietu un jūras lietu nodaļai, piekrīt karaliskā sēdekļa nodaļaL Kā apellācijas instancei, pēdējai piekrīt grafistu tiesu izšķirtās lietas.

Šī tiesa darbojas gan Londonā, gan arī ārpus tās, izbraucot sesijās, t. s. asisēs pēc noteiktas kārtas. Asises sastāv no viena tiesneša, pie kam dažreiz piedalās arī zvērināti piesēdētāji (jury)1). Anglija un Uelsa šai nolūkā sadalīta 8 „cir-cuits", un tiesneši apbraukā savu apgabalu 3 reizes gadā; viens tiesnesis — vēcākais (senior) pārzin krimināllietas, bet otrs (junior) civillietas. Divreiz pēc kārtas viens un tas pats tiesnesis uz vienu un to pašu vietu parasti neizbrauc. Karaliskā sēdekļa tiesa ir galvenā Anglijas civīltiesa, bet viņai ir arī sava kompetence krimināllietās.

3) Testamentu, laulību šķiršanas un jūras lietu nodaļas (Probate, Divorce and Admiraltv Division) kompetencē ietilpst: a) laulības lietas, laulību šķiršana un atzīšana par neesošām; laulāto atšķiršanā; laulāto tiesību atjaunošana; sievas un bērnu uzturs; leģitimācija per subsequens matrimonium; b) testa-mentu lietas (Probate Actions); c) dažādas lietas attiecībā uz jūras tiesībām. Šī nodaļa atrodas un darbojas tikai Londonā un sastāv no priekšsēdētāja un 2 tiesnešiem. Katrs vienperso-nīgi izšķiŗ lietu, bet var pieaicināt vispārējus un speciālus ekspertus. Šķiršanas lietās tiesnesis var pieaicināt izlemšanā arī savu kollēgu. Šaī nodaļā pastāv 4 masters, kuri saucas

1) Pēdējā laikā tiesa ar zvērinātiem piesēdētājiem sastopama vairāk gan kā izņēmums, jo rast saprātīgus un lietišķus piesēdētājus diezgan grūti. Bez tam karaliskā sēdekļa tiesā lietas juridiskā puse ir pārsvarā par faktisko pusi, un atdalīt faktisko pusi no juridiskās bieži vien ir loti grūti.

par registrars; katram ir savs birojs, kas itrodas „Somerset-House" Londonā.

B. Apellācijas tiesa (Court of Appel) — visu trīs High Court nodaļu spriedumu pārsūdzībai. Viņa sastāv no priekš-sēdētāja „Master of the Rolls" un 5 tiesnešiem (Lords Justice of Appeal). Dažreiz šai instancē piedalās arī High Court nodalu priekšsēdētāji: lordkanclers, karaliskā sēdekļa tiesas priekšsēdētājs un testamentu, šķiršanas un jūras lietu nodaļas priekšsēdētājs, kuri ex officio ir Court of Appeal locekli. Apellācijas tiesas priekšsēdētāju (Master of the Rolls) un tiesnešus ieceļ Prime Minister's parasti no barister'iem, kas šai amatā sabijuši ne mazāk par 15 gadiem, vai no personām, kas vismaz gadu bijušas Jugde of the High Court. Sēdēs piedalās trīs tiesneši, bet dažreiz arī divi, sevišķi ja puses ir mierā ar diviem tiesnešiem; bet ja vienprātības nav, tad nepieciešama trīs tiesnešu līdzdalība. Šaī tiesā notiek parallēli divu sastāvu sēdes: a) viens sastāvs pārzin sūdzības par kanclera tiesas un testamentu nodaļas spriedumiem un b) otrs — pārzin sūdzības par karaliskā sēdekļa spriedumiem.

Pēc vispārējā noteikuma High Court spriedumus var pārsūdzēt vienīgijajā gadījumā, ja to atļauj (leave) pati augstākā tiesa, kas taisījusi spriedumus, vai ja tādu atļauju dod apellā-cijas tiesa. Court of Appel var atstāt sūdzību bez sekām vai taisīt jaunu spriedumu vai, beidzot, nodot lietu pirmai instancei jaunai caurlūkošanai.

C Lordu palātas tiesa (House of Lords) ir angļu tiesas augstākā instance. Tā sastāv no priekšsēdētāja — lord-kanc-lera (Lord Chancellor) un 4 tiesnešiem — lordiem (Lords of Appeal), kurus ieceļ no personām, kas izpildījušas lord-kanc-lera pienākumus vai no baristeriem, kas praktizējuši ne mazāk, kā 15 gadus. Šai tiesai piekrīt sūdzības par apellācijas tiesas spriedumiem stingri noteiktos likumu pārkāpšanas gadījumos. Sūdzību apspriež vismaz 3 Lords of Appeal klātbūtnē, un viņiem ir tiesība sevišķos gadījumos pieaicināt High Court tiesnešus sēdē, lai pēdējie izteiktu savas domas atsevišķos tiesiskos jautājumos. Apspriedes notiek publiski. Lordu palātas tiesai ir kasācijas un revīzijas tiesības, t. i. viņa var atcelt spriedumu un nodot lietu jaunai caurskatīšanai vai arī pati to izspriest. Sūdzības iesniegšanai (humbly praying) uz pergamenta nepieciešama ļoti liela drošības nauda (Ј 700, —) un 2 baristeru apliecinājums, ka sūdzībā ierosinātam jautājumam ir svarīga principiāla nozīme.

Tādā kārtā visa Anglijas civīlā justīcija norisinās ar nelielu tiesnešu skaita palīdzību: pavisam ap 100 personu Anglijas un Uelsas vairāk par 30 milj. lielam iedzīvotāju skaitam. Niecīgais tiesnešu skarts izskaidrojams šādi: l) lielākais lietu vairums nenonāk līdz tiesas galīgam spriedumam; 2) lielu palīdzību tiesnešiem sniedz se-kretāri (masters), uz kuŗJiem gulstas tiesneša darbības ievērojama daļa un kuŗijaktiski ir tiesnešu palīgi; 3) ļoti attīstītas un populāras šķīrējtiesas; 4) tiesneši notur sēdes ikdienas; 5) tiesneši neraksta spriedumus un pat rezolūcijas; rezolūcijas pasludina mutes vārdiem, un tās pieraksta sekretārs; spriedums galīgā formā ir prāvnieku un pa daļai kancelejas darīšana; tiesnesis pieraksta vienīgi liecinieku liecības (parasti ar zīmuli), bet tas ir dokuments, kuru var pieprasīt augstākā tiesa apellācijas gadījumā; 6) I. instances tiesas vienpersonība.

II. Tiesnešatiesībasunprerogatīves. Visus tiesnešus, izņemot grafistu tiesnešus, ieceļ kaialis uz lord-kanclera priekšstādījumu no baristeriem, kas sabijuši šai amatā ne mazāk par 10 gadiem, bet augstākiem amatiem ne mazāk par 15 gadiem. Tas liecina par tiesnešu lielo praksi kā ari par ciešo sakaru starp tiesu un baristeriem. Tiesnesis nevar būt parlamenta loceklis, nevar ieņemt vēlētu amatu, jo viņam jāstāv ārpus polītisku partiju cīņas. Tiesneši ir neatceļami1), izņemot grafistu tiesnešus, kurus ieceļ un var atcelt lord-kanclers; tomēr tāda atcelšana vēl nekad nav notikusi, gluži otrādi, praksē neatceļamības princips aptver pat sekretārus, t. i. tiesnesi var atcelt vienīgi tai gadījumā, kad likumdošanas sapulce atzīst, ka viņš, neatbilst savam stāvoklim.

Neatceļamība radusies vēsturiski. Viduslaiki šo principu nepazina. 1700. g. Kārla I. laikā tiesnešus iecēla quamdiu še bene gesserint, t. i. kamēr viņi labi uzvedīsies. No šās formulas arī radās neatce'amība, jo tā paša 1700. g. likums paredzēja, ka noteikt, vai tiesnesis uzvedas neatbilstoši, var vienīgi karaļa apstiprināts parlamenta abu palātu likumdošanas akts. Anglijas tiesnešu neatkarīgo stāvokli rada vēl tas apstāklis, ka tiesnesis nevar gūt paaugstinājumu ne arī balvas. No zemākas tiesas viņus nepārceļ uz augstāku tiesu.

Viņu atalgojums, salīdzinot ar kontinenta tiesneša atalgojumu, ir ļoti liels. Kanclera tiesas priekšsēdētājs (Lord Chanccllor) saņem Ј 10.000 gadā; karaļa sēdekļa nodaļas priekšsēdētājs (Lord Chief Justice) — Ј 11.000; augstākās tiesas loceklis — Ј 5.000; apellācijas tie-

J) Lord-kanclers — kanclera tiesas priekšsēdētājs un Lord Chief Justice, kas ir karaliskā sēdekļa — Kings Bench Division — nodalās oficiāls priekšsēdētājs, — pretēji pārējiem tiesnešiem, — nav neatceļami; tā kā viņi spēlē polītisku lomu, tad katra jauna valdība iecel tos no jauna un ar iepriekšējā valdības kabineta mainu tie zaudē savas tiesnešu vietas.

priekšsēdētājs ļMaster of the Rolls) — Ј 6.000. Izbraucot sesijās augstākās tiesas locekļi saņem vēl sevišķu diezgan lielu atlīdzību — dienas paudu. Bez tam, atstājot vietu, tiesnesis nodrošināts ar ievērojamu pensiju.

Šādos spožos materiālos apstākļos tiesnešu godīgums stāv virs katras kritikas, viņu neatkarība ir absolūta. Būdami sevišķi spējīgi un apdāvināti juristi — Anglijas tiesneši bauda dziļu cieņu. Bez tam katru necienību pret tiesu pati tiesa bargi soda. Tiesai (izņemot grāfistes tiesas) ir tiesība uz savu iniciatīvi piespriest sodu (cietumsodu uz noteiktu vai nenoteiktu laiku) par katru nodarījumu, kurā tiesa ieraudzījusi necienību pret tiesu. Šo prerogatīvi sauc par „contempt of court", un apžēlošana no karaliskās varas puses še nav pielaista.

Piem. par nemotīvētu atteikšanos iesniegt lietas noskaidrošanai vajadzīgos dokumentus pēc tam, kad visi iespējamie līdzekļi izlietoti, var sodīt kā par necienību pret tiesu (contempt of court). Agrāk tiesas izlietoja šo prerogatīvi ļaunprātīgu Tā piem., konstatēts, ka pagājušā gadu simteņa sākumā (1812.—1820. g.) divdesmit par tiesas aizskaršanu (contempt of court) ieslodzīto miruši cietumā pēc 30 gadu ieslodzījuma.

Konstatēts, ka ilgu laiku apcietinājumā atradies un miris cilvēks, kas ieslodzīts vienīgi par to, ka viņš atteicies paziņot tiesai faktus, kuriem viņš bijis aculiecinieks. Protams, ka šie gadījumi — tempi passati, un tagad tik bargus sodus tiesa nepielaiž. Tam par šķērslļ tiesnešu augstais morāliskais un attīs^bas līmenis, sabiedriskā doma un atk|ātības princips, bet tomēr par sprieduma neizpildīšanu atbildētāju var sodīt, ka par necienību pret tiesu ar cietumsodu arī tagad.

Normāltiesa ir vienpersonīga. Vienpersonīgi darbojas grafistu tiesas un augstākās tiesas locekļi, kadjietu caurskata pirmā instancē. Otrā tiesas instance un apellācijas tiesa ir kollē-Žiāla un sastāv no 2 vai 3 tiesnešiem. Kontinenta noteikumu, ka tres faciunt collegium, Anglijā bieži vien nemaz neievēro. l urpretim vienpersonīgi tiesneši arī civillietās fakta jautājumu izšķiršanai bieži pieaicina zvērinātus piesēdētājus, bet vajadzības gadījumā tiesneši uzaicina ekspertus, lai kopēji izšķirtu jautājumu. Augstākās tiesas loceklis, atrodot, ka lieta komplicēta, var uzaicināt sēdē vienu vai vairākus kollēgas. Loti sarežģītās lietās var ņemt dalību vļsa karaliskā sēdekļa nodaļa. Arī apellācijas tiesā sarežģītās lietās ņem dalību viss sastāvs. Visa procesa gaita, kā tas ir arī Francijā, atrodas Pušu rokās un tiesa neuzrauga lietas kustību.

III. Procesa gaita. Prasītāja (plaintiff) solisitors1) iepriekš bez tiesas rakstiski piedāvā atbildētājam (defendant) apmierināt prasītāja prasījumus. Ja priekšlikumam nav rezultātu, tad iesākas process, pie kam iesniedz pēc sevišķas formas 2 eksemplāros sastādītu lūgumu (writ of summons vai vienkārši writ), kas apmaksāts ar zīmognodevu 30 šiliņu apmērā. Tajā atzīmē: 1) lietas saturu, 2) prasības summu, 3) pušu un viņu solisitoru vārdus un dzīves vietas. Patiesībā tas pēc būtības vairāk uzaicinājums vai priekšlikums atbildētājam stāties „writ'ā" norādītās tiesas priekšā atbildēšanai celtā prasībā2). Pamatojumi un pierādījumi par prasības prasījumu pareizību nav vajadzīgi. Tiesas sekretārs (master) atzīmē šā lūguma iesniegšanas laiku un uzliek vienam eksemplāram augstākās tiesas tās nodaļas zīmogu, kurai

1) Solicitor — atbilst franču avouй; pusei, kam vajadzīga juridiska palīdzība, griežas pie solicitor'a, kura pienākums strīdus lietā savākt visus vajadzīgos procesuālos materiālus un sagatavot visus pierādījumus; ja vajadzīga baristera palīdzība, tad viņa uzaicināšana un iepazīstināšana ar lietu ari ir solicitor'a pienākums.

2) Šāda „writ" paraugs: Augstākās tiesas karaliskā sēdekļa nodaļai

starp Amy Allen prasītāju

un

Robert Parker atbildētāju.

Mēs Georgs V., no Dieva žēlastības, Lielbritānijas un Iriļas apvienoto karalistu un Britānijas aizjūras īpašumu Karalis, ticības aizstāvis pavēlam Robertam Pārķeram, dzīvojošam ……….. 8 dienu laikā skaitot no

šā akta (of this Writs) piegādāšanas dienas, šo pēdējo ieskaitot, iesniegt ziņojumu par iestāšanos (appearance) procesā, kuru ierosinājusi Amy Allen, Benjamiņa Allena laulātā draudzene. Nemāt vērā, ka ja Jūs neat-bildēsat uz šo uzaicinājumu, — prasītājai tiesība procesu turpināt, un lēmums var sekot neraugoties uz Jūsu prombūtni.

Liecinieks George, Viscount Cave Lielbritānijas Lord High

Chancellor, 1927. g. 5. aprīlī.

N. B. Šis „writ" jānogādā 12 kalendāra menešu laikā, skaitot no šās dienas vai atjaunošanas gadījumā 6 kalendāra mēnešu laikā, skaitot no pēdējās atjaunošanas dienas, pēdējo ieskaitot, un ne vēlāk. Atbildētājam ir tiesība iesniegt paziņojumu par iestāšanos procesa (appearance) personīgi vai caur solisitoru karalisko tiesu centrālā birojā Londonā.

„Writ'a" otrā puse

Prasītāja precēta un ved procesu attiecībā uz savu atseyiško sievas mantu. Atbildētājs aicināts atbildēt, kā nelaiķa Georga Stefensona testamenta izpildītājs, kā arī personīgi. Prasījums vērsts uz Ј 750 liela saldo samaksu no summas, kuru dzīvs būdams saņēmis Georgs Stefensons, bet pēc viņa nāves atbildētājs un kura pieder atbildētājai; [kā arī par norēķina došanu; kā arī par sekvestra noteikšanu (recciver)]. Šo Writ saņēmis (issued) B. J. Gordons, kura adrese nogādāšanai …………

Šo writ esmu nogādājis (norādīta adrese) atbildētājam trešdien 1927. g. 7. aprīlī.

Paraksts ……..

Adrese ……..

lieta piekrīt. Otru eksemplāru ar tādu uzrakstu izsniedz prasītājam (plaintiff) nosūtīšanai atbildētājam (to serve the writ), bet pār to jāgādā prasītājam pašam. Ja prasītājs, kad prasības summa nav mazāka par Ј 50, zem zvēresta konstatē, ka atbildētājs spēris soļus izbraukšanai no Anglijas, lai izvairītos no tiesas, tad tiesnesis, ja prasība šķiet droša (good cause of action), var pieprasīt no atbildētāja pietiekošu nodrošinājumi!, bet tā neiesniegšanas gadījumā pat arestēt viņu uz laiku līdz 9 mēnešiem. Ja gada laikā (šo termiņu master's var pagarināt līdz 1Ѕ g.) pēc lūguma par atbildētāja uzaicināšanu lieta nav guvusi virziena, t. i. ja atbildētājs nav paziņojis par iestāšanos lietā vai prasītājs nav lūdzis izlemt lietu aizmuguriski, tad lietu izbeidz, un to var atjaunot iesniedzot jaunu lūgumu. Ja atbildētājs tura par vajadzīgu celt pret prasību iebildumus, tad viņam personīgi vai caur solicitor'u 8 dienu laikā jāiesniedz paziņojums1) 2 eksemplāros par iestāšanos lietā.

Sekretārus (masters) ieceļ no baristeriem vai solisitoriem, kas praktizējuši ne mazāk par 5 gadiem, vai nu Lord-kanc-lers, vai Lord-Chief Justice, vai apellācijas tiesas priekšsēdētājs ļmaster of the Rolls), katrs pēc savas kārtas. Karaliskā sēdekļa sekretārus ieceļ vienmēr no baristeriem; kanclera nodaļas sekretārus iecel lord-kanclers no solisitoriem. Šie sekretāri (masters) izpilda daudzus pienākumus, kurus agrāk izpildījuši tiesneši. Viņi patiesībā atvieto tiesnešus. Sekretāri savos birojos (in chambres) taisa lēmumus blakus jautājumos: par noraidījumiem, aizmuguriskiem lēmumiem, piekritības jautājumos u. t. l. Sagatavošanas darbs norit sekretāra priekšā in chambres, pie kampušu intereses parasti aizstāv solisitori. Tie paši masters aprēķina tiesu izdevumu apmērus, pa daļai uzrauga tiesas sprieduma izpildīšanu; vienīgi ar masters at-ļauju var vērst piedziņu un aprakstīt mantu. Master'am ir tiesība daudzos gadījumos izbeigt lietas virzīšanu un iztiesāšanu, piem., ja prasība ir priekšlaicīga, pilnīgi nepamatota (fri-volaus) vai celta, lai spītētu (vexations), vai ja prasība iesniedzama citā vietā, vai ja puses vienojušās strīda izšķiršanu nodot šķīrējtiesai. Bet pierādījumu ietveršana, piem., liecinieku nopratināšana pēc vispārējā noteikuma notiek tiesneša priekšā. Tālāk master'a pienākums noteikt, kādas tiesas priekšā un kādā nodaļā noliekama lietas mutiska un publiska caurskatīšana, pie kam masters šai gadījumā raugās uz to,

1) Šim paziņojumam ir formāls raksturs un pēc parastā, iepriekš Pievestā ievada paziņojuma redakcija skan: „Es paziņoju, ka iestājos minētā procesā Roberta Pārķēra vietā" 1927. g. 14. aprīlī Ričards Brauns (adrese …….) atbildētāja solisitors.

kur pusēm tiesvedība iznāk lētāka, un kāda tiesa pusēm un lieciniekiem vairāk piemērota.

Bez master'iem pie augstākās tiesas pastāv rinda ierēdņu, kas padoti sekretāram un iztur sevišķu, diezgan stingru eksāmenu. Visi viņi faktiski bauda neatcelamību, lai gan pēc 1849. g. likuma lord-kanclers, galvenais tiesnesis un vienas augstākās tiesas loceklis pēc savstarpējās vienošanās var atlaist kancelejas ierēdņus. Par sekretāru (masters) rīcību var sūdzēties tiesnesim (parasti 5 dienu laikā).

Bez augstākās tiesas kancelejas Londonā, kuras priekšgalā atrodas savi atsevišķi sekretāri (masters), augstākai tiesai katrā daudz maz ievērojamā provinces pilsētā, kur notur sesijas, ir sevišķas nodaļas (district registries) ar provinciāliem sekretāriem (district registrar), kas še pastāvīgi atrodas. Tādu provinces sekretāru (district registrars) dažādās pilsētās ir ap simts cilvēku. Personas, kas dzīvo šo provinciālo pilsētu apgabalā, caur šiem sekretāriem iesniedz savas prasības un arī uzaicina atbildētājus. Šie paši sekretāri sper soļus prasību nodrošināšana, sagatavo lietas caurskatīšanai sesijās, noliek lietas caurskatīšanai uz tiesas locekļa atbraukšanas dienu, atbildētāja neierašanās gadījumā taisa aizmugurisku spriedumu, tiesas uzdevumā izdara dokumentu apskati, rēķinu pārbaudi, apskates uz vietām. Pateicoties šiem sekretāriem nav sajūtamas neērtības, kas rodas sakarā ar tiesas atrašanos Londonā, jo, pateicoties sekretāra plašai kompetencei, puses var vest lietas augstākā tiesā, neizbraucot no savas provinces.

Pirmējo atbildētāja uzaicinājumu pie tiesas var izdarīt, t. i. lūgumu par to var iesniegt vai nu master'am Londonā vai tiesas sekretāram apgabalā (district registrar), kur dzīvo prasītājs.

Pirmā gadījumā prasītājs vai viņa pilnvarnieks norāda savu dzīves vietu Londonā ne tālāk par 4800 metriem no tiesas telpām Londonā.

Otrā gadījumā, ja atbildētājs dzīvo tajā pašā apgabalā, kur prasītājs iesniedzis uzaicinājumu, prasītājam jānorāda dzīves vieta tā paša apgabala rajonā, bet ja atbildētājs dzīvo otrā apgabalā, tad prasītājam jānorāda 2 adreses: 1) apgabalā, kur dzīvo prasītājs un 2) Londonā ne tālāk par 4800 metriem no tiesas telpām. Atbildētājam likumā norādītā termiņā jāiesniedz paziņojums par iestāšanos lietā un jānorāda sava vai pilnvarnieka adrese. Viņš var prasīt, lai lietu iztiesātu Londonā un tur norādīt savu adresi ne tālāk par 4800 mtr. Tādā gadījumā lietu pārnes no apgabala uz Londonu.

59

Ja atbildētājs, saņēmis uzaicinājumu, nepaziņo par iestāšanos lietā, tad prasītājs, ciktāl viņš pierādījis prasībā uzstādītos nrasījum'us, var lūgt master'u taisīt aizmugurisku spriedumu (judgment in the defendants absence), un tad lieta līdz publiskai tiesai nenonāk. Pret aizmugurisku spriedumu 5 dienu laikā var iesniegt iebildumus tai tiesai, kurai lieta būtu jāizlemj, ja būtu , iesniegts paziņojums. Ja neierodas prasītājs, tad ieradies atbildētājs var lūgt nekavējoties noraidīt prasību. Tomēr šādu spriedumu var anulļēt, ja prasītājs tajā pašā 5 dienu laikā lūdz par jaunu caurskatīt lietu. Tikai pēc tam, kad atbildētājs pieņem uzaicinājumu un paziņo savu dzīves vietu, prasītājs iesniedz rakstu, kurā attēlo savas prasības pamatus un tos faktiskos apstākļus, uz kuriem dibināta prasība, t. i. īstenībā mūsu prasības lūgumu.

Pēc 1885. g. likuma sacīkstes rakstu nevarēja būt vairāk par trim: 1) prasītāja prasības raksts (statement of claim); 2) atbildētāja iebildumi (statement of de-fence) un 3) prasītāja atspēkojums (joinder of issue). Tagad pēc pirmiem 2 rakstiem master's pielaiž vēl papildu replikas (reply). Šo rakstu apmaiņas nolūks starp pusēm tas, lai konstatētu strīda īsto būtību un apstākļus, kuri tieši pierādāmi. Prasības pamatu var grozīt pēc pirmā lūguma iesniegšanas, bet vienīgi ar master'a vai tiesas atļauju. Nevienu jautājumu, kas nav prasības lūgumā, nevar uzstādīt zvērināto un tiesas izlemšanai.

Sevišķs rakstisks prasības lūgums mazsvarīgās lietās (piem. pie parādu saistībām) prasītājam nav jāiesniedz. Ja atbildētājs to nepieprasa, tad arī citās lietās prasītājs var neiesniegt tādu lūgumu. Minēto rakstu iesniegšanas termiņus noteic master's, bet ja tie sevišķi nav noteikti, tad, saskaņā ar „Rules of Court", prasītājam jāiesniedz statement of Claim 21 dienas laikā pēc atbildētāja iestāšanās. Atbildētāja iebildumi (the Defence) iesniedzami 10 dienu laikā no prasības lūguma saņemšanas, bet visi pārējie pleadings (reply), ja tādus pielaidis master's, iesniedzami 4 dienu laikā no iepriekšējā raksta saņemšanas dienas.

Termiņus, uz sevišķu lūgumu, tiesa var pagarināt Termiņu īsums paātrina procesu. Katrai no pusēm, Ja tā nāk pie slēdziena, ka jāšaubās, vai lietas vinnēšanas gadījumā viņa varēs panākt tiesas izdevumu (costs) atlīdzināšanu, ir tiesība pieprasīt no otras puses nodrošinājumu (cautio judicatum solvi). Šo tiesību visbiežāk izlieto atbildētājs, ja prasītājs dzīvo citā tiesas apgabalā, bet it sevišķi. Ja tas dzīvo ārzemēs. Šo noteikumu var izlietot prasītājs.

60

ja atbildētājs ceļ pretprasījumu, kuram cits faktisks vai tiesisks pamats nekā pirmējai prasībai. Šos jautājumus izlemj master's, un ja viņš atzīst ka prasījums par nodrošinājumu ir pamatots, tad lietas tālākvirzīšanu aptur, kamēr neiesniedz pieprasīto nodrošinājumu. Ja atbildētājam ir regresa prasījums pret trešo personu, tad ar master'a atļauju viņam ir tiesība saistīt lietā šo trešo personu (,,he may by leave issue a Third Party Notice against him").

Sacīkstes rakstu apmaiņa norisinās master'a priekšā. Procesā stingri šķiro fakta un tiesību jautājumusTamdēļ faktiskā puse noteikti konstatējama. Nevar apstrīdēt prasību vispār, nenorādot uz atsevišķiem strīdīgiem apstākļiem. Katru prasības lūgumā norādītu un atbildētāja neapstiprināto faktu uzskata par pierādītu, bet prasībās par zaudējumu atlīdzināšanu strīda esamību vienmēr prezumē (Domages are always taken to be denied). Katrai pusei ir tiesība pieprasīt sacīkstes rakstā, lai pretējā puse atzīst vai noraida vienu vai otru faktisku apstākli, un tai nav tiesības atteikties no atbildes. Atsaucoties uz dokumentiem, katrai pusei ir tiesība pieprasīt, lai pretējā puse stāda priekšā pie galvenās iztiesāšanas tiesā (trial) dokumentus, kas pie tās atrodas (a notica to producē at the trial), vai lai viņai dod iespēju iepazīties ar dokumentiem vēl pirms galvenās iztiesāšanas (a notice to inspect and admit) un lai pretējā puse apstiprina, ka konkrēto dokumentu rakstījusi zināma persona.

Visi noraidījumi un iebildumi par noilguma dēļ zaudētām tiesībām ceļami pirmā atbildes rakstā (kaut kas līdzīgs Even-tualmaxime). Atbildētājam ir tiesība uzstādīt savu prasījumu ieskaitam (set-off) vai ari celt pretprasību (counter-claim). Pēdējā gadījumā tiesa taisa divus atsevišķus spriedumus attiecībā uz pirmējo prasību un pretprasību. Lielākais vairums ierosināto lietu nenonāk līdz galīgai publiskai iztiesāšanai (open Court). Tā p|em., 1891. g. no 44783 lietām līdz publiskai iztiesāšanai nonākusi tikai 2661 lieta, bet pārējās izbeigtas pirms.

Sagatavošanas stadija nenotiek publiski, bet klātesot sekretāram (master) vai tiesnesim, kuŗi atrodas savos kabinetos (in Chambre, au rйfйrй). Še kabinetā taisa visus blakus lēmumus, izšķir jautājumus par piekritību, noraidījumiem, trešu personu saistīšanu, prasības vēršanu pret citu atbildētāju pirmā atbildētāja nāves gadījumā, ekspertizērn, apskatēm, dokumentu iznīcināšanu, lietu nosūtīšanu šķīrējtiesas izlemšanai, kā arī nopratina lieciniekus, ja puses nepieprasa publisku nopratināšanu. Pēc šiem blakus lēmumiem lieta tiktāl noskaidrojas, ka puses loti bieži pašas izbeidz lietu. Bet ja puses lūdz nolikt

61

lietu publiskai irmtiskai1) iztiesāšanai (in open Court), tad to ienes sēdē tiktāl sagatavotu, ka parasti to iespējams izšķirt tajā pašā sēdē pie galvenās iztiesāšanas (Trial).

Par publiskās sēdes dienu paziņo pusēm vismaz 10 dienas iepriekš. Tiesas veidu parasti noteic master's pēc apstākļiem un atkarībā no tam, cik lieta sarežģīta. Tiesas veidi šādi: 1) vien-personīgs tiesnesis (parastā tiesas forma Chancery Division),

2) tiesnesis, piedaloties vispārējiem zvērinātiem (common jury);

3) tiesnesis, piedaloties speciāliem zvērinātiem (special jury); viņiem augstāks mantiskais cenzs; šos zvērinātos piesēdētājus izvēl no tirgotājiem, baņķieriem, personām ar patstāvīgiem ieskatiem; 4) tiesnesis, piedaloties ekspertiem (assessors); šāda piedalīšanās notiek jūras lietās Admiralty court priekšā; 5) oficiālais šķīrējtiesnesis (official Referee); 6) šķīrējtiesnesis, piedaloties ekspertiem; 7) tiesnesis, piedaloties citiem tiesnešiem.

Arbitra tiesu (privāto vai oficiālo) nozīmē, kad abas puses tam piekrīt un kad ir sarežģīti rēķini, daudz dokumentu, zinātniski pētījumi. Ja puses ar mieru nodot lietu arbitra izšķiršanai un ja tādu (privāt arbitra — special vai particulār re-feree) viņāmpav, tad tiesa ieceļ oficiālu arbitru (official re-feree). Oficiālais arbitrs ir amatpersona (pavisam viņi trīs), kas saņem lielu atalgojumu. Arbitra spriedumu apstiprina tiesa, ja puses zināmā laikā to pieprasa. Tiesa (High Court) var grozīt arbitra lēmumu vai spriedumu, ja tas uz pušu pieprasījumu n°dots tiesas apstiprināšanai.

Zvērināto tiesu sasauc uz pušu pieprasījumu vai uz tiesneša rīkojumu (dažas lietas izņemtas no zvērināto tiesas kompetences). Zvērināto tiesas civīltiesā vēsturiski Izskaidrojamas tādējādi, ka lieciniekus agrāk zvērināto tiesā nenoprati-nāja, jo paši zvērinātie atvietoja lieciniekus. Līdz 14. g. s. zvērinātos izvēlēja no vietējiem iedzīvotājiem. Zvērinātiem pašiem (par lietu viņiem paziņoja priekšlaikus) vajadzēja izzināt lietas faktiskos apstākļus un pamatojoties uz sāni pašu ievāktām un pārbaudītām ziņām viņi deva tiesa slēdzienu. Tagad ved vispārējo un speciālo zvērināto sarakstus. Par piedalīšanos sēdēs zvērinātie saņem sevišķu atlīdzību. Speciālo zvērināto atlīdzība augstāka, kā vispārējo zvērināto. Šos izdevumus sedz puse, kas lūgusi šādu tiesas veidu. Pēc vispārējā noteikuma zvērināto lēmumam jābūt vienbalsīgam.

1) Ja publiskā sēdē izņēmuma veidā atsevišķi momenti paturami slepenībā (piem., ja nav vēlams publiski minēt kādas personas vārdu), tad tiesnesis liek priekšā pusei vai lieciniekam dot atbildi uz zināmu atsevišķu jautājumu rakstiski uz papīra, kuru turpat dod izlasīšanai tiesnesim, Pusēm un zvērinātiem piesēdētājiem, ja tie piedalās lietā.

62

Agrāk, ja vienbalsības nebij, tiesnesis, izbraucot sesijās, vadāja sev līdz zvērinātos, kas nevarēja vienoties, kamēr viņi nenāca pie kopēja slēdziena. Tagad, ja pastāv domstarpības, tad jautā puses, vai viņas piekrīt vairākuma lēmumam lietā (pa lielākai daļai puses piekrīt), bet ja tās nav mierā, tad noliek jaunu sēdi ar citu zvērināto sastāvu.

Tiesas sēde sākas ar prasītāja vai viņa pilnvarnieka paskaidrojumu, kurā pieved lietas apstākļus un pierādījumus. Puses pašas var vest lietu, bet pa lielākai daļai viņas atvieto sevi „in chambre" ar pilnvarniekiem (sollicitor). Ja prasītājam ir liecinieki1), kuŗi agrāk nav nopratināti, tad prasītājs pats izsauc un nopratina viņus tiesas klātbūtnē. Atbildētājam arī ir tiesība uzstādīt lieciniekam jautājumus. Pēc tam atbildētājs taisa savus iebildumus un prasītājam piedaloties nopratina savus lieciniekus. Pēc tam vēl reiz pielaiž apmainīties runām, kam seko tiesas spriedums (ja tiesa bez zvērinātiem). Spriedumu var pasludināt tūlīt vai atlikt (kas parasti notiek, kad strīdus jautājumus izlemj zvērinātie), bet kad tiesnesis pasludina spriedumu, katrā ziņā tiek pievesti īsi motīvi.

Patiesībā spriedums izteic tiesneša domas par to, ka prasība noraidāma vai apmierināma aiz tādiem un tādiem iemesliem. Tiesnesim nav jāsniedz savs spriedums rakstiski. Dažreiz, ja lieta ir sarežģīta, tiesnesis savas ērtības labad spriedumu uzraksta, lai to vieglāk nolasītu, bet uzrakstītam nav nekādas juridiskas nozīmes. Oficiāla nozīme ir vienīgi sprieduma ierakstam sekretāra grāmatā pēc tiesneša izteicieniem (Не draps up the judgment). Pēc tam sekretārs izdod vinnējušai pusei apliecību (certificate), kuru tā pēc tam kopā ar darbvedības papīriem (plaedings) iesniedz kancelejai (central office vai District Registry) reģistrēšanai. Oficiālus protokolus tiesā neved, bet nopietnās un svarīgās lietās puses pašas rūpējas par liecinieku liecību un ekspertu slēdzienu stenografēšanu un šās pļezīmes var izlietot vēlāk pie pārsūdzības augstākā instancē. Ja tiesa notiek piedaloties zvērinātiem (Jury), tad tiesnesis pēc pušu debatēm rezumē lietas apstākļus, paskaidro

1) Liecinieku liecības tomēr var būt arī agrāk uzrakstītas un apstiprinātas ar liecinieka zvērestu attiecīgā ierēdņa priekšā. Tādu rakstisku ar zvērestu apstiprinātu liecību sauc „affidavit" un tā atvieto liecinieka pratināšanu tiesas priekšā. Pusei tomēr 14 dienujaikā ir tiesība prasīt, lai to pašu liecinieku nopratina par jaunu tiesā, un ja tāds liecinieks tiesā ne-ierodas, tad arī viņa rakstiskā liecība (affidavit) zaudē pierādījuma spēku. Liecinieku noraidījumu angļu tiesas nepazīst un pat vienas puses laulātais var būt par liecinieku vai nu sava laulātā vai pretējā pusē. Katrai pusei ir tiesība vest tiesā savus ekspertus, kuri zem zvēresta dod savu slēdzienu. Svešvalstu tiesību jautājumus noskaidro arī eksperti.

63

lietas juridisko pusi un pusēm piedaloties uzstāda jautājumu par faktu zvērināto izšķiršanai, bet pēc tam, pamatojoties uz zvērināto lēmumu, taisa savu spriedumu (Judgment).

Dažreiz tiesnesis atzīst, ka atbildētāja pienākumus atlīdzināt prasītājam zaudējumus, nenoteicot to apmērus; summās noteikšanu tiesnesis atstāj zvērinātiem. Šo jautājumu zvērinātiem neuzstāda tiesnesis, bet šerifs, kuŗa pienākumos vispār ietilpst spriedumu izpildīšana, saskaņā ar pusei izdotu izpildu pavēli „Writ of execution". Šī izpildu pavēle ir spēkā vienu gadu, bet tiesnesim ir tiesība līdz termiņa notecēšanai to atjaunot turpmākam gadam 6 gadu laikā. Spriedumu galīgā formā rediģē kancelejā pusēm piedaloties; tiesa te dalību neņem un tikai ja rediģējot ceļas pārpratumi, kurus puses pēc vienoša-nās nevar novērst, tad tos izlemj tiesnesis slēgtā sēdē (at chambre).

Ja tiesa kollēģiāla, tad katrs tiesnesis atsevišķi taisa savu motivētu spriedumu. Ar to katram tiesnesim uzlikta patstāvīga un pilnīga atbildība Par taisīto spriedumu. Šī tiesneša personīgās dziļās atbildības apziņa par viņa taisītu spriedumu dod viņam tiesību, ja viņš nepiekrīt zvērināto slēdzienam par faktu un ja viņa sirdsapziņa nav apmierināta ar tādu lēmumu, atjaunot sēdi vienīgi tiesneša priekšā (bez zvērinātiem), un tad viņš var taisīt patstāvīgu spriedumu, nerēķinoties ar zvērināto verdiktu. Tas gadas reti un tad tiesnesis uzņemas visu atbildību. Neapmierinātā puse var lūgt apellācijas tiesu atcelt tādu spriedumu, kā nesaskaņošu ar zvērināto slēdzienu. Pirmās instances spriedums stājas spēkā nekavējoši un iesniegtā apejlācija (appeal) neaptur sprieduma izpildīšanu (stāv of execution). Parasti tādu spriedumu izpildīšanas gadījumu pielaiž ar nosacījumu, ka jāiesniedz nodrošinājums.

Ja iesniedz sūdzību par zvērināto spriedumu, tad tajā lūdz atcelt spriedumu un nodot lietu pirmās instances tiesai jaunai caurlūkošanai. Ja iesniedz sūdzību par augstākās tiesas (bez piesēdētājiem) spriedumu, tad appellācijas tiesa var atcelt spriedumu un nodot lietu jaunai caurskatīšanai, vai arī atcelt un pati taisīt jaunu spriedumu.

Zemākās instances sprieduma atcelšana iespējama šādu iemeslu dēļ 1) ja tiesnesis nepareizi iztulkojis (mis-directed) zvērinātiem tiesiskus jautājumus; 2) ja tiesnesis pielaidis lieciniekus vai citus pierādījumus, kurus nevarēja pielaist; 3) ja liecinieku pratināšana vai citi pierādījumi nav pielaisti bez pietiekoša pamata; 4) ja zvērināto lēmums acīmredzot runā pretim iegūtiem pierādījumiem, piem., liecinieku liecībām; 5) ja nepareizs spriedums

64

ir sekas no tā, ka vienai pusei, bez viņas vainas, tikusi atņemta iespēja izlietot savas tiesības; 6) ja piespriestā zaudējumu summa ir pārmērīgi liela vai pavisam nepietiekoša; 7) ja pēc galvenās iztiesāšanas (trial) atklājas jauni svarīgi pierādījumi, kas agrāk nebij un nevarēja būt zināmi.

Katru sūdzību par zemāku instanci sauc par „appeal". un angļu process nešķiro blakus sūdzības, apellācijas, kasācijas, revīzijas vai nullitātes sūdzības. Tamdēļ par master'a lēmumu iespējams iesniegt appeal attiecīgam High Court tiesnesim. High Court ir County Courts apellācijas instance; par High Court spriedumiem appeal iesniedzama Court of appeal, bet par pēdējo sūdzības var iesniegt Judicial Commitee House of Lords un beidzot par Koloniālo tiesu, kā arī Channel Island, Isle of Man un Indijas spriedumiem vai lēmumiem appeal var iesniegt Judicial Committee Privy Council.

Apellācija (notice of motion) iesniedzama apellācijas tiesas kancelejā sešu nedēļu laikā no sprieduma, klātpieliekot sprieduma norakstu un norakstus pretējai pusei, bet par blakus lēmumiem (interlocutory order) divu nedēļu laikā. Apellācija sīki jānorāda, aiz kādiem motīviem spriedums vai lēmums nepareizs. Bez tam sūdzībā jāpieved sūdzētāja prasījumi, t. i. vai viņš vēlas, lai taisa jaunu spriedumu (a motion for judgment) vai arī lai lietu noliek jaunai caurskatīšanai publiskā tiesas sēdē (a motion for a naw trial).

Ja otrai tiesas instancei vajadzīgi liecinieku pratināšanas protokoli, tad tā var pieprasīt paša tiesneša atzīmētas liecinieku liecības.

Sūdzību skata cauri publiskā mutiskā sacīkstē, pie kam apellācijas tiesai ir tiesība pieņemt jaunus pierādījumus, pieprasīt papildu paskaidrojumus, taisīt patstāvīgus slēdzienus, izejot no pušu faktiskā stāvokļa, pielaist par jaunu pārbaudīt rēķinus un grāmatas. Beidzot apellācijas tiesai ir tiesība pašai taisīt jaunu spriedumu vai arī nodot lietu agrākai instancei jaunai caurskatīšanai.

Anglijas procesuālos noteikumos paredzēts, kādās lietās spriedumus var pārsūdzēt bez tiesas atļaujas un kādās lietās atļauja ir vajadzīga, bet tiesas prakse iztulkojusi šo noteikumu tādējādi, ka tiesa, kuras spriedumu pārsūdz, var neatļaut pārsūdzību, un šai gadījumā par tādu aizliegumu var iesniegt sūdzību otrai instancei un tādā ceļā pārnest lietu un jautājumu par tiesas aizliegumu otrā instancē.

Otrās instances tiesa var pārklaušināt lieciniekus un viņai vispāri ir tiesība iziet no apellācijas sūdzības robežām, pretēji mūsu tiesu principam — ne eat judex ultra petitio. Apellā-

65

cijas tiesas spriedumus var pārsūdzēt (humble praying) lordu palātas tiesai (House of Lords). Šīs sūdzības — uz pergamenta papīra — var attiekties tikai uz tiesiskiem jautājumiem, un tās nevar iesniegt citādi, kā tikai ar 2 baristeru parakstiem, kas apliecina, ka ierosinātais tiesiskais jautājums tiešam pelna ievērību. Līdz ar to iesniedzama ķīlas nauda Ј 700 apmērā. Katra puse iesniedz drukātā veidā lietas apstākļu un strīdīgā jautājuma iztirzājumu un aizrāda uz apstākļiem, kas runā viņai par labu. Bieži pievieno arī visu agrāk priekšā celto rakstu, dokumentu un pat stenogrammu norakstus. Pārsū-dzību skaits ļoti neliels. Lordu palātas tiesneši, noturot kollē-ģiālas sēdes vismaz triju personu sastāvā, bauda tiesību sevišķos gadījumos uzaicināt High Court tiesnešus, lai uzklausītu viņu domas zināmā jautājumā. Jaunu faktisku apstākļu pievešana netiekpielaista, turpretim pielaiž jaunus tiesiskus jautājumus sakarā ar dokumentu iztulkošanu.

Lordu tiesa apspriež lietas publiski. Pēc tam, kad katrs lords izteicis savas domas, lords-kanclers konstatē, kurš no vairākiem priekšlikumiem ieguvis vairākumu (balsīm līdzīgi daloties, apstiprina zemākās instances spriedumu, nepiespriežot tiesas izdevumus).

Lordu palātas spriedumu stenografē un iespiež spriedumu krājumā (its journals). Tiesu spriedumus izpilda caur šerifu, bet ja sešu gadu laikā puse nav gādājusi par sprieduma izpildīšanu, tad spriedums noilgst.

Parādnieka atteikšanos izpildīt spriedumu, uzskata par tiesas apvainošanu (Contempt of Court), un parādnieku par to var ieslodzīt cietumā.

§ 8. Japāna.1)

Tiesu reforma Japānā tika izvesta pagājušā gadsimteņa deviņdesmitos gados, vienā laikā ar parlamentārisma ievešanu Japānā, t. i. mazliet vēlāk par tiesu reformu bij. Baltijas guberņas. Saskaņā ar šo reformu, kura izvesta, galvenam kārtām, pēc franču t|pa, vispārējās tiesas,2) gluži tāpat kā Eiropas kontinentā, dalās: vienpersonīgās „K u s a n b a n š o" (tribu-naux de Kou)3) — vietējās jeb iecirkņu tiesās un „Č i h о s a n -b a n š о " — kollēģiālās tiesās, kuras atbilst apmēram mūsu ap-

1) Skat. literatūru Loi organique des tribunaux du Japan Trad. offic., un P. 0. Kurkutora darbs: „Tiesu organizācija Japanā",Юридическое обозренiе, 1922.; Arimori: „das Staatsrecht von Japan".

2) Vispārējām tiesām stāv pretim speciālās tiesas: administratīvās, kaŗa, konsulu, prizu un Korejas, Formozas un Kvantunas ģenerālgubernatoru tiesas.

3) Ku — japāniski apzīmē dalīšanu pēc territōrijas.

5

66

gabaltiesām. "Ķu-san-banšo" no civillietām iztiesā: 1) prasības par mantu vērtībā ne augstāk par 500 jenām,1) 2) kā arī prasības par jebkuru summu, ja tās attiecas uz: a) strīdiem starp namsaimnieku un dzīvokļa īrnieku par dzīvokļa lietošanu, remontu, īrnieka mantas arestu un pēdējā izlikšanu; b) strīdiem par nekustamas mantas valdīšanu un robežām; c) strīdiem starp traktieru un viesnīcu turētājiem ar viņu apmeklētājiem un ormaņiem ar pasažieriem; 3) Ku-san-banšo tiesai piekrīt apsardzības lietas, kas nav caurskatāmas strīdus kārtībā, par cik šīs lietas ar sevišķu likumu nav izņemtas no viņu kompetences; 4) tiesību uz nek. mantas reģistrāciju; 5) beidzot tām piekrīt tirdzniecības reģistrācija, kā ari fabrikas zīmju un patentu reģistrācija.

Ku-sanbanša tiesas apellācijas instance ir kollēģiālā „Čiho-san-banšo", sastāvoša no trīs tiesnešiem; bez tam viņai padotas kā 1. instancē, visas pārējās lietas, kuras neieiet ,,Ku-san-banšo" komeptencē, kā arī konkursa lietas. „Čiho-san-banšo" dalās civīļā un kriminālā nodaļās, no kurām katrai ir savs priekšsēdētājs. Katrai „Čiho-san-banšo" priekšgalā ir sevišķs priekšsēdētājs, kuram ir vispārēja uzraudzība par visām tiesas lietām un kurš tanī pat laikā pārzina visu ad-ministrātivi-saimniecisko pusi. Čiho-san-banšo nodaļu kopsapulce, atbilstoša mūsu apgabaltiesas nodaļu kopsapulcei, katram gadam uz priekšu nozīmē tiesas locekļus, izmeklēšanas tiesnešus un nodalu priekšsēdētājus. Apellācijas instance „Čiho-san-banšo" spriedumu un lēmumu pārsūdzēšanai ir „Kozo-in", t. i. apellācijas tiesas, atbilstošas mūsu Tiesu palātai, kuru kolleģijas sastāv no 5 personām. „Kozo-in" tanī pat laikā ir kasācijas instance lietam, kuras iztiesātas „Čiho-san-banšo", kā 2. instancē.

Beidzot pāri visām vispārējām tiesām pēc hierarhijas stāv „Daišin-in", t. i. austākā tiesu palāta, kura dalās nodaļās un atbilst musu Senātam. „Daišin-in" ir kasācijas instance lietam, iztiesātām „Kozo-in" kā 2. ins|ancē, un tanī pat laikā šis augstas tiesas pienākums ir izmeklēt un iztiesāt kā 1. instancē krimināllietas par Mikādo jeb tā ģimenes locekļu dzīvības apdraudēšanu, par noziegumiem pret valsts ārējo drošību, par ķeizara pašu ģimenes locekļu noziegumiem, sodāmiem ar cietumu jeb smagāki. ,,Daišin-in" spriedumiem ir noteicoša nozīme visām tiesām līdzīgās lietās. Ja nākas izšķirt kādu

1) Jena atbilst amerikāņu dollāram, t. i., līdzinās apm. mūsu 5 latiem.

2) Šinī kospasulcē tomēr neieiet visi tiesas locekli, kā pie mums, bet viņa sastādās „Čiho-san-baušo" priekšsēdētāja vadībā no visiem nodalu prezidējošiem un katras nodalās vecākā tiesneša.

67

principiālu jautājumu, kurš izšķirtspodaļā un izsaucis domu starpību tamdēļ, ka runā pretim citas nodaļās agrāk taisītiem

spriedumiem, — tad „Daišin-in" priekšsēdētajām ir tiesība ie-

nest šo jautājumu apvienoto civīlo vai kriminālo nodaļu kopsa

pulcē jeb visas apvienotas (t. i. civīlo un kriminālo nodaļu) tie

sas apspriešanā.

Tiesas sastāvs komplektejas no personām, kas izturējušas 2 speciālus pārbaudījumus; iepriekšējā juridiska izglītība nav vajadzīga, bet personām, kuras grib ieņemt tiesneša jeb prokurora amatus, vispirms ir jāiztur tieslietu kandidata pārbaudījums, pie kam programmu un noteikumus, kas var būt par kandidātiem, nosaka Tieslietu ministrija. Pēc tam viņi iziet 3-gadīgu praktisku stāžu, strādājot pie tiesnešiem ,,Ku-san-banšo", jeb kollēģiālā tiesā „Čiho-san-banšo", jeb prokuratūrā. Kandidātu, kas nostrādājis šādu praktisku darbu, jau pēc viena gada var pielaist patstāvīgi izpildīt atsevišķus tiesu darbus tā tiesneša uzdevumā un uzraudzībā, pie kuŗa kandidāts iziet savu praktisko stāžu. Pēc trim gadiem viņam jāiztur no jauna jau grūtāks pārbaudījums, pēc kam viņam ir tiesība ieņemt tiesneša jeb prokurora amatus, bet līdz attiecīgai vakancei viņš tiek iecelts no Tieslietu ministrijas ārpus štata tiesneša vai prokurora amatā. Personas, kas nobeigušas juridisko fakultāti, ir atsvabinātas no 1. pārbaudījuma, bet 3 gadu praktisks stāžs un 2. eksāmena izturēšana viņam ir obli-gātoriska, un vienīgi personas, kuŗām ir 3 gadu liels tiesību zinātņu profesora jeb advokāta stāžs, var tikt ieceltas tieši par tiesnešiem bez jebkāda pārbaudījuma. Tiesnešus ieceļ vai nu Mikādo vai Tieslietu ministrija. Augstākās tiesas „Daišin-in" priekšsēdētājs tiek iecelts pēc Mikādo personīgās izvēles, ar viņa sevišķu pavēli; „Daišin-in" nodaļu priekšsēdētājus, kā arī apellācijas tiesas „Kozo-in" priekšsēdētājus ieceļ arī Mikādo no personām, ko stāda priekšā Tieslietu ministrija, bet pārējos tiesnešus ieceļ Tieslietu ministrija.1) Visi tiesneši un arī prokurori ir neatceļami, ja pret viņiem netiek ierosināta kriminālā vai disciplinārā vajāšana, kādā gadījumā tiesnešus var atlaist, kaut gan princips par tiesnešu neatkarību un neatceļamību speciāli paredzēts likumā. Fiziska jeb garīga slimība, kuŗa atņem tiesnesim iespēju izpildīt savu amatu, — noder par pamatu jautājuma pacelšanai apellācijas tiesas (Kozo-in) kopsapulcē jeb augstāka („Daišin-in") tiesā, uz kuru lēmumu pamata Tieslietu mi-

1) Japānā augstākie tiesneši sadalās rangos: augstākais rangs ,,Čo-kunin", kuram atbilst starp citu augstākās tiesas „Daišin-in" un apellācijas tiesas „Kozo-in" priekšsēdētāji un tie vienmēr tiek iecelti no paša Mikādo, turpretim zemākā ranga „Sonin" iecelšana, kuŗam atbilst visi pārējie tiesneši — nāk no ministra, kaut arī tas rīkojās pēc pavēles Mikādo vārdā.

68

nistrs var atcelt tiesnesi no amata. „Daišin-in" tiesnešiem noteikts 10-gadējs, bet „Kozo-in" tiesnešiem 5-gadējs tiesneša, profesora jeb advokāta stāžs. Tiesnešiem nav atļauts ieņemt citas algotas, jeb ar materiālu labumu savienotas vietas, nodarboties ar tirdzniecību, un nav pat atļauts būt par polīti-skas partijas jeb organizācijas biedri.

Pēc vispārējā noteikuma — tiesa ir publiska, bet tiesa var ar sevišķi motīvētu lēmumu izsludināt lietas caurskatīšanu aiz slēgtām durvīm.

Bez tam priekšsēdētājs ari pat tanī gadījumā, kad sēde notiek publiski, var izraidīt no sēžu zāles sievietes, bērnus un personas, kuras nepieklājīgi ģērbušās. Kaut gan tiesā lietoja-mā valoda ir japāņu, tomēr, ja ārzemnieks neprot japāņu valodu, bet tiesneši savukārt partu valodu saprot, tad sēdē var lietot partu valodu. Vispārējā tiesu iestāžu uzraudzība piekrīt Tieslietu ministrijai tiesu pārvaldības kārtībā un bez tam caur priekšsēdētājiem par viņu vadībā esošām tiesām un tiesnešiem.1) Sevišķi uzraudzības kārtībā tiek galīgi izšķirtas ar attiecīga priekšsēdētāja jeb Tieslietu ministrijas varu sūdzības par tiesnešu nepareizu darbību, par atteikšanos izpildīt savus pienākumus, jeb par gausību; vairāk svarīgi pārkāpumi tiek caurskatīti disciplīnārā kārtā, kam var sekot pat tiesneša atlaišana. Prasības pret tiesnesi iepriekš jāiesniedz caurskatīšanai tai varai, kurai piekrīt uzraudzība pār attiecīgu tiesnesi. Civīltiesas process ir pamatots uz sacensības principu, bet spriedumi tiek taisīti uz partu muitisku paskaidrojumu pamata pēc sirdsapziņas pārliecības un ievērojot pierādījumu brīvu novērtēšanas principu.

Sprieduma izpildīšana notiek caur tiesas pristaviem, kurus iecel šinī amatā ne citādi, kā pēc sevišķa eksāmena izturēšanas. Par darbu tiesu izpildītāji saņem atlīdzību no partiem pēc sevišķi noteiktas takses.

l) Priekšsēdētāju uzraudzības tiesība izpaužas:: tiesībā darīt uzmanīgu viņam padoto personu par viņa nepareizu darbību un dot norādījumus, lai novērstu pielaistās nepareizības, kā arī tiesībā aizrādjt atsevišķām amata personām par viņa nepiemēŗotu uzvešanos savam stāvoklim, kaut arī ne pie viņu dienesta pienākumu izpildīšanas. Tādā kārtā uzraudzība ne caur kopsapulcēm, bet vienpersonīgi.

69

II. NODALĪJUMS.

Tiesāšanas kārtība agrākā Krievijā1).

§ 9. Pirmsmaskavas periods.

Senākajā Pirmsmaskavas periodā pastāvēja, kā jau visur, linču tiesa, atriebības tiesības, personīga izrēķināšanās ar vainīgo. Jau „Русская Правда" 1. p. runā par atriebību: „мстить брату брата". Smoļenskas kņaza Mstislava līgumā ar Rīgu lasāms: „иметь татя, своя ему воля". Tomēr valsts vara cenšas iznīcināt šo patvarību. „Русская Правда" 18. pantā mēs lasām: „Аще познаетъ кто, не емлеть его (t. i., ja kāds ierauga savu lietu pie cita), то не рцы ему: мое, но рцы ему тако: пойди на сводъ (очная ставка) где еси взялъ". Protams, ka tajā laikā nav nekādas atšķirības starp kriminālnodarījumu un civīlu tiesībpārkāpumu. Tiesa sākumā norisinās vietējo iedzīvotāju, 12 labāko vīru, priekšā. (I списокъ Русской Правды ст. 12. и 14.)

Šajā periodā tiesāšanā piedalās kopā ar vietējiem iedzīvotājiem (мiромъ) vai cienījamākiem vīriem arī kņazs un viņa ierēdņi (tā sauktie: отроки,тиуны, наместники, вирники), kuŗi, starp citu, bija ieinteresēti galvenam kārtām nodevu un citu maksājumu saņemšanā kņazam par labu.

Tā pati „Русская Правда" paredz, piem.: „Татя вести на княж двор. (18. р.). „Аще придетъ кровавь мужъ на дворъ (княжеский), то видока ему не искати (t. i. liecinieki nav vajadzīgi), но платити ему три гривны (31. р.). Jeb arī: „Аще братья растяжутся перед княземъ о задницю, (t. i. par mantojumu), который деньский идетъ их делить-то тому взяти гривна коунъ." Tiesāšana tādā kārtā pieder kņazam kopā ar vietējiem iedzīvotājiem (мiръ), un soda naudu un nodevas (вира и продажа) piedzen kņazam par labu. Kņaza ierēdņi (наместники и тиуны) netiesā bez vecākā un labāko vīru līdzdalības (Онежская Уставная грамота). Tomēr tiesas darbība ļoti vāja un tamdēļ vērojama pušu pašdarbība: 1) prasītājs pats atved atbildētāju tiesā, 2) tiesas priekšā pusēm ir darīšana vienai ar otru, 3) formāls tiesas spriedums ne vienmēr bija vajadzīgs.

Prasītājs saka atbildētājam: „по сего рeчи (t. i. pēc lie-cinieka, kas šajā gadījumā ir dzimtscilvēks — холопъ, liecības)

l) sk. Малышевъ: I., 55 un turpm. lap. р. проф. Сергeевичъ : Лекцiи и изслeдованiя по исторш русскаго права, проф. Сергеевичъ: Русская правда и ея списки, 1889; проф. М. Владимiрскiй-Будановъ, Обзоръ исторiи русскаго права.

70

емлю тя, аз емлю тя, а не холоп" un ar šiem vārdiem uzaicina atbildētāju uz pārbaudi ar dzelzi (испытание желeзом). Tiesnesis spriedumu netaisa — puses pašas izlemj lietu tiesas klātbūtnē.

Lieciniekus (послухи или свидетели доброй славы, t. i. lieciniekus, kas liecināja par puses labo slavu, vēlāk viņi vārēja apliecināt arī faktus)) neuzaicināja caur tiesu, bet viņi paši ieradās vai arī tos pieaicina puses, kā tas bija arī pie vecām ģermāņu tautām.2) „А вылeзут послуси … „или"… „снижуться послухи"… Civilprocesu neatšķir no kriminālprocesa; katra lieta kā civīlā, tā arī kriminālā saucas par strīdu (тяжба vai тяжа); „Русская Правда" katru no pusēm sauc par prasītāju (истецъ), kamdēļ dažreiz grūti pateikt, kuŗu no pusēm „Русская Правда" domā.

Blakus laicīgām kņazu tiesām pastāv no kristīgo ticības laikiem ari garīgas tiesas. Pēc prof. Sergejeviča domām, lietu sarakstu pārzināja krimināltiesa kopā ar kņazu. Dažas lietas, kā piem. mantošanas — pārzināja kā garīgās, tā arī kņazu tiesas: „братья или дeти тяжутся о задници" t. i. strīds par mantojumu (Церковный уставъ Владимира). Pirmsmaskavas periodā tiesa pazina šādus pierādījumus:

1) Personīgu atzīšanos: „аще кто ся запирати почнетъ, то идти ему на изводъ предо 12 человекъ"; no tā izriet, ka ne-liegšanās, t. i. atzīšanās gadījumā tas tiesā nav vedams.

2) Zvērestu vai krusta skūpstīšanu („дать правду", крестное целованiе).

Zvērests prasītājam varēja būt kā papildu pierādījums (juramentum suppletorium), kad viņam nebija citu pierādījumu, un tikai mazsvarīgās lietās („А не будетъ у него свидетелей ино ему правду дати"), bet atbildētājs deva šķīstīšanās zvērestu (juramentum purgatorium), ja nebija citu pierādījumu un ja viņam varēja ticēt. Atteikšanās no zvēresta deva pamatu apsūdzībai, lai gan puses varēja izlietot 3 līdzekļus: a) puse, ja vēlējās, pati varēja skūpstīt krustu, b) puses varēja izšķirt lietu ar cīņu (на поле лeзетъ) vai 3) likt skūpstīt krustu pretiniekam. „Хочетъ самъ поцeлуетъ или на поле лeзетъ биться или у креста положить своему истцу".

3) Divkauju, cīņu (поединокъ, поле) kā Dieva tiesu, kas pastāvējusi, acīmredzot, no senākiem laikiem, lai gan „Русская

1) Te notiek kaut kas līdzīgs tam, kas bija pie romiešiem, kur liecinieki pārvēršas par tiesnešiem — Testēs, qui praesentes fuerunt, et hanc causam dijudicaverunt.

2) Sal. senģermāņu „Zeuge" no „ziehen" — vecs paradums vilkt liecinieku — „der Ohrgezogene" jeb „Zugezogene"; sk. J. Grimm, Deutsche Rechtsalterthumer.

71

Правда" klusē, un tamdēļ daži pētnieki šinī jautājumā šaubās,

vai tā pastāvējusi kā patstāvīgs veids senā Krievijā. Smolen-

skas kņaza Mstislava līgumā aizliegts izaicināt uz cīņu vācieti

uz krievu zemes, un latinietim (латинянину) aizliegts izaici-

nāt krievu cīņā uz vācu zemes, Vēlākos tiesas krājumos (Судебники) divkauja paredzēta kā parasts pierādījums un bieži:

"обои истци имались за поле и лeзли на поле битися". Ja kņaza lēmums puses neapmierināja, — kņazs tām teica: „судитеся мечемъ". Maskavas laikmeta cīnīties varēja tikai „боецъ с бойцомъ". Veciem, mazgadīgiem, kropļiem, mācītājiem, mūkiem un sievietēm bija atļauts uzstādīt savā vietā algotu vietnieku (наймитъ). Ar divkauju („полемъ") izšķīra kā kriminālās, tā arī civīllietas. Prasītājs, savas prasības apstiprinājumam, teica, ka viņš skūpsta krustu un iet cīnīties divkaujā ("нa поле лeзетъ биться"). Ja uz tiesneša jautājumu arī atbildētājs teica to pašu, tad tas nozīmēja tiesāties līdz cīņai, divkaujai — "до-судиться до поля". Pret šādām divkaujām uzstājās garīdzniecība, piedraudot pat ar izslēgšanu no baznīcas, un XVII. g. s. tādi tiesības pierādījuma veidi vairs nav sastopami.

4) Ordalijas (ордалiи) kā otrs Dieva tiesas veids. Ordalijas būtība tā, ka puse uzņēmās izdarīt kaut ko tādu, kas parasti noveda pie pārbaudāmās personas bojā iešanas, bet ar Dieva palīdzību varēja beigties labvēlīgi, nekaitējot pārbaudāmam. No ordalijām "Русская Правда" min pārbaudes ar sakarsētu dzelzi un ūdeni, bet kāda tieši to būtība, nav redzams. Pēc senģermāņu tiesībām pazīstami šādi pārbaudes veidi: sakarsētas dzelzs turēšana rokās, sasieta apsūdzētā mešana ūdenī, pie kam, ja tas nogrima dibenā, tad to uzskatīja par nevainīgu, jo ūdeni uzskatīja par tīru elementu, kas nepieņem nekā netīra (tā tiesāja raganas), gredzena izņemšana no vāroša ūdens, pārbaude ar krustu, — kad prasītāju un atbildētāju lika pie krusta ar paceltām rokām, pie kam tas no viņiem, kurš pirmais zaudēja spēkus, zaudēja arī prāvu.

„Русская Правда" pārbaudi ar dzelzi un ūdeni paredzēja 3 gadījumos:

a) kad prasība nebija pamatota uz tiešiem pierādījumiem vai liecinieku liecībām (искъ поклепный), kad tiesa lēma, kura no pusēm jāpārbauda; b) kad pierādījumi nebija pietiekoši, piem., ja liecinieks nebija brīvs pilsonis, bet dzimtscilvēks (холопъ), tad pārbaudīja apsūdzēto, c) kad liecinieka — brīva cilvēka — liecība bija tāda, ka apsūdzētais varēja to apstrīdēt, tad arī pārbaudīja apsūdzēto.

5) Видоки (aculiecinieki) — tie ir notikuma fakta liecinieki. Par aculieciniekiem varēja būt tikai brīvlaudis, bet ne

72

vergi (кромe ключниковъ). „Русская Правда" prasa divus šādus lieciniekus;1) tie liecina zem zvēresta un cīņā vai divkaujā viņus izaicināt nevar. Liecinieki — видоки ir svešas personas, notikuma aculiecinieki, kas apstiprina jeb noskaidro zināmus faktus; viņi liecina — „какъ право передъ Богомъ". Pie lieciniekiem pieskaitāmi arī t. s. послухи, пособники или суседи (Testēs de crudelitate, vācu conjuratores — соприсяжники); tie ir liecinieki par puses labo slavu, kaimiņi, draugi, kuŗi ar mieru uzupurēties, lai pierādītu sava kaimiņa taisnīgo prasību. „Послухи" — viņiem arī jābūt brīvļau-dīm un tikai izņēmuma veidā par šādiem lieciniekiem pielaida dzimtscilvēkus. „Послухъ" nav spiests ierasties tiesā; viņš ierodas tiesā uz paša vēlēšanos un pēc savas pārliecības, kamdēļ to varēja izaicināt uz cīņu, un šādā gadījumā tas nevarēja atvietot sevi ar algadzi (наймитъ). „Русская Правда" 18. р. paredz: „Аще будетъ на кого поклепная вира" (aculiecinieku neapstiprināta), „тоже будетъ послуховъ 7, то ти выведутъ виру", t. i., ja apsūdzība pamatota vienīgi uz aizdomām, tad septiņi labas slavas liecinieki (послухи) varēja novērst šīs aizdomas. Ja viena puse uzstāda labas slavas liecinieku, tad otra puse to pašu darīt nevarēja. Vēlāk gan labas slavas liecinieki varēja apliecināt arī civīldarījumu faktus; piem., aizņēmumu, resp. aizdevumu pēc „Русская Правда" izdarīja liecinieku klātbūtnē, ar ko šāds darījums ieguva lielāku stingrumu.

6) Лицё (поличное) t. i. ārēja pazīme, pēdas, atrašanās nozieguma vietā u. t. t. Piem., ja apsūdzētā mājā atrasts līķis vai zagtas mantas, tad tas ir „лицё" — vaina pierādīta: „Аще придетъ кровавъ мужъ на дворъ, то видока ему не искати, но платити ему продажу 3 гривны. Аще же не будетъ на немъ знаменiя, — то привести ему видока".

7) Сводъ или изводъ (по Псковской грамоте) — konfrontācija. Piem., sūdzētājs apsūdzētā mājā atradis savu nozagtu lietu, resp. mantu (tas ir — лицё), bet apsūdzētais taisnojas, ka viņš to nopircis. Tādos gadījumos abi viņi (sūdzētājs un apsūdzētais) gāja pie norādītā šīs mantas pārdevēja, un ja arī pārdevējs no savas puses norādīja vēl uz kādu citu pārdevēju, tad griezās pie pēdējā un tādā kārtā staigāja no sētas uz sētu tik ilgi, kamēr neatrada vainīgo. Šādu staigāšanu no sētas uz sētu sauc par „сводъ". „Аще начнетъ не знати, у кого ку-

1) Tamlīdzīgu mēs novērojam arī pie citām tautām, kā piem. ģermāņiem: ,,Durch zweier Zeugen Mund wird alle Wahrheit kund", un formālo pieradījumu teōrija atzina 2 liecinieku liecības kā plena probatio. Mozus V. grām. 17. nod. 6. lasām: „uz 2 un 3 liecinieku liecību pamata nāvei lemtam jāmirst: nav nododams nāvei uz viena liecinieka liecības pamata"; 2 liecinieku priekšā, lai apklust katra valoda".

73

пилъ то ити по немъ темъ видокомъ на роту, а истьцю свое лицё взяти". Še „видокъ" ir pirkuma liecinieks.

§ 10. Maskavas periods.

I. Maskavas periodā tiesas darbība vairāk manāma. Šinī laikmetā novērojama tendence atdalīt krimināltiesāšanas kārtību no civīlās. Sāk šķiŗot „судъ", kas pastāvēja civīlām lietām, un „cыскъ", kas pastāvēja krimināllietām. „Tiesa" (судъ) izlieto kā līdzekli krusta skūpstīšanu (крестное цeлованiе un liecinieku liecības („правда"); „сыскъ" piemēro spīdzināšanu. 1550. g. „Судебникъ" 52. р. lasām: „и назовутъ его в обыску (pie vietējo apkārtējo iedzīvotāju nopratināšanas) лихимъ человекомъ, — ино его пытати" — „а скажутъ въ обыску, что онъ добрый человъкъ, то дело вершити по

суду".

Maskavas periodā pa vecam vērojama pilnīga tiesas un administrātīvās varas sajaukšana. Tiesībaizstāvju un pušu pārstāvniecības institūtu nav. Pušu pilnvaroto pienākumus uzņēmās „холопы" un „дeти бoярскiе", bet attiecīgie tiesas ierēdņi, t.s. „дьяки", kas paši centās izmantot puses, skatījās nelabvēlīgi uz šādiem pilnvarotiem. Cara padome („Царская Дума") nolēma tos nesaudzēt: „а въ судъ будетъ говорить не по дeлу, — того не слушати и не писати, а его бивъ кнутомъ отъ суда отсылати и впредь къ суду не пускати". (Указъ 1582. г.)

II. Tiesāšаnas gаitа. Civīltiesa sākās vienīgi ar ieinteresētās puses lūgumraksta iesniegšanu. Prasītājs iesniedza tiesai (судебному дьяку) t. s. „приставную память", iemaksājot arī nodevas („Государевы судныя пошлины"). Ša-ja prasītāja rakstā vajadzēja norādīt: a) ko prasītājs vēlas, b) no kā viņš prasa, c) prasības vērtību (cenu) un d) kur dzīvo atbildētājs. Ierēdnis (дьякъ) uz lūguma taisīja atzīmi un nodeva to tālāk pristavam vai nedēļniekam (приставу или недeльнику, jo pristavi izpildīja savus pienākumus pa nedēļām). Pristavs uzrādīja to atbildētājam, pie kuŗa ieradās mājā, un pasludināja dienu, kad tam bija jāierodas tiesā (на-кладываетъ на него срокъ). Atbildētājs no savas puses deva galvojumu, ka ieradīsies tiesā; tad taisīja galvojuma rakstu (поручная запись), pie kam galvotāji, atbildētāja neierašanās gadījumā, maksāja soda naudu un sedza prasītāja prasījumus un zaudējumus. Ja atbildētājs nevarēja galvotāju atrast, tad nedēļnieks tūlīt noveda viņu tiesā un turēja važās, ka-mēr tāds galvotājs neatradās.

74

Ja atbildētājs, neskatoties uz galvojumu, neieradās, tad tiesa — XVI. g. s. pēc pirmās un XVII. g. s. pēc trešās neierašanas — izsniedza prasītajam sevišķu rakstu, t. s. „безсуд-ную грамоту" (atbilst apm. mūsu izpildu rakstam aizmuguriska sprieduma gadījumos), uz kuŗa pamata atbildētājs tika notiesāts.

Pastāvēja arī otrs uzaicināšanas veids, kad uzaicināja ar sevišķu rakstu („зазывная грамота"), kuŗu izsniedza prasītajam pēc prasības iesniegšanas. Tajā bija uzdots vietējam iestādēm nolikt atbildētajam termiņu (накинуть срокъ) un pieprasīt galvojumu. Pēc ierašanās tiesā abas puses iesnie-dza t. s. „ставочное челобитье", t. i. ziņoja, ka viņas ieradušas un stājas tiesas priekša.

Procesa gaita bija mutiska. Vispirms prasītājs izteica savu prasību, pēc tam tiesnesis griezās pie otras puses: „отвечай" (по šejienes arī cēlies vārds „отвeтчикъ" atbildētājs). Beidzot tiesnesis griezās pie prasītāja, pieprasot pieradījunrus, un pie atbildētāja ar jautājumu, vai viņam tie paši pieradijurni, kā prasītājam, vai citi. Pierādījumu iesniegšanai deva zināmu laiku, un tāpēc tiesa notika vairākās sēdēs. Visu, kas notika tiesas sēdē, ierakstīja t. s. „судный списокъ", (kaut kas līdzīgs protokolam), kurā atzīmēja tiesnešus un vīrus, kas piedalījušies tiesā. Beigās to parakstīja arī puses, kad viņas paziņoja, ka visu uz lietu attiecošos viņas noskaidrojušas.

No Jāņa IV. laikiem sevišķam ierēdnim (дьякъ) vajadzēja atzīmēt visu, kas norisinājās tiesā (Судебникъ Iоанна Грознаго, ст. 29) Šīs piezīmes nolasīja tikai bajāriem; bet pusern tās neuzrādīja. Tā kā sakarā ar šo viegli varēja sagrozīt pušu runas, tad puses pašas sāka pierakstīt savas runas un iesniegt tās tiesai („сказки"). Sākumā tiesneši atteicas tās pieņemt, bet ar laiku tās tika pielaistas. Tādā kārtā rakstiskā forma arvien vairāk sāka iespiesties krievu pirms-reformas procesā. Vēlāk pušu rakstu apmaiņu noteica likums, kaŗa reglamentā.

Pēc tam, kad uzklausīja puses un aplūkoja pierādījumus, notika lietas izšķiršana — „вершенiе дела", ko jāuzskata par procesa otro stadiju pēc tam, kad „дeло засужено". Bieži notika tā, ka pierādījumus caurskatīja vieni, bet lietu izsprieda citi tiesneši. Piem., zemes strīdus lietas uz vietas veda īpašs ierēdnis (приказный человeкъ), bet lietu dažreiz izsprieda kņazs.

Krājumā: „Правая грамота" 1508. g. rakstīts: „и Димитрiй Владимировичъ (lielkņaza tiesnesis) судъ свой сказалъ вели-

75

кому князю Василiю Ивановичу. И великiй князь, вы-слушавъ судъ, велeлъ Димитрiю ищей оправити". Še, kā redzams, procesa pirmo stadiju (судъ) veicis tiesnesis, bet izspriešanu (вершенiе) izdarījis lielkņazs. Tā sauktie ,,вое-воды" un „губные старосты "pirms lietas izspriešanas bieži griezās pie centrālām iestādēm (приказы), bet pēdējās paskaidrojumu dēļ nereti griezās pie vēl augstāka valsts organa ("pac-правную палату") ar ziņojumu.1)

Tiesnesis, kas izdarīja apskati un pārbaudīja pierādījumus, ziņoja par lietu un saviem slēdzieniem augstākai varai. Pie ziņojuma vajadzēja būt klāt pusēm, kuŗām jautāja: „Таковъ ли вамъ былъ судъ"? Ja puses apstrīdēja „tiesas sarakstu", t. i. ziņojuma datu pareizību („лживить судебный списокъ": „судъ былъ, да не таковъ"), tad tiesnesis pārbaudīja lietas apstākļus ar „tiesas vīru" palīdzību (черезъ „судныхъ мужей").

XVI. g.s. lietas izspriešanu ("вершенiе дела") varēja izdarīt, pamatojoties uz jauniem pierādījumiem, kas iesniegti vai norādīti pie lietas ziņojuma, bet XVII. g. s. spriedumu (вершение varēja pamatot tikai uz tiem datiem, kas bija ierakstīti "въ судномъ спискe" t. i. tiesas protokolā. Tiesnesis, kuŗam lietu atreferēja, norādīja referentam, kā lieta izspriežama, pēc kam puses parakstīja tiesas protokolu, paziņojot līdz ar to, ka viņas visu noskaidrojušas. Ar šo lietu uzskatīja par izmeklētu („дeло засужено"), un sākās sprieduma taisīšana („вершение") Šo spriedumu ierakstīja tiesas protokolā (судный списокъ) un pasludināja pusēm. Tam, kas prāvu vinnēja, izsniedza t. s. „правую грамоту" (tagadējais izpildu raksts).

Pierādījumu vērtēšana notiek pēc tiesneša brīva ieskata. Maskavas periodā pierādījumu veidi pārveidojas:

1) Dieva tiesas izzūd.

2) Divkaujas („поле"), kas ar laiku zaudēja Dieva tiesas nozīmi, XVI. g. s. noderēja par līdzekli ka krimināllietu, tā arī civillietu (piem. strīdi pēc saistībām) izšķiršanai bet XVII. g. s. tās arī izzūd. Pret tam cīnās garīdznieki. Personas, kuŗas gāja divkaujā, nepielaida pie dievgalda; viņām nedod skūpstīt krustu; divkaujā nonāvētos neapglabā pēc baznīcas ierašām, apbedī necienītā vietā (въ подломъ местe) ārpus kapsētas, bet pašu slepkavu izslēdz no baznīcas uz 18 gadiem. Jau 1556. g. likums (yказъ) Paredz, ka, ja puses nonāk līdz divkaujai, tad pēdējā atvietojama ar krusta skūpstīšanu.

3) Zvērestu ("крестное цeловаше" или „дать правду")2)

1) Līdzīgi romiešu provinču tiesnešiem, kas varēja griezties Romas сentrālā tiesā ar relatio jeb ar consultatio ante sententiam.

2) .Дать правду" še nozīme zvērestu, bet pēc citiem avotiem (piem Cу-дебникъ 1550 g) правда apzīmē liecinieka liecību

76

pielaida: a) uz tiesas lēmumu: „а не будетъ у него свидетелей — ино ему правду дати" (Судебникъ 1497. г. ст. 47); b) uz pretējās puses priekšlikumu: „а на суду ответчикъ дастъ на душу истцу" (Указъ 1629. г.); с) pēc lozes, kad zvērestu pielaida Maskavas iedzīvotāja prasības lietās ar ārzemnieku (Царский Судебникъ). Bet prasībās par nekustamu mantu, kuŗas pēc Pleskavas likumu krājuma (Псковская грамота) varēja izšķirt ar zvērestu, Maskavas laikā ar zvērestu jau nevarēja izšķirt.

4) Arvien vairāk attīstās rakstiskie pierādījumi; XV. un XVI. g. s. jau sastādīja parādrakstus („заемныя ка-балы") pārdošanas-pirkšanas aktus (купчiя грамоты), ķīlu zīmes. Pēc „Псковская грамота" jau katram aizdevumarn, kas pārsniedza 1 rubli, vajadzēja sastādīt rakstu, pretējā gadījumā nevarēja celt prasību. Likums paredz prasības noraidīšanu, ja nav rakstiska pierādījuma par aizdevumu vai depozītu (поклажа).1) Strīdus par zemi izšķīra uz krepostaktu un līgumu ierakstu grāmatu (книги писцовыя, дозорныя; Улож. X. 1235.) pamata; uzziņas pēc grāmatām izdarīja izmeklēšanas (сыскъ) ceļā.

5) T. s. „послухи" iegūst fakta liecinieku raksturu, lai gan viņus var izaicināt uz divkauju; vēlākā laikā послухи var no tā atteikties. Prasnājs zaudēja prāvu, ja kaut viens no viņa lieciniekiem liecināja pret viņu.

6) Kopēja atsaukšanās2) (общая ссылка) vai kopēja taisnība (общая правда). Šī ir vienas vai vairāku personu liecības, uz kuram atsaucas abas puses. Šāda „taisnība" izšķir lietu (Улож. X., 167, 168), tiesa saistīta ar viņu. Līdz 1649. g. nolikumam un vel agrāk varēja no kopējās taisnības pariet „uz krustu" un „uz lauku", t. i. divkauju, betpēc 1649. g. nolikuma tas vairs neb^a iespējams. Ja pie ,,kopējās atsaukšanas" nepanāca vienprātību, tad jautājumu izšķīra pēc balsu vairākuma.

7) Обыскъ— vietējo iedzīvotāju iztaujāšana, ko izdarīja sevišķi aģenti („сыщикъ"), lai noskaidrotu strīdīgos apstākļus,3) kad puse atsaucas („шлётся") Uz daudziem cilvēkiem, neminot viņus vārdā; bez tam iztauju izdarīja ari pēc tiesas ieskatiem. Iztauja uzskatāma par pierādījumu prasībās par nekustamu īpašumu robežu noteikšanu (Улож. XVII, 51) un par dzimtscilvēka piederību (Улож. XX. 108). Izjautājamie (обыскныелюди) liecināja kā liecinieki zem zvēresta: „прямо.

*) Tas atspoguļojas Latg. civīllik. (X. sēj. 1. d.) 2035. un 2036. p.

") Tas atspoguļojas C. pr. n. 509. (421.), 510. (422.) un 525 (437.) p.

") Sal. C. pr. n. 500. (412.) p.

77

авду, никого не бояся и никому не норовя ни которыми B-tnbi" Tomēr vēlāk iztaujas kā pierādījumi kļūst visai

'lāras Въ проклятыхъ повальныхъ обыскахъ самъ Пе-гана судитъ, а Бож(я правды ни слЪда нътъ", raksta Pētera СЦеШ vienlaicnieks Posoškovs.

8) Loze (жребий) kā Dieva tiesas paveids. Pēc noli-1 ШЯ viņai ir nozīme tikai prasībās, kas mazākas par vienu Я^Улож. XIV, 10).

9) Prasītāja un atbildētāja konfrontācija (очная ставка) — lauku māju un muižu (помъ-стья и вотчины) strīdu jautājumos.

Pēc 1649. g. nolikuma civilprasību lietas caurlūko tiesa, t i. sacīkstes kārtībā pēc pierādījumiem, ko iesniedz pašas puses, bet lietas par lauku mājām un mvnžām „izmeklēšanas" kartībā („сыскомъ") t. i. pēc pierādījumiem, kurus ievāca pati tiesa pēc grāmatām (книги приказовъ и писцовыя). Pie izmeklēšanas līdzekļiem piederēja ne tikai iztauja, un uzziņas pēc fŗrāmatām, bet arī konfrontācija zemes Hetās: šajos gadījumos abām pusēm nācās personīgi stāties tiesas priekša. Уложеше (X, 235) paredz: ,,a про так1е спорные земли сыск ива т и писцовыми и дозорными и отдельными книгами и всякими крътюстьми и старожилыды и окольными всякими людьми".

Apellācijas (pēc 1649. g nolikuma), īstā vārda nozīmē, Maskavas tiesa nepazina. Sūdzēties par tiesas spriedumu varēja, bet tā bija sūdzība par pašu tiesnesi, izejot no tā, ka tiesnesis savtīgos nolūkos nepareizi izspriedis lietu („взялъпосулъ"). Šāda sūdzība nonāca augstākā instance. Ja izrādījās, ka tiesnesis tiešām saņēmis kuloni (посулъ), tad-no viņa piedzina sūdzētājam par labu trīskārtēju prasības vērtību, bez tam domes ļaudis (думские люли) zaudēja kukuļņemšanas gadījumos savu dienesta pakāpi, bet pie domes nepiederīgām personām piemēroja tirgus sodu, t. i. sodu ar pātagu (торговая казнь. Улож. X, 5). Gadījumos, kad tiesnesis bija pielaidis nepareizību bez nodoma un nebūdams uzpirkts („просудился безъ хитрости"), tad tas bija atbildīgs «что государь укажетъ". (Улож.Х, 10). Ja sūdzētājs ierosināja nepamatotu sūdzību par tiesnesi, apvainojot to par lietas ne-Pareizu izspriešanu, bet ne kukuļdošanā, tad „того челобитчика за ложное его челобит!е самого бити кнутомъ нещадно" (Улож. X. 9).

III. Tiesas spriedumu izpildīšana. Zaudējot Prāvu, atbildētājam vajadzēja strīdus priekšmetu n°dot atpakaļ, bet naudas prasību lietās varēja „izrēķinātie sUpac

78

правиться-расдeлаться") ar atbildētāju. Ja atbildētājs neapmierināja prasītāju, kas vinnējis lietu, — tad izlietoja pēršanu („правежъ", править деньги" t. i. atbildētāju pirms sēdes atklāšanas izveda ara („передъ приказную избу "), noāva kājas un sita ar nūjām pa pēdām („икрь"). Šī procedūra atkārtojās ikdienas, kamēr tiesneši noturēja sēdes, un beidzās, kad tie aizbrauca. Pēc nolikuma par katriem 100 rubļiem parādniekam varēja pielietot pēršanu („правежъ") ne ilgāk par vienu mēnesi.bet uz atbildētāja lūgumu par piedziņas atlikšanu („о переводe") pēršanu varēja atlikt uz citu mēnesi. Ja arī pēc tam parādnieks nenomkasāja paradu, tad piedziņu vērsa pret viņa mantu (дворъ и д угое имущество). Kā redzams, cilvēka personību, viņa brīvību un dzīvību vērtēja zemāk par viņa mantu. Parādnieka maksāt-nespējas gadījumā viņu nodeva kreditora rīcībā līdz parada atstrādāšanai (,,головою до выслуги"). Pēc nolikuma vīrietis gadā varēja dzēst, t. i. atstrādāt 5 rubļus, sieviete 2Ѕ rubļus. Kreditoram bija tiesība sodīt savu parādnieku, bet no viņa pieprasīja galvojumu, ka viņš parādnieku nenositīs un ne-sakropļos. Augstākas dienestpersonas kreditoram neizdeva; no viņām varēja „ править деньги", kādos gadījumos tās varēja pēršanai dot savus dzimtsļaudis. Pētera I. laikā pēršanu atvieto ar parādnieka izsūtīšanu admiralitātes darbos vai arī austuvēs.

Tā kā Maskavas laikmetā tiesu „djaku" rokās atradās ne tikai tiesa, bet arī administrācija, tad pamazām šo ierēdņu patvaļīgais administrātīvais ieskats gandrīz pavisam iznīcināja tiesas sacīkstes kārtību, kuras vietā ieviesās izmeklēšanas kartība („сыскъ", „слeдствiе").

§ 11. Tiesu iekārta un tiesāšanas kārtība no Pētera I. laika.

Pētera Lielā laikā vērojama tendence novērst tiesas un administratīvās varas sajaukšanu. Tiek ievestas dažas reformas, ņemot par paraugu Baltijas provinces, kuras iekaroja no Zviedrijas. Tiesas tomēr maz uzlabojās; drīzāk gan pasliktinājās. Grozītas tika vienīgi tiesas formas, bet ne tiesāšanas kartība. Uzraudzību par tiesu iestādēm pašās tiesās uzticēja prokuroram (gan tikai galvas pilsētās), bet atsevišķās pro-vincēs, sevišķi pēc 1727. g., izšķirošā nozīme tiesās pa vecam piederēja administratīvām iestādēm, gubernatoriem un voje-vodām. Bez tam arī policijai bija piešķirtas tiesas funkcijas. Viņa pārzināja neapstrīdamās lietas, izdarīja uzaicinājumus, spēra nodrošināšanas solus un izpildīja tiesas spriedumus.

79

Vienpersonīgā principa vietā Pēteris I. ieveda kollēģiālo principu (senāts un sinode). Cara domes vietā nodibināja se-nātu T. s. „prikazu" vietā nodibināja kollēģijas (коллегiи), kuŗas gan Katrīnas II. laikā pārcēla no galvas pilsētas uz guberņām, nosaucot par palātām. Vojevodu vietā radās gubernatori un pie viņiem landrātu kollēģijas, kuŗas Katrinas II. laikā pārdēvēja pār guberņu valdēm (Губернск. Правленiя). Ar Pēteŗa I. rīkojumu pilsētas un apriņķos vajadzēja darboties — Land-richter'iem, Niederstadtgericht'iem, Hofgencht'iem ar aseso-riem, komisāriem un šreiberiem, bet pilsētās — birģermeiste-riem un pilsētu maģistrātiem. Šīs tiesas, lai gan bija paredze-tas, tomēr dzīvē gandrīz nemaz netika ievestas. Vēlāk jau Katrinas II. laikā tiesa atkal nonāca zem gubernatoru un vo-jevodu iespaida.

Advokatūra — kā tiesas kārta — vēl nepastāvēja. Ar 1697. g. ukāzu Pēteris I. aizliedza pusēm pieņemt savā vietā свою братью и боярскихъ людей, ябедниковъ и составщиковъ же, воровъ и душевредцевъ." Lai gan no 1716. g. pēc kaŗa nolikuma („воинскiй уставъ") pielaisti pilnvarnieki, bet uz viņiem skatījās ar neuzticību, „jo domāja, ka viņi vēl vairāk apgrūtina tiesu". No Pētera I. laika izmeklēšanas kārtība vēl vairāk nostiprinājās. Ar 1697. g. ukāzu visās civilās un kriminālās lietās ieveda meklēšanu (розыскъ). 1716. g. izdots, pēc vācu parauga, kaŗa nolikums (воинскiй ycтавъ), kuŗš ieveda iz-meklēšanas principu. Tā kā tajā bija runa arī par civillietām, tad šo nolikumu attiecināja ari uz pēdējām. 1723. gadā bij izdots "??s ukazs par tiesas formu", un še jau novērojama tendence pāriet uz sacikstes un mutisko kār-tību, bet vēsturiski nodibinātā rakstiskā kā arī kancelejas noslēpumu kārtība tomēr palika diezgan stipri iesakņojusies. Saskaņā ar šo ukāzu: 1) tiek pielaisti pilnvarnieki (поверенные стряпчiе), sevišķi valsts lietās, lai gan tika aizrādīts, ka viņi ar savam liekām runām apgrūtina tiesas darbību; 2) prasības lūgumus šitāda pēc punktiem (vācu iespaids); 3) rodas cenšanās paātrināt iztiesāšanu. Atšķirība starp izmeklēšanas un sacīkstes kārtību ir ļoti neskaidra, un izdotais ukazs ir pretruna ar kara nolikumu.

Katrinas II. laikā, saskaņā ar 1775. g. Guberņu iekārtas likumu (Учрежденiе о губернiяхъ), rodas apgabalu iestādes (област-ныя учрежденiя), un lielākā daļa agrāko jauninājumu atkrita. Šo ap-gabalu tiesu iestāžu pamatā ir vēlēšanu un kārtu princips (vēlēšanu — tāpēc, ka tiesu līdz ar policiju nodod Pašvaldībām). Pastāv 3 instances — pēc vācu parauga:

80

Instances

Muižniekiem

Pilsētu iedzīvotājiem

Zemniekiem

Jauktai šķirai galvas pilsētas

1

Apriņķa tiesa

Maģistrāts vai rātuzis

Нижняя расправа

Нижнiй Надворный Судъ

II

Augstākā zemes tiesa

Guberņas ma-ģittrāts

Верхняя расправа

Верхннiй Надворный Судъ

III

Visiem civilās un kriminālās tiesas palātas

Pavīla I. laika otras instances tiesas procesa paātrināšanas un vienkāršošaanas nolūkos slēdza, atvietojot tās ar minētām civīlās un kriminālās tiesas palātām, no kurienes lietas nonāca vēlāk nākošās instancēs. Pēdējās, pakāpeniski viena pēc otras, bija Senāta departamenti, Senāta pilnsapulce, Valsts padome un pēdējā laikā uz ķeizara vārdu iesniedzamo lūgumu kommisija.

1831. gadā vēlēšanu kārtību attiecināja arī uz trešo instanci — civīlās un kriminālās tiesas palātu, kuŗa atvietoja agrāko II. apellācijas instanci. Saprotams, ka ne visas lietas gāja caur visām šīm instancēm, kuras deva iespēju vilcināt lietu līdz bezgalībai. Katrīna II. lai gan noorganizēja tiesas, tomēr procesa noteikumus un formas viņa baidījās grozīt. Bija izdoti tikai noteikumi par piedzīšanu neapstrīdamās lietās un par tiesas spriedumu izpildīšanu. Tiesas ievēlēšanas kārtības ievešana, bez šaubām, bija ievērojams solis uz priekšu tiesas iekārtā, bet praksē šī svarīgā reforma deva maz labuma, jo, pirmkārt izrādījās, ka vēlētās tiesas lielā mērā iespaidotas un atkarīgas no gubernatoriem un, otrkārt, vēlēto tiesnešu pilnīgā nesagatavošanās tik nopietnam amatam praksē spieda tos padoties norūdītiem, piedzīvojumu bagātiem agrākiem kancelejas ierēdņiem (дьяки, подьячiе). Tādos apstāklos par kaut kādu tiesas patstāvību nevarēja būt runas. 1775. g. Katrīna II. izdeva .Учреждение для управления губернiи", un šeit no vērojama cenšinās atdalīt tiesas varu no admi-ministrātīvās varas. Praksē tomēr šo abu varas funkciju sajaukšana turpinās. No otras puses tiesu iestādēs notiek pakāpeniska civīltiesas atdalīšana no krirnināltiesas, un viņas Izveidojas kā atsevišķas nozares; tomēr izmeklēšanas kārtība

81

vēl ilgi pastāvēja civīltiesā. Tiesām bija pavēlēts, neatkarīgi pušu pierādījumiem, lietas noskaidrošanai izlietot dažādas iespējamas uzziņas, bet daudzās lietās, kuŗās bija skārtas sabiedriskās vai valsts intereses, piemēroja visā pilnībā tikai izmeklēšanas kārtību. Valsts lietas fiska interesēs sūtīja atsauksmei dažādāni administratīvām iestādēm. Dažreiz privāt-lietas tika ierosinātas tiesā bez prasības lūguma tikai tamdēļ, ka policija, apturot viņai piekritīgās lietas virzīšanu neapstrīdamā kārtībā, sakarā ar radušos strīdu, nodeva šādu lietu tiesai.

1832. g. izdeva noteikumus par komerctiesāšanas kartību, kurā stingrāk bija ievērots procesa sacīkstes un mutiskuma princips, un ieveda advokātu vietā t. s. „стряпчiе"; bet sacītais attiecas tikai uz galvenākām tirdzniecības pilsētām.

§ 12. Tiesāšanas kārtība pirms 1864. g. reformas.

Lietas iesākās ar prasības lūguma iesniegšanu tiesā; lūgumu sastādīja pēc punktiem. Prasības lūguma norakstu izsniedza atbildētājam, kuŗam vajadzēja noteiktā termiņā iesniegt atbildi uz katru no prasības punktiem. Atbildes norakstu atkal izsniedza prasītājam, kas savkārt varēja iesniegt iebildumus u. t. t. Rakstu apmaiņa attīstījās loti plašā mērā, jo tiesā iesniedzamo papīru skaitu likums neierobežoja. No visa, šādā veidā savāktā rakstiskā materiāla, kanceleja sastādīja ziņojumu (докладная записка), pēc kura tiesas iepazinās ar lietas būtību. Lieta no tiesas kancelejas kopā ar minēto ziņojumu nonāca tiesas (pa lielākai daļai vēlētas) izlemšanai. Ziņojumā dabiski atspoguļojās sekretāra subjektīvais ieskats. Ziņojumā kancelejai vajadzēja pievest attiecīgos likuma pantus, jo velētie tiesneši maz pārzināja likumus. Sekretāram, apstiprinot ziņojumu, vajadzēja apliecināt, ka „всe приличныя узаконенiя приведены и более прилич-ныхъ узаконенiй не имеется" (sal. X. s. 2. d. 1833. g. izd., 461.р.). Pie atreferēšanas bija atļauta pušu klātbūtne, un tās varēja aizrādīt uz nepilnībām, bet no strīdiem pusēm vajadzēja atturēties.

Tikai pēc ziņojuma, bet ne pēc oriģinālās lietas, tiesa iepazinās ar lietu un to izsprieda, bet, lai noskaidrotu, vai ziņojums tiešam ir pareizs un pilnīgs, pusēm bija tiesība zināmā

laika iepazīties ar to un norādi uz nepilnībām un nepareizībām. Attiecība uz visu pārējo pastāvēja kancelejas noslē-

6

82

puma sistēma, jo tiesnešiem kā valsts ierēdņiem vaja-dzeja uzglabāt neizpaustu katru dienesta noslēpumu. Publiku nepielaida tiesā pat tur, kur bija mutiska kārtība, piem. ko-merctiesās, tirdznieciskās mutiskās tiesās pie maģistrātiem un rātužiem.

Sakarā ar minēto pirms 1864. g. reformas tiesā valdīja milzīgas ļaunprātības, kas slēpās zem kancelejas noslē-puma segas. Tiesneši personīgi puses neredzēja; ar viņām stājas sakaros kanceleja. Lietas gaita ārkātīgi gausa, jo kan-celeja vienmēr varēja aizrādīt uz papildu zinu nepiecieša-mību1).

Attīstījās piekukuļošana ārkārtīgos apmēros2).

Ja visam tam vēl pievieno bezgalīgu instanču vairumu un tiesnešu zemo izg|ītības līmeni, kuŗi kā vēlētas perso-nas likumus nezināja, tad apmēram redz to bēdīgo ainu, kāda pastāvēja krievu pirmsreformas tiesās. Nemākulīgie tiesneši atradās zem sekretāru, piedzīvojušu juristu-praķtiķu, agrāko tiesas djaku un to palīgu iespaida. Vēl neilgi pirms tiesas reformas septiņos Senāta departamentos bija tikai 6 senator, kas beiguši juridisko fakultāti. Nav jābrīnās, ka par toreizējām tiesām slavofils Homjakovs izteicies: „Pocciя въ судахъ черна неправдой черной", bet pats tieslietu ministrs Troščinskis savā vēstulē kņ. Kutuzovam-Smoļenskim, raksturojot vecās, uz inkvizīcijas principa pamatotās tiesas personālu, rakstīja Dāvida vārdiem: „Cie море великое и пространное, въ нёмъ же гадовъ нeсть числа." Tāpēc nav jābrīnās, ka to laiku sakāmvārds skan: „Не бойся суда, а бойся судьи."

Tiesnešu atalgojums bija mecīgs — civīlās un krimināltiesas palātu priekšsēdētājs saņēma 1500 rub. gadā; piesēdētāji

1) Par tiesas gausumu skaidri liecina statistiski dati, pēc kuriem

uz 1864. gada 1. janvāri nepabeigtu lietu, kuru iztiesāšana vilkušies

vairāk par 20 gad. bijis 561

» 15 „ . 1466

„ 10 „ 6758

Par vispārējo tiesas zemo izglītības līmeni spilgti liecina tiesas aktu virsraksti, piem. „О публичномъ произношенш крестьяниномъ похвальныхъ словъ"; „О подложномъ присвоенш крестья некому мальчику Васил1ю женского пола." ,,О дракe со взломомъ"; „Объ учиненiи мещанскому старосте буйства на лицe" (Судебные уставы за 50 летъ).

2) Raksturīgs izteiciens: .Надо ждать", kurš izrunājot izskanēja kā: „Надо же дать" ; tas pats raksturs divdomīgam izteicienam „Надо доложить". Pirmsreformas tiesas raksturīgas ainas attēlotas arī literatūrā, piem. Go-goļa „Мертвыя души", kurā pievesta Čičikova saruna ar juriskonsultu; sk. arī Gogoļa stāstu: „Какъ Иванъ Ивановичъ поссорился съ Иваномъ Никифо-ровичемъ"; Kapnista komēdijā „Ябеда" prokurors savu darbinieku vidū dzied šādu kupleti: „бери, большой тутъ нeтъ науки ; бери, что только можно взять; на что жъ привeшены намъ руки, какъ не на то, чтобъ брать."

83

saņēma ар 300 rub. gadā, sekretāri ap 500 rub. Kancelejas uz-trēšanai atvēlēja tik mazus līdzekļus, ka parastais kancelejas darbinieku atalgojums līdzinājies no 3—5 rub. mēnesī, noda-ļas vadītājiem no 8—12 rub., bet dažās tiesās kancelejas

ierēdņi saņēma tikai 60 kap. mēneša algas.1)

Tiesu iestādes uzraudzības ziņa bija Padotas vispārējam guberņas iestādēm, kuru sastāvā tās ietilpa. Priekšniecība raudzījās uz ierēdņu blakus ienākumiem visai piecietīgi, un pats tieslietu ministrs, izdarot Pēterpils palātas zemes grāmatu nodaļā pūra ierakstu savai meitai par labu (рядная запись), pavēlēja departamenta direktoram izmaksāt uzraugam 100 rubļus.

§ 13. Krievijas tiesu iestāžu reforma 1864. g.

Šādos vecās pirmsreformas tiesas apstākļos pati dzīve uzstādīja prasījumu par tiesu iestāžu un tiesāšanas kārtības reformu. Jāņem vērā, ka procesa likumi nebij arī kodificēti.

Izdodot 1833. g. Krievijas valsts likumu kopojumu (Spe-ranskis), procesa noteikumi tika ievietoti Lik. kop. X. s. 2. daļā. Vēlāk procesuālos likumus pārnesa Lik. kop. XVI. s. l. daļā. Šie procesa likumi bija īstenībā nekas cits, kā vienkāršs mē-chanisks dažādu likumu savienojums. Tajā ietilpināti likumi, kas izdoti sākot ar cara Alekseja Michailoviča 1649. g. noļi-kumu (Уложенiе) un beidzot ar vēlākiem laikiem, kamdēļ, protams, tie nemaz nevarēja apmierināt procesam uzstādītos prasījumus, jo saturēja dažādu laikmetu un dažādu strāvu normu mistrojumu.

I. grāmata bija sastādīta, ņemot pamatā Katrinas II. laikā izdotus likumus un vēlākos ukazus. Tā saturēja noteikumus „О производствe гражданскаго суда по дeламъ безспорнымъ".

II. grāmata —..О производствe по дeламъ спорнымъ" — sastādīta pamatojoties uz 1649. g. nolikumu, citiem ukaziem ka arī 1716. g. Kara nolikumu.

III. grāmata — „О гражданскихъ взысканiяхъ" — sastādīta pēc XIX. g. s. dažādiem ukaziem.

1843. g. Ķeizariskās kancelejas gaļvenais pārvaldnieks grafs Bludovs, apzinoties tai laikā spēkā bijušā procesa likumu negatīvumu, sastādīja sevišķu projektupar atsevišķiem jauninājumiem, ņemot par pamatu tiesu iestāžu amatpersonu aizrādījumus par procesa trūkumiem. Bet grafa Bludova iero-

1) Sal. „Судебные Уставы зл 50 лeтъ", Kr. Tieši. min. izd.; Кони,

"Судебные Уставы 1864—1914 г.", Ж. М. Ю. 1914. g. № 9.

84

sinājumam krasi pretojies toreizējais tieslietu ministrs grafs Paņins, kurš negribēja piekrist nekādiem jauninājumiem.1)

Tad Bludovs, ar ķeizara atļauju, nodibināja 1850.—1852. g. sevišķu ķommisiju civīlā un kriminālprocesa projektu izstrādāšanai. Par kommisijas darbvedi iecēla S. J. Zarudnij'u.

Šinī laikā sabiedrībā novērojama pacilātība sakarā ar neveiksmi Krimas kaŗā. Jauninājumu tendences iespaidoja ari jaundibināto ķommisiju, kas nolēma līdz pamatiem pārveidot Krievijas tiesu, ņemot par pamatu Rietumeiropas zinātnē un tiesu praksē atzītos principus. Tam pa daļai par kavēkli bija pastāvošā dzimtbūšana, kurai bija padoti daudz miljonu beztiesīgu zemnieku. Tāpēc tikai 1861. g., t. i. ar dzimtsbūšanas atcelšanu tika izdots ķeizara rīkojums — uzdot Valsts kancelejai izlobīt no grafa Bludova projekta pamatprincipus.

Labākie krievu juristi piedalījās šinī jaunākā likumdošanas darbā. Tie bija S. I. Zarudnijs, Buckovskis, Stojanovskis, Ravinskis, Pobedonoscevs, Plavskis un citi. Tā kā Bludova projekti bija tikai parciāli uzlabojumj un nebija saskaņoti savā starpā, tad tos vajadzēja pilnīgi pārstrādāt. 1862. g. minētai Valsts kancelejai tika sniegta plaša programma: „Изложить въ общихъ чертахъ соображенiя Государственной канцелярiи и прикомандиро-ванныхъ къ ней юристовъ о тeхъ главныхъ началахъ, несомненное достоинство коихъ признано въ настоящее время наукою и опы-томъ Европейскихъ государствъ и по коимъ должны быть преобразованы судебныя части въ Роcciи."

Šos pamatprincipus Valsts kanceleja izstrādāja jau pēc 4 mēnešiem; pēc tam tos lūkoja cauri Valsts Padomē un izsludināja 1862. g. 29. sept. Krievijās lik. un rīk. kr. (Собранiе Уза-коненiй и Распоряженiй Правительства) ar nolūku dot iespēju interesentiem sniegt savu atsauksmi priekšā stāvošās reformas jautājumā. Tika saņemti vairāk kā 400 aizrādījumu no juristiem, tiesnešiem un profesoriem. Šos aizrādījumus sakopoja 6 drukātos sējumos. Pēc tam nodibināja jaunu ķommisiju Butkova vadībā un ar tā paša Zarudnij'a līdzdalību. Šī kommisija 11 mēnešu laikā izstrādāja Tiesu iekārtas (Учреждеше су-дебныхъ установлений), Kriminālprocesa (Уставъ уголовнаго

1) Interesanti atzīmēt, ka grafs Paņins turējās pie ieskata, ka valstij ir kaitīga un pat bīstama dziļāka tiesību zināšanu izplatīšanās tai laužu šķira, kas neatrodas valsts dienestā. Šis apstāklis arī izskaidro, kāpēc ministrs noraidoši izturējies pret vēlamo reformu (Судебные Уставы за 50 лeтъ).

85

судопроизводства) un Civilprocesa (Уставъ гражданскаго судопроизводства) likumu projektus.

Tā kā Valsts kancelejas izstrādātas tēzes nebija visai skaidras, tad kommisija šos projektus izstrādāja galvena kārta

ņemot pār pamatu Hanoveras nolikuma noteikumus ar pēdējā mutiskās izteiksmes pamatprincipu. .

Projektus ar sīkiem paskaidrojumiem nosūtīja tiesu ie-stāžu amatpersonām atsauksmei, bet 1863. g. viņus caurskatija Valsts padomē. Valsts padomē, rēķinoties ar kommisijai noradītiem pamatprincipiem, no kuriem tā bija atkāpusies sāka pārstrādāt atsevišķus noteikumus. Sakara ar šo civilprocesa likumos daudzās vietās ievesti kompromisa noteikumi; starp citu, sakarā ar šo ieveda kombinētu mutiskas un rakstiskās izteiksmes kārtību, lai gan Hanoveras procesā, kas noderēja kommisijai par paraugu, pārsvarā mutiskās izteiksmes princips. Pēc tam projektus apstiprināja ķeizars un 1864. g. 20 nov. Senātam tika dots rīkojums izsludināt jaunos likumus. No 1866. līdz 1899. g. viņus ieveda dažādās Krievijas daļās, bet 1889. g. beigās ari bijušās Baltijas provincēs.

1864. gadā izvestā reforma krasi atdalīja vecas tiesas no jaunām tiesām, ievedot no franču un Hanoveras likumiem patapinātus šādus pamatprincipus.

1) Tiesas vara stingri nodalīta no likumdošanas un izpildu varas (pēc Monteskje teorijas). Sakarā ar šo izbeidzās civīlopiedziņu lietu izlemšana policejiskā kārtībā, tāpat administratīvas varas iejaukšanās uz uzraudzības tiesību pamata tiesu lietās, jo no tā laika uzraudzību pašās tiesās izveda caur prokuratūru, tieslietu ministri un Senātu.

2) Instanču skaitu lietu caurskatīšanai pēc būtības samazināja līdz divām; ieveda vienīgu kasācijas ļnstanci kā augstāko tiesu iestādi visai Krievijai, proti Senātu. Mazāk sarežģītas lietas (izņemot lietiskas tiesības uz nekustamu mantu) un prasības, kuru vērtība nepārsniedza 500 rubļus, nodeva vienpersonīgo miertiesnešu (vēlēto) kompetencei, ka pirmai instancei. Otra t. s. apellācijas instance šajās lietās bija Miertiesnešu sapulce (Мировой съeздъ), kas sastāvēja arī no miertiesnešiem un skatīja cauri pārsūdzētos spriedumus sevišķās sesijās. Visas pārējās lietas, kuras nepiekrita miertiesnešiem, to starpā ari lietas par lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu, nodeva apgabaltiesām kā pirmai un Tiesu palātai kā otrai (apellācijas) instancei.

Trešā, kasācijas instance, kuŗa caurskata lietas tikai no

86

likumu pārkāpšanas viedokļa, tikai viena visai Krievijai — valdošā Senāta kasācijas departamenti. Līdz ar to 1864. g. reforma ieveda:

3) vispārējо tiesu iestāžu tiesnešu neatkarību, patstāvību un neatceļamību;

4) speciālas juridiskās izglītības nepieciešamību vispārējo tiesu tiesnešiem;

5) mutiskās izteiksmes, atklātības un sacīkstes kārtību procesā, nodibinot līdz ar to arī tiešu satiksmi starp tiesu un pusēm;

6) pierādījumu brīvas novērtēšanas principu, kā arī

7) tuvināja tiesas iedzīvotājiem, ko mēģināja sasniegt, ievedot ievēlamus miertiesnešus, kuri baudītu iedzīvotāju uzticību.

Bez tam tika radīti jauni institūti un proti: l) zvērinātu advokātu, 2) tiesu izpildītāju un 3) notāru.

Tādā kārtā pēc 1864. g. reformas radās divējāda veidā tiesas: miertiesas un vispārējās tiesas — pilnīgi neatkarīgas viena no otras, lai gan tanī pašā laikā tās bija apvienotas kopējā kasācijas instancē — Senātā, un tās rīkojās pēc vienādiem procesa noteikumiem.

Miertiesas otrā instance — miertiesnešu sapulce, bija kollēģija, kas sastāvēja no tiem pašiem miertiesnešiem. Šinī apstāklī arī meklējama apellācijas instances (miertiesnešu sapulces) vājā puse, jo šādas II. instances tiesneši bija bez lielakiern piedzīvojumiem un erudīcijas, kas tik nepieciešama augstākai instancei. No otras puses, miertiesnešu bija loti maz (4—5 vienā apriņķī), pie kam no tiem, kā vēlētiem, neprasīja speciālu juridisku sagatavošanos. Beidzot izrādījās, ka par miertiesām, kas stāvēja savrup no vispārējām tiesām, trūkst pietiekošas uzraudzības; arī sakaru trūkums starp šīm divējāda veida tiesām atsaucās negatīvi uz viņu darbību.

Tiesu nolikumus (уставы) ieveda pakāpeniski, sākot ar 1886.gadu. Viscaur Krievijā reformu izveda tikai 1899. g., bet bijuša Baltijas provincē 1889. g. beigās. Līdz tam laikam tur darbojas tiesas ar visām raksturīgām vecā pirmsreformas vācu procesa pazīmēm.

Tajā pašā laikā, t. i. 1889. gadā, Aleksandra III. valdīšanas laika, tika satriekts viens no tiesas reformas pamatprincipiem — tiesu varas atdalīšana no administratīvās varas. 1889. g. 12. jūlijā izdeva likumu par vietējās tiesu iekārtas pārgrozījumiem.

Pēc šā likuma tika radīts sevišķs zemstu priekš-

87

nieku institūts (Земскiе начальники), bet pilsētās — pilsētas tiesneši (Городскiе судьи). Šīs jaunās tiesas raksturīgās pazīmes, kas bija pretējas 1864. g. reformas principiem,

1) Tiesu un izpildu vai administratīvās varas sajaukšana. Zemstu priekšniekus neiecēla vis tieslietu, bet iekšlietu ministrs, un šie priekšnieki" vienā laikā izpildīja kā tiesu, tā ari administratīvās funkcijas. Viņi atradās zem stipra gubernatoru administratīvas varas iespaida, jo valdībā vēlējās zemstu priekšnieku personā radīt tautai tuvu stāvošu un līdz ar to arī stipru valsts varu.

2) Neatkarības un neatceļamības principu iznīcināšana attiecībā uz zemākām tiesām, jo kā zemstu priekšniekus, tā arī ar to pašu 1889. g. likumu ievestos pilsētu tiesnešus vareja atcelt un atlaist katrā laika, līdzīgi pārējiem administratīviem ierēdņiem.

3) Agrākās izkoptās tiesu sistēmas iznīcināšana.

Ar 1889. g. 12. jūlija likumu nodibināja šādas tiesas instances :

Apriņķos — I. instance bija zemstu priekšnieki, bet pilsētās — pilsētu tiesneši (kuŗu kompetencē ietilpa sīkas lietas par summu līdz 300 rubļiem); tajā pašā laikā zemstu priekšnieki bija otrā instance pagasta tiesām. Zemstu priekšnieku un pilsētas tiesnešu lietās kā II instance bija apriņķa sapulce (уeздный съeздъ), kuras priekšsēdētājs bija izvēlēts apriņķa muižniecības priekšnieks (Уeздный предводитель дворянства), bet par apriņķa sapulces locekļiem bija tie paši zemstu priekšnieki un pilsētas tiesneši; III — kasācijas instance bija guberņas lietu kommisija (Губернское присутствiе) šādā sastāvā: priekšsēdētājs — gubernators, locekļi — guberņas muižnieku priekšnieks (губ. предводитель дворянства), apgabaltiesas priekšsēdētājs, prokurors un 2 pastāvīgi locekli (непременные члены). Bez tam ar tieslietu ministra atļauju no guberņas lietu kom-misijas lietas varēja pārvērst IV. instancē: Senāta I. un civīlkasācijas departamentu apvienotā sapulcē.

Lai gan pilsētas tiesnešus iecēla tieslietu ministrs no personām ar augstāko juridisku izglītību, tomēr pēc dienesta pakāpes viņi bija zemāki par miertiesnešiem, un neatceļabības principu uz tiem neattiecināja. Zemstu priekšnieki, kurus iecēla galvenā kārtā no muižniekiem, bieži vien bija bez augstskolas, bet dažreiz pat bez vidusskolas izglītības.

Tā kā norādīto pilsētas tiesnešu un zemstu priekšnieku kompetence aprobežojās ar sīkām lietām, kuŗu prasības vērtība ne-

88

pārsniedza 300 rub., bet apgabaltiesu kompetencē ietilpa lietas, kuru vērtība pārsniedza 500 rub., tad pilsētās un apriņķos lietas vērtībā no 300 līdz 500 rubļiem tika nodotas apgabaltiesas apriņķa locekļiem (уeздный членъ Окружнаго Суда), kas bija neatceļami, ar apgabaltiesu kā apellācijas un Senātu kā kasācijas instancēm.

No sacītā izriet, ka ar pilsētas tiesnešu un zemstu priekšnieku institūta nodibināšanu tika iznīcināti ne tikai 1864. g. reformas pamatprincipi, bet arī tiesu iekārtas agrākā viengabalainība.

Pēc 1889. g. reformas tiesu iestāžu šēma bij šāda:

Instance

Sīkas Metas, kuru vērtība nepārsniedz 300 rb).

Lietas, kuru vērtība bija no 300—500 rbl.

Lietās par lietiskām tieši bām uz nekustamu mantu vai prasības, kuru vērtība pārsniedza 500 rbl.

I

Apriņķi Pilsētā Zemstu Pilsētas priekšnieks tiesnesis

Apgabaltiesas apriņķa loceklis

Apgabaltiesa

11

Apriņķa sapu'ce

Apgabaltiesa

Tiesu palāta

III

Guberņas lietu kommisija

Senāta kasācijas departaments

Senāta kasācijas departaments

IV

Senāta apvienota sapulce

—

—

89

Atzīmējams, ka zemstu priekšnieku un pilsētas tiesnešu institūts bij. Baltijā nekad nav ticis ievests, un tamdēļ Latvijā tas pastāvēja tikai viņas austrumdaļā — Latgalē.

III. NODALĪJUMS.

Tiesāšanas kārtība agrākā Baltijā.

§ 14. Tiesu iekārtas un tiesāšanas kārtības reforma agr. Baltijā.

Agrākās Baltijas guberņās vēl 25 gadus pēc Tiesu nolikumu izdošanas palika spēkā tur pastāvošās vecās vācu pirmsreformas procesa normas, kaut gan visaugstāki apstiprinātā 29. septembra 1862. gada Valsts padomes lēmumā bija noteikts: „Krievijas tiesu reformas jaunnoteikumus paziņot uz sevišķu noteikumu pamata pārvaldāmo guberņu un apgabalu augstākai priekšniecībai, pieprasot atsauksmi, kādi pārgrozījumi un papildinājumi izdarāmi pamatnoteikumos pirms to piemērošanas tiesu iestādēs." Tādas atsauksmes pieprasīja no gubernatoriem.

Vēsturiski šis jautājums izskaidrojams sādi:

Izņēmums bija galvas pilsētas, kur lietas līdz 500 rub. vērtībā piekrita miertiesnešiem (vēlētiem). Sajās, lietās apellācijas instance bija miertiesnešu sapulce, bet kasācijas instance Senāta kasācijas departaments.

Negatīvās sekas, kas bija saistītas ar zemstu priekšnieku institūtu un sabiedrības neapmierinātība ar to, piespiedusi 1912. g. to atcelt. Ar 1912. g. 15. jūlija likumu par vietējās tiesas pārveidošanu (Собр. Узакон. 118 — 1912. g.), kuŗu sākumā attiecināja tikai uz 10 guberņām, atjaunoja agrāko miertiesnešu institūtu, pie kam viņu kompetenci ievērojami paplašināja prasību vērtības ziņā (līdz 1000 rubļiem), un atkal ieveda miertiesnešu ievēlēšanas kārtību.

Tādā kārtā Aleksandra II Tiesu nolikumu pamatprincipi atkal atguva savu spēku. Bez tam ar to pašu likumu ieveda Krievijā jaunu likumu par pagasttiesām, apmēram tādā pašā veidā, kādā tas pastāvēja jau no 1889. g. bij. Baltijas provincēs.

Atzīstot reformu nepieciešamību, 23. februārī 1867.g.i3alti-jas ģenerālgubernators Albedinskis, iesniedza vispadevīgāko ziņojumu par miertiesu ievešanu Baltijas guberņās. Pie ģenerālgubernatora nodibināja īpašu kommisiju no vietējās muižniecības, Rīgas, Rēveles un Tērbatas pilsētu pārstāvjļem, kas izstrādāja tikai seviškiis miertiesu iestāžu reformas projektus: kā, Tiesu iekārtas likumu, Kriminālprocesa likumu un Civilprocesa likumu projektus. Miertiesnešu sapulču vietā paredzēja sevišķas apgabalu miertiesas no 3 pastāvīgiem, vēlētiem miertiesnešiem. Senāta kasācijas dep-tu gribēja atvietot ar vietējām otrās pakāpes tiesu iestādēm.

Kā uz galveno iemeslu, kuŗa dēļ vajadzīgi īpatnēji vietējo tiesu nolikumi, kommisija atsaucās uz to, ka 20. novembra 1864. g. Civīlprocesa nolikumu neesot iespējams saskanot ar vietējām materiāltie-sību normām, kuŗas itkā paredzot īpatnējus prasību celšanas veidus, līdzīgi romiešu ļegis actio, t. i. katram materiālo normu pārkāpumam likumā: 1) norādīts sevišķs prasības celšanas veids, ar kuŗu aizsargā no materiālām normām izrietošas tiesiskās attiecības, kas pastāv tikai pateicoties šai aizsardzībai, (sk. piem., Civīllik. 897. un turpmākos pantos, īpa-šuma tiesību prasības; 691.—699. p. par traucētas valdīšanas atjaunošanu; 2599.—2620. p. par prasībām mantošanas lie-

90

tās; 2) norādīti arī prasības pamatošanai vajadzīgie pierādījumi (saļ. piem. 2988-, 3304., 3443. un 3531. Civīllik. pantu), kas noder tā tiesību pārkāpuma konstatēšanai, pret ko vērsta prasība. Citiem vārdiem sakot, vietējie Civillikumi satur materiāli-tiesiskas dabas procesa noteikumus, kas jāņem par pamatu civilprocesa likumiem, un kas itkā runājot pretim un neesot saskaņojami ar 1864. g. Civilprocesa likuma noteikumiem.1) Šādas kommisijas domas atrada piekrišanu arī ķeizara personīgās koncelejas II. nodaļā; viņas atbalstīja ari bij. tieslietu ministrs grafs Pālens, kas uzlūkoja par niepieciešamu izdot Baltijas guberņām atsevišķu Civilprocesa nolikumu. Tiesu iekārtas un Kriminālprocesa likumos Palēns apmierinājās ar pārgrozījumiem likuma atsevišķās daļās. Saskaņā ar to tika sastādīti: 1) izņēmuma noteikuma projekts miertiesu iekārtas likumiem, 2) izņēmumu noteikumu projekts kriminālprocesa likumiem un 3) sevišķs civīlprocesa nolikums, (sastāv, no 364. pantiem). Visus trīs projektus grāfs Palēns 1875. g. iesniedza Valsts padomei. Apvienotie Valsts padomes departamenti 1877. g. nodibināja sevišķu kom-misiju ar grāfu Deļanovu kā priekšsēdētāju jautājuma apspriešanai par miertiesu institūta ievešanu Baltijā. Kommisija nobeidza savu uzdevumu 1877. g. un noraidīja minētos trīs projektus, atzīstot par nepieciešamu izdarīt tikai dažus pārgro-ziņojumus civīlprocesa I. grāmatā, atkāpjoties no tās noteikumiem tikai tikdaudz, cik tas vajadzīgs vietējo materiālo tiesību saskaņošanai. Šīs kommisijas priekšlikumi tika apstiprināti 1880. g. 28. maijā.

1880. g.28. maija likumā bija paredzēti vēlēti mierties-nešij kā otrā instance — miertiesnešu sapulce un Senāts, kā kasācijas instance. Šo likumu tomēr dzīvē neizveda, jo izrādījās ka reizē ar šā likuma piemērošanu dzīvē, jāpārveido arī vietējās zemnieku, lietu iestādes. 1885. gada novembrī par tieslietu ministri iecēla Manaseinu, kas īsi pirms tam bija izdarījis Vidzemes un Kurzemes gubeņjās senatora revīziju un sīki iepazinies ar šo guberņu apstākļiem. Viņš nekavējoties ierosināja jautājumu par plašāku vietējo tiesu iestāžu pārveidošanu. 1880. gada 28. maija likums, kas pare,-dzēja vēlētu miertiesnešu institūta ievešanu, pēc viņa domām nebija piemērots apstākļiem, ievērojot vietējo tautību nai-dīgas un saspīlētās attiecības. Šo apstākļu dēļ tika nolemts piemērot tiesnešu iecelšanas principu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Terbatas universitāte spēja sagatavot pietiekošu skaitu

1) Patiesībā tomēr izrādījās, ka šīs materiāli-tieskās normas labi saskan ar 1864. g. Civilprocesa likuma 366. p. par onus probandi.

91

juristu ieceļamo miertiesnešu vietām. No projektā paredzētā zvēresta kā pierādījuma veida nolēma atteikties, jo šis zvē-rests bieži izvērtās par reliģiskas ceremonijas profanāciju. Zvērestu kā pierādījumu nolēma atļaut lietot procesā tikai uz abu prāvnieku savstarpīgās vienošanās pamata.

Tā kā Manaseina nodomos bija paredzēta plaša visas tiesu iekārtas un ne tikai miertiesu pārveidošana vien un tā kā šis darbs prasīja iepriekšēju sagatavošanos, pamatīgu visu materiālo tiesību un dažādo procesu noteikumu caurskatīšanu, kas agr. Baltijas provincēs vēl nebija kodificēti, bet sastādījās no vācu vispārējo tiesību (gemeines Recht) dažādos laikos izdoto dažādo valdību (Dānijas, Polijas, Zviedrijas, zem kuŗu valdīšanas kādreiz atradās Baltija) likumiem, vietējo maģistrātu, pilstiesu (Hofgericht) autonomo noteikumu konglomerāta, tad ar to arī izskaidrojās, ka tiesu reformas ievešana aizkavējās vēl veselus 4 gadus. 1887. g. 31. decembrī vietējo tiesu projekts tika iesniegts Valsts padomei. 1888. g. 28. novembrī Valsts padome sāka minēto projektu apspriest 1889. g. 22. maijā caurskatīšanu nobeidza un 1889. g. 9. jūlijā projektu apstiprināja. 1889. g. no 20. novembra līdz 3. decembrim jaunas tiesas, aizbildniecības, zemnieku un notariāta nolikumus ieveda visā Baltijā.

Kādas bija Baltija tiesas pirms tiesu reformas ievešanas, to apskatīsim turpmāk.

§ 15. Tiesu iestādes agr. Baltijā līdz tiesu

reformai.1)

Paliekot objektivitātes robežās, mums tomēr šķiet, ka divējādā ziņā agrākās Baltijas tiesu iestādes bija daudz labākas par Iekškrievijas tiesu iestādēm pirms reformas Krievijas vidienā, t. i. par tām tiesu iestādēm, par kurām Chomjakovs izsaucies: „Pocciя черна въ судахъ неправдой черной". Trīs ievērojami apstākļi runā par labu šim uzskatam:

1) Baltijas pirmsreformas tiesu tiesnesī neatradās materiālā ziётa tik nabadzīgā un nenodrošinātā stāvoklī kā Krievijas iekšējo guberņu tiesneši. Tur piesēdētāji saņēma gadā atalgojumu 300 rubļu, sekretāri līdz 500 rubļu. Tiesu kanceleju uzturēšanai valsts piešķīra tik niecīgas summas, ka dažās tiesās

1) Skat. Положение о преобразовании судебной части въ Приб. губ. Гасмана и Нолькена. Osvald Smidt — der ordentliche Zivilprocess nach dem livlдndischem Landrecht. Vietējo likumu kopojuma I daļa. Samson von Himmelstiern, Justitionen des livlдndischen Prozesses: Hezel, Grundlinien des livlдndischen Civilprozesses.

92

kancelejas ierēdņiem maksāja mēnesī 60 kapeikas. Tamdēļ nav ko brīnīties, ka šie ļaudis ņēma kukuļus; apstākļi viņus piespieda palikt par kukuļņēmējiem. Godīgi ļaudis Krievijas tiesās maizi nopelnīt nevarēja. Un lūk tamdēļ arī teica, ka netaisnās tiesas pārklāj Krieviju kā melns plīvurs, vai „Nebīsties tiesu, bet bīsties tiesnesi." Materiālā tiesnešu nodrošinātība Baltijas pirmsreformas tiesās nenostādīja tos tādā bezizejas stāvoklī, kādā atradās viņu amata b|edri lekškrievijā. Baltijas tiesu iestādēs pusi no kancelejas ienākumiem saņēma sekretārs, otru pusi pārējie kancelejas ierēdņi, tiesneši virs piemērotās algas vēl saņēma kā pilnīgi likumīgus ienākumus: soda naudas par nepareizu sūdzību iesniegšanu, par spēkā nākušu spriedumu pretlikumīgu pārdzēšami un par termiņu neieturēšanu. Bez tam tiesas dabūja ienākumus no zemes-tiesu pārsūdzētiem spriedumiem. Ja Hofgericht apstiprināja zemestiesas (Landgericht) spriedumu, tad pārsūdzības naudas (kaut kas līdzīgs kasācijas drošības naudai), nāca par labu zemestiesai, bet ja atcēla, tad par labu Hofgericht'am.

2) Tērbatas universitāte, kā juridiskās izglītības centrs, sagatavoja tiesu iestādēm un advokatūrai vajadzīgās amata personas un darbiniekus ar labu augstāko juridisko izglītību. Baltijas pirmsreformu tiesu darbība attīstījās un izveidojās pēc stingri sistemātiskām romiešu tiesību normām. Te ari netrūka tiesnešu ar juridisku izglītību, kā tas bija Krievijas iekšējās guberņās, kur pirms tiesu reformas ievešanas septiņos Senāta departamentos tikai seši senatori bija ar augstāko juridisko izglītību. Pietiek iepazīties ar Baltijas vācu pirmsreforrnas tiesu spriedumiem (Zvingmaņa tiesu spried, krājurns), lai pārliecinātos par šo spriedumu augsto juridisko vērtību un ja ne visu, tad lielākās tiesnešu daļas dziļo erudīciju.

3) Tērbatas universitātei pateicoties, te bija labi sagatavota un izglītota advokatūra, kas varēja palīdzēt ne tikai pusēm, bet arī tiesai.

Šie trīs faktori nostāda Baltijas guberņu pirrnsreformu tiesu iestades uz nesalīdzināmi augstākas pakāpes kā Krievijas iekšējo guberņu tiesas. Bet tomēr, neskatoties ne uz tiesnešu nodrošināto stāvokli, ne uz lielākās daļas vācu tiesnešu lielo erudīciju, Pati tiesu iekārta un tiesāšanas kаrtība labākā gadījumā varēja nodrošināt tikai auksto, formālo taisnību, t. i. sprieduma saskaņu ar likumu, bet ne ar materiālo taisnību, kas izteicas sprieduma saskaņā ar patiesību. Tā nebija tā taisnība, ko pasludināja visaugstākais manifests, ievedot dzīvē Tiesu nolikumus 1864. gadā. Manifestā bija teikts: „Taisnība un žēla-

93

stība lai valda tiesās". Vācu tiesu taisnība drīzāk bija tā strictum jus, kuŗas pamatprincips ir „fiat justitia, pereat mun-dus". Un taisni tamdēļ šeit tik asi izjuta tiesu reformas nepieciešamību, un Tiesu nolikuma dzīvē ievešanu 1889. gadā uzņēma kā lielu svētību (lielais iedzīvotāju vairums), kaut gan vietējās valdošās aprindās no sākuma reformu uzņēma nelabvelīgi.

Lai iegūtu skaidru jēdzienu par tiesu reformas nozīmi Baltijā, tad ir nepieciešami vispārīgos vilcienos iepazīties ar šejienes tiesu iekārtu un tiesāšanas kārtību. Katru, kas mēģina iepazīties ar šejienes tiesu iekārtu, pārsteidz lielais skaits dažādo tiesu, atkarībā no prāvnieku kārtas, prāvas rakstura un territōrijas. Katrā no trim Baltijas guberņām bija īpatnējas tiesas ar dažādu darbvedības iekārtu, pie tam pilsētās citādas, kā uz laukiem. Varas funkciju sadalīšanas pamatprincips, tāpat tiesas funkciju atdalīšana no administrātīvām funkcijām arī nebija izvesta. Iesākot tiesu sistēmu aplūkošanu no apakšas uz augšu, t. i. no zemākās pakāpes tiesām, šī sistēma būs šāda.

§ 16. Vidzemes tiesu iestādes.

I. Vidzemes zemes tiesas. Vidzemē darbojās zemes un pilsētu tiesas. Pie pirmām piederēja bruģa un zemes tiesa un pilstiesa (Hofgericht).

1. Katrā Vidzemes apriņķi bija divi bruģu tiesas (Ordnungsgericht; pavisam 8). Katra bruģu tiesa sastāvēja no viena bruģu kunga (Ordnungsrichter) un 2 adjunktiem, ievēlētiem uz trim gadiem. Šo tiesu jurisdikcija, ļoti dažāda. Vi-nām piekrita: a) valsts administrātīvh iestāžu lietās — uzraudzīt likumu izpildīšanu, apsargāt sabiedrisko drošību, rūpēties par sabiedrisko labklājību un izsludināt valdības rīkojumus un pavēles; b) fiska lietās — paskubināt iedzīvotājus nomaksāt nodokļu parādus un nodokļus; c) tiesu resora lietās — noziegumu iepriekšēja izmeklēšana, vardarbības, patvarības un ķildu pārtraukšana, tiesas spriedumu izpildīšana, mazsvarīgu pārkāpumu noskaidrošana un iztiesāšana un līdz 15 rubļu lielu civilprasību izšķiršana starp visu kārtu piederīgiem; d) kaŗa resora lietās uzraudzīt rekrūšu piegādāšanu un telpu ierādīšanu kara-speka vajadzībām.

2. Zemes tiesas (Landgerichte) bija pavisam piecas (Rīgas, Cēsu, Tērbatas, Pērnavas un Sāmu salas). Zemes tiesas bija galvenās lauku apgabala tiesas un sastāvēja no ze-mes tiesneša (Landrichter) un 2 asesoriem, ievēlētiem uz 6 ga-

94

diem no imatrikulētai muižniecībai piederīgo personu vidus. Bez tampie šīm tiesām darbojās sekretārs, archīvārs, kancelejas ierēdni un tiesu izpildītāji. Zemes tiesu kompetence:

1) Tiesu pārvaldības kārtībā: bezstrīdīgu lietu izlemšana, aizbildņu un aizgādņu iecelšana, advokātu darbības uzraudzība, zemnieku kārtas piederīgo samierināšana laulības šķiršanas lietās, līdz 30 rubļu lielu prasījumu ingrosācija un eksgrosacija, t. i. ierakstīšana un dzēšana zemes grāmatās, mantas apzīmogošana un aprakstīšana, nekustamu īpašumu un muižu robežu nospraušana dabā, apriņķa rentejas revīzija.

2) Civīltiesāšanas kārtībā: a) prasības sūdzības pret pilsētās un apriņķī dzīvojošām personām, izņemot personas, kas padotas pilsētai, maģistrātam, zemnieku tiesu iestādēm un universitātes tiesai kā I. instancei; b) konkursa un mantojuma lietas; c)robežu un klaušu strīdi; d) prasību nodrošināšana; un e) savu spriedumu izpildīšana.

3) Krimināllietās: noziegumu iepriekšēja izmeklēšana un mazsvarīgu lietu iztiesāšana par muižnieku kārtai piederošu personu apvainošanu.

Zemes tiesa ir pirmā instance krimināllietās; visus viņas spriedumus revidēja pilstiesa (Hofgericht).

Administratīvā ziņā zemes tiesas padotas: gubernatoram, guberņas valdei un pilstiesai (Hofgericht'am). Zemes tiesas noturēja sēdes sesiju veidā 3 reizes gadā — februārī, jūlijā un septembrī (līdz Hofgericht'a sēžu sākšanai). Tekošas lietas sēžu periodu starplaikā iztiesā viens no zemes tiesas locekļiem. Zemes tiesas spriedumi civillietās bij galīgi, ja prasības sumniā nepārsniedz 30 rubļus; pārējos spriedumus varēja pārsūdzēt Hofgericht'a.

3. Hofgericht (pilstiesa) — augstākā tiesa, ar stipri uzkrītošu muižniecības nokrāsu, sastāvēja no prezidenta, viceprezidenta, 2 landrātiem, ievēlētiem no muižniecības uz 6 sadieni, 2 padomniekiem, ieceltiem no valdošā Senāta un 2 ase-soriem, ievēlētiem uz 6 gadiem; tiesai bija sava kanceleja. Pa visu Vidzemi un Samu salu (izņemot Rīgu) bija viens Hofgericht. Pie Hofgericht'a darbojās seviška zemnieku lietu nоdaļa, sastāvoša no šās tiesas prezidenta, 2 Hofgericht'a landrātiem un viena pēc kārtas nozīmēta landrata. Nodaļai piekrita zernnieku apriņķu tiesas izlemto lietu revīzija.

Hofgericht'a sēdes sesiju veidā notika 2 reizes gadā — ziemā un rudenī. Sesiju ilgums atkarājās no ienākušo lietu skaita. Starplaikā starp 2 sesijām ar tekošu lietu kārtošanu nodarbojasprezidentspn 2 locekļi. Ārkārtējās sesijas varēja nolikt katrā gada laikā.

95

Hofgericht'a kompetence: 1) Тiesu pārvаldības kārtībā — uzraudzība par advokatūru un ierēdņiem, iekšējās darbvedības noteikumu izstrādāšana, kā augstākai aizbildniecības iestādei —pārraudzība par visām aizbildniecības un aizgādniecības lietām, notariālu aktu sastādīšana un aplie-cināšana, nekustamu īpašumu pārdošana atklātā vairāksolīšanā, parādu zīmju ierakstīšana un dzēšana zemes gramatas.

2) Krimināllietās: Hofgericht's kā pirmā instance iztesāja lietas par valsts noziegumiem, par amatpersonu dienesta noziegumiem un par muižnieku kārtas personu noziegumiem. Kā II. instance Hofgericht revidēja zemes tiesu un apriņķa maģistrātu spriedumus krimināllietās.

3) Civillietās Hofgericht's kā pirmās instances tiesa izsprieda lietas par baznīcas un valsts īpašumiern, prasības pret "muižniecības sabiedrību, lietas par personīgam muižnieku kārtas tiesībām, lietas par muižniekiem piederošo muižu tiesībām un priekšrocībām, dzimtsmuižnieku mantošanas un testamentu strīdus lietas, strīdus par autora un izdevēja tiesībām. Kā otrā instance Hofgericht lūkoja cauri pārsūdzības par zemes tiesu un apriņķa maģistrātu spriedumiem un blakus sūdzības par civīltiesāšanas kārtības pārkāpšanu pilstiesai padotās tiesās. Hofgericht'a spriedumus varēja pārsūdzēt Senātā, ia prasības vērtība pārsniedza 600 rubļus.

II. Vidzemes pilsētu tiesu iestādes. Šķirojamas tiesu iestādes Rīgā un citās Vidzemes pilsētās.

A. Rīgā. 1. Kā pirmās instances tiesas pastāvēja zemākās pilsētas tiesas (Niedergerichte). Tādu bija vairāk:

a) Fоgta tiesa (tai padota iekšpilsēta) no trim rātskungiem. Tai piekrita: strīdi par kustamu un nekustamu mantu, parādu un saistību lietas, strīdi pirkšanas-pārdošanas un maiņas da-rījumos, strīdi noguldījumu un aizdevumu lietās, kuģniecības lietas rajonā gar labo Daugavas krastu no slūžām līdz pilij, aresta un sekvestra lietas, ievešana nekustamu īpašumu valdīšanā un dzimšanas apliecību izdošana;

b) Landfоgta, t. ir zemesfogta tiesa (tai padotas Priekšpilsētas) no birģermeistera un trim rātskungiem. Piekritības ziņā zemesfogta tiesa līdzinājās fogta tiesai, bet zemesfogta tiesai bez tam vēl piekrita locmaņu cunftes uzraudzība, būvju un zvejniecības uzraudzība un kuģu taksētāju iecelšana. Bez tam pie zemesfogta tiesas pastāvēja sevišķa policijas nodaļa, kas iztiesāja lietas par policijas noteikumu pārkāpšanu, jo zemesfogta tiesas policijas inspektors rūpējās par sabiedrisko drošību savā iecirknī, tāpat kā uz laukiem bruģu kungs;

96

c) Bāriņu tiesai, kas sastāvēja no viena birģermeistara un viena rātskunga, piekrita: mantošanas un testamentu lietas, uzraudzība par atraitņu, bāriņu, mazgadīgo un precētu sieviešu mantas pārvaldīšanu, mazgadīgo audzināšanu, strīdu izšķiršana starp aizbildņiem un aizbilstamiem, uzraudzība par darījumiem starp bērniem un vecākiem, ja pēdējie dodas jaunā laulībā.

d) Tirdzniecības tiesa (Wettgericht) sastāvēja no trim rātskungieim. Tā izpildīja arī tirdzniecības policijas pienākumus: rūpējās lai uzpircēji nesapirktu visas tirgū uzvestās preces. Tai piekrita izšķirt strīdus preču pirkšanas-pārdošanas un maiņas lietās, reģistrēt tirdzniecības mācekļus un izdot tiem apliecības, izšķirt strīdus starp principāliem un komijiem.

e) Ķemerejas tiesa (Kдmmereigericht) un Amata tiesa (Zunftgericht) no trim rātskungiem. Ķemerejas tiesai piekrita: ēku un ūdensvadu uzraudzība, strīdu izšķiršana par pilsētas ēkām un servitūtu tiesībām, to personu lūgumu caurlūkošana, kas vēlējās tikt uzņemts par Rīgas pilsoņiem, krodzinieku un alusdarītāju lūgumu caurlūkošana un pilsētas nodokļu inspekcijas uzraudzība.

Amata tiesai (Zunftgericht) piekrita: cunftes amatnieku sūdzības par amata noteikumu pārkāpšanu no cunftēs neierakstītām personām, t. i. neatļautu nodarbošanos ar amatu, strīdi meistaru, zeļļu un mācekļu starpā, strīdi starp pasūtītājiem un amatniekiem par pasūtītā darba sliktu izpildījumu, par nokavētu darba izpildīšanu un pārmērīgu darba cenu, ķildas un personīgi apvainojumi amatnieku starpā amatnieku mājās, ormaņu un enkurnieku cunftes uzraudzība, maizes un gaļas takses sastādīšana.

2. Maģistrāts sastāvēja no 4 birģermeistariem un 16 rātskungiem. Lielākā tiesu iestāde Rīgā un līdz ar to arī zemāko pilsētas tiesu otrā instance. Maģistrātam padoti pēc personīgas piekritības visi Rīgas iedzīvotāji, izņemot muižniekus un valsts ierēdņus, ja viņi nenodarbojas Rīgā ar rūpalu un tiem nepieder pilsētā nekustams īpašums, Rīgas garīdzniecība, maģistrāta advokāti, ārzemnieki, kas nepieder pie muižnieku kārtas, visas no valsts dienesta atvaļinātās personas, kam trūkst činas. Maģistrāta lietišķā kompetence:

a) Sabiedriskās lietās: garīgās lietas (baznīcu pārvaldības uzraudzība, kandidātu izraudzīšana mācītāju vietām) ; valsts pārvaldības lietas (nodokļu sadalīšana); tiesu pārvaldības lietas (pilsētas advokātu iecelšana.

97

maģistrāta locekļu komandējumi uz valdības iestādēm); krimināllietas (lietas par valsts noziegumiem, par amatpersonu noziegumiem, no kriminālās deputācijas ienākušo lietu iztiesāšana); rīcības lietas (aizbildniecības un aizgādniecības apstiprināšana uz bāriņu tiesas iesniegumu pamata, tiesu apliecību izdošana); policijas lietas (maģistrāta iecelšana sabiedriskās drošības pārvaldē, uzraudzība par pilsētas tirdzniecību, revidējot zemāko pilsētas tiesu spriedumus).

b) Civillietās: bāriņu tiesās izbeigtu mantojuma un testamentu lietu izšķiršana. Bez tam maģistrātarn kā I. instancei piekrita prāvas ar valsti, prāvas par baznīcas īpašumiem, strīdi par autoru un izdevēju tiesībām, nekustamu īpašumu pārdošana publiskās izsolēs speciālā konkursa gadījumos. Kā II. instances tiesa maģistrāts izsprieda apellācijas un blakus sūdzības par zemāko pilsētas tiesu spriedumiem, sūdzības par procesa noteikumu pārkāpšanu zemākās pilsētas tiesās.

c) Pie maģistrāta pastāvēja sevišķa zemnieku lietu komiteja, kā trešā un beidzamā instance patrimoniālā apgabala zemnieku lietās.

Rīcības un policijas lietās sūdzības par maģistrātu iesniedzamas guberņas pārvaldei, bet maģistrātam ir tiesība iesniegt par guberņas valdi ziņojumus valdošam Senātam. Par maģistrāta spriedumiem un lēmumiem iesniedzamas apel-lacijas un blakus sūdzības Senātam, ja prasības vērtība pārsniedz 600 rublu. Maģistrāts noturēja tiesas sēdes noteiktās dienās: pirmdienās, trešdienās un piektdienās.

B. Citās Vidzemes pilsētās: Cēsīs, Valmierā, Valka, Limbažos, Tērbatā, Pērnavā, Vilandē un Arensburgā pastāvēja ari maģistrāti. Bez maģistrāta Tērbatā, Pērnavā un Arensburgā pastāvēja Fogtu tiesa; Pērnavā vēl bāriņu un policijas tiesa; Arensburgā amata un policijas tiesa; Tērbatā vēl universitātes tiesa, kurai bija padoti universitātes locekli un kalpotāji līdz ar ģimenēm. Studējošie šai tiesai bija padoti tikai lietās par dažiem noziedzīgiem nodarījumiem un līgu-miem, kas izdarīti un noslēgti universitātes tiesas kompetences robežās.

Tajās pilsētās, kur nebija zemāko pilsētas tiesu, visas šīm tiesām piekrītošās lietas izsprieda maģistrāts.

Blakus nupat aplūkotām; tiesu iestādēm Vidzemē vēl pastāvēja zemnieku tiesu iestādes:

a) pagasta tiesa kāpirmā instance,

b) draudžu tiesa kā otrā instance,

c) apriņķa tiesa kā trešā instance un

d) Hofgericht'a zemnieku lietu nodala kā ceturtā instance

7

98

§ 17. Kurzemes tiesu iestādes.

I. No Kurzemes tiesām pirmā kārtā jāaizrāda uz h a u p t-maņa tiesām (Hauptmannsgericht) un virshaupt-maņa tiesām (Oberhauptmannsgericht).

1. Katrā apriņķī darbojās viena zemākās pakāpes tiesa — hauptmaņa tiesa (Hauptmannsgericht), kas sastāvēja no hauptmaņa (Hauptmann) un 2 asesoriern. Pa visu Kurzemi bija 10 šādas tiesas un tās galvenā kārtā izpildīja administrātīvi-policejiskas funkcijas. Pārvaldības lietas šo tiesu pienākums bija skubināt iedzīvotājus nomaksāt tekošos valsts nodokļus un agrāko gadu nodokļu parādus. Kara resora lietās — uzraudzīt vajadzīga skaita rekrūšu nodošanu un dzīvokļu ierādīšanu karaspēka daļām. Tiesa varas robežās hauptmaņa tiesu pienākums bija novērst varas darbus un patvarības, izdarīt noziegumu iepriekšēju izmeklēšanu apriņķa robežās, izpildīt tiesu spriedumus, iztiesāt mazsvarīgus noziegumus (lietas par zādzībām un krāpšanām līdz 15 rubļu vērtībā), tāpat lietas par dauzonību, piedzeršanos un kaušanos.

Civī11ietu iztiesāšana hauptmaņa tiesām nepiekrita.

2. Virshauptmaņa tiesas (Oberhauptmannsgerichte) Kurzemē bija piecas: Jelgavā, Zelburgā, Kuldīgā. Tukumā un Aizputē. Tās sastāvēja no virshauptmaņa. (Oberhaupt-mann) un 2 asesoriern, ievēlētiem uz visu mūžu no muižnieku kārtas personas. Tiesa noturēja sēdes ikdienas, izņemot sestdienas un svētku dienas.

Šīm tiesām piekrita: a) rīcības lietās — aizbildņu un aizgādņu iecelšana, dokumentu ierakstīšana hipotēku grāmatās, pārtrauktas valdīšanas atjaunošana, neapstrīdamu prasību piedzīšana u. t. t.; b) krimināllietās — tādu lietu iztiesāšana, kurās apvainotie nepiederēja pie muižnieku kārtas vai ierēdņiem; c) beidzot no strīdus vai prasību lietām virshauptmaņu tiesām piekrita tās, kas neietilpa Oberhofgerichta un maģistrātu kompetencē, kā, strīdi nekustamu īpašumu dēļ, robežu, servitūtu un klaušu dēļ, konkursa lietas, bet tikai tajos gadījumos, ja Oberhofgericht tās nodeva virshauptmaņa tiesai, parādu nolīdzināšanas lietas tajos gadījumos, kad parādnieks naudas vietā atdeva kreditoram savu nekustamu mantu (datio in solutum), lietas par nozaudētu dokumentu izsludināšanu par nederīgiem.

II. Pilsētās darbojās zemākās pilsētu tiesas. Jelgavā — Fogta, Bāriņu, Amata, Kemerejas un Tirdzniecības tiesa; Liepājā. Ventspilī un Kuldīgā — Fogta, Bāriņu, Amata

99

un Tirdzniecības tiesa; "Bauskā — Fogta un Bāriņu tiesa; Aizputē — Fogta tiesa; Grobiņā —Amata tiesa; Jēkabpilī — Bāriņii tiesa; Tukuma, Jaunjelgavā un Piltenē zemāko pilsētu tiesu nebija.

Bez tam pilsētās darbojās maģistrāti, kas sastādījās no birģermeistariem, rātskungiem un fogtiem. Viņi izsprieda lietas vai nu visi kopā, vai sadalījušies atsevišķās deputāci-jās, izveidojot tādā kārtā zemākās pilsētas tiesas; sēdes noturēja 4 reizes nedēļā. Maģistrātam piekrita: 1) valdības, izpildu un rīcības lietu caurskatīšana; 2) visas krimināllietas, izņemot lietas par muižnieku kārtas piederīgiem un ierēdņiem, kas piekrita Oberhofgericht'am; 3) no civīllietām maģistrāts pārzināja: strīdus par nekustamiem īpašumiem pilsētas robežās, prasības pret pilsētas iedzīvotājiem, kas nav piederīgi pie muižnieku kārtas, robežu un klaušu strīdus un konkursa lietas. Civillietās maģistrāti bija zemāko pilsētas tiesu apellācijas un revīzijas instances.

Augstākā tiesu instance Kurzemē bija Oberhofgericht, viena visā Kurzemē un sastāvēja no prezidenta, 4 vecākiem^ un 2 jaunākiem padomniekiem (no virshauptmaņietn), ko iecēla valdība no gubernatora priekšā stādītiem kandidātiem. Tiesas sēdes notika ikdienas, izņemot sestdienas un svētku dienas.

Oberhofgericht'a kompetence:

Civillietās tai piekrita kā pirmai instancei prasību lietas pret muižnieku kārtas sabiedrībām; tādas prasību lietas, kuŗas atbildētāji piekritības ziņā padoti dažādām tiesu iestādēm, strīdi par autora un izdevēja tiesībām, konkursa lietas, lietas par muižnieku aicinājumu pie tiesas ar sludinājumu palīdzību un lietas par aicināšanu pie tiesas ar sludinājumu palīdzību mantojuma dēļ. Kā otras instances tiesa Oberhofgericht lūkoja cauri apellācijas un blakus sūdzības par virshauptmaņa tiesu un maģistrātu spriedumiem un lēmumiem, revideja apriņķa zemnieku tiesās izspriestās prasību lietas. Civillietas ar prasības vērtību līdz 600 rubļiem Oberhofgericht izsprieda galīgi.

Krimināllietās Oberhofgericht kā 1. instance iztiesāja lietas par dzimts muižnieku noziegumiem un lietas par ieredņu dienesta noziegumiem. Kā 2. instancei Oberhofgerichtam piekrita maiģstrāta un virshauptmaņu tiesas izspriesto krimināllietu revīzija.

Sudzības par Oberhofgericht'a spriedumiem iesniedzamas Senātam.

Kā zemnieku tiesas Kurzemē pastāvēja Pagastu tiesas

7*

100

(I. inst.). Apriņķu tiesas (II. inst.) un'Oberhofgericht kā revīzijas instance. Zemnieku tiesu kompetencē ietilpa lietas par policijas noteikumu pārkāpšanu no zemniekiem, tāpat zemnieku civīl-, konkursaun aizbildniecības lietas un notariāta funkcijas.

§ 18. Tiesāšanas kārtība agr. Baltijas guberņu tiesās pirms tiesu reformas.

Kādi likumi noteica pirmreformas procesu? Ne nolikumu, ne kādu citu kodificētu visām trim Baltijas guberņām kopīgu procesa normu nebija. Bija tikai daždažādu noteikumu konglomerāts: no vispārīgām vācu tiesībām (gemeines Recht), no dažādos laikos izdotiem poļu, dāņu un zviedru valdības likumiem un vietējo maģistrātu un Hofgericht'u autonomiem noteikumiem, kas katrā no trim guberņām bija dažādi. Aplūkojot pirmsreformas procesu, īsuma dēļ pieturēsimies, galvenā kārtā, pie Vidzemes zemes tiesu tiesāšanas kārtības.

1. Tiesu nolikumu pamatprincips — stingra tiesas un izpildu varas funkciju norobežošana, ko vispirms jau bija formulējis Monteskļē, še pavisam netika piemērota. Tiesas bjja padotas gubernatoru un guberņu valžu administratīvai varai, un pašas izpildīja veselu rindu administratīvu funkciju, tā kā pat grūti pateikt, vai galvenais tiesu uzdevums bija tiesas vai administratīvu funkciju izpildīšana.

2. Aplūkojot jautājumu par tiesnešu patstāvību, jāaizrāda, ka Tiesu nolikumos plaši izvestais pilnīgas tiesnešu patstāvības princips, dibināts uz tiesnešu neatceļamības un neatkarības principu, še pavisam svešs. Tiesas bija padotas administrācijai, pa daļai gubernatoram un guberņas valdei, pie kam ievēlēšanas tieši iespaidoja administrācija, bet pašas tiesas izpildīja arī daudz administratīvu funkciju.

3. Tādā pat negatīvā stāvoklī atradās tagadējo Latvijas tiesu trešais pamatprincips — tiesu atklātības princips. Vietējo likumu I. d. 142. p. tieši nosaka, ka lieta ceļama tiesai priekšā aiz slēgtām durvīm, klātesot visiem tiesas locekļiem, kas atnākuši uz sēdi. Lietas priekšā celšana pastāvēja iekš tā, ka sekretārs lasīja uz sēdi atnākušiem tiesnešiem pnekšā katru rakstu līdz ar pielikumiem, no sākuma līdz beigām. Ja lieta izrādījās sarežģīta un paģērēja vairāku dokumentu un faktu vērā ņemšanu, tad sekretāram uzdeva sagatavot par šo lietu sevišķu rakstisku priekšā cēlumu. Ja izrādījās, ka lietas izspriešanai nepieciešamas tādas ziņas, kādu tiesas archīvā trūkst, tad tiesa nolēma lietas izspriešanu atlikt un ievākt vajadzīgās ziņas. Tādā veidā te pa daļai iz-

101

teicās izmeklēšanas princips, kur tiesa pati uz savu ierosinājumu savāc lietas iztiesāšanai vajadzīgos materiālus [Inquisitions, — Untersuchungsmaxime). Prāvniekiem bija tiesība tiklab vest savu lietu pašiem personīgi, kā uzticēt tās vešanu likumā noteiktiem pārstāvjiem — advokātiem. Bet sūdzības rakstam, ko nebija sastādījis ne pats prāvnieks, ne arī advokāts, vajadzēja būt caurskatītam un tā tad arī parakstītam no kāda advokāta. Tiesas sēdēs nelaida ne publiku, ne pašus pārvniekus. Publiskās atklātības principu (Volks-цffentlichkeit), kas publikai dod tiesību noklausīties prāvas iztiesāšanu un laikrakstiem piešķir tiesību atstāstīt prāvas gaitu, kur prāvu iztiesā klātesot ne tikai prāvniekiem, bet arī skatītājiem un klausītājiem, šīs tiesas nepazina. Tiesas sēdēs nelaida arī pašus prāvniekus, trūka atklātības arī šā vārda šaurākā nozīmē (Parteiцffentlichkeit). Ne tikai lietas priekšā celšana tiesai n°tika prāvniekiem klāt neesot, bet arī lieciniekus nopratināja katru atsevišķi un prāvniekiem klāt neesot. Sakarā ar to prāvniekiem, lūdzot nopratināt lieciniekus, vajadzēja sīki un noteikti norādīt, kas lieciniekam jājautā. Aiz tā iemesla, ka lieciniekus pratināja prāvniekiem klāt neesot, pēdējiem bija atņemta iespēja noskaidrot tādus lietas apstākļus, kam izšķiroša nozīme materiālās taisnības — patiesības atrašanai zināmā jietā. Pieķert liecinieku pie melleni prāvnieki nekad nevarēja, jo ar liecinieku liecībām tie varēja iepazīties tikai pēc nopratināšanas no nopratināšanas protokola. Ja Bentamam taisnība, ka droši melot drīkst tikai pie slepenas nopratināšanas, tad vācu tiesās pastāvošā nopratināšanas kārtība deva lieciniekiem plašu vaļu nepatiesi liecināt, nebaidoties no pieķeršanas pie meliem.

Ja nu atklātība, runājot Auraylta vārdiem, ir kārtības savaldošie groži un iemaukti sliktiem tiesnešiem, tad jāatzīst, ka tādus svētību nesošus iemauktus arī šejienes pirmsreformas tiesas nepazina un tām piemita, visi aizklāto tiesu trūkumi. Varbūt, ka Baltijas tiesās šie trūkumi nebija tik briesmīgi, kā Krievijas centrālo guberņu tiesās, bet taisnība tomēr Bentamam, kas saka, ka jo vairāk tiesās slepenības, jo vairāk tās ienīst. Tas tamdēļ, ka tām pierakstīja, varbūt, simts reiz vairāk ļaunu īpašību, nekā viņām patiesībā piemita. Un ja atklātība ir gaisma un slepenība — tumsa, tad jāsaka, ka gaismas šejienes tiesās bija maz. Kā tiesa, tā prāvnieki vien-līdz atradās krēslā.

4. Mūsu tagadējos Tiesu nolikumos plaši un izdevīgi nostādītais divu principu savienojums — vest prāvu tiesā v a i nu mutiski vai ar rakstiem, bija pilnīgi svešs šejie-

102

nes pirmsreformas tiesām. Tagadējais Latvijas procesa likums dod kā prasītājam, tā atbildētājam iespēju izvēlēties un vest prāvu vai nu mutes vārdiem vai ar rakstiem, vai arī apvienot abus principus. Atklātības principa trūkums neļauj vest prāvu mutes vārdiem. Vecais pirmsreformas process, ļa neņem vērā nedaudzas mazsvarīgas lietas, bija pilnīgi uzbūvēts uz prāvas rakstiskās vešanas principa un tam piemita visas šā principa sliktās īpašības. Prāvas gaitā tikai tam bija nozīme, kas bija uzrakstīts. Valdīja princips: „Quod non est in actis, non est in mundo." Rakstiskās prāvu vešanas princips ienesa gausumu lietas gaitā, jo katrs prāvnieka rakstisks iesniegums izsauca otra prāvnieka rakstisku atbildi, repliku un pēc tam dupliku u. t. t. Bet kā iesniegumiem, tā atbildēm nepieciešami noteikti termiņi zināmu laika sprīžu (Fri-sten) veidā. Termini bija vai nu atliekošie (dilatorische Fri-sten), par kuŗu neieturēšanu uzlika sodu un uz prāvnieka lūgumu terminu atjaunoja, vai arī pārtraucošie (peremptorische Fristen), kurus atjaunot nebija iespējams. Šie termiņi parasti bija saistīti ar preklūziju, t. i. kādas tiesiskas darbības iespējamību tikai stingri noteiktā laika sprīdī (poena praeclusi).

Princips — ,,audiatur et аlterа раrs" vecā vācu pirmsreformas procesā nozīmēja nevis ,,wechselseitiges Gehцr", bet gan "wechselseitige endlose Schriften".

Rezultātā šī rakstveidīgā, sastingušās forrnās ietērptā procesa vešanas kārtība aizsprostoja katram tiesību strīdum ceļu uz patiesība, labākā gadījumā šī kārtība spēja gan sasniegt formālo taisnību, bet nespēja atrast vienīgi meklējamo materiālo taisnību — patiesību.

5. Šis sastingums un nedzīvums izteicās arī citās Procesa formās — procesa gaitas sadalīšanā vairākās stadijās, kas pamatojas uz rakstveidīgo procesa vešanas kārtību. Vidzemē process iedalījās:

a) Hauptverfahren, kur prāvas par tiem bija tiesība katram iesniegt tiesai divi rakstus: prasītājam prasības sūdzīlju un repliku, t. i. atbildi uz atbildētāja paskaidrojumu, atbildētajam — paskaidrojumu un dupliku, t. i. atbildi uz prasītāja repliku;

b) Zwischenverfahren, kur vajadzēja iesniegt tiesai visus noraidījumus, pie kam katram partam bija tiesība iesniegt divi rakstus: Exceptionsschrift, kurā atbildētājs cēla savus noraidījumus, un Elisionsschrift, kurā prasītājs cēla ierunas pret atbildētāja noraidījumiem, sniedza savus paskaidrojumus. Noraidījumi iedalījās: atliekošos — (exceptiones dilatoriae), kas attālināja prāvas izšķiršanu, un izbeidzošos (exceptiones pe-

103

remptoriae), kas nedeva iespēju prāvu turpinat. Noraidījumu (exceptiones-Einreden) bija bezgala daudz, vairāk kā 50.1) Visi noraidījumi bija stingri formāla rakstura un varēja veicināt tikai prāvošanās kāri un tīšu prāvas novilcināšanu, bet nevis materiālās taisnības, patiesības atrašanu, kas taču ir katras pra-vas gala mērķis. Patiesības atrašanai procesā bija ierādīta otrā vietā. Noraidījumi attiecas gan uz pašu tiesu, gan uz prāvniekiem, gan uz prāvas priekšmetu un citām prāvām, kam bija kāds sakars ar lietu, vai kas no dotās lietas atkarājās. Norai-dījumi ir raksturīgākais posms Vidzemes pirmsreformas procesa gaitā, tie deva plašas iespējas noraidīt prasību cik taisnīga un pamatota tā arī nebūtu pēc būtības. Prāvniekiem noraidījumi atņēma katru iespēju bez bailēm vest pašiem savu prāvu: tiem pastāvīgi draudēja briesmas neizbēgami iestigt bezgalīgi daudzo formālo noraidījumu (exceptiones) purvā.

c) Litis contestatio jeb pāreja uz atbildi pēc strīdīgās prasības būtības (Einlassung). Pēc Vidzemes procesa tiesībām, nedrīkstēja vērsties pret prasību visā apjomā uz reiz, bet atbildētājam pienācās atsevišķi apstrīdēt katru prasītāja apgalvojumu. Visus prasītāja faktiskos apgalvojumus, uz kuriem atbildētājs nedeva paskaidrojumus, uzlūkoja kā no atbildētāja atzītus un tamdēļ atbildētājam pienācās atsevišķi apstrīdēt katru prasītāja pievesto faktisko prasības pamatojumu. Pēc atbildētāja pārejas uz atbildi pēc prasības būtības sākās Hauptverfahren, kuŗā abām pusēm vajadzēja iesniegt tiesai lietā vajadzīgos pierādījumusL Jāizšķir divi momenti: Beweisantretung, t. i. pierādījumu iesniegšana tiesā; katra puse iesniedz rakstisku paziņojumu — Prāsentationsschreiben, pie kam pret katru iesniegto pierādījumu otrai pusei tiesība 3 nedēļu laikā rakstiski izteikties ad excļpiendum gan pierādījumus noraidot, gan ad interrogandum, uzstādot no savas puses jautājumus. Tam sekoja Вeweis auf nahme, t.j. tiesas iepazīšanas ar pierādījumiem un viņu novērtēšana, kas Pa lielākai daļai notika prāvniekiem promesot, un beidzot Endschriften un Urteil.

Saīsinātā summārā kārtībā iztiesāja šādas lietas: 1) ārzemnieku lietas uz viesmīlības tiesību (Gastrecht) pamata, 2) atraitņu un bāriņu lietas, 3) lietas, kas saistītas ar jaunu ēku pelšanu pilsētā, 4) tirdzniecības lietas un 5) neatliekami steidzīgas lietas, pie kādām pieskaitīja arī alimentu prasības.

Augšā pievestā tiesāšanas kārtība, uzbūvēta uz stingro

L) Положеше о преобразовали судебной части въ Приб губ. Гасманъ и полькенъ, стр 86

104

procesa formu un termiņu ievērošanu, kuriem piemita fatāls, (liktenīgs) spēks, t. i. viņu neievērošanas sekas bija zināmas tiesības zaudēšana, atkarībā no vienas vai otras procesa stadijas, — tikai mazā mērā spēja novest Pie īstās patiesības; forma te pilnīgi iznīcinājajietas būtību. Lielais skaits prāvu iesniedzamo rakstu, pastāvīgā periоdisku termiņu nolik-šana abiem prāvniekiem, tam visam, kopā ņemot, vajadzēja ienest prāvas gaitā gausumu un veicināt prāvas līgšanu.

6. Pierādījumu sistēma neatradās labākā stāvoklī. Lai gan attiecībā uz pierādījumu iesniegšanu tiesai bija atzīts sacensībasprincips, bet pašu pierādījumu formālais raktsurs un kārtība, kādā norisinājās pierādījumu novērtēšana tiesā (Be-weisaufnahme), paralizēja iesniegto pierādījumu nozīmi. Kā jau bija teikts, liecinieku nopratināšana notika prāvniekiem klāt neesot (bet viņu nozvērināšana prāvniekiem klātesot); tamdēļ prāvniekam, kas atsaucās uz lieciniekiem, bija jāiesniedz tiesai jautājumu saraksts, kam vajadzēja iesākties ar vārdiem: ist es wahr? ist es nicht wahr? Tiesai vajadzēja vadīties no šiem jautājumiem, nopratinot lieciniekus aiz slēgtām durvīm, prāvniekiem klāt neesot. Pēc Vidzemes zemes tiesībām attiecībā uz katru pantu tika pielaisti ne vairāk kā 7 liecinieki. Uz neskaidrībām un pretrunām liecinieku liecībās prāvnieki varēja aizrādīt tiesai pēc iepazīšanās ar nopratināšanas protokolu. Tiesa tādos gadījumos varēja nolikt liecinieku pārpratināšanu, bet nedrīkstēja pielaist jaunu liecinieku nopratināšanu.

Pierādījumi formālā puse visspilgtāk izpaužas visbiežāk lietojamā pierādījumu veidā — pašu prāvnieku zvērestā (juramentum). Zvērests bija visiemīļotākais pierādījuma veids un izteicās dažādās formās.1) Visbiežāk lietoja jus jurandum litis decisorium (Haupt oder Schiedseid), kam bija piespiedu raksturs. Viena puse varēja likt priekšāptrai pusei (delatam) pieņemt zvērestu kāda fakta apstiprināšanai vai noliegšanai. Ja otra puse nevēlējās pieņemt zvērestu, tad viņa varēja prasīt zvēresta pārnešanu uz pirmo pusi (uz relatu), bet pēdējai vairs nebija tiesības zvērestu noraidīt. Tā puse, kas bija ar mieru zvērēt, tomēr varēja prasīt, lai otra puse ar zvērestu apstiprina, ka viņa liek priekšā pirmai pusei zvērestu ne aiz naida un viltības (juramentum calumniae).

No pārējiem zvēresta veidiem atzīmēsim: a) juramentum suppletorium (papildus zvērests — Ergānzungsseid), ko uz-

1) Pirmsreformas zvērests, kā pierādījuma veids, uzglabājies krievu procesā arī pēc tiesu reformas tirdzniecības lietās pēc tirdzn. proc. lik. 1903. s. izd. (sk. 278.—289. р. р.).

105

lika prasītājani. kad viņa iesniegtie pierādījumi bija nepilnīgi, bet tomēr vērtīgāki par 1/2 no vajadzīgā pierādījumu apmēra (semiplena probatio maior); b) juramentum purgatorium (šķīstīšanas zvērests) — Reinigungseid, ko uzlika atbildētājam, ja prasītāja iesniegtie pierādījumi bija mazvērtīgāki par 1/2 по vajadzīgā pierādījumu apmēra (semiplena probatio minor). Kaut gan Vidzemē process centās atsvabināties no formālas plerādījumu teōrjas, tomēr šis zvēresta veids atradās ciešā sakarā ar formālo pierādījumu teoriju, kur katru pierādījumu apsver aritmētiski kā pierādījumu pilnā apmērā, pierādījumu pusapmērā, mazāk kā pusapmērā, vairāk kā pusapmērā u. t. t.; c) juramentum in litem (novērtēšanas zvērests — Schātzungseid) tika uzlikts prasītājam zaudējumu apmērā noteikšanai; d) juramentum manifestationis — parādīšanas zvērests (Offenbarungseid) tā apstākļa apstiprināšanai, ka persona, kam vajadzēja ko izdot, nav neko no tā noslēpusi; e) Diffessionseid — mājas kārtībā sastādītā dokumenta īstenības apstiprināšanai, ja pretējā puse to neatzina; f) Editionseid — tā apstākļa apstiprināšanai, ka vienas puses pieprasītais dokuments neatrodas otras puses rokās.1) Kā illūsirāciju tam, par ko izvērtās pierādīšanas process šejienes tiesās, interesanti aizrādīt uz mazu piemēru no Dobeles apriņķa tiesas 1887. g. 3. jūlija sprieduma, kuŗš norādīts A. Has-smaņa rakstā: Civilprocesa likumi 25 gadu laikā kr. Tieslietu Min. žurn. 1914. g. Nr. 9. 32 un sekos. lapp. un latv. Tieši. min. Vēstn. 1925. g. № 7/9, A. B. raksts „N. A. Mana-seins".

Pēc pierādījumu iesniegšanas izņēmuma gadījumos vēl varēja iesniegt papildu pierādījumu — Additionalbeweis; šī tiesība tomēr prasīja speciālu iepriekšēju atrunu. Agrāk tika arī atļauta otrreizēja papildu pierādījumu iesniegšana — Supperadditionsbeweis. Pēc pierādījumu piestādīšanas un ap-sveršanas no tiesas pusēm vēl bija tiesība iesniegt rakstiskus rezumējošus paskaidrojumus (Endschriften) tiesas noteiktos termiņos. Papriekšu termiņu piešķīra prasītājam un pēc tam, kad tas savu paskaidrojumu bija iesniedzis, arī atbildētājam. Šiem noslēdzošiem paskaidrojumiem pusēm katrā ziņā vajadzēja pievienot samaksāto tiesas izdevumu sarakstu, bez kura iesniegšanas prāvnieki zaudēja tiesību uz tiesas izdevumu piespriešanu.

7. Spriedums varēja būt vai nu k о n d e m n a t ī v s, t i. ar piespriestu prasību, vai arī attaisnojošs, vai ar nоsacījumiem.

l) Sal. arī tirdzn. proc. lik. 278. un turpm. p.

106

Kondemnatīvā spriedumā prasība tika piespriesta, ja bija piestādīti pilnīgi pierādījumi par prasības pareizību.

Attaisnojošu spriedumu, noraidotprasību, tiesa taisīja tajos gadījumos, kad prasība nebija pierādīta, kad atbildētājs iesniedza pilnīgu pierādījumu par pretējo, kad prasītajā pierādījumu un atbildētāja pretpierādījumu spēks bija vienāds, vai arī kad atbildētājs ar saviem pierādījumiem izrādījās stiprāks kā prasītājs.1)

Tiesa ņēma vērā, kā liecinieku labas īpašības, tā arī liecinieku skaitu.2) Tiesas uzdevums pastāvēja pa daļai tīri aritmētiska rakstura liecinieku saskaitīšanā.

Spriedums ar nosacījumiem piemērojams tādos gadījumos, kad tiklab prasītājā kā atbildētājā pierādījumi nav pilnvērtīgi. Tādā gadījumā uzliek prasītājam, papildu zvērestu (juramentum suppletorium), vai atbildētajam šķīstīšanas zvērestu (juramentum purgatorium).

Tiesas spriedumus un lēmumus galīgā veidā | z -gatavoja sekretārs, kas tоs arī pasludinājа prāvniekiem. Tiesas spriedumus varēja pārsūdzēt apellācijas kārtībā. Ja apellācijai pievienoja jaunus pierādījumus (beneficium novorum), tad apellatoram jāuzliek zvērests par to, ka viņam nav bijis iespējams iesniegt pierādījumus pirmā instancē (Noveneid.)

8. Apellāciju nepielaida, kad spriedums bija pamatots uz zvērestu, vai uz atteikšanos no zvēresta, vai ja bija pamats domāt, ka spriedumu vēlāk neizdosies izpildīt (si res dilationem non recipiat), vai ja prasības vērtība nepārsniedza 30 rubļus (pilsētu maģistrātos 180 rubļus).

Hofgericht'a spriedumus, kas nebija galīgu t. i. kuŗu prasības vērtība sasniedza 600 rubļus, varēja pārsūdzēt kā revīzijas, tā apellācijas ceļā. Ja spriedums šādā ceļā nebija ticis pārsūdzēts, tad varēja lūgt sprieduma anulēšanu '(Nullitātsklage). Lūk īsumā tas, kas sastādīja vietējo tiesu iekārtu un tiesāšanās kārtību.

§ 19. Pēcreformas tiesu iekārtas un procesa pamatnoteikumi agr. Baltijas guberņās.

1. 1889. g. izvestā tiesu reforma prasīja vietējo materiālo tiesību, t. i. civīllikumu, saskaņošanu ar 1864. g. Tie-

1) Haben beide Parten gleich viele und gleich gute Zeugen… šo soli man in solchem Falle den Beklagten lossprechen, obgleich er schuldig sein mōchte.

2) Demjenigen Parten wird Glauben und ein besseres Recht zugelegt wer die meisten und die besten Zeugen hat.

107

su nolikumu procesa tiesību pamatprincipiem. Galvenie iebildu-mi kas tika celti pret saskaņošanas iespējamību, izrādījās par nilnīgi nedibinātiem. Civillikumos sastopamie materiāli tiesiskie procesa noteikumi pilnīgi saskaņojas ar Tiesu nolikumu civilprocesa pamatprincipiem. Tā, piem., izrādījās, ka Civilprocesa nol. 454. (366.) р., kas nedaudz vārdos nosaka onus probandi» netikai iespējams saskaņot ar Civīllikumiem, bet ka: a) Civillikumi veselā rindā pantu, kas stingri saskaņoti ar aequitatis principiem, palīdz tiesai prāvā pareizi sadalīt starp pusēm pierādīšanas pūles un papildina īsos un praktiski ne vienmēr skaidros Civīlproc. 454. (366.) p. noteikumus, b) vesela rinda materiālo tiesību pantu ar tā sauc. praesumptiones iuris ievērojami atvieglo onus probandi sadalīšanu.

2. Tā laika vāji attīstītais krievu apsardzības process un zināmu procesuālu normu nesaskaņa ar vietējiem civillikumiem bija par iemeslu tam, ka Baltijas guberņām izstrādāja atsevišķus apsardzības procesa noteikumus: par adoptēšanu, par personu atzīšanu par vājprātīgiem un izšķērēdtājiem, par promesošo aizgādnību, par bezvēsts promesošo atzīšanu par mirušiem, par testamentu atvēršanu un izsludināšanu, par mantojumu apsardzību, par mantojuma masas aizgādnību, par mantinieku uzaicināšanu un apstiprināšanu mantojuma tiesībās, par mantojuma sadalīšanu, par izpirkšanas tiesību izlietošanu, par labprātīgu nekustamas mantas pārdošanu tiesā, par uzaicināšanu tiesā ar izsludināšanu oficiālos laikrakstos likumā norādītos gadījumos

3. Piedzīšanas vēršanu uz nekustamu mantu vajadzēja koordinēt ar vietējo hipotēku sistēmu, to iepriekš attiecīgi pārveidojot un attiecinot hipotēkas jēdzienu1) tikai uz nekustamu mantu, iznīcinot kustamas mantas hipotēkas (bez kustamas mantas nodošanas kreditoram), ģenerālās hipotēkas (uz visu mantu), likumīgas un klusu ciešot uzņemtas hipotēkas (sk. Civīllik. 1391. p. piezīmi).

4. Vietējā zemes kredīta nodrošināšanai vajadzēja pārveidot zemes grāmatu un zemes reģistru vešanas kārtību, kāda kārtība bija nodibināta ar dažādām instrukcijām, reglamentiem, nolikumiem un pat parašām, savādām ne tikai katrā no trim guberņām, betpat katrā zemes grāmatu iecirknī. Zemes grāmatu reģistriem trūka publiskās ticamības; tiem piemita ti-

1) Ar hipotēkas jēdzienu šeit, saskaņā ar romiešu tiesībām, apzīmēja ne tikai nekustamas mantas ieķīlāšanu, bet arī kustamas mantas ieķīlāšanu bez tās nodošanas kreditoram. Šādas līdz tiesu reformas ievešanai šeit sastāvējušas hipotēkas stipri satricināja kredita nozīmi vispār un sevišķi zemes kredita. Kreditori nekad nevarēja būt droši par savām tiesībām, (Sal. Civīllik. 1336., 1607.—1610. p. p. agrākā redakcijā.)

108

kai rādītāja raksturs, ērtai izziņu iegūšanai. Publisko ticamību piešķīra tikai tiem oriģināldokumentiem, kas atradās pašās zemes grāmatās.

Šīs stipri nepilnīgās kartības pārgrozīšanai tika izstrādāti sevišķi noteikumi par: 1) zemes grāmatu nodalu organizāciju un 2) zemes grāmatu lietu vešanas kārtību. Taja pat laika minētos noteikumus saskaņoja ar materiālām tiesībām un Notariāta nolikumu. Šis lielais darbs deva Baltijas guberņām un tagadējai Latvijai tādu stingri formāli izstrādātu publiskās hipotēkas sistēmu, kas droši spēj sacensties ar Vakareiropas sistēmām un kuŗa nodrošināja un nodrošina Latvijā stipru ilgtermiņa zemes kreditu.1)

5. Коnkursa tiesības, kas jau Krievijas iekšējās guberņās stāvēja tālu no ideāla, še bija uzbūvētas pa daļai uz vācu vispārējā procesa, pa daļai uz zviedru un poļu valdību izdotiem noteikumiem, pa daļai uz agrāko bīskapu izdotiem statūtiem un noteikumiem. Ikkatrā no trim Baltijas guberņām konkursa tiesību noteikumi bija citādi un pamatojās uz dažādiem avotiem. Kurzemē bij Kurzemes statūtu 39. un 40.p., Vidzemē — Zviedru zemes nolikums un Rīgas pilsētas statūti, Igaunijā — Igaunijas bruņinieku tiesības, zemes tiesības un Libekas tiesības (tikai Rēvelē).

Parādu sadalīšana šķiras ikkatrā no trim guberņām bija citāda. Kurzemē pastāvēja 2 klasifikācijas sistēmas: 1) zemniekiem un 2) citu kārtu piederīgiem maksātnespējīgiem parādniekiem.

Vidzemē 3 sistēmas: pēc zemes tiesībām, pēc pilsētu tiesībām, pēc 1860. gada zemnieku likumiem.

Igaunijā 5 sistēmas: pēc zemes tiesībām, pēc Rēveles pilsētas tiesībām, pēc Narvas pilsētas tiesībām, pēc pārējo Igaunijas pilsētu tiesībām, pēc 1856. gada zemnieku likumiem.

Tā kā Civilprocesa nolikumā noteikumi par konkursu ietilpa kā III. pielikums Civilprocesa nolikuma (1914. g. izd.) 1400. pantam, tad, piemērojoties šiem 1400. p. III. piel. noteikumiem, priekš visām Baltijas guberņām tika sastādīti vienādi konkursa noteikumi, ņemot vērā tās īpatnības, ko noteica materiālo tiesību normas un publiskās hipotēkas sistēma. Šie noteikumi ievietoti Civilprocesa nolikumā (1914. g. izd.) kā pielikums 1899. pantam, (1932. g. izd. 1396. р.).

6. Tirdzniecības lietu iztiesāšanai Baltijas guberņās līdz tiesu reformas ievešanai pastāvēja pie tiesām sevišķas tirdzniecības nodaļas: Rīgā, Liepājā un Ventspilī — Wettge-richte; Rēvelē: Kommerzgericht, Jūras un Fraktstiesa kā pir-

1) Sal. arī „Credit foncier en Lettonie", Etat actuel, 1931. g., editй par la Bangue Fonciere de L'йtat Letton, 19.—31. lap. p.

109

mās instances tiesas. Tās bija atsevišķas maģistrāta nodaļas un kā tādas maģistrātam padotas.

Tanī laikā jau saka šaubīties par to, vai sevišķas tirdzniecības tiesas Krievijas apstākļiem ir lietderīgas. Jau tad dažas komerctiesas Krievijas iekšējās guberņās tika likvidētas un šīm tiesām piekrītošo lietu iztiesāšana nodota vispārīgām tiesu iestādēm. Tirdzniecība no tā nekādus zaudējumus necieta.

Sakarā ar šo uzskatu tika nolemts tirdzniecības tiesas šeit nenodibināt un tirdzniecības lietu iztiesāšanu nodot vispārīgām tiesu iestādēm. Tirdzniecības lietu iztiesāšanas kārtības noteikšanai C. pr. n. (1914. g. izd.) 1805. panta (1932. g.jzd. 35. p.) pielikums daža ziņa atšķir tirdzniecības lietu iztiesāšanas kārtību no pārējo lietu iztiesāšanas kārtības.

Dzīve un prakse parādīja, ka tirdzniecības tiesu nodibināšana nebija nepieciešama un tirdzniecisko lietu nodošana vispārīgo tiesu iestādēm tirdzniecībai par ļaunu nenāca.

7. Aizildnības funkcijas līdz tiesu reformas ievešanai pilsētās izpildīja maģistrātu nodaļas (bāriņu tiesas), kas pārzināja arī visas lietas, kas stāv sakarā ar mantošanu un testamentiem, aktu sastādīšanu un apliecināšana u. 1.1.; pa daļai aizbildnības lietas pārzināja arī paši Maģistrāti, pie kam ari strīdīgas lietas starp aizbildņiem un aizbildniecībā stāvošiem tika padotas tām pašām bāriņu iestādēm.

Tiesu reforma šīs funkcijas sadalīja, nododot: a) īpatnējās aizbildniecības lietas, t. i. aizbildņu un aizgādņu iecelšanu un viņu darbības uzraudzību sevišķām aizbildnības iestādēm — Bariņu tiesām; b) pārējās mantojumu, testamentu, mantojumu sadalīšanas un apsardzības lietas, mantinieku un mantojuma atstājēja kreditoru uzaicināšanu, nepilngadīgo adopcijas lietas tika padotas tiesu iestāžu kompetencei, kas tās no reformas laika pārzin apsardzības procesa kārtībā, bet aizbilstamo prasības lietas pret aizbildņiem un otrādi — prasības kārtībā; c) aktu un līgumu sastādīšana un apliecināšanā tika nodota notariāta iestādēm, bet pagastos — Pagasta tiesai.

8. Nopietns bija arī zemnieku iestāžu reorganizācijas darbs un īpaša Pagasttiesu nolikuma sastādīšana. Šis nolikums izrādījās tik labi sastādīts, ka pārveidojot 1912. gada Iekškrievijās pagastu tiesas un sastādot šīm tiesām pro-cesa nolikumus, pēdējiem par paraugu tika ņemti Baltijas 1899. gadā sastādītais Pagasttiesu nolikums.

Tāds bija samērā īsā laikā — divi gados veiktais darbs. Kā no sacītā redzams, tiesu reforma pašos pamatos pārgrozīja un vienkāršoja ne tikai tiesāšanas kārtību, nodibinot visu kārtu Piederīgiem, visiem pilsoņiem divējāda tipa tiesu iestādes —

110

miertiesas un vispārīgās tiesu iestādes ar kopēju kasācijas instanci — Senātu, bet arī ienesa pavisam jaunus principus tiesāšanas kārtībā. Tikai zemniekiem bija dibinātas īpašas Pagasta tiesas, lai ierīkotu tuvāku tiesu zemniekiem. Kā otrā instance bija noteikta Zemnieku virstiesa.

Ja veco pirmsreformas tiesu tiesāšanas kārtības noteikumi ar godīgiem un lielu erudīciju ieguvušiem tiesnešiem labākā gadījumā varēja garantēt vienīgi formālai taisnībai atbilstošu spriedumu, t. i. tai taisnībai, kas apmierinājās, ja spriedumu iespējams attaisnot ar kādu attiecīga likuma normu, tad jaunās 1889. g. tiesas ar pilnīgi izvestu tiesas un izpildu varas atdalīšanas principu, tiesnešu neatkarību, patstāvību un neatceļamību, ar jauniem plašas tiesu atklātības principiem, partu sacensību un fiešo satiksmi ar tiesu, tiesību brīvi novērtēt pierādījumus un mutiskā un rakstiskā prāvas vešanas veida izdevīgu apvienošanu, deva tiesnešiem iespēju un uzlika arī par pienākumu būt ne tikai vienkāršiem par un pret iesniegto formālo pierādījumu saskaitītājiem, bet panākt materiālo taisnību un patiesību, kam no svara, lai tiesas spriedums atbilstu patiesiem lietas apstākļiem, tai taisnībai, par kuru domāja 1864. gada likumdevējs savos slavenos vārdos: „Taisnība un žēlastība lai valda tiesās."

Tiesu nolikumi nodrošināja tiesai un prāvniekiem iespēju lielākā daļā gadījumu panākt taisni šo vienīgo materiālo taisnību. Lūk, kamdēļ mums augsti jāciena 1864. g. Tiesu nolikumi un mēs domājam, ka ar tiem jāunā Latvija pārņēmusi no vecās Krievijas labāko un vērtīgāko pērli, ko pa tiem gadiem, kamēr nolikumi šeit spēkā, visa latvju tauta ir pratusi pienācīgi novērtēt.

Beidzot jāatzīmē, ka ievedot 1889. g. tiesu reformas bij. Baltijas guberņās, 1864. gada Tiesu nolikumu vispārējos noteikumos tika izdarīta vesela rinda pārgrozījumu, kas saistīti ar šejienes materiālām tiesībām — Vietējiem civīllikumiem, kur: ļoti atšķiŗas no lekškrievijas guberņās spēkā esošām krievu materiālām tiesībām (X. sējuma 1. d.) To ievērojot, būs skaidrs, ka tajā tagadējās Latvijas daļā — Latgalē, kur, kā bijušā Ieķšķrievijas daļā par materiālām tiesībām noder X. sējuma 1. d., vēl palika spēkā ar kādiem vēlākā laika pārgrozījumiem, tie civīlprocesa pamatnoteikumi, kas atradās Civilprocesa likumu 1914. gada izdev. pirmās četrās grāmatās (l—1460126. р.). Turpretim pārējā pirmatnējā Latvijā, tagadējās Latvijas rietumu daļā, šie civilprocesa likuma pamatnoteikumi bija spēkā ar tiem pārgrozījumiem, kas bija ievietoti Civilprocesa likumu 1914. g. izdevuma V. grāmatā (1799.—2094. р.). Kas attiecas uz bij. Kaunas guberņas šauro territōrijas strēmelīti, kura

111

Latvijai pievienota noregulējot robežu ar Lietuvu, tad tur ar 1921. gada 22. decembŗa likumu ievesti visi Kurzemē spēkā esošie likumi, tā tad arī procesa likumi. (Lik. kr. 1921. g. 257.)

OTRĀ NODAĻA.

Civīltiesāšanas kārtības normas un

civiltiesa.

1. NODALĪJUMS.

Civīltiesāšanas kārtības normas.

§ 20. Tiesību avoti.

Saskaņā ar C. pr. n. L p. ikviens strīds par civiltiesībām piekrīt tiesu iestāžu izšķiršanai. Puses griežas pie tiesas savu civiltiesību aizstāvēšanai, un tiesai, taisot savu spriedumu, jāpamatojas vienīgi uz tiesībām.

Vispirms tad arī paceļas jautājums, ko uzskatīt par tiesību avotu, kādi ir tie tiesiskie pamati, uz kuriem pusērn jāpamato savi prasījumi un iebildumi, un uz kā īsti jāpamatojas tiesai, kad tā taisa savus spriedumus.

Kā zināms no vispārējās tiesību teorijas, par tiesību avotu vispirms uzskatāms likums, bet atsevišķos gadījumos arī tiesiska paraša. Bez tam bieži vien norāda, ka atsevišķos gadījumos tiesnesis var būt, bet dažreiz viņam jābūt par tiesību avotu. Šādā gadījumā tiesnesis ir tiesību radītājs. Viens no priekšzīmīgākiem civīlkodekiem — Šveices civillikums (ZGB.) — 1. pantā tieši norāda uz tiesnesi kā tiesību avotu, minot to līdzās likumam un parašu tiesībām. Taisot spriedumu pēc lietas būtības, tiesnesis pamatojas uz materiālām tiesībām, bet attiecībā uz kārtību, kas jāievēro pie-ņemot caurlūkošanai pušu celtās prasības un prasījumus, kā arī attiecībā uz pēdējo pareizības pārbaudi un spriedumu taisīšanu tiesnesim jārīkojas saskaņā ar formālām procesuālām tiesībām.

1. Šo procesuālo tiesību gandrīz vienīgais avots ir likums, kas nosaka tiesāšanas kārtību (ordo judicii). Latvijas Republikas Satversmes 81. pants, dodot tiesību Ministru kabi-netam starpsesiju laikā, ja neatliekama vajadzība to prasa, iz-

112

dot noteikumus ar likuma spēku, — tanī pašā laikā kategoriski aizliedz šādu noteikumu ceļā izdot vai grozīt tiesu procesa likumus.

Procesuālie likumi, kurus jāievēro tiesai un pusēm, ietverti Krievijas likumu kopojuma 1914. g. izd. XVI. sējuma

I. daļā.

Še ietilpst:

1) Tiesu iekārtas likumi (Saeimas Kodifikācijas. nodaļa 1924. g. izdevusi tos latviešu valodā), kuŗos ietverti noteikumi par tiesu iestāžu iekārtu un personām, kas pastāv pie tiesu iestādēm.

2) Civilprocesa nolikums, kurā norādīta tiesas un pušu procesuālo darbību kārtība. (Šā nolikuma pirmo grāmatu Saeimas Kodifikācijas nodaļa izdeva latviešu valodā 1923. g., bet visu Civilprocesa nolikumu 1932. g.).

3) Baltijas guberņu pagasttiesu nolikums,1) kas paredz lietu vešanas kārtību pagasttiesās. (1924. g. Kodifikācijas nodalās izdevumā iznāca pirmās divas pagasttiesu nolikuma grāmatas — Pagasttiesu likumi.).

4) Kriminālprocesa likumi (Kodifikācijas nodaļa 1926. g. izdevusi tos latviešu valodā), no kuriem priekš civīltiesas patiesībā ir nozīme galvenā kārtā tikai dažiem pantiem [10. (6.).

II. (7.), 22. (18.), 32. (27.), 34. (29.), 35. (30.) un 36. (31.) р.].

5) Notariāta nolikums, kas satur noteikumus par notariāliem un zemes grāmatu aktiem, kuri paredzēti C. pr. n. 545. (457.), 547. (459.) un citos pantos.

Bez tam atsevišķi jānorāda:

6) Tirdzniecības procesa likumi (Lik. kop. XI. sēj. 2. d.

1) Baltijas gub. pagasttiesu nolikums, kurš sastāv no trim grāmatām (I. Pagasttiesu iekārta; II. Civillietu iztiesāšana pagasttiesā un III. Noteikumi par pārkāpumu lietu iztiesāšanu), pašlaik gandrīz ir zaudējis savu agrāko nozīmi Latvijā. Ar 6. decembra 1918. g. likumu (Lik. krāj. 1919. g. 10) šā likuma trešā grāmata zaudējusi spēku, jo krimināllietas no paša sākuma izņēma no pagasttiesu kompetences. Pēc tam ar 29. decembra 1921. g. likumu (Lik. krāj. 1921. g. 266) pagasttiesām no 1922. g. 1. janvāra atņemta tiesība izspriest civillietas un tāda kārta pagasttiesām atstāja: 1) nobeigt tās pagasttiesā nenobeigtās civillietas, kuras bija iesāktas līdz 1922. g. 1. janvārim; 2) adopcijas lietas [Pagasttiesu nplik. 108. (276.) un 109. (277.)]; 3) aizgādniecības un aizbildniecības lietās [73.—107. (242.—275.) p.]; 4) lietas par tādu aktu apliecināšanu, kurus slēguši pagasta sabiedrības locekli par summu līdz Ls 300,— [110.—118. (278.—286.) p.]:

5) mantojumu apsardzību miertiesnešu uzdevumā [50.—72. (206.—219.) p.]:

6) spriedumu izpildīšana uz laukiem par naudas piedzīšanu vai par kustamās mantas piepriešanu summā ne augstāk par Ls 500, kā arī par vietējo nomnieku un īrnieku izlikšanu. (Civ. proc. nol.1068. (18412.) р.). Pēc jaunā projekta pagasttiesas kompetencē vēl paredzēta palīdzība mantošanas lietu kārtošanā.

113

1903 g izd.), kuŗiem nozīme galvenā kārtā pie maksātnespējas lietu caurskatīšanas.

Tiesu iekārtas likumi, Civilprocesa un Kriminālprocesa no-likumi un Notariāta nolikums, kopā tos ņemot, dēvēti par „Ķeizara Aleksandra II. Tiesu nolikumiem".

Saprotams, ka no civilprocesa viedokļa galvenā nozīme piešķirama Tiesu iekārtas likumiem, kas paredz tiesu iekārtu, un Civilprocesa nolikumam, kurā ietverti noteikumi par civīltiesāšanas kārtību.

Saistošs spēks un nozīme ir vienīgi oficiāliem izdevumiem. Pēdējais oficiālais krievu izdevums attiecas uz 1914. gadu, bet latviešu valodā Saeimas Kodifikācijas nodaļas izdevums uz 1932. gaduPrivātiem šo likumu izdevumiem ar kommen-tāriem tamdēļ, protams, trūkst likumīgā spēka un nozīmes. Pat tik ievērojamam darbam, kā 1866. gadā bij. Krievijas Valsts kancelejas izdotiem Tiesu nolikumiem, kuros ietverti nolikumu likumdošanas motīvi, kuriem ļoti liela nozīme likumdevēja domas (ritio legis) pareizai izpratnei, nav likuma spēka, un tos var izlietot vienīgi tiktāl, ciktāl viņos patiešām izpaudies likums savā galīgā veidā un redakcijā. Kas attiecas uz mūsu Saeimas Kodifikācijas nodaļas izdevumiem, tad ari tiem, ciktāl tajos Saeimas izdotais likums nav izteikts burtiskā redakcijā, jātuvojas ar zināmu uzmanību. Vajaga iegaumēt, ka lai gan likumā par Kodifikācijas nodaļu 8. pantā (Lik. krāj. 1926. g. 30.) norādīts, ka jaunais likumu izdevums atvieto agrākos kodifikācijas izdevumus, tomēr likumdevējs tajā pašā laikā īpaši atzīmējis, ka likumdošanas akta pirmatnējais teksts bauda priekšrocības pret kodifikācijas likuma tekstu.

Nav jāaizmirst, ka kodifikācijas nodaļa, kas vienā un tajā paša laikā uzņēmusies visai grūtu un atbildīgu uzdevumu kā Pārtulkot, tā arī kodificēt tiesu likumus, ar to ir uzņēmusies pārmērīgi smagu darbu un tāpēc nav brīnums, ka tādā kodifikācijas izdevumā dažreiz var gadīties kļūdas un nepareizības, kuras atklājas tikai praksē piemērojot kodifikācijas i'zdevuma atsevišķos pantus.

Kas attiecas tieši uz Civīlprocesa nolikumu, tad tas sastāv no vispārīgiem noteikumiem [1—35. (1.—28.) p.]1) un četrām grāmatām, kuras iedalītas sadaļās, nodašās, noda-lījumos un pantos.

1) Pirmie cipari norāda Civilprocesa nolikuma pantus Kodifikācijas nodaļas, 1932. g. izd., bet otrie — pantus pēc 1914. g. oficiālā krievu iz-devuma.

114

I. grāmata [36.—307. (29.—201.) р.] — Tiesāšanas kārtība miertiesās.

II. grāmata [308.—1395. (202—1281.) р.] — Tiesāšanas kārtība vispārējās tiesu iestādēs.1)

III. grāmata [1396.—1521. (1282.—1400.) р.] — Izņēmumi no civilprocesa vispārējas kartības.

IV. grāmata [1522.—1779. (1401.—1460'8. р.]. — Tiesāšana apsardzības kārtībā, (izdota 1866. g. 14. aprīlī, 2 gadus vēlāk pēc pirmo trīs grāmatu izdošanas). Saeimās Kodifik. nodaļas 1932. g, izd. šai IV. grāmatai dots plašāks virsraksts: „Sevišķa tiesāšanas kārtība".

Pēc 1914. g. oficiālā Kriev. C. pr. n. izdevuma bija vēl V. grāmata (1461.—2175. р.), kura ietilpa tiesašanas kartība bijušās Krievijas valsts atsevišķās daļās. Mums šajā grāmatā bija no svara tikai 1799.—2097. р., t. i. III. sadaļa par tiesāšanas kārtību bij. Baltijas gub., kuras attiecīgi panti tagad 1932. g. Kodifikācijas nodaļas izdevumā parvietoti pēc piederības pirmo četru grāmatu attiecīgās vietas, bet noteikumi par apsardzības lietām Latgalē ievietoti IV. grāmatas otrā sadaļā [1725.—1779. (1401.—146048.) р.].

Tieši tamdēļ, ka 1914. g. izd. C. pr. n. V. grāmatā ietvertie 1799.—2097. panti bija izdoti sakarā ar Latvijas rietumu daļas (bij. Baltijas gub.) īpatnējām materiālām tiesībām, — juristam katru reizi, kad viņam bija darīšana ar šo likumu I.—IV. grāmatās ietvertiem pamatpantiem, bija jāpārbauda pēc V. grāmatas, vai tikai Latvijas rietumu daļā nav spēkā īpašs pants grozītā veidā. Tagad, kā jau norādīts, jaunā Saeimas Kodifik. nodaļas izdevumā šās V. grāmatas panti pārvietoti, pēc piederības, pirmo četru grāmatu attiecīgās vietās, bet agrākā V. grāmata pavisam likvidēta.

No otras puses, tā kā Latvijas austrumu daļa — Latgalē (bij. Vitebskas un Pleskavas gub. daļās) līdz šim laikam vel spēkā krievu materiālās tiesības — Latgales civillikumi (Kriev. lik. kop. X. sēj. 1. d.), tad saprotams, ka Latgalē procesuālo likumu 1914. g. izdevuma V. grāmata, ciktāl tās atsevišķie no-

1) Otrā grāmatā daudzos gadījumos gandrīz burtiski atkārtoti I. grāmatas panti, kas izskaidrojams ar likumdevēja vēlēšanos dot vienperso-nīgam miertiesnesim, pie, kura nokļūst vienkāršākas un mazāk sarežģītas lietas, mazu, bet patstāvīgu kodeku, lai atvieglotu viņa darbu uzmeklējot attiecīgu pantu.

Piemēram sk. pantus: 90. (69.) un 661. (571.), 42. (35.) un 327. (220.), 44. (361.) un 315. (209.), 156. (113.) un 570. (482.).

Bet ja miertiesnesim atsevišķos gadījumos naktos izšķirt jautājumu, kura atrisināšanai viņš neatrastu attiecīgu likuma pantu, tad viņam tiesība pāriet uz II. grāmatas pantiem. Sk. Civilproe. lik. 101. (80.) p.

115

teikūmi ar sevišķu Latvļjas likumu nav attiecināti arī uz turieni nebija nemaz piemērojama.

Tagad jauna 1932. g. Kodifikacijas nodaļas izdevuma tas pašās V. grāmatas pārējiem (1907.—2097.) pantiem, kuŗi attiecībā uz Rietumlatviju atvieto tikai Latgalē spēkā esošos 1914. g. izdevuma IV. grāmatas noteikumus par apsardzības procesu, ierādīta vieta IV. grāmatā I. sadaļā, bet Latgalē spēkā esošās apsardzības kārtības noriņās ietvertas II. sadaļā.

Kā to norāda Kodifikac|jas nodaļa, tas darīts aiz tā iemesla, ka šā likumdošanas materiāla tuvāka apvienošana, ņemot vērā tā ciešo sakaru. ar attiecīgā territōrijā pastāvošo civīllikumu īpatnībām un vairāku Rietumlatvijā piemērojamu tiesisku institūtu trūkumu Latgales apsardzības procesā, traucētu vēlamo pārskatāmību kodifikācijas |zdevumā. Sakarā ar šādu materiāla pārkārtojumu, IV. grāmatai dots drusku plašāks virsraksts — „Sevišķa tiesāšanas kārtība".

Ievedot 1889. g. bij. Baltijā jaunu civīltiesāšanas kārtību, izdeva sevišķus noteikumus, proti „Положенiе о преобразо-ванiи судебной части и крестьянскихъ присутственныхъ мeстъ въ Прибалтiйскихъ губернiяхъ и правила о приведенiи означенныхъ положенiй въ действiе". Noteikumus Krievijas Tieslietu ministrijas uzdevuma sastādīja Hasmans un barons Nolkens, un tie satur sīkus apsvērumus, aiz kuŗiem procesuālā likuma ievesti vieni vai otri grozījumi.

Rodas jautājums, uz kāda pamata Latvijā, kā patstāvīgā suverena valstī, ir speķa agrākie Krievijas valsts likumi un starp tiem Civilprocesa nolikums.

Jāatzīmē, ka par pamatu tam ir Latvijas 1918. g. 6. decembra likums (Lik. krāj. 10.), proti „Pagaidu nolikums par Latvijas tiesām un tiesāšanas kārtību" un bez tam „Likums Par agrāko Krievijas likumu spēkā atstāšanu Latvijā", "(Lik kr. 1919. g. 154.), pēc kuŗiem Latvijas tiesas un ar tām saistītas oficiālas iestādes darbojas saskaņā ar tiem vietējiem Krievu likumiem, kuri bija spēkā Latvijas tagadējā territōrijā līdz 1917. g. 24. oktobrim.

Bez šā likuma Latvijā pakāpeniski — sevišķi 1930. un 1931. g. izdoti vairāki uz civīlprocesu attiecošies likumi, kas groza vai atceļ atsevišķus C. pr. n. pantus. Par tiem būs runa, apstajoties turpmāk pie atsevišķiem pantiem.

2. Otrs materiālo tiesību avots ir parašas. Tā kā tiesas darbojas pamatojoties uz likumā paredzētiem stingriem noteikumiem, un tā kā prоcesuālās tiesības ir fоrmālas tiesības, tad par neformālo parašu tiesību piemērošanu civīlprocesā vispār nemaz nevar runāt. Procesuālās

8*

116

tiesībās parašu tiesībām ļoti tuvojas tā saucamā tiesu prakse (Gerichtsgebrauch, usus fori), kas ir nodibinājusies kāda tiesu iestādē un kuŗu bieži vien sauc par tiesu parašu, Starpība še tomēr ir liela.

Pirmkārt, parašu tiesības materiālas tiesībās ir patstāvīgs tiesību avots. Tās izveidojas paša tauta ilgas un pakāpeniskas piemērošanās ceļā, un tām piemīt tāds pat saistošs spēks un nozīme, kā likumam. Tiesu prakse turpretim patstāvīgas normas nevar radīt: viņa var pastāvēt vienīgi pastāvošo normu robežas un izveidot zināmu kārtību, kas, kaut likums to tieši arī neparedz, neruna tam pretim.

Otrkārt, parašu tiesības var atcelt vai atvietot tikai ar jaunām parašām vai likumu, turpretim tiesu praksi katrā laikā var atcelt tā pati tiesa vai arī augstākā instance.

Citāda nozīme ir praksei, kuŗu rada Senāts savos paskaidrojumos, kas, pateicoties krievu Senāta īpatnējiem ieskatiem. guva tiesību avota raksturu. Krievu Senāta civ. kas. departaments vairākos spriedumos (1867. g. Nr. 519., 1870. g. Nr. 1598., 1879. g. Nr. 3. un kopsapulces spr. 1909. g. Nr. 30.) atzinis, ka viņa paskaidrojumi sakarā ar kasācijas sūdzību izspriešanu ir saistоši visām viņam padotām tiesu iestādēm. Juridiskā literatūrā šis Senāta viedoklis gandrīz vienbalsīgi atzīts par nepareizu.1) Šis jautājums atrisināms uz C. pr. n. 930. (813.) un 938. (815.) panta pamata sakarā ar to pašu likumu 11. (9.) pantu. Pēc 930. (813.) p. nav šaubu, ka konkrētā lietā tiesai jāpadodas Senāta paskaidrojumam, jo augstākās instances rīkojums konkrētā lietā vienmēr saistošs zemākai instancei; savkārt 938. (815.) pants 1914. g redakcijā nekad nav devis pamatu slēdzienam, ka Senāta paskaidrojumiem ir vispār saistoša nozīme priekš visām tiesām.2)

Valsts kancelejas izdevuma motīvos norādīts, ka 813. pants burtiski atkārto pamatnoteikumu par tiesas pārveidošanu 78. pantu, bet šis 78. pants pievests kā avots arī zem Kriminālproc. lik. 950. (930.) panta, kuŗš runā nevis par tiesām vispār, bet gan vienīgi par to tiesu, kuŗa saņēmusi Senāta rīkojumu. Tiesu nolikumu sastādītāji stingri ievērojuši likumdošanas,

1) Sk. Dumaševskis, Mališevs, Engelmans, Vaskovskis, Holmstens. Pobedonoscevs, Annenkovs, Sinaiskis, kuŗi nav varējuši piekrist tādejādai Senāta spriedumu saistošai nozīmei.

2) Sakarā ar X. sēj. I. d. nepilnību krievu Senātam bieži vien nācās, neaprobežojoties ar tā iztulkošanu, stāties likumdevēja lomā. Paskaidrojumu kārtībā Senāts radījis veselus tiesību institūtus: čeka, nelikumīgas iedzīvošanas, zemnieku sētas un citus jēdzienus.

117

tiesu un izpildu funkciju sadalīšanas principu. Bet Senāta iztulkojumi rada likumdošanas un tiesu varas sajaukšanu. 930. (813.) un 938. (815.) panti to vecā redakcijā patapināti no franču procesa, kur augstākai kasācijas tiesai tādas prerogatīvas nekad nav piederējušas un nepieder.

Tāpēc Senāta paskaidrojumiem nevar piešķirt autentiska, bet tikai doktrināla iztulkojuma nozīmi, lai gan tie ir saistoši tai tiesai, kurā uz Senāta rīkojumu lieta nonāk jaunai izspriešanai [920. (813.) p.].1) Turpretim attiecībā uz citām tiesu iestādēm Senāta publicētiem spriedumiem ir vienīgi vadoša nozīme, ar ko sasniedzama likuma vienāda iztulkošana un piemērošana [938. (815.) р.], kā tas noteikts arī Civīllik. ievada XXVI. pantā. Domājams, ka tieši sakarā ar šādu nepareizu agrākā 815. panta iztulkojumu no krievu Senāta puses, 1926. g. (Lik. kr. 84.), 938. (815.) panta redakcija grozīta, izteicot šādi: „Kasācijas departamenta spriedumi un lēmumi, kuŗiem ir principiāla nozīme tiesu prakses apvienošanā, ne mazāk kā reizi gadā izsludināmi pielikumā pie Valdības Vēstneša vispārējai zināšanai."

Panta jaunā redakcijā vēl skaidrāki norādīts uz Senāta spriedumu informatīvo un vadošo raksturu. Tāda pat rakstura nozīme piemīt arī Tiesu iekārtas likumu 185. (2591.) pantam.

3. Jautājums, vai tiesnesi vispār var uzlūkot par tiesību avotu, atrisināms zināmā mērā atkarībā no tam, kādu lomu piešķiŗ tiesnesim attiecībā pret likumu.2) Paceļas jautājumi: a) vai šai tiesneša principiālai attiecībai pret likumu jābūt tīri mēchaniskai, kad tiesnesis uzskatāms par vienkāršu likuma piemerotaju, vai arī b) tiesnesim attiecībā pret likumu jāpiešķir zināmā mērā patstāvīga, radoša loma.

Šim jautājumam sevišķa nozīme gadījumos, kad, piemērojot zināmu normu noteiktam gadījumam, var rasties netaisnības apziņa.

Sakarā ar šo jāņem vērā, ka:

a) vispār taisnīgs likums atsevišķā konkrētā gadījumā tieši var būt netaisnīgs;

1) Latvijas Senāts savā 4. III. 1920. g: spriedumā Finanču Min. tiešo nodokļ. dep. lietā paskaidrojis, ka Senāta spriedumi priekš tiesām ir formāli saistoši uz Civilproc. lik. 815. p. pamata tikai tanīs lietās, kuŗās tie taisīti.

2) Sk. I. А. Покровскiй, Основные проблемы гражданскаго права, 1917, 64.—82. l. р.; Васьковскiй, Курсъ Гражд. процесса 1913 г. стр. 353 след.; Гойхбаргъ: „Что такое пробелъ въ праве" Bестн. Гр. Права 1916 г. № 3.; Ельяшевичъ: „Изъ иностранныхъ журналовъ". Ж. М. Ю. 1911 г. № 10.; Лазерсонъ: ,,Свободное судейское усмотренiе" — Право 1911 г. № 52.

118

b) likums, kas izdots zināmos apstākļos, kuŗos tas bijis pilnīgi attaisnojams, ar laiku, apstākļiem mainoties, var kļūt pavisam netaisnīgs;

c) likuma redakcija var būt ļoti neskaidra, ar lieliem trūkumiem un defektiem, jo likuma izdošanas laikā likumdevējam dažreiz nav iespējams paredzēt vienu otru tādu konkrētas nozares parādību, kuŗa uzpeld tikai turpmākā ikdienišķā dzīvē un beidzot

d) dzīve vispār aizsteidzas likumdošanai priekšā un jau ilgu laiku pirms likumu izdošanas tiesnesim nākas sastapties ar tādām parādībām un notikumiem, kuri likumā nemaz vēl nav paredzēti un normēti.

Ko lai dara tiesnesis šādos gadījumos, kad summum jūs var pārvērsties par summa injuria? Kā norāda prof. Pokrovskis, šie jautājumi cilāti no seniem laikiem un atrisināti dažādi, atkarībā no tā, kā zināmā laikmetā izturējusies sabiedrība, no vienas puses, pret rakstītām pozitīvām tiesībām un, no otras puses, pret dabiskām (jus naturale) tiesībām. Jus naturale1) vienmēr pielīdzināja jēdzienam aequitas — taisnība.

Visaugstāko pakāpi dabisko tiesību skola sasniedza XVIII. gadu simtenī, kas saprotams, ja ņem vērā, ka tā laika pozitīvās tiesības, izrietot no feodālās iekārtas, bija ārkārtīgi dažādas, nebija kodificētas un stāvēja tālu iepakaļ dzīves prasībām.

Tamdēļ tiesa, lai atvietotu iztrūkstošās tiesību normas, bieži savos spriedumos pieveda visu to, kas viņai likās izrietam no taisnības principa, no jus naturale.

Uzstādīja noteikumu: Si vero aequitas juri scripto con-traria videaur, secundum ipsam (t. i. aequitatem) judicandum est. Potius est jus naturale, quam principatus.2)

Bet sakarā ar to ļoti plaši attīstījās tiesu ieskata brīvība, neaprobežots tiesneša subjektivisms; tiesai piemita patvarības raksturs un jēdziens par tiesībām, pēc kurām vajadzēja rīkoties, kļuva gluži miglains un nenoteikts.

1) Sk. Institutiones — L. 1. tit. 2, — kur par dabiskām tiesībām sacīts: „Jus naturale est, quod natūra omnia animalia docuit, nam jus istud non humāni generis proprium est, sed omnium animalium… Hinc descendit maris atque feminae conjugatio, quam nos matrimonium appellamus; hinc liberorum procreatio et educatio: videmus etenim cetera quoque animalia istius juris peritia censeri".

Tulkojumā: „Par jus naturale — dabiskām tiesībām sauc to, kam daba ir iemācījusi visus dzīvniekus, jo šīs tiesības piemīt netikai cilvēkiem, bet arī dzīvniekiem. No šejienes izriet vīrieša un sievietes biedrošanās, ko mēs saucam par laulību, bērnu dzimšana un viņu audzināšana, jo mēs zinām, ka arī citiem radījumiem ir pazīstamas šīs tiesības".

2) Ja taisnība pat izrādās pretrunā ar pozitīvām tiesībām, — arī tad nākas spriest pēc taisnības principa, priekšrocības pieder dabiskām tiesībām.

119

Turpretim bez skaidrām noteiktām tiesībām, bez dzīves

parādību un attiecību normēšanas dzīve pārvēršas chaosā.

XVIII gadu simteņa angļu jurists Bentams, kurš uzstājas pret

dabisko tiesību skolas pamatprincipiem, nosauc pēdējos par

tiesībām, kuŗas pastāv valdīšanai par dzīvniekiem un tāpēc

nav cilvēku cienīgas.1) Lieta nonāca tiktalu, ka tiesnešus, kas

piemēroja šīs dabiskās tiesības, zobgalīgi dēvēja juris neriti

vietā par juris perditi.

XVIII. gadu simteņa beigas vienmēr stiprāk un stiprāk sajūtama neapmierinātība ar tiesu plašo patvaļu, kamdēļ arī visas valstis cenšas palielināt tiesnešu atkarību no likuma.

Prūsijā Fridrichs Lielais ar 1780. g. 14. aprīļa rīkojumu nodibināja sevišķu likumu kommisiju, aizliedzot atsevišķām tiesām patstāvīgi iztulkot likumu. Šaubu gadījumos tiesnešiem vajadzēja griezties pie šīs kommisijas. Šo rīkojumu jau 1798. gādā atcēla. Tiesas saņēma priekšrakstu izlemt lietas uz likuma vispārējās izpratnes pamata un par visam neskaidrībām ziņot tieslietu ministrim, lai tas varētu novērst turpmākā likumdošanā. To tomēr neizpildīja.

Francijā revolūcijas laikā izdotais 1790. gada 24. augusta likums pavēl tiesām griezties pie likumdošanas sapulces „toutes les fois qu'ils croiraient necessaire d'interpre|er une loi", t. i. visos gadījumos, kad tiesas atrod, ka likuma iztulkošana ir nepieciešama.

Bet tas izrādījās par pilnīgi neizvedamu, kamdēļ papildināja Code civil. § 4,2) (šo paragrāfu pēc tam ietvēra mūsu C. pr. n. 12. (10.) pantā], aizliedzot apturēt lietas izspriešanu aiz likuma nepilnības, trūkumiem vai neskaidrības.

Austrijā 1786. g. tiesām tika pavēlēts šaubu gadījumos griezties pie monarcha.

Krievijā pirms 1864. g. tiesu reformas Satversmes 65. pants noteica, ka likumi jāizpilda pēc viņu tiešas un burtiskas izpratnes, bez kaut kādiem grozījumiem vai paplašinājuma, bet Satversmes 52. pants, pirms 1864. gada tiesu reformās, pavēlēja visām tiesu iestādēm un amatpersonām neskaidrības vai pastāvošā likuma trūkuma gadījumos ziņot par to savai priekš-

1) Ce droit incertain par essence, droit sans commencement et sans but; droit, par lequel on gouverne les animaux et qui n'est pas digne des hommes.

2) Code civil § 4. Le juge, qui refusera de juger sous pretexte du silence, de l'obscuritй ou de l'insuffisance de la loi, — pourra кtre poursuivi comme coupable de deni de justice, t. i. tiesnesi, kas atteiktos tiesāt aizbildinoties ar likuma klusēšanu, neskaidrību vai nepilnību, var vajāt ka apsūdzētu par atteikšanos spriest taisnu tiesu.

120

niecībai, bet pēdējai šaubu gadījumā vajadzēja ziņot par to Senātam vai m|nistrim pēc piederības.

Rezultātā sakrājās milzums neizšķirtu lietu, kamdēļ 1864. gadā pie Tiesu nolikumu sastādīšanas Civīlproc. nol. 12. (10.) pants šo noteikumu atcēla.

Saprotams, ka visi šie noteikumi radās kā reakcija pret galējo aizraušanos ar dabisko tiesību principu 18. g. simtenī. Un lūk 19. gadu simtenī teorijā nodibinājās apmēram sekosi vispārēji juridiskās hermeneitikas (iztulkošanas) principi:

Tiesnesis var brīvi izvēlēties paņēmienu likumu patiesās izpratnes noskaidrošanai. Nesaistīts ar likuma burtu, viņš vispirms var piemērot loģisko iztulkojumu, t. i. pēc likuma gara, pēc tam sistemātisko iztulkojumu, sakarā ar konkrētā likuma vietu starp citām normām. Bez tam, tiesnesim ir tiesība iztulkot likumu, ņemot par pamatu tā izcelšanās vēsturi, — t. i. vēsturiskais iztulkojums, raugoties uz mērķi, kuŗu likums ir spraudis.

Ja piemērojot šās metodes izrādās, ka likuma vārdi ir šaurāki vai plašāki par viņu īsto saturu, tad tiesai jāpieņem aprobežojošs (interpretatio restrictiva) vai paplašinošs iztulkojums (interpretatio extensiva).

Ja doto gadījumu likums tieši neizšķir, tad tiesnesim ir jāpiemēro analoģisks likums (likuma analoģija), bet ja tāda analoģiska likuma nav, tad jāgriežas pie likumdošanas vispārējās izpratnes un viņas gara (tiesību analoģija).

Katrā ziņā izveidojās pamatprincips, ka vienīgi likums var būt par tiesas sprieduma avotu. Nekāda likuma izlabošana vai papildināšana ar dabisko tiesību (jus naturale) noteikumiem nav atļauta. Gandriz visā 19. gadu simtenī rīkojās pēc šā principa.

19. gadu simteņa beigās un 20. gadu simteņa sākumā, sakarā ar paātrināto dzīves progresu un jaunu tiesisku attiecību izcelšanos, pamazām un nemanot rodas virziens, kas atkārto agrākos aizrādījumus uz likumu nepilnību, uz viņu palikšanu iepakaļ dzīvei, kā arī uz to, ka tiesnesis nevar būt loģiska mašīna, kas automātiski izstrādā savus spriedumus, ka tiesneša darbībai jābūt radošai un ka tāpēc jāpaplašina tiesneša ieskata brīvība.

Sakarā ar šo uzskatu arī likumdošanā vērojama tendence izteikt likumu vairāk vispārējā, nenoteiktā fоrmā, atļaujot tiesas brīvam ieskatam šīs vispārējās, nenoteiktās normas aizpildīšanu. Parādījās tā sau-

121

camie elastīgie „kaučuka" panti, kas dod tiesnesim plašas iztulkošanas iespēju un ievērojamu ieskata brīvību. Tiesnešu ieskata brīvības paplašināšanu izveda pa daļai vācu BGB

un krievu civīllikumu projektā, kurš uzstādīja pamatprincipus:

1) likumam jābūt taisnīgam,

2) likumam jācenšas nevis pēc formālās, bet materiālās patiesības,

3) likuma jāpiešķir tiesai pēc iespējas plaša ieskatu brīvība.

Šveicē zem tiesnešu brīvības ieskata paplašināšanas lozunga iespaida radās Šveices ZGB. § l ;1) tanī pašā garā tagad Austrijā iztulko Austrijas civīllikumu § 7.2) Visur novērojama tiesnešu ieskata brīvības paplašināšanās tendence. Tiek uzstādīts lozungs par brīvām tiesībām (Freies Recht).

Tomēr jāatzīmē, ka šis virziens gan neiet tik tālu, kā agrākā dabisko tiesību skola, un plašāka tiesību iztulkošana un tiesnešu ieskata brīvības paplašināšana tiek pielaista pa lielākai daļai vienīgi likuma neskaidrības un nepilnības gadījumos (skat. Šveices ZGB. § l un Austrijas ABGB. § 7).

Vienā laikā ar šo brīvo tiesību tendenci izveidojās ieskati:

1) Ka nepieciešama stingra tiesnešu personīgā sastāva izlase. Tiem jābūt izcilus īpašību cilvēkiem.

2) Ka tiesnesim pie ieskata brīvības nepieciešams vēl kāds objektīvs kritērijs, kā: a) taisnība (Billigkeit), b) jēdziens par kultūru (was die Kulturentwickelung fordert), c) nature de choses (lietu daba), d) sabiedriska tiesiska apziņa, e) sociāls ideāls (Gemeinschaft des freiwollenden Menschen, Grundsatz des Achtens, Grundsatz des Teilnehmens), f) interešu ap-sveršanas teorija (Interessenabwдgung).

Tomēr visi šie kritēriji ir pavisam neskaidri. Katrs tiesnesis atkarībā no saviem personīgiem ieskatiem var tajos ielikt to vai citu saturu.

1) ZGB § 1. „Das Gesetz findet auf alle Rechtsfragen Anwendung, fьr die es nach Wortlaut oder Auslegung eine Bestimmung enthдlt. Kann dem Gesetze keine Vorschrift entnommen werden, so soll der Richter nach Gewohnheitsrecht und, wo auch ein solches fehlt, nach der Regel entscheiden, die er als Gesetzgeber aufstellen wьrde. Er folgt dabei bewдhrter Lehre und Ueberlieferung".

2) ABGB § 7. Lдsst sich ein Rechtsfall weder aus den Worten, noch

aus dem natьrlichen Sinne eines Gesetzes entscheiden, šo muss auf дhn-liche, in den Gesetzen bestimmt entscheidene Fдlle, und auf die Grьnde anderer damit verwandten Gesetze Rьcksicht genommen werden. Bleibt der Rechtsfall noch zweifelhaft, šo muss solcher mit Hinsicht auf die sorgfдltjg gesammelten und reiflich envogenen Umstдnde nach den natьrlichen Rechtsgrundsдtzen entschieden werden.

Šāda aina atklājas aplūkojot jautājumu, vai tiesnesis vispār var būt par tiesību avotu.

Kas attiecas uz mūsu procesuālam tiesībām, tad mūsu likums neatzīst tiesnesi Pār tiesību avotu. Pie mums tiesnesis saistīts ar Civīlproc. nol. 11. (9.) pantu un tur, kur likuma nav, viņam savs spriedums jāpamato uz likuma vispārējo izpratni un garu.

Mūsu tiesnešiem piešķirta tikai daudz maz plašāka likuma iztulkošanas tiesība un iespēja nepilnības vai trūkumu gadījumā piemērot vispārējus noteikumus, kā arī analoģiju1). Loti niecīgs ir to gadījumu skaits, kad procesuālais nolikums piešķir tiesnesim brīvu ieskatu tiesības. [185.—186. (135.1—136.), 695. (595.), 809. (7061.)].

Vienīgi sīkākos iekšējas iekārtas jautājumos paši tiesu varas orgāni pa daļai var noteikt tādu procesuālodarbību kārtību, kuŗas nav noteiktas likumā.

Visu ārējo tiesāšanas kārtību normē likums (T. iek. lik. 8. (9.) р.), bet iekšējās iekārtas normēšanai tiesai ir tiesība izstrādāt savu kārtības rulli [T. iek. lik. 107. (166.) р.].

Tur, kur procesuālās tiesības nav kodificētas un nav ievestas stingrās formālās robežās, tur tiesu iestāžu autonomijai piešķirtas plašas tiesības. Tā bij. Baltijas vecām pirmsre-formās tiesām, kā Hofgericht'am un Maģistrātam, bij plašas tiesības izdot darbvedības noteikumus. (Skat. piem. Viet. lik. kopoj. I. daļas 311. 458. р., 17. pktu, 857. p. 5. pktu un cit.).

1) Tagad, saskartā ar Tiesu iekārtas likumu 37. (74-a) un 107. (166.) р. р., pašām tiesu iestādēm atļauts izstrādāt sev sevišķus kārtības ruļļus (наказы) [T. iek. lik. 109 (168.) —114. (173.) р.], kuri tomēr nedrīkst būt pretrunā ar likumu un vispārējo kārtības rulli. Miertiesnešiem kārtības ruļļus sastāda uz apgabaltiesu rīkojumu; apgabaltiesas lūko tos cauri, piedaloties ne mazāk kā pusei no visiem attiecīga apgabala miertiesnešiem, un caur priekšsēdētāju iesniedz tieslietu ministrim apstiprināšanai.

2) Tieslietu ministrim ir tiesība izdot vispārēju kārtības rulli [T. iek. li!k. 108. (167.) р.]. Tomēr tāda kārtības juļļa nav bijis ne Krievijā, ne Latvijā, lai gan jau krievu laikā tā sastādīšanai bija daudz materiāla.

3) Tieslietu ministris pēc vienošanās ar finanču ministri un dažreiz ar valsts kontrolieri izdod noteikumus par tiesā ie-nākošo naudas summu pieņemšanas, glabāšanas un izdošanas

1) Skat. šinī jautājumā arī Васьковскiй: „Учен1е о толкованiи и при-мeненiи гражданскихъ законовъ" 1901 г.

123

kārtību kā arī noteikumus par norēķinu un grāmatvešanas kārtību [C. pr. n. 977. (8532.), 979. (8534.) un 982. (8533.) р.]. 4) Tieslietu ministrim ir tiesība izdot noteikumus par tiesu

amatu kandidātiem [T. iek, lik. 365. (4191.) р.].

5) Tieslietu ministrim pēc vienošanas ar finanču ministri

ir tiesība noteikt atlīdzības taksi zvērinātiem tulkiem (T. iek. lik. 426. p. 1914. g. izd.).

6) Tieslietu ministrijai ar Senāta piekrišanu ir tiesība izdot instrukciju 6. XII. 1918. gada noteikumu paskaidrošanai (Lik. kr. 1919. g. 10.; 12. p.).1)

7) Senāta departamenti savas apvienotas sapulces, uz tieslietu ministra priekšlikumu, var izspriest jautājumus, kurus tiesu un administratīvās iestādes izšķir nevienādi, vai kuri radā šaubas par pareizu likuma piemērošanu [T. iek. lik. 60. p. 4. pkt. (160. p. 14. pkts pēc 1914. g. izd.) un 185. (2591.) р.].

Pēc sava satura procesuālie likumi var būt:

1) absolūti — ar aizliedzošu vai pavēlošu raksturu, kur privātas personas griba neko nevar grozīt [piem., C. pr. n. 16. (12.), 26. (18.) un 463. (371.) p.];

2) dispоzitīvi, atļaujoši, kur no pašas personas atkarājas izlietot vai neizlietot tiesību, prasīt likuma piemērošanu vai nē, [piem. C. pr. n. 462. (370.) un 661. (571.) р.]. Mūsu Civilprocesa nolikums nedod skaidras atšķirības pazīrnes absolūto un dispozitīvo likumu atšķiršanai un bieži neaizrāda, kādu pantu neievērošana izsauc procesuālo darbību spēkā neesamību.

§ 21. Likuma iztulkošana.

Kas attiecas uz likuma iztulkošanu, tad šeit, papildinot agrāk sacīto, vispirms jāatzīmē, ka jurista uzdevums tiesāpirmā kārtā atrast attiecīgu pareizu normu, kas atbilstu konkrētam gadījumam. Ja faktiskie apstākļi tiesā konstatēti pareizi, t. i., ja tiesā noskaidrotais pilnīgi pareizi atspoguļo pagātnes notikumus un parādības, kuru dēļ radās nepieciešamība griezties Pie tiesas, tad pareizi uzmeklētās normas piemērošana konkrētam gadījumam gala rezultātā novedīs pie pareiza un taisnīga sprieduma, kas pilnīgi apmierinās ir tiesu, ir puses. Ja

1) Tādu instrukciju par valsts valodas lietošanu bij izdevis tieslietu

ministris 21. XII. 1921. g. ar Senāta piekrišanu. Saskaņā ar šīs instrukcijas 3. punktu advokātiem, kuri praktizēja tiesa jau līdz 18. XI. 1918. g., bij dota iespēja līdz 1. I. 1923. g. ar tiesas atļauju dot mutiskus paskaidrojumus tiesai arī krievu valodā. 22. XII. 1922. g. tieslietu ministris pagarināja šo termiņu uz nenoteiktu laiku, bet Senāts 23. I. 1923. g. šo rīkojumu atcēla

piemērotu normu aiz likumu neskaidrības, trūkuma vai pretrunas atrast nevar, tiesai šā iemesla dēļ nav tiesības atsacīties lietu izspriest [C. pr. n. 12. (10.) р.], bet gan jāizspriež lieta uz vispārējā ratio legis pamata [11. (9.) р.]. Tiesai dota iespēja iztulkot kā materiālo, tā arī procesuālo likumu. Šī iztulkošana padota vispārējiem noteikumiem par iztulkošanu — gramatisko (likuma teksta un burta iztulkošanu), sistemātisko (pēc vietas, ko likums ieņem un sakarā ar citiem), loģisko (likuma jēguma un gara iztulkošana) un vēsturisko. Saprotams, ka likumdošanas motīviem un pie likuma izdošanas dotiem paskaidrojumiem, pаr cik tie atspoguļojušies pašā likumā, — var būt liela nozīme, jo tos parasti uzskata itkā par paša likumdevēja autentisko iztulkojumu — interpretatio authentica seu legale.1)

Mūsu procesuālie likumi pa lielākai daļai izrietējuši no motīviem, kas pievesti krievu Valsts kancelejas izdevumā. (Изданiе Государственной Канцелярiи.)

Kā procesuālā likuma iztulkošanas piemēru var pievest Civīlproc. nol. 930. (813.) pantа pēdējо daļu, kuru nevar iztulkot burtiski. Kasācijas sūdzības tiek pieņemtas arī tad, ja tās iesniedz otro vai trešo reizi, bet šis pants nozīmē to, ka ja Senāts reiz jau devis zināmā lietā savu paskaidrojumu, tad viņš nevar pēc tam mainīt savu ieskatu šinī pašā lietā, kuru otrā instance izspriedusi uz Senāta dotā paskaidrojuma pamata.

Sevišķi jāuzmanās, kad Senāta paskaidrojumus piemēro citām lietām. Senāta uzstādītā zināmā tiesiskā tēze bieži vien ir slēdziens no visu lietas apstākļu kopuma, kas otrā lietā var būt pavisam citāds.

Blakus likuma iztulkošanai atļauta ari analoģija, — ubi eadem ratio, ibi eadem dispositio, t. i., ja konkrētam gadījumam nevar atrast tieši atbilstošu likumu, tad var piemērot citu likumu, kas visvairāk atbilst šim gadījumam.

1) Tomēr, kā pareizi norāda Vīnes prof. Dr. H. Sperl, (Lehrbuch der Burgerlichen Rechtspflege 1925 I B. S. 27): Es ist falsch von einem Willen des Gesetzgebers zu reden. Nur von einem Willen des Gesetzes dьrfen wir sprechen. Das Gesetz ist eine von allen Wollungen irgendwelcher Gesetzesurheber abgetrennte selbststдndige Objektivation. die aus sich heraus verstanden und ausgelegt werden muss. Dafьr sind nun die Materialien wichtige Belehrungsmittel. Sie zeigen die innere Entsehungsgesichte des Gesetzes auf, teilen mit, wie die Gesetzesworte vorerst geplant, dann geдndert, unmgeformt und endlich festgelegt worden sind.

Pēc prof. Dr. Wach'a teorijas: in den Materialien ist ein urkundliches Zeugnis der Entstehungsgeschichte des Gesetzes, das wichtigste Hilfsmittel fьr seine historische Auslegung zu sehen.

125

piemēram var aizrādīt uz C. pr. n. 1554. (1935) p. piemērošanu an gadījumos, kad tiesa atzīst personu

vājprātīgu, jo speciālas normas, kas paredzētu šo lemumu publicēšanu, nav [1544. (1924.) р.].

Likumu interpretācijas darbība juristam jāturas tomēr zināmās robežās. Viņam vispār jābalstās uz pastāvošām tiesībām [C. pr. n. 11. (9.) p.]. Mūsu likums aizliedz tiesnesim ka radīt jaunas tiesības, tā jo vairāk grozīt vai atcelt pastāvošās normas No otras puses, tomēr, zināmā laika izdotās normas nevar saistīt ar laiku un ar viņu izdošanas laikā pastāvējušiem dzīves apstākļiem. Likumdevējs izdod likumus nākošam laikam, un kādreiz izdotās normas nevar uzskatīt par sastingušām un saistītām uz visiem laikiem ar tiem dzīves apstākļiem, kādi pastāvēja likuma izdošanas laikā. Dzīve iet lieliem soļiem uz priekšu; rodas jaunas attiecības, bieži tādas, kuras likuma izdošanas laikā likumdevējam nevarēja pat ienākt prātā. Šādos grūtos gadījumos tiesnesim, lai nepārkāptu C. pr. n. 10. (12.) panta noteikumu, bieži jārīkojas pēc likumu vispārējā, plašā jēguma un gara (ratio legis et juris).1) Kā aizrāda Konrāds Helvigs,2) tiesības jāmeklē un jāpiemēro, izejot no tagadnes prasībām, bet nevīs no tā, ko bieži dēvē par likumdevēja gribu, kuram šādos gadījumos parasti arī uzliek atbildību par tiesas netaisno spriedumu.

Nav jāaizmirst, ka tiesiskai dzīvei, praksei un zinātnei jāņem dalība un tās faktiski arī ņem dalību sīkākā tiesiskās kārtības izveidošanā. Augstais un grūtais tiesas uzdevums izpaužas tarsnības reālizēšanā tiesību robežās. Kas zīmējas uz procesuālām tiesībām, — tad, lai gan viņām piemīt vairāk formāls raksturs, kas ierobežo tiesas un pušu darbību ar noteiktam formām un termiņiem, bet tikai ar nolūku noteikt stingru, stabilu procesuālo darbību kartību. Katrā ziņā nepareiza ir tāda procesuālo likumu iztulkošana, kura vienā vai otrā procesuālā normā cenšas saskatīt tikai slazdu priekš prāvnieka.

Stingri formāliem procesa noteikumiem pastāvot, bez šaubām, ir iespējamas šo normu kollīzijas ar materiālo tiesību principiem, ar materiālās taisnības principiem, un šeit tiesneša stāvoklis var būt ļoti grūts. Atrast šeit kādu vispārēju no-

1) Pēc prof. Fedorova domām (Введенiе в. курс.Гражд.права Прибалт. губ. 1898.g. lap.p.68), ja nav iespējams izlietot analoģiju, tiesai, kura vadās "9 .Cjvīlproc. nol. 9. un 10. р., jāpamato savs spriedums uz likuma vispārējā jēguma, radot, kā teikt, uz vispārējiem principiem, kas likti līkumdošanas pamatā, jaunu normu.

2) System des deutschen Civilprocessrechtes I S. 12 und 13.

teikumu diezin vai ir iespējams). Saskaņā ar krievu Senāta Civ. kasāc. departamenta paskaidrojumiem (1905. g. № 52., 1900. g. № 62), izspriežot patstāvīgus gadījumus, tiesnesim vienmēr nepieciešama taisnības sajūtas palīdzība; tomēr vispārējās taisnības apsvērumi nedrīkst runāt pretīm pastāvošā likuma noteiktai domai, jo strīdus jautājumos par civīlām tiesībām vienīgi likums var dot pamatu taisnības atšķiršanai no netaisnības (sķ. Sen spr. 1912. g. № 129 un 1886. g. № 77).

Kā Zauers (Grundlagen des Processrechts) pareizi aizrāda — sasniegt ideāli pareizu, taisnīgu spriedumu cilvēku tiesa nespēj. Vispirms bijušo faktisko apstākļu noskaidrošanai ir nepieciešama katra atsevišķa gadījuma tik pilnīga individualizācija, kāda tiesnesim nav sasniedzama. Priekš tam viņam nav ne laika, ne vajadzīgā aparāta; arī pats cietušais, kas griežas pie tiesas, nav spējīgs dot ideāli pareizu notikuma ainu, jo viņa uztvērums būs subjektīvs, un šis subjektīvisms, bez šaubām, atspoguļosies viņa atstāstījumā, kāpēc pēdējais nekad nevar būt absolūtipareizs. Tāpat saprotams, ka arī pat vistaisnīgāko un godīgāko aculiecinieku nostāstā par notikumu nevar neatspoguļoties šis subjektīvisms, kas vienmēr atkarāsies no personas lielāka vai mazāka jūtīguma, nervozitātes, temperamenta, novērošanas spējas, atmiņas un daudziem citiem tīri subjektīviem faktoriem.

No otras puses, pašām tiesībām, likumam, kas jāpiemēro dotā gadījumā, t. i. jākonkretizē, vienmēr piemīt vispārējs, bet ne individuāls raksturs. Likums rēķinās tikai ar vispārējiem normāliem, parastiem, bet ne ārkārtīgiem gadījumiem. kuŗus tik bieži nākas tiesnesim izspriest. Likums paredz viduvēju cilvēku, kāda īstenībā nav. Dzīvē bieži ir gadījumi, kas ar savām īpatnībām tiktāl atšķiras no likumā paredzētā vispārējā abstraktā gadījuma, ka likuma piemērošana vai nepiemērošana šādiem konkrētiem gadījumiem bieži var

1) Atsevišķi juristi, piem. Zauers (Grundlagen des Processrechts) atrod, ka im allgemeinen wird man davon auszugehen haben, dass die Verwirklichung der materiellen Gerechtigkeit im Einzelfall hцher steht, als die Befolgung der Normen, besonders in den Fдllen, die nicht zu den typischen gehцren und demgemдss mit aller Vorsicht die folgenden Sдtze aufstellen dьrfen: die Entscheidung ist nach dem Zweck zu treffen. soweit der Geist der Rechtsordnung es zulдsst; bei unzweideutigen Willen dēs Gesetzes muss der Rechtsnorm der Vorzug gegeben werden, sofern nicht das von diesen formellen Standpunkt gewonnene Ergebnis ein fьr das allgemeine Rechtsempfinden geradezu unertrдgliches sein wьrde. Also im letzteren Falle hat der Richter scheinbar contra legem zu entscheiden.

127

pat novest pie netaisnīga sprieduma. Saprotams, ka daudz atkarājas no tiesneša spējām un prasmes likumu pareizi iztulkot,

piemērot vai nepiemērot līdzīgam individuālam gadījumam, bet tik plaša likuma iztulkošana tiesnesi gandrīz tuvina likumdevējam un pat ir bīstama, jo no otras puses dod vaļu patvaļībai.

Beidzot nevar neatzīmēt, ka arī pašai zinātnei, mūsu zināšanām piemīt vispārinošs raksturs. Katra parādība ir individuāla. Absolūti vienādu lietu nav. Vienīgi zinātne viņas vispārina un nolīdzina. Mūsu valodai, mūsu domu izteiksmes līdzekļiem trūkst fotogrāfiskas precizitātes. Tāpēc prasītāja apgalvojums, viņa uzdotie pierādījumi, taisītā sprieduma redakcija, cik nevainojami tie arī nav, vienmēr izrādās, salīdzinot ar dzīvi un ar faktiskiem lietas apstākļiem, zināmā mērā sagrozītā un nepareizā apgaismojumā. Ne tikai pat vispilnīgākā un skaidrāka liecinieka liecība nevar fotogrāfiski attēlot notikumu, bet arī fiksējot šādu liecību protokolā grūti izvairīties no sagrozījumiem, jo aculiecinieka dzīvo vārdu ar viņa intonāciju, mīmiku nekad nevar pilnīgi un pareizi attēlot.

Ievērojot sacīto jāatzīst, ka ideāli pareizs spriedums, kas atbilstu visiem notikuma sīkumiem, nav iespējams. Labākā gadījumā mēs varam runāt tikai par relatīvi pareizu un taisnīgu procesuālu spriedumu. No šā viedokļa, kā aizrāda , arī Zauers, attaisnojami Lesinga vārdi, ka taisnība mājo vienīgi pie Dieva, bet cilvēkam dota tik iespēja uz to tiekties.

§ 22. Procesuālā likuma piemērošana laikā, vietā un personām.

I. Procesuālā likuma piemērošana laikā.1) Materiālas tiesībās pastāv vispārējs noteikums, ka juridiskai attiecībai piemērojamas tās normas, kurām spēkā esot ši juridiskā attiecība radusies, pārgrozījusies vai izbeigusies, t. i. tā laika un vietas normas, kad un kur radusies, pārgrozījusies vai izbeigusies viena vai otra tiesība. (Salīdz. Civīllik. ievada XIII.—XV.р.). Šāds noteikums ir nepieciešams, lai radītu iegūto tiesību stingrumu un pastāvību. No šā viedokļa raugoties, tiesai bieži nākas piemērot jau atceltās materiаlо tiesību normas, kuras tomēr bijušas spēkā norisinoties pagātnē kādiem notikumiem, kas bieži vien nonāk tiesas apspriešanā pēc ilgāka laika, un ar kuŗām tanī laikā

1) Проф Гольмстенъ, Учебникъ русск. Гражд. Судопр. изд. 4 стр. 15 и след.; Проф. Васьковскiй, Учебникъ Гражд. Процесса 1917 г. стр. 11. 12.

'

pusēm bija jārēķinās. No tā dažreiz taisa slēdzienus, itkā procesuālam likumam piemīt atpakaļējs spēks. Bet šāds slēdziens ir nepareizs un rodas no tam, ka sajauc materiālās normas ar procesuālām. Procesuāliem likumiem patiesībā piemērojams tas pats vispārējais noteikums, ka viņiem ir spēks tikai uz nākošo laiku un nav atpakaļēja spēka, t. i. noteikums par jaunā likuma spēku attiecībā uz visiem turpmākiem gadījumiem un viņa bezspēcību attiecībā uz visiem pagājušiem gadījumiem. Citiem vārdiem, katrs jaunizdots procesuāls likums piemēro-jams visām tām procesuālām darbībām, kuras tiesai vai pusei nākas izdarīt lietā pēc norādītā jaunā procesuālā likuma izdošanas. Pilnīgi saprotams, ka tas apstāklis vien, ka zināma materiāla tiesībattiecība radusies, pārgrozījusies vai izbeigusies spēkā esot vecām, vēlāk atceltām procesuālām normām, nevar būt par pamatu, lai, caurlūkojot tiesā šo mаteriālо tiesībattiecību, piemērotu vecās procesuālās normas, kuras likumdevējs atzinis pār novecojušām un mazāk noderīgām taisnības sasniegšanai kā jaunās.

Pie tam likumdevējs parasti jau iepriekš ņem vērā, lai puse ar jauna procesuāla likuma ievešanu nezaudētu kādas svarīgas, sakarā ar iesākto procesu iegūtas tiesības (agrākās noraidījumu tiesības, agrākais pierādīšanas veids vai agrākie pārsūdzības termiņi). Jāņem vērā, ka katrā procesā jāšķiro divas dažādas tiesiskas attiecības:

1) strīdamā materiāli-tiesiskā, kurai piemērojami materiālie likumi un

2) procesuāli-tiesiskā, kurai piemērojami procesuālie likumi.

Izšķirot jautājumu par jaunā procesuālā likuma piemērošanu, materiāli-tiesisko attiecību rašanās momentam nevar būt nekādas nozīmes.

Tā kā procesuālā likuma mērķis ir atrast taisnību un patiesību, tad, saprotams, jaunais procesuālais likums, tiklīdz tas stājies spēkā, tūliņ arī piemērojams turpmākām procesuālām darbībām, kaut arī prasības lieta iesākta pirms jaunā likuma izdošanas. Nepieciešams vienīgi, lai jaunais procesuālais likums nepārgrozītu un neatņemtu pusei procesā tādas procesuālas tiesības, kuŗas viņai bijušas lietas iesākšanas brīdī tiesā. Parasti likumdevējs, jauno procesuālo likumu izdodot, šo apstākli, kā jau iepriekš aizrādīts, ņem vērā un izdod arī sevišķus pārejas noteikumus1).

1) Piem. skat. Правила о приведении въ дeйствiе законоположенiй о преобразованiи судебной части и крестьянскихъ присутственныхъ местъ въ Прибалтiйскихъ губернiяхъ, изд. Мин. юстицiи 1890. g. 619.—713. 1рр.

129

Attiecībā uz dažādā laikā izdotu procesuālu likumu kolliziju pastāv trīs teōrijas:

1) procesuālas vienības teorija, pēc kuras process uzskatāms par nedalāmu un nepārtrauktu vienību; šājā gadījumā līdz lietas nobeigšanai jauno procesuālo likumu nevar piemērot;

2) prоcesuālо stadiju teōrija, saskaņa ar kuru viss process dalās stadijās; jaunais likums piemērojams tikai pēc tam, kad process ieiet jaunā stadijā;

3) procesuālo darbību teōrija, pēc kuras katra procesuāla darbība padota tanī procesuālam likumam, kurš spēkā darbības izdarīšanas laikā.

Pēdējā teōrija tagad pieņemta gandrīz visur un atzīta par vislietderīgāko, jo ar katru jaunu procesuālu likumu domāts uzlabot agrāko Jikumu, kamdēļ arī vēlams jauno likumu piemērot pēc iespējas tuvākā laikā.1) Tamdēļ, ja, pamatojoties uz veco likumu par liecinieku noraidīšanu (C. pr. n. 373. р.), daži liecinieki, kā noraidīti, pirmā instancē nav nopratināti, tad tos var nopratināt otrā instancē, jo 1930. g. novele atcēlusi liecinieku noraidīšanu. No otras puses, ja, vecam C. pr. n. 719. p. spēkā esot, uzaicinātais atbildētājs neierastos, tad viņam tiesas, spriedumā nevarētu piemērot jaunā 824. (719.) pantā paredzēto sankciju, kaut arī spriedumu taisītu spēkā esot jaunam 824. (719.) p.

II. Procesuālā likuma piemērošana vietā.2) Likumi var būt: 1) nacionāli, kas ir spēkā tikai pašu valsts robežas, un 2) ārzemju, kas ir spēkā citas valsts robežās. Nacionālie likumi, savkārt, var būt: a) vispārēji, kas spēkā visā valsts territōrijā, vai lielākā viņas daļā un b) vietējie, kas spēkā tikai dažās valsts daļās,

Izdodot 1930.g. noveles (Lik. kr. 100.), likumdevējs paredzējis viena mēneša garu spēkā stāšanās laiku, skaitot no to publicēšanas, dodot tādā Kārtā ieinteresētām personām iespēju iepriekš iepazīties ar jaunām normām un piemēroties tām.

1) Jauns procesuāls likums gan ir piemērojams tūliņ pēc viņа spēkā stāšanās, ja arī prāvnieku materiālās juridiskās attiecības būtu nodibinājušās un strīds sakarā ar šām attiecībām būtu izcēlies pirms jauna procesuālā likuma spēkā stāšanās; no šī principa tomēr nebūt neizriet, ka jaunam procesuālam likumam būtu it kā atpakalejošs spēks tai zinā, ka viņš būtu attiecināms arī uz tādiem prоcesuāliem aktoem, kuriem bija jānotiek vecā likuma pastāvēšanas laikā; taisni otrādi, katrs procesuāls akts apspriežams tikai pēc tiem likumiem, kuŗi bija spēkā šā akta izpildīšanas laikā. (L. S. s. 25. X. 1929. g., Skultes ]., Nr. 455.)

2) Гольмстенъ : Учебникъ русск. Гражд. Судопр. 1907.g. 20 un sek. lpp.; Энгельманъ : Курсъ русск. Гражд. Судопр. 1912. g. 67.—69. lрр.

9

Tā, Latvijā par vispārējiem likumiem uzskatāmi tie, kas ir spēkā un piemērojami visā vai |ielākā ' valsts territōrijas dalā, bet piem. Kriev. lik. kop. X. sēj. 1. d. noteikumi, kuri kā civillikumi ir spēkā tikai Latgalē, uzskatāmi tagad par vietējiem likumie m.1) .

Procesiāliem likumiem, kas nosaka to formālo kārtību, kura jāievēro tiesai un pusēm, ir saistošs spēks tikai attiecībā uz tās valsts tiesām, kuŗā tie izdoti („lex fori"), bet ārpus šīs valsts robežām tiem spēka nav. (Sal. Kr. s. spr. 1870. g. № 11). Bet ja vienas valsts atsevišķiem apgabaliem izdoti dažādi procesuālie likumi, tad katrā apgabalā ir spēkā tie likumi, kuri īpaši tam izdoti (Kr. sen. spr. 1905. g. № 1), t. i. procesuāla likuma spēks aprobežojas ar to territōriju, kuŗai tas izdots.

Materiāla tiesībattiecība var rasties arī citas

valsts territōrijā, un ar to jārēķinās arī ārpus šīs valsts robe

žām, bet no šām materiāli-tiesiskām attiecībām cēlušos strīdu

caurskatīšanas kārtība vienmēr nosakāma pēc tā proce

suālā likuma noteikumiem un formām, kurām padota zināma

tiesa t. i., pēc nacionālā likuma. Piem. līgums slēgts ārzemēs,

Londonā. Šā līguma spēku, nozīmi un formu var apspriest pēc

Anglijas materiāliem likumiem arī Latvijā saskaņā ar C. pr. n.

552. (464.) un 812. (707.) pantu, bet ja prasību pēc šā līguma

celtu Rīgā, tad, zīmējoties uz šīs prasības caurlūkošanas kār

tību tiesā, piemērojami tie Latvijas procesuālie likumi, kas

spēkā tajā vietā, kur darbojas tiesa, pie kuras puse griezusies.

Tamdēļ arī šajā gadījumā šķirojami procesuālie un materiālie

likumi. Materiāli-tiesiskā attiecība un ar to saistītās

materiālās sekas apspriežamas pēc viņu izcelšanās un izpildī

šanas vietas likumiem (Civīllik. ievada XXXVI. р.), bet no pro

cesuāliem likumiem vienmēr ir piemērojams tas, kurš spēkā

tiesas darbības vietā (lex fori), un katra tiesa var piemērot vienīgi savas nacionālās procesuālās tiesības.

Pēdējais noteikums spēkā arī attiecībā uz vietējiem liku

miem. Ja zināmam apgabalam radīti vietējie procesuāli likumi,

tad šinī apgabalā tiesa var piemērot tikai savus vietējos proce

suālos likumus, kaut arī caurlūkojamā materiāli-tiesiskā attie

cība radusies citas territōrijas materiālo likumu darbības sfairā.

Ja pēc Latgalē noslēgta līguma prasība celta Rīgā, tad šinī ga

dījumā jāpiemēro tie procesuālie likumi, kas noteikti Rīgas ap-

1) Pretējs stāvoklis bija Krievijā, kuras lielākā territōrijas daļā spēkā bijušo X. sēj. 1. dalu uzskatīja par vispārēju, bet Vietējo civīllikumu III. daļu par vietēju likumu.

131

gabaltiesai, bet pats līgums, viņa spēks, nozīme un forma jāapspriež nevis pēc Civillikumiem, bet gan pēc X. sēj. 1. daļas noteikumiem, saskaņa ar kuŗiem puses līgumu noslēgušas. No otras puses, Latgalē piem., agrāk nebij pazīstams prasību iepriekšējas nodrošināšanas institūts, kamdēļ, ja bij saistība, kas bij izpildāma Jelgavas apgabaltiesas apgabalā un ja prasītājs aiz likumā [C. pr. n. 682. (1824.) р.] paredzētiem apstākļiem velējas nodrošināt šās saistības izpildīšanas iespēju vēl pirms tās termiņa iestāšanās, tad viņam bija tiesība lūgt Jelgavas apgabaltiesu, kuŗas apgabalā dzīvoja atbildētājs, nodrošināt nākama izpildījuma iespēju, uzliekot arestu uz nākošā atbildētāja Latgalē atrodošos mantu, kaut arī Latgalē tajā laikā iepriekšēja nodrošināšana pirms prasības celšanas, kā vispārējs noteikums, nebija pazīstama.

Lai gan piekritības princips stingri norobežo katras tiesas darbības aploku, un katra tiesa savā darbībā ir pilnīgi patstāvīga [C. pr. n. 336. (229.) р.], tomēr viņu darbība nebūt nav nesaskanīga, jo viņas savā darbībā uzglabā ciešu iekšēju sakaru un kontaktu. Šis iekšējais sakars izpaužas ne tikai pasīvā veidā, kad katra tiesa ievēro principu par neiejaukšanos otras tiesas darbībā, t. i. piekritības principu [C. pr. n. 309. (203.) 315. (209.), 316. (210.), 318.—324. (212.—217.), 327.—330. (220 — 223. р.), 661. (571. р.) 1. pkts, 675. (584. р.) 1. un 2. pkt], bet arī aktīvi, kad viena tiesa sniedz otrai vajadzīgo palīdzību. Šī palīdzība izpaužas: a) kad viena tiesa ar otras vidūtājību izsniedz pavēstes, paziņojumus vai citus rakstus pusei, kas dzīvo šīs otras tiesas apgabalā [384. (279.) p.]; b) kad vienas tiesas uzdevumā otra izdara visas tās, pārbaudei vajadzīgās darbības, kuŗas nav iespējams izdarīt tiesai, kas izspriež lietu pēc būtības, sakarā ar to, ka šīs darbības izdarāmas otras tiesas apgabalā [595. (505.) p.]; c) kad izdara izpildu vai nodrošinoša rakstura darbību, ja prasība celta vienas tiesas apgabalā, bet nodrošinošā vai sprieduma izpildīšanas darbība jāizdara otras tiesas apgabalā un, beidzot, d) katras tiesas pienākumā rēķināties ne tikai ar otras tiesas spriedumiem, kas stājušies likumīga spēkā [1019. (893.) р.], bet ari ar to ciešo sakaru, kas var izrādīties starp lietām, kuras ved vienas un tās pašas personas par vienu un to pašu priekšmetu dažādās tiesās. Starp atsevišķām tiesām iespējamo kollīziju novēršanai likumdevējs jau iepriekš noteicis lietas piekritību zināmai tiesai un uzlicis tiesām par pienākumu ex officio raudzīties uz objektīvās piekritības noteikumu ievērošanu [675. (584.) p.]. No otras puses likumdevējs piešķīris pusēm nоraidījuma tiesības objektīvas kā arī subjektīvās piekritības noteikumu pārkāp-

9*

šanas gadījumos [661. (571.) p. 1. pkts]. Tādā kārtā katrai tiesai, lai gan tā patstāvīgi darbojas savas piekritības [336. (229.) р.] robežās un patstāvīgi izspriež jautājumu par zināmas lietas piekritību, tomēr jārēķinās ar savas valsts citu tiesu lēmumiem un spriedumiem, lai tādā kārtā būtu iespējams panākt citu tiesu spriedumu un lēmumu izpildīšanu un novērstu iespējamās kollīzijas.

Par ideālu būtu uzskatāma tāda kārtība, ja augstāk minētie noteikumi par tiesu savstarpēju palīdzību, par noraidījumiem strīdamo attiecību vienādības dēļ un par spriedumu un lēmumu izpildīšanu pastā vētu ne tikai vienas valsts robežās, bet atrastu plašāku piemērošanu arī attiecībā uz ārzemju tiesām. Dzīves mantiskās un prasījumu attiecības, sevišķi veikalnieciskās, nevar rēķināties ar valsts robežām, jo šīs attiecības ir internacionālas. Valsts, kas norobežotu savus pilsoņus no sakariem ar citas valsts pilsoņiem, līdz ar to būtu padota pilnīgai panīkšanai. Bet ja civīlās un tirdznieciskās saistības, kas izcēlušās vienā valstī, jāizpilda otrā, tad dabīgi rodas doma, ka tos soļus un līdzekļus, t. i. tiesas spriedumus, kuri nodrošina šo saistību izpildīšanu vienā valstī, vajadzētu atzīt un piemērot arī citas valsts robežās. Šobrīd par nožēlošanu līdz tam vēl ļoti tālu, un vienīgi atsevišķos gadījumos savstarpības principa atzīšanas vai arī īpašu konvenciju ceļā atsevišķas valstis savā starpā rod iespēju vienas valsts spriedumus izpildīt otras valsts robežās. (Sk. Vācijas ZPO. 328. p. 5. pkt. un 722. p.)

Latvijā attiecībā uz ārzemju tiesu spriedumu izpildīšanu līdz pat šim laikam spēkā C. pr. n. 1387. (1273.) р., kurš prasa speciālas konvencijas noslēgšanu. Ja tāda konvencija noslēgta, tad tajā parasti arī paredzēta ārzemes tiesas spriedumu izpildīšanas kārtība. Bet ja konvencijā spriedumu izpildīšanas kārtība nav paredzēta, tad šos spriedumus izpilda tikai pamatojoties uz īpašu Latvijas tiesas lēmumu, pie kam ieinteresētai personai jālūdz tiesa par ārzemes tiesas sprieduma izpildīšanu, iesniedzot izpildāmā sprieduma apliecinātu norakstu ar tulkojumu un ārzemes tiesas apliecinājumu, ka spriedums stājies likumīgā spēkā un ir izpildāms. Lūguma un pielikuma noraksti nosūtāmi otrai pusei, kuru uzaicina tiesa, pēc kam tiesa, nepārbaudot ārzemes tiesas sprieduma pareizību, aprobežojas vienīgi ar to, ka apspriež jautājumu, vai ārzemes tiesas spriedumā nav tādu rīkojumu, kuri runā pretim sabiedriskai iekārtai vai kurus nepielaiž Latvijas likumi, kā arī, vai tads spriedums neizšķir jautājumu par īpašuma tiesību uz Latvija esošu neku-

133

stamu mantu [C. pr. n. 1388.—1395. (1274—1281.) р.]. Ja lūgums izšķirts pozitīvi, tad ludzejam uz vispārējiem pamatiem izsniedz izpildu rakstu. Tada konvencija par ārvalsts tiesas spriedumu izpildīšanu noslēgta vienīgi starp Latviju un Igauniju 1928. g. (Lik. kr. 42.). Konvencija paredz Latvijas un Igaunijas tiesu spriedumu izpildīšanu abu valstu territōrijā, ja prasība celta, pamatojoties uz obligācijām, kuras apgrūtina uz Latvijas-Igaunijas robežas esošo nekustamo mantu, kuru robežlīnija sadala divas daļas. Tā kā šāda obligācija apgrūtina abas, divu kaimiņvalstu territōrijā gulošas immōbiļa daļas, tad tajā gadījumā, ja viss immobils pieder vienai personai, prasība ceļama pēc tās immobiļa daļas atrašanās vietas, kur dzīvo īpašnieks [C. pr. n. 321. (214.) р.], un spriedumu var izpildīt ne tikai tās valsts territōrijā, kuras tiesa taisījusi spriedumu, bet arī otras valsts territōrijā, saskaņa ar C. pr. n. 1388.—1394. (1274.—1280.) p. noteikumiem. Bet ja ar robežlīniju pārdalītā immōbiļa daļas pieder dažādiem īpašniekiem, tad prasība ceļarna solidāri pret abiem īpašniekiem jebkurā no abām tiesām, kuru apgabalos ietilpst immobiļa atsevišķās daļās.

Speciālo arbitrāžas tiesu spriedumu savstarpēju izpildīšanu garantēja konvencija, kura noslēgta starp Latviju un PSRS. 1927. g.10. novembrī, ratificēta Saeimā 1928. g. (Lik. kr. 150) un zaudējusi speku 1932. gadā.

Kas zīmējas uz dažādu valstu tiesu savstarpēju palīdzību atsevišķu procesuālu darbību izdarīšanā (liecinieku nopratināšana, ārzemes izdarāma aplūkošana), tad arī to panāk vai nu uz savstarpības principa vai konvencijas pamata. Tādas konvencijas Latvija noslēgusi 1922. g. ar Lietavu un Igauniju (Lik. kr. 143.) un 1927. g. ar Krieviju (Lik. kr. 202.), bet uz savstarpības principiem šādu palīdzību Latvijas tiesas sniedz arī citām ārzemju tiesām.

1930. g. 14. martā Latvija pievienojusies Hagas 1905 g Konvencijai (Lik. kr. 1930. g. 36.) un tamdēļ pret visām šo konvenciju parakstījušam valstīm Latvija, iegūdama uz savstarpības pamata līdzīgas ar tām tiesības, uzņēmusies šādus pienākumus:

1) tiesas un ārpus tiesas aktu izsniegšanu, sevišķi pavēstu un paziņojumu nogādāšanu (konv. §§ 1.—7.).

2) izdarīt zināmas procesuālas darbības uz ārzemes tiesas lūgumu (§§ 8.—16.).

3) nodrošināt tiesas izdevumus un eventuālos zaudējumus.

kas rodas sakarā ar prasību, kuru cēlis un zaudējis ārzemnieks (cautio judicatum solvi — §§ 17.—19.)1)

4) piešķirt trūcīgiem ārzemniekiem mazturības tiesības (§§ 20.—23.) un

5) pielietot personīgu aizturēšanu kā nodrošināšanas vai izpildīšanas līdzekli, ciktāl abu līdzēju valstu likumos tāda aizturēšana paredzēta (§ 24.).

Tā kā sniedzot ārzemes tiesai palīdzību kaut kādu procesuālu darbību izdarīšanā Latvijas tiesa, kas tādu palīdzību sniedz, patiesībā atvieto ārzemes tiesu un izpilda viņas funkcijas, tad šai gadījumā liktos konsekventi, ja Latvijas tiesa nerīkotos tikai pēc saviem, bet arī pēc tās valsts procesuāliem likumiem, uz kuras lūgumu viena vai otra procesuāla darbība ārvalsts tiesai sniedzamas palīdzības veidā izdarīta (salīdz. Hagas konvenc. 14. §).

Tomēr šo noteikumu ievēro vienīgi tiktālu, .ciktāl tas nestāv krasā pretrunā ar sabiedrisko kārtību un pamatnoteikumiem par pilsoņu brīvību un neaizkaramību. Tā piemēram Vācijā liecinieks, kas bez pamatota iemesla nav ieradies vai bez pamata atteicies no liecības došanas, sodāms ar naudas sodu, kas liecinieka maksātnespējas gadījumā atvietojams ar arestu līdz 6 nedēļām. (ZPO. 380, un 390. р.). Latvijas tiesai, sniedzot liecinieku nopratināšanā Vācijas tiesai palīdzību, nebūtu tiesības un iespējas pielietot aresta sodu tādam lieciniekam, jo šis līdzeklis, kas aprobežo liecinieka kustības brīvību un neaizkaramību, stāv krasā pretrunā ar mūsu civīliem un krimināliem likumiem.2)

1) Aiz norādītiem konvencijas noteikumiem (§ 17—19), no ārzemnieka, kas pieder pie kādas no konvenciju parakstījušam valstīm (Vācija, Austrija, Ungārija, Beļģija, Dānija, Spānija, Francija, Itālija, Luksemburga, Norvēģija, Holande, Portugāle, Rumānija, Krievijas monarchija, Zviedrija, Šveice un Latvija) un cel prasību, nevar pieprasīt Civīlproc. nol. 661 (571.) p. 5. pktā paredzēto nodrošinājumu varbūtējo izdevumu un zaudējumu segšanai; tomēr, ja sakarā ar lietas zaudēšanu tādam prasītājam uzliek tiesas izdevumu samaksu, tad šajā daļā spriedums izpildāms jebkuras līdzējas valsts territōrijā, pamatojoties uz vinnējušas puses attiecīgai tiesai vai citai iestādei iesniegtu lūgumu, pie kam iestāde, kas atļauj izpildīt tiesas lēmumu, neizaicinot puses, pārbauda vienīgi to, vai ir attiecīgas tiesas spriedums, vai tas stājies likumīgā spēkā, vai pievienots vajadzīgais sprieduma tulkojums, un pēc tam lemj par ārzemes tiesas sprieduma izpildīšanu attiecīgā daļā.

2) Pēc mūsu ieskata viena no Latvijas tiesām nepareizi atteikusies laulības šķiršanas lietā iztaujāt zem zvēresta Latvijā dzīvojošu atbildētāju. Lūgumu par šādu palīdzību iesniegusi Vācijas Landgericht, vadoties no saviem procesuāliem likumiem, kuri paredz tādas iztaujas iespēju. Latvijas tiesa atteikusies vienīgi aiz tā iemesla, ka Latvijas procesuālais likums šādu puses iztauju nepazīst.

135

Principā ārzemes tiesai sniedz palīdzību bez atlīdzības1) (konv. § 7. un 16.). Ja Latvijas tiesa, pie kuras griezusies ārzemes tiesa vai konsuli, atzītu sevi par nekompetentu, tad vina pati nodod iesniegumu pienācīgai tiesai (§ 12.), bet lūguma noraidīšanas gadījumā paziņo attiecīgai ārzemes iestādei lūguma noraidīšanas iemeslus (§ 13.).

III. Procesuālā likuma piemērošana personām.

Latvijas procesuāliem likumiem padoti visi viņas iedzīvotāji, t. i. šie likumi attiecas kā uz Latvijas pilsoņiem, tā uz ārzemniekiem, kas dzīvo ne tikai Latvijā, bet arī ārpus tās, ja izceļas strīds par mantu vai tiesību, kurš piekrīt Latvijas tiesai.

Monarchistiskās valstīs procesuālie likumi neattiecas uz pašu monarchu, kuru, ja pret viņu celta prasība, atvieto speciālas iestādes, kas rīkojas viņa vārdā (sk. Latvijā spēkā neesošo 1914. g. izd. C. pr. n. 1299. р.). Latvijā turpretim valsts galvai — Republikās Prezidentam — nekādi izņēmumi nav paredzēti. Tomēr ārvalstu priekšstāvjiem, kas bauda eksterritōnālitati, paredzēts izņēmums tai ziņā, ka pret viņiem prasības kārtība nevar celt naudas prasījumus. Tādas prasības vietā šo eksterritōriālitātes tiesības2) baudošo diplomātisko pārstāvju kreditoriem ir tiesības savu naudas pretenziju apmierināšanai griezties ar attiecīgu ierosinājumu Ārlietu ministrijā, kurai diplomātisku sakaru ceļā jālikvidē lieta [C. pr. n. 332. (225.) р.]. No tā tornēr neizriet, ka minētās personas, kaut tās ari bauda eksterritōrialitāti, zināmos gadījumos nebūtu padotas Latvijas tiesu jurisdikcijai. Pirmkārt, aprādītiem ārvalstu pārstāvjiem arī pašiem var rasties vajadzība griezties ar prasību pie tiesas, ja izceļas tāds civīlstrīds, kuru var izšķirt vienīgi Latvijas tiesa.3) No otras puses, visas prasības, kuru priekšmets ir pra-

1) Skat. tomēr Konsulāro tarifu (1929. g. „Vaid. Vēstn." Nr. 75), kur paredzēta samēra augsta maksa par tiesu lietās sniedzamo palīdzību.

2) Konsuli nav uzskatāmi par diplomātiskiem pārstāvjiem: (sk. Листъ, Международное право, 62. lap. р.) un tamdēļ viņu eksterritōrialitāti var noteikt sevišķas konvencijas ceļā. Saskaņā ar Latvijas — P.S.R.S. tirdzniecības konvenciju (Lik. kr. 1924. g. 192), P. S. R. S. tirdznieciskais pārstāvis, viņa vietnieks un tirdznieciskās pārstāvniecības padomes locekli tika pieskaitīti diplomātiskām personām un baudīja diplomātisko misiju tiesības un priekšrocības.

3) Eksteritōriālitātes princips, kā jau minēts, neatņem iespēju eksterritōrialitāti baudošai personai celt prasību pret personu, kas šo tiesību nebauda. Šādā gadījumā paceļas jautājums, vai tādam atbildētājam ir tiesība celt pretprasību, kas noder ieskaitam, vai atrodas sakarā, kaut pēdējai arī nebūtu lietisks raksturs. Šo jautājumu pareizāki izšķirt pozitīvi, jo pretprasība ir viens no aizstāvēšanās līdzekļiem pret celtu prasību, kura bieži vien dod pamatu pretprasījumam un ieskaitam un tādā

sījumi par nekustamu mantu vai lietiskas tiesības uz nekustamu mantu un kuras pie tam seko principam „forum rei sitae", bez šaubām var celt arī pret aprādītiem ārvalstu pārstāvjiem. Tas izriet ne tikai no C. pr. n. 332. (225.) p. satura, kurš uzliek Ārlietu ministrijai par pienākumu rūpēties vienīgi par naudas, bet ne lietisku pretenziju nokārtošanu bez tiesas palīdzības, bet arī no tā, ka prasības par lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu piekrīt tikai tās vietas tiesām, kur šī nekustamā manta atrodas.

Naudas prasījuma gadījumā ieinteresētam kreditoram nav ņemtas tiesības griezties pie tās valsts tiesas, kuras pārstāvis Latvijā ir parādnieks-atbildētājs, turpretim ar prasību par lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu tādam prasītājam, saskaņā ar principu „forum rei sitae" vienmēr jāgriežas tikai tās valsts un tā apgabala tiesā, kur nekustamā manta atrodas. Šis „forum rei sitae" princips ir vienlīdzīgi spēkā visās valstīs. Protams, ceļot šādu prasību pret diplomātisku pārstāvi, kā pavēstes, tā arī citi procesuālie raksti uz eksterritōriālitātes principa pamata jāizsniedz caur Ārlietu ministriju, kā tas noteikts attiecībā uz personām, kas atrodas ārvalstu pārstāvju dienestā [salīdz. C. pr. n. 332. (225.) p. piezīmi]. Tas tiek darīts, lai izvestu ārzemju sūtniecību telpu eksterritōriālitātes principu (franchise de l'hotel).

Blakus ārzemju valstu pārstāvjiem eksterritōriālitātes tiesības bauda, protams, arī pašas ārvalstis un viņu priekšgalā stāvošie suverēnie, ja tikai lieta neattiecas uz nekustamu mantu, kas padota forum rei sitae principam, vai ja tikai līguma izpildīšana nav paredzēta tajā valstī, kur celta prasība. Lai gan procesuālais likums šo jautājumu noklusē, jautājumu atrisina tieši šajā garā pēc starptautisko tiesību noteikumiem, un loģiski tas citādi arī nav atrisināms, izejot no C. pr. n. 332. (225.) p. ratio legis.

Lai gan vienlīdzības princips tiesas priekšā Latvijas likumos stingri izvests, tomēr vienā ziņā ārzemnieki, salīdzinot tos ar Latvijas pilsoņiem, tiesas priekšā nostādīti sliktākā stāvoklī. Šī atkāpšanās fiksēta C. pr. n. 661. (571.) p. 5. p. tā

kārtā bieži vien var paralizēt pirmatnējās prasības spēku un nozīmi. Neatkarīgi no tā eksteritōriālitātes principu var uzskatīt par atkritušu gadījumos, kad persona, kurai šī tiesība pieder, pati griežas pie vietējās ārzemes tiesas savu tiesību aizstāvēšanai. Še atbildētājam nevar atņemt tiesību pieprasīt, lai caurlūko visu strīdīgo juridisko attiecību pilnā apjomā t. i. kā pirmatnējo prasību tā arī pretprasību, bet ne tikai šīs attiecības vienu pusi, kura izteicas pirmatnējā prasība. Jautājumu par to, vai Civīlproc. nolik. 332. (225.) p. norādītās personas var uzaicināt par lieciniekiem, pareizāki izšķirt noraidoši, kas protams neizslēdz viņu labprātīgu ierašanos tiesā liecības došanai. (Sal. arī K. Hellvig, I. lp. 57.)

137

sauktā, cautio de impensis jeb cautio judicatum solvi1) principā, saskaņā ar kuru pret prasītāju-ārzemnieku, kurš nesastāv valsts dienestā un kuram nav nekustamās mantas Latvijas robežās, atbildētājs var celt noraidījumu par atteikšanos atbildēt pēc šīs prasības, kamēr prasītājs-ārzemnieks nebūs pietiekoši nodrošinājis tos tiesas izdevumus un zaudējumus, kas atbildētājam var celties, ja prasību atzītu par nepamatotu un noraidītu. Šai gadījumā tiesa sevišķā lēmumā, atkarībā no prasības vērtības un rakstura, apmēram noteic no ārzemnieku pieprasāmā nodrošinājuma summu [C. pr. n. 668. (577.) р.].

Atkāpšanās no šā noteikuma pielaista:

1) prasībās, kas izriet no preču starptautiskā transporta pa dzelzceļu;

2) attiecībā uz tiem ārzemniekiem, kuru dzimtenē vai nu tieši uz likuma pamata vai arī saskaņā ar sevišķām konvencijām Latvijas pilsoņi atsvabināti no šāda nodrošinājumā, kam par pierādījumu, pēc likuma, var noderēt Latvijas sūtniecības vai konsulāta apliecība, kā arī tas apstāklis, ka attiecīgā ārvalsts ievesta īpašā sarakstā, kuru sastāda Tieslietu ministrija.2)

1) Tāds cautio judicatum solvi angļu tiesās paredzēts attiecībā uz visām personām, kas nedzīvo valstī, nešķirojot Anglijas pavalstniekus no ārzemniekiem.

2) Tieslietu ministrija līdz šim tādu sarakstu nav sastādījusi. Latvija līdz šim noslēgusi konvencijas par cautio judicatum solvi atcelšanu: ar Lietavu 1921. g. (Liķ. kr. 121.); ar Igauniju un Lietavu 1922. g. (Lik. kr. 143.); Somiju un Zviedriju 1926. g. (Lik. kr. 43. un 44.). Ar vairākām valstīm Latvija noslēgusi konvencijas, kurās katra no līdzējām savstarpēji piešķir otras līdzējas valsts pilsoņiem savu pilsoņu tiesības. Šādas konvencijas līdz šim noslēgtas ar: Cechoslovāķiju 1923. g. (Lik. kr. 96.), Itāliju — 1926. g. (Lik. kr. 173.), Vāciju — 1926. g. (Lik. kr. 153.), Austriju — 1927. g. (Lik. kr. 51.) un Poliju — 1929. g. (Lik. kr. 56.). Bez tam starp Latviju un vairākām valstīm noslēgtas konvencijas, piešķirot savstarpēji otras līdzējas valsts pilsoņiem tādas pat tiesības un priekšrocības, kā vislielāko labvēlību baudošās valsts piederīgiem. Tādas konvencijas līdz šim noslēgtas ar: Ungāriju — 1925. g. (Lik. kr. 32.), Dāniju — 1925. g. (Lik. kr. 78.) un Šveici — 1925. g. (Lik kr. 82.).

Beidzot 1930. g. 14. martā (Lik. kr. 36.), Latvija pievienojusies Hāgas 1905. g. konvencijai un tādā kārtā šo konvenciju parakstījušo valstu pilsoņiem noteikums par cautio judicatum solvi nav piemērojams. Bez tam uz šās konvencijas pamata tā sprieduma dala, kurā no atbildētāja-ārzemnieka piespriesti tiesas un lietas vešanas izdevumi un event. arī zaudējumi, izpildāma jebkuras konvenciju parakstījušās valsts territōrijā. (Konv. 18. un 19. р.). Konvencijas īss saturs pievests augstāk. (133. lap. р.).

11. NODALĪJUMS.

Civīltiesas attiecības pret citām tiesām un administratīvo pārvaldi.

§ 23. Dažādo tiesu darbības norobežošana.

No Monteskjē laikiem dziļi iesakņojies uzskats, ka valstī var būt tikai viena vienīga vara. Bet šai valsts varai ir dažādas funkcijas, kuras arī mēdz dēvēt par varām. Galvenais valsts varas funkciju sadalījums ir šāds: a) likumdošana, b) tiesa un c) administratīvā pārvalde.

Likumdošanas, tiesas un administrācijas pārzinās robežas stingri jāievēro.

Personas tiesību traucējumi var būt ļoti dažādi un var attiekties uz visai dažādām tiesību nozarēm. No tām kā galvenās varētu minēt: a) tīri civiltiesisko, b) krimināltiesību, c) kaŗa tiesību, d) baznīcas tiesību un beidzot e) pārvaldes vai administratīvo nozari. Šās atsevišķās tiesību nozares ir iespējams vēl sīkāki specificēt, kas pēdējā laikā sevišķi vērojams civiltiesību nozarē.

Sakarā ar šo atšķirību dažādās valstīs pastāv dažādas tiesas: a) civīlās, b) tirdzniecības (komerctiesas), c) kriminālās, d) garīgās, e) kara, f) administratīvās, g) darba (Arbeits-gerichte) un citas tiesas.

Pirms revolūcijas Krievijā pastāvēja pirmās 5 tiesu kategorijas, bet pavisam neb|ja administratīvo tiesu. Jautājumus, par administrācijas vai pārvaldes orgānu rīcību, ar ko bija aizskartas personas civīlās tiesības, izšķīra uz sūdzības pamata priekšniecība, un tikai tanī gadījumā, kad privātai personai bija nodarīti zaudējumi aiz: a) nolaidības, b) neuzmanības vai c) administratīvo iestāžu amatpersonu vilcināšanās, īpašs likums, kas tagad atcelts (C. pr. n. 1316. un turpm. р.), atļāva, ievērojot sevišķu kārtību, celt prasību par zaudējumiem pret vainīgo amata personu sevišķi īsā „triju mēnešu laikā", pie kam šādos gadījumos iecēla sevišķu jauktu tiesas sastāvu ar administrācijas līdzdalību. Administratīvo iestāžu un amatpersonu nepareizu lēmumu vai rīkojumu atcelšanu nevarēja panākt caur tiesu, bet sūdzoties priekšniecībai, pie kam gan šīs sūdzības parasti nesasniedza mērķi.

1917. g. 30. maijā Krievijas pagaidu valdība izdeva likumu par administratīvām tiesām, kuru ar nelieliem pārgrozījumiem pieņēma Latvijas Satversmes Sapulcē (Lik. kr. 1921. g. 59.).

Bez tam Krievijā pastāvēja sevišķas baznīcas vai garīgās tiesas, kuŗu jurisdikcijai bija padotas ne tikai garīdzniecības

139

personas, bеt arī laicīgās — jautājumos par laulību šķiršanu un par to spēkā neesamību. Sakarā ar to starp civīlām un garīgām tiesām radās savstarpējas attiecības, kas bija regulējamas kā prejudiciālas. (saļīdz. agrāko C. pr. n. 1338. p.): Latvija garīgās tiesas nepārņēma un ar likumu par laulību (Lik. kr. 1921. g. 39.) agrākās garīgās tiesas kompetencē ietilpušo galveno lietu kategoriju par laulību šķiršanu un neesamību nodeva civīltiesām (C. pr. n. 1438.—1454. p,).

Kas zīmējās uz tirdzniecības un komerctiesām, tad Krievijā tās nebij plaši attīstījušās. Sākumā tādas bij nodibinātas Pēterburgā, Maskavā, Odesā, Varšavā, Taganrogā, Tiflisā, Kišiņevā, Kerčā un Archangeļskā. Vēlāk vairumu šo tiesu slēdza. Tām piekritīgās lietas (tirdzniecības lietas un vekseļu lietas par summu virs 500 rub.) nodeva vispārējām tiesām. Komerctiesas uzglabājās tikai Pēterburgā, Maskavā un Odesā. Šīs tiesas pārzināja visas vekseļu lietas, visas preču, naudas, fondu un kredita tirdzniecības lietas, banku un biržu operāciju u. tml. lietas, kā arī strīdus starp tirgotājiem un viņu komijiem. Tur, kur komerctiesu nebija, tām piekrītošās lietas bija padotas vispārējām tiesām. Bij. Baltijā, pēc tam, kad likvidēja līdz 1889. g. Rīgā, Liepājā un Ventspilī pastāvējušās vācu Wettgerichte, kas pārzināja vienīgi strīdu lietas par preču tirdzniecību,1) tirdzniecības piekritības lietas tika nodotas vispārējām civīltiesām un padotas vispārīgai tiesāšanas kārtībai ar dažiem maziem izņēmumiem no vispārējas kārtības, kuri paredzēti C. pr. n. 35. (1805.) p. pielikumā.

Bez tam Krievijā darbojās pagasttiesas, kuru kompetence ietilpa lietas līdz 300 rub. par kustamu mantu un zemnieku kā arī pagastā pastāvīgi dzīvojošo mazpilsoņu (мeщане), sīktirgotāju un amatnieku saistībām, bet attiecībā uz zemniekiem — ari visas lietas par nekustamu mantu, kas ietilpa zemniekiem nošķirtās zemes sastāvā (надeлъ), un beidzot — arī mantošanas un mantas sadalīšanas (раздeлъ) lietas, bez summas ierobežojuma, ja mantojuma manta ietilpa zemniekiem nošķirtās zemes sastāvā, bet ja mantojuma manta neietilpa zemnieku nošķirtās zemes sastāvā, tad lietu vērtība bija aprobežota ar 500 rubļiem.

Bij. Baltijā, kurā ietilpa tagadējā Rietumlatvija, pagasttiesas caurskatīja zemnieku lietas par summu līdz 100 rub.,

1) Pārējās strīdīgās tirdzniecības lietas: apdrošināšanas, kommisijas, ekspedīcijas, frakts, kuģu un tvaikoņu būves, remontu un apgādāšanas, avārijas, bodmerijas, kuģu bojā ejas, fondu operāciju, vekseļu un pat tirdznieciskas maksātnespējas lietas piekrita fogtu un landfogtu tiesu kompetencei. (Skat. 545., 555. p. Viet. lik. kopoj. I. d.).

pie kam viņu kompetencei citu kārtu personas bija padotas tikai tajā gadījumā, japēdējās izsacīja savu piekrišanu padoties šai kompetencei. Otrā, apellācijas instance bija zemnieku virstiesas. Ar 1918. g. 6. decembra likumu (Lik. kr. 1919. g. 10.) Rietumlatvijas (t. i. |zņemot Latgali) agrāko pagasttiesu kompetence tika palielināta līdz 300 rubļ. un attiecināta uz visām personām, kas dzīvo pagasta robežās, bet vēlāk ar 1920. g. 14. septembra likumu (Lik. kr. 1920. g. 208.) to palielināja līdz 1500 rubļiem. Pagasttiesu spriedumu pārsūdzēšanai, agrāko zemnieku virstiesu vietā, kā apellācijas instance paredzēta miertiesa, kas izsprieda šīs lietas piedaloties 2 piesēdētājiem, kuŗus pēc kārtas uzaicināja no attiecīgā rajona pagasttiesu priekšsēdētājiem.

1921. g. 29. decembra likums (Lik. kr. 1921. g. 266.) no 1922. g. 1. janvāra pagasttiesām Rietumlatvijā atņēma tiesību pieņemt caurskatīšanai jaunas civīlprasības un mantošanas lietas. No 1922. g. 1. janvāra tām atstāja tiesību nobeigt jau saktās pagasttiesas lietas, paredzot, ka turpmāk to kompetencē ietilpst: a) aizbildnības un aizgādnības lietas (bāriņu tiesu funkcijas), b) adopcijas lietas, c) aktu apliecināšana, ja to summa nepārsniedz Ls 300,—, d) mantojumu apsardzība miertiesnešu uzdevumā, e) miertiesnešu un vispārēju tiesu iestāžu spriedumu izpildīšana pagasta robežās par summu, kas nepārsniedz Ls 100,—, kā ari spriedumu par nomnieku un īrnieku izlikšanu izpildīšana.

Kas attiecas uz Latgali, tad tur pagasttiesas tika pavisam atceltas un to kompetence (attiecībā uz mantu, kas atradās nošķirtās zemes sa stāvā bez summas aprobežošanas) bija nodota miertiesnešiem (skat. 14. XI. 1920. g. lik., Lik. kr. 208.). Tagad arī šīs lietas par nošķirto mantu padotas vispārējiem piekritības noteikumiem pēc lietas šķiras un prasības vērtības.

Tādā kārtā tagad Latvijā darbojas tiesas: a) civilās, b) kriminālās, c) administratīvās, d) kaŗa, — no kurām katrai ir stingri noteikta kompetence un e) pagasttiesas — vienīgi Rietumlatvijā ar visai aprobežotu kompetenci. Bez tam pilsētās darbojas sevišķas tiesas — īres valdes, kurām piekrīt īres un apkurināšanas lietas, visu strīdu izšķiršana starp izīrētājiem un īrniekiem, izīrējamo telpu pārraudzība un reģistrācija. (Lik. kr.1924. g. 91.).

Dažādas tiesību nozarēs darbojošās tiesas stingri jāšķiro.

Civīltiesas aizsargā privātas civiltiesības viņu pārkāpšanas vai strīdus gadījumos un nesprauž sev par mērķi tie-

141

sībpārkāpēja sodīšanu. Tiesībpārkāpumam šeit privāts raksturs; tiek traucētas privātas personas tiesības. Un pati traucēto tiesību atjaunošana no tiesas puses notiek ne citādi, kā uz privātpersonas iniciatīvi.

Krimināltiesas uzdevums — realizēt jus puniendi par tiesībpārkāpumiem, kas izdarīti publisķo tiesību sfairā. kuru aizsargā krimināllikumi. Šiem tiesībpārkāpumiem, lai gan tie var pieskarties arī personas privāttiesiskai sfairai, piemīt sabiedriskās kārtības traucēšanas raksturs, un tāpēc valsts, kas ieinteresēta atsevišķu personu kā sabiedrības locekļu labklājībā, patur iniciatīvi šādās lietās savās rokās.

Administrātīvās tiesas pēc savas darbības ieņem itkā vidus vietu starp pirmām divām tiesām. Pārvaldes aplokā vispār sastopamie tiesībpārkāpumi var piekrist vai nu (a) administratīvai tiesai vai arī (b) priekšniecībai pārvaldes kārtībā.

Izšķirību starp civilo un kriminālo jurisdikciju raksturo šādas pazīmes:

1) Mērķi, kurus cenšas panākt procesā, ir dažādi.

Civīltiesa cenšas atjaunot traucētās tiesības, atlīdzināt kaitējumu. Civīlprocesa mērķis ir aizsargāt privātās tiesības.

Krimināltiesa realizē sodīšanas funkciju. Kriminālprocesa mērķis — noziedznieka sodīšana.

2) Dažādi jēdzieni: civils tiesībpārkāpums ir darbīlba vai palaidums (упущенiе), kas kavē civīltiesības realizēšanu, kurpretim noziegums ir darbība vai palaidums, ko likums aizliedzis ar soda piedraudējumu preventīvos nolūkos.

3) Dažādas sekas, taisot spriedumu civīllietā un kriminālā lietā.

Civīltiesa šīs sekas izpaužas zināmu civiltiesību atzīšanā prasītājam par labu, traucēto tiesību atjaunošanas veidā, bet krimināltiesā — soda veidā.

Pat ja šīs sekas no ārienes itkā vienādas.piem., ja no krimināltiesā notiesātā un no atbildētāja civīltiesā piedzen naudas summas: soda naudu kriminālprocesā un zaudējumu atlīdzību civilprocesā, — arī tad šīs piedziņas pēc būtības ļoti dažādas. Kriminālprocesā starp naudas sodu kā sodu un tiesību pārkāpumu (piem. pie kontrabandas) nemeklē samēru, bet atlīdzībai naudā civilprasībā vienmēr jāatbilst zaudējumu apmēram.

4) Dažāda iniciātīve. Civīlam tiesībpārkāpumam Piemīt privāts raksturs, un tāpēc traucētu tiesību atjaunošanu tiesa izdara ne citādi, kā uz privātas personas iniciatīvi [C. pr. n. 6. (4.) р.].

Kriminālam tiesībpārkāpumam, lai gan tas var skart ari privāttiesisko sfairu, — tanī pašā laikā piemīt vienmēr sabiedriskās kārtības traucējuma raksturs, kur valsts ieinteresēta privātu personu, kā sabiedrības locekļu, labklājībā. Tāpēc šeit iniciātīve atrodas valsts rokās.

5) Procesuālo darbību nevienādība: a) prasības iesniegšanas kārtība civīltiesā ir citāda kā apsūdzētā saukšana pie krimināltiesas; b) pierādījumu pārbaudīšanas kārtība ir citāda un c) arī nodrošināšanas veidi ir nevienādi.

Civīltiesā dažreiz savā galaslēdzienā saistīta ar zināmām procesuālām darbībām, piem., ar atzīšanos [C. pr. n. 568. (480.) р.], ar zvērestu [585. (498.) р.], apkārtnieku izsacījumiem [510. (422.), 525. (437.) р.], kurpretim krimināltiesu nekas tamlīdzīgs nesaista.

Pat ja civīlā un kriminālā jurisdikcija atrodas viena un tā paša tiesneša rokās, ari tad procesuālo darbību kārtība civīlun krimināltiesās ir dažāda.

Izspriežot krimināllietu, miertiesnesis nevar piemērot tās procesuālās darbības, kas paredzētas civīltiesai.

Lietas virzīšana kriminālas vai civīltiesāšanas kārtībā atkarājas no pirmatnējā iesnieguma rakstura.

Neraugoties uz šo lielo starpību, pēdējā laikā arvien pastiprinās virziens, kas cenšas ievest vienību civīlā, kriminālā un administratīvā procesā un pūlās atrast kopējus līdzīgus pamatelementus šajos dažādos un tomēr viens otram tuvi stāvošos procesos.1)

Aizrāda uz to, ka tiesībai uz prasību (civilu, kriminālu un administratīvu) piemīt viena un tā pati daba. Pati prasības tiesība izriet no tiesībpārkāpuma un katrai no šīm tiesām ir darīšana ar vienu vai otru tiesībpārkāpumu, kuŗa esamība jākonstatē tiesā.

Tiesas (kriminālas, civilas un administratīvas) uzdevums viens un tas pats — atjaunot tiesību, to aizsargāt, realizēt un ar to atbalstīt valsts tiesisko iekārtu.

Katram no šiem procesiem ir vienāds gala mērķis — atrast patiesību. Varas funkciju dalīšanas principu vienādi ievēro visos šajos procesos. Tāpat viscaur ievērota ideja, ka tiesai jābūt neatkarīgam, neatceļamam un ar citu nesavienoja-

1) Skat. Рязановский, Единство процесса. (L'unitē de la procedure civile, criminelle et administrative) 1920. g.

Фойницкiй, Курсъ Уголовн. Судопроизводства, IV. izd. 1. 4. lap. р.; Михайловскiй, Судебное Право какъ самостоятельная юридическая наука, Право 1908 г. № 32; Родинъ, Процессъ какъ юридическая наука, Ж. М. Ю. 1910, № 8.

mam varas orgānam. Vienpersonīgā un kollēģiālā iekārta civīlā, kriminālā un administratīvā procesā tiek izvesta vienādi. Vienāda ir cenšanās noorganizēt šīs tiesas pēc iespējas pieietamas iedzīvotājiem; vienāda ir iecelšanas kārtība šo tiesu amatos. Vienādi pa lielākai daļai ir arī pamatprincipi — pierādījumu brīva novērtēšana, tiešums, pušu vienlīdzība (cenšanās pielaist apsūdzētā aizstāvēšanu pat iepriekšējā izmeklēšanā), atklātība un publicitāte. Mutiskums un rakstiskums vienādā mērā pielaisti katrā no šiem procesiem. Pat tur, kur pastāv krasa starpība atsevišķos principos, piem., sacīkstes princips civīlprocesā un izmeklēšanas — krimināltiesā, tomēr manāma cenšanās radīt pāreju no viena principa uz otru. (Skat. piem. mūsu Civīlproc. nol. 438. (335.), 459. (3681.), 540. (452.) p.

§ 24. Civilprocesa attiecība pret kriminālprocesu.

I. Noziegumu izmeklēšanu vainīgā sodīšanas nolūkos izdara krimināltiesa krimināltiesāšanas kārtībā, bet civīlo tiesību pārkāpumu un strīdu izmeklēšanu eivīlprasības apmierināšanas nolūkos parasti izdara civīltiesāšanas kārtībā. Katrai no šīm kārtībām ir savas īpatnības.

Pilnīgi saprotams, ka civīltiesai nav tiesības piemērot krimināltiesāšanas formas un kārtību, un izšķirt jautājumus par noziegumu un sodu tanī pašā spriedumā, ar kuŗu izšķir pušu strīdīgās civilās attiecības. Ja lietu caurskata miertiesnesis, un pirmā momentā gŗūti noteikt, kāds viņai raksturs — civīls vai krimināls, tad, pēc vispārēja noteikuma, iesākumā lietas virziens atkarājas no pirmatnējās sūdzības rakstura; turpretim, turpmākais viņas virziens atkarīgs no tiern apstākļiem, kas atklājas pie lietas iztiesāšanas (Kr. Sen. spr. 1868. g. Nr. 360).

Tomēr pilnīgi iespējami gadījumi, kad vienā un tanī pašā lietā savienoti civīlais un kriminālais elementi, pie kam vai nu tā, ka viņi atrodas savstarpējā tiešā sakarā vai arī otrādi, t. i., ka pie civīllietas caurskatīšanas tikai garāmejot uzpeld krimināla rakstura apstāklis, kas neatrodas tādā tiešā sakarā, ka vienas lietas izšķiršana ir atkarīga no otras lietas izšķiršanas. Sakarā ar šo paceļas jautājums par civīlun krimināltiesāšanas kārtības savstarpējām attiecībām.

Civīlprasību pēc vispārēja noteikuma vienmēr var ierosināt civīltiesā Civilprocesa nolikumā paredzētā kārtībā, bet dažreiz, kad no viena un tā paša tiesībpārkāpuma izriet kā krimināla, tā civīla rakstura pretenzijas, civīlprasību var celt arī

krimināltiesā [C. pr. п. 7. (5.) р.],1) bet līdz pirmās krimināltiesas sēdes atklāšanai (Kriminalproc. lik. 10. un 11. p.), pie kam civīlprasītājam vai viņa pilnvarniekam katra zinā jāierodas krimināltiesā vai ari jālūdz lūkot cauri civīlprasību viņam klātneesot (Kriminalproc. lik. 643. p.).2) Šinī gadījumā civilprasību pievieno krimināllietai (Adhдsionsprozess), un tā padota vispārējiem kriminālprocesa noteikumiem.

Kriminālprocesa likumos paredzēti diezgan skaidri noteikūmi par civīlprasību krimināltiesā, ar kuriem arī jārēķinās. Te norādītas galvenās un no tiesas šķiras neatkarīgas šīs prasības pazīmes attiecībā pret prasītāja pienākumiem pierādīt prasības pamatu, kā arī viņas apmēru.

II. Civīlprasības caurlūkošana krimināltiesā. Civilprasības caurlūkošanas kārtība krimināltiesā, tomēr, ievērojami atšķiras no tādas pat kārtības civīltiesā:

1 Civīlprasība pieteicama līdz pirmās tiesas sēdes atklāšanai (Kriminalproc. lik. 11. р.).

2) Civīlprasītājam vai viņa pilnvarniekam katrā ziņā personīgi jāierodas pirmā tiesas sēdē; pretējā gadījumā, vai ja civīlprasītājs nav lūdzis lūkot cauri celto civilprasību viņam klātneesot, pat rakstiski iesniegto civīlprasību atstāj bez caurskatīšanas (Kriminalproc. lik. 643. р.).

3) Krimināltiesa, lūkojot cauri civilprasību, nepiedzen ne zīmogne tiesu nodevas.

4) Prasības izspriešana notiek nevis pēc tiem formāliem pierādījumiem, kas paredzēti civilprocesā [salīdz, piem. Civīlproc. nol. 585. (498.), 510. (422.) un 525. (437.) р.], bet pēc iekšējas pārliecības un uz tiem pašiem pamatiem, pēc kuriem izspriež jautājumu par vainīgumu, jo no šī pēdējā atkarājas arī jautājuma izšķiršana par civilprasības apmierināšanu.

5) Noteikumi par pierādījumiem kriminālprocesā nesalīdzināmi plašāki kā civilprocesā, bet līdz ar to arī tiesības, kas piešķirtas kriminālprocesā civīlprasītājam pēc Kriminalproc. lik. 680. un 681. р., nesalīdzināmi plašākas par tām, kādas viņš bauda pēc C. pr. n. 497. (409.) un 499. (411.) p.; šīs tiesības civīlprasītājs bauda netikai tiesā, bet arī iepriekšējā izmeklēšanā (Kriminalproc. lik. 308. р.). Liecinieku noraidīšana krimināltiesā ir iespējama pie nopratināšanas zem zvēresta (Kriminalproc. lik. 726. р.), bet pie nopratināšanas

1) Piem. prasība par tādu lietu atgūšanu, kuras zaudētas caur noziegumu, vai dēļ atlīdzības par kaitējumu un zaudējumu, kas cēlušies no nozieguma.

2) Skat. Kriminālproc. lik. 643. p. 10. V. 1932. g. redakcijā (Lik. kr. 113).

145

bez zvēresta noraidīšana nav atļauta. Liecinieku noraidīšana civīltiesā agrāk bija jāprasa pirms viņu nozvērināšanas (1914. g. Civīlproc. lik. 375. р.), bet tagad pēc 1930. g. noveles liecinieku noraidīšana vispār nav atļauta.

6) Krimināltiesa, izspriežot civīlprasību, nevar atļaut pusēm griesties pie izpildu kārtības aprēķiniem, saskaņā ar Civīlprocesa nol. 1022.—1048. (896.—923.) р., un rīkojas tikai pēc Kriminalproc. lik. 797. p. par aprēķinu, bet prasības nodrošināšanu izdara pēc Kriminalproc. lik. 305. p. ārpus sacīkstes kārtības.

7) Beidzot, prasības vērtības nenoteikšana, pretēji Civīlproc. nol. 693. (593.) р., nedod krimināltiesai tiesību atstāt bez sekām lūgumu par prasības nodrošināšanu (Kriev. krim. kas. dep. spr. 1888. g. Nr. 16).

Tāpēc nepareizs ir ieskats, ka krimināltiesai, izšķirot civilprasību, jārīkojas vienīgi pēc Civīlprocesa nolikuma noteikumiem1).

§ 25. Civīlprasības liktenis kriminālprocesā.

Kāds tad ir kriminālprocesā ietilpinātas civīlprasības liktenis? Šeit var būt 3 gadījumi:

a) kad izbeidz jau iesāktu krimināllietu;

b) kad izbeidz krimināllietu pirms viņas iesākšanas un

c) kad apsūdzēto attaisno.

Izbeidzot jau iesākto lietu sakarā ar apsūdzētā nāvi, vai aiz noilguma, apžēlošanas, amnestijas, krimināltiesa tomēr izspriež viņai iesniegto civīlprasību (Krimnalproc. lik. 20. un 21. р.).

Ja tiesas vajāšanu kriminālkārtībā izbeidz līdz civīlprasības uzsākšanai krimināltiesā, tad civilprasību var iesniegt tikai civīltiesā (Kriminalproc. lik 22. р.).

Ja krimināltiesa apsūdzēto attaisno, tad krimināltiesā celto civilprasību atstaj bez caurskatīšanas un to var iesniegt tikai civīltiesā [Civīlproc. nol. 7. (5.) p.)2), un Kriminalproc. lik. 36. р.].

1) Sal. Kr. krim. kas. dep. spr. 1889. g. Nr. 43; Фойницкiй, II. sēj. 80. lap. p.

2) Jautājumā par to, kam pieder noziedzīgā nodarījuma objekts, krimināltiesas spriedums nav saistošs priekš civīltiesas; par īpašuma tiesībām uz šo objektu ieinteresētā persona pat nevar celt civīlprasību kriminаllietā civ. proc. lik. 7. {5.) p. un krim. proc. lik. 742. p. paredzētā kārtībā, jo šādas civīlprasības priekšmets var būt tikai atlīdzība par zaudējumiem, bet nekad ne vindikacija.

146

§ 26. Kollizija starp kriminālās un civlltie-sas spriedumiem.

Kollīzija var rasties, kad vienā un tanī pašā lietā, vai jautājumā kriminālā un civīlā tiesa taisījušas divus, sava starpā nesaskanošus spriedumus, t. i., kad izdarīto tiesībpārkāpumu lūkojusi cauri kā kriminālā, tā civīlā tiesa.

Šis jautājums kļūst sevišķi skaidrs, apskatot sekošu piemēru.

Sabraukts cilvēks. Pret vagona vadītāju ierosinātas lietas, kā krimināltiesā, tā arī civīltiesā. Šo divu tiesu spriedumos iespējamas dažādas varbūtības; proti:

a) krimināltiesa var atzīt vagona vadītāju par vainīgu, bet civīltiesā — apmierināt civilprasību; kollīzijas nav;

b) krimināltiesa var attaisnot vagona vadītāju, bet civīltiesā var noraidīt civilprasību; kollīzijas nav;

c) krimināltiesa var attaisnot vagona vadītāju, betcivīltiesa var apmierināt prasību par atlīdzību; šeit arī kollīzijas nebūs, jo pienākums atlīdzināt, izriet ne tikai no noziedzīgas, bet ari no atļautas darbības (Civīllik. 3444. p. Kriminālproc. lik. 36. p. Civīlproc. nol. 9. (7.) р.);

d) krimināltiesa var atzīt vagona vadītāju par vainīgu, bet civīltiesā prasību par atlīdzību var noraidīt.

Te acīmredzama kоllīzija, kas var viegli izcelties, ja civīltiesa taisa savu spriedumu pirms lietas izspriešanas krimināltiesā.

Izeja no šā kollīzijas stāvokļa ir viena: civīltiesas sprieduma jauna caurlūkošanā augstākā instance, pat ja visi pārsūdzības termiņi notecējuši — uz Civīlproc. nol. 861. (750.), vai 908. (794.) p. pamata.

Lai šādas kollīzijas novērstu, Civilprocesa nolikumā ir 8. (6.) pants, pēc kura prasība par zaudējumiem, kas nodarīti ar noziedzīgu nodarījumu, iztiesājama civīltiesā pēc tam, kad krimināltiesa jau taisījusi savu spriedumu šinī lieta; izņēmums paredzēts tikai tanī gadījumā, kad lietas iztiesāšana krimināltiesā apturēta.

Tamdēļ krimināltiesas spriedums par zināmās mantas nodošanu atbildētājam nevar atņemt prasītājam tiesību dēļ īpašuma tiesību atzīšanas viņam griezties pie attiecīgas civīltiesas (sal. Krim. proc. 1. 35. (30.), 778. р. р.). (Sen. spr. 1925. z. Nr. 51.).

147

§ 27. Kriminālais elements civilprocesā.

Kad civilprocesā atklājas krimināls elements, tad turpmākā iztiesāšanas gaita atkarājas no tā, vai kriminālais apstāklis atstāj iespaidu uz civillietas iztiesāšanu, vai nē. Likums paredz divus gadījumus:

a) Civillietu caurlūkojot var atklāties apstākļi, kas prasa kriminālvajāšanas ierosināšanu, bet kam nav tieša iespaida uz civīltiesas spriedumu. Tādā gadījumā civīltiesai jāpaziņo apgabaltiesas prokuroram par atklātiem apstākļiem, un jāturpina civillietas iztiesāšana. (Civīlproc. nol. 10. (8.) p. in fine);

b) turpretīm, ja pie lietas caurlūkošanas civīltiesā atklājas apstākļi, kuru dēļ ierosināma kriminālvajāšana un kuriem ir tiešs iespaids uz civīltiesāšanu, tad uz Civīlproc. nol. 10. (8.) p. un Kriminālproc. lik. 35. p. pamata lieta caur prokuroru nododama krimināltiesai, bet civillietas iztiesāšana apturama līdz lietas izšķiršanai krimināltiesā. Te paceļas prejudiciāls jautājums, kuru paredz Kriminālproc. lik. 35. p.1). (Salīdz. Civīlproc. nolik. 653.—655. [563.—565.] р.).

Tāds pats stāvoklis rodas arī krimināltiesā, kad viņas spriedums ir atkarīgs no civīltiesas sprieduma tīri civīlā jautājumā (Kriminālproc. lik. 32. un 34. р.).

§ 28. Civīlprocesa attiecība pret administratīvo

pārvaldi.

Ja no plašā valsts pārvaldes jēdziena izdala, no vienas puses, a) likumdošanas nozari un b) krimināltiesāšanas nozari, kurā izpaužas valsts varas jūs puniendi, bet, no otras puses, c) to nozari, kurā ietilpst traucēto civiltiesību aizstāvēšana un at-

1) Pēc. krim. proc. 1. 35. (30.) p. krimināllietas salīgs spriedums ir saistošs priekš civīltiesas tikai jautājumā par to, vai noziedzīgais nodarījums tiešām noticis, vai tas ir bijis tiesājamā nodarījums, un kāds raksturs šim nodarījumam; bet jautājumā par to, kam pieder noziedzīgā nodarījuma objekts, krimināltiesas spriedums nav saistošs priekš civīltiesas; par īpašuma tiesībām uz šo objektu ieinteresētā persona pat nevar celt civilprasību krimmāllietā civ. proc. lik. 9. (7.) p. un krim. proc. lik. 742. p. paredzēta kartība, jo šādas civilprasības priekšmets var būt tikai atlīdzība par zaudējumiem, bet nekad ne vindikacija. (Sen. spr. 23. IV. 1925. g. Valbes L, Nr. 143.).

Saskaņā ar kriminālproc. lik. 35. (30.) p. priekš civīltiesas ir saistošs tikai krimināltiesas spriedums zināmās robežās, bet nekādā ziņā nav saistošs Apgabaltiesas kriminālās nodalās rīcības sēdes lēmums par lietas iepriekšējās izmeklēšanas izbeigšanu kriminālproc. lik. 277. panta kārtībā. (Sen. spr. 26. XI. 1925. g., Kolektora 1.).

10*

148

jaunošana ar civīltiesas palīdzību tad paliek pāri šaurāka valsts administratīvās pārvaldes nozare. Šajā nozarē darbojas dažādi kā valsts, tā sabiedriskas (pašvaldības) varas orgāni. Viņu darbības mērķis apmierināt tos pilsoņu labklājības un drošības prasījumus, kurus nav iespējams apmierināt ar pilsoņu personīgas, privātas pašdarbības un tiesas, palīdzību.

Šajā plašā administrācijas darbības laukā var notikt administratīvas varas dažādas sadursmes ar atsevišķu personu vai biedrību gan publiskām, gan civilām tiesībām.

Strīdi un sūdzības, kas rodas šajā aplokā, kā arī to apstākļu pārbaudīšana, vai administratīvās varas jeb pašvaldību orgāni, izlietojot atsevišķus pārvaldes līdzekļus, turējušas likumības robežās un vai pie tam nav traucētas atsevišķu pilsoņu tiesības, neietilpst vairs civīltiesas kompetencē un sastāda atsevišķu administratīvās tiesas pārzinās aploku, vai arī piekrīt augstākas priekšniecības izlemšanai, priekšniecībai iesniedzamo sūdzību kārtībā.

Sakarā ar šo paceļas jautājums, kādi tiesībpārkāpumi piekrīt civīltiesas caurlūkošanai prasības veidā, un kādi — priekšniecībai vai administratīvai tiesai.1) Lai to noskaidrotu, jāgriežas pie mūsu procesuālā likuma pirmiem pantiem.

§ 29. Civiltiesiskie un publiski tiesiskie prasījumi.

Civilprocesa nolikuma 1. pants un tā piezīme visas lietas iedala: 1) strīdīgās civiltiesiskās un 2) administratīvo iestāžuun personu neap strīdāmu prasījumu lietās, sīkāk nepaskaidrojot, kādas īsti lietas pieskaitāmas pirmai un kādas otrai grupai. Civiltiesiskie prasījumi nostādīti pretim publiski-tiesiskiem prasījumiem, kuri rodas starp privātām personām un valsts varas orgāniem vai arī starp diviem

1) Dažreiz viens un tas pats jautājums var būt par priekšmetu caurskatīšanai administratīvā vai arī civilprasības kārtībā civīlā tiesā, atkarīgi no petituma formulējuma. Tā, piem., sabiedrības biedrs lūdz atcelt nelikumīgo atbildētājas biedrības lēmumu, ar kuru viņš ticis izslēgts no atbildētājas biedru skaita. Tādu sūdzību viņš var iesniegt administrātīvai tiesai (sal. Lik. kr. 1923. g. 84; 6. р.); bet lūdzot netikvien atcelt nelikumīgo atbildētājas lēmumu, bet arī atzīt viņu par atbildētājas goda biedru, — prasītājam jāgriežas pie civīlliesas, jo tāda petituma izspriešana nekad nepiekrīt caurskatīšanai administratīvā kārtībā, bet gan vienīgi civīltiesai. (Sal. arī Sen. 1931.g. 25. II. spr. Jermakova 1.).

149

valsts varas orgāniem. Šie publiski-tiesiskie prasījumi uz 1. panta pamata nepiekrīt tiesas caurlūkošanai. Starp privātām personām un valsts varas orgāniem var tomēr rasties arī privāttiesiskas attiecības, kā piem. visos tajos gadījumos, kad valsts vara slēdz līgumus ar privātām personām.

Jautājumu sarežģī Civīlproc. nol. 4. (2.) pants, pēc kura privātām personām, ja viņu tiesības traucētas ar pārvaldības iestāžu vai amatpersonu rīkojumu, ir tiesība celt prasību par aizskarto tiesību atjaunošanu. Ja salīdzina 4. (2.) pantu ar pirmā panta piezīmi, — kā arī ar 5. (3.) pantu, kurš aizliedz pārvaldības iestādēm izšķirt tās strīdīgās lietas, kas ietilpst tiesu kompetencē, — tad skaidrs, ka ar administratīvo iestāžu un personu rīkojumiem pielaistie privātu personu tiesību traucējumi, par kuriem runā 4. (2.) pants, var kļūt par tiesas caurlūkošanas priekšmetu tikai tanī gadījumā, ja šiem rīkojumiem nepiemīt to neapstrīdamo prasījumu raksturs, kurš, saskaņa ar 1. panta piezīmi, nepielaiž iebildumus sacīkstes kārtībā.

Neapstrīdamās prasības realizē ar administrācijas spaidu līdzekļu palīdzību, bez jebkādas viņu kontroles no tiesas puses, īpašā kārtībā, kas paredzēta Kriev. Lik. kopojuma XVI. sējuma 2. daļā (Положенiе о взысканiяхъ по безспорнымъ дeламъ казны1). Tiesu nolikumu sastādītāji, izslēdzot no tiesas kompetences pārvaldes iestāžu prasījumus, kuriem likums piešķīris neapstrīdāmības raksturu, bez šaubām domājuši daudz plašāku neapstrīdamu prasījumu grupu, nekā to sastāda augšminēto noteikumu 1. pantā norādītie nodokļi, nodevas etc. Tas redzams no Civīlproc. nol. 244. p. likumdošanas motīviem, kuŗos Tiesu nolikumu sastādītāji, dodot zināmus vadošus aizrādījumus jautājumā par to, kādi prasījumi piekrīt tiesas izšķiršanai un kādi, turpretim, no tiesu kompetences izņemti, tieši aizrāda, ka var būt ari tādi gadījumi, kad lieta, lai gan attiecas uz civilu tiesību, — tomēr izņemta no tiesu kompetences.

1) Šo noteikumu 1. pants tulkojumā skan: Valsts nodokļus, nodevas un cita veida maksājumus piedzen, nepielaižot pret tiem nekādus strīdus; sudzības par spaidiem un nelikumīgi uzliktiem maksājumiem pieņem un izšķir kārtībā, kāda noteikta guberņu iekārtas kopojumā un valsts pārvaldes likumos.

Bez tam pie mums spēkā 1928. g. 2. jūlija likums (Lik. kr. 119.) par nodokļu un neapstrīdamu naudas summu piedzīšanu (likums ievietots Nodokļu nolikumā, 1928. g. izd. kā 3. panta pielik.).

Pēc šā likuma 1. panta visus valsts nodokļus un kopīgi ar valsts nodokļiem uzliktos pašvaldību nodokļus, kā arī valstij neapstrīdami pienācīgas naudas summas piedzen policija vai sevišķi nodokļu piedzinēji, kurus iecel finanču ministris.

Skat. arī Lik. kr. 1929. g. 208.

150

Pēc Tiesu nolikumu sastādītāju domām, katru tiesību, kas katram atsevišķi pieder, var nosaukj par civiltiesību, un kad tā nonāk sadursmē ar tāda paša pilsoņa privātu tiesību vai ar tiesību, kas pieder valstij kā juridiskai perspnai, — tad tā, bez šaubām, piekrīt tiesaspārziņai. Tomēr valsts savos prasījumos pret privātpersonu nevienmēr ir kā juridiska persona, bet dažreiz uzstājas kā valsts vara, kas apsargā sabiedriskās intereses. Tādiem prasījumiem ir absolūts raksturs pretēji tīri civilam prasījumam, ko viena persona ceļ pret otru. Pielaist arī tādos prasījumos sacīksti, padot arī tos tiesai nozīmētu pilnīgi noliegt valsts varas pamatraksturu un valsts interešu lielo nozīmi, kuru priekšā privātām interesēm jāpiekāpjas visur, kad iet runa par valsts pārvaldes un valsts saimniecības dienišķām vajadzībām.

Nedz zinātne, nedz prakse nav izstrādājusi vispārēju principu, pēc kura tūdaļ varētu noteikt, kādam valsts prasījumam piemīt absolūts raksturs un kādam tā nav. Tas atkarājas no sabiedriskās un oikonomiskās dzīves uzbūves īpatnībām, kā arī pārvaldes īpatnībām katrā valstī.

Kad privāta persona strīdas ar citu personu, viņa u z tiesību pamata ceļ pret to prasījumu un šim prasījumam ir nosacīts raksturs: prasu tāpēc, ka uzskatu to par savu tiesību; prasu, lai atzītu manu tiesību. Pretējai pusei, pirms izpildīšanas, ir tiesība celt iebildumus un sagaidīt, ka viņas iebildumus caurskatīs; tāds pats raksturs piemīt arī valsts prasījumiem pret privātu personu, kad valsts uzstājas kā juridiska persona; bet kad valsts nostājas kā vara viena sava orgāna personā, tad viņas prasījums gūst pavēles, priekšraksta raksturu. Tas jāizpilda bez pretrunas. Ja arī šeit iespējami iebildumi, tad tie tomēr nebūs vērsti pret tiesībām, kā pirmā gadījumā, bet pret tā varās orgāna rīcību, kurš devis priekšrakstu vai cēlis prasījumu; šī būs sūdzība priekšniecībai, bet ne sacīkste starp divām personām.

Izejot no šiem likumdošanas motīviem un attiecīgiem Krievijas Senāta paskaidrojumiem1), jautājumā par civīltiesas pārzinās robežām un administratīvās pārvaldes kompetenci, varam uzstādīt šādas tēzes.

1) Kr. S. spr. 1878. g. Nr. 162, 1907. g. Nr. 88, 1914. g. Nr. 40. 1892. g. Nr. 43 un Apv. sāp. 1914. g. Nr. 12: sal. ari Latv. Sen. spr. 1923. g. Nr. 194, Gestera lietā.

151

Valsts un viņas orgāni var darboties vai kā valsts suverēnās varas pārstāvji, kas rīkojas valsts pārvaldes, plašā nozīmē, interesēs, vai kā juridiska persona, kas pārzin, pārvalda kādu atsevišķu valsts mantu.

Ja privātas personas tiesības saduras ar tiesību, kas pieder valstij, kā juridiskai personai, kā pārvaldniekam, kā saimniekam un valsts mantisko interešu aizstāvim, — tad tās caurlūkošana piekrīt tiesai (piem. Kara ministrija pērk no privātas personas namu vai to nomā, vai pati iznomā savu nekustamu īpašumu).

Bet administratīvās iestādes un personās savās attiecībās ar privātām personām bieži uzstājas ne kā juridiskas personas, kas pārzin zināmu mantu, bet vienīgi kā valsts varas pārstāvji (jure imperii), kuri aizsargā publiskās vai sabiedriskās interesēs dažādās administratīvās pārvaldes nozarēs ar likumu noteikto kārtību; tādos gadījumos šo iestāžu un personu prasījumiem piemīt absolūts kategorisks raksturs, kas nepielaiž iebildumus Šie prasījumi nepiekrīt civīltiesai, bet gan realizējami ar administrācijas spaidu līdzekļu palīdzību, nepārbaudot tos civīltiesā, sevišķā administratīvā kārtībā, kas paredzēta Kriev. Lik. kopojuma XVI. sēj. II. daļā.

Piemēram, Finanču ministrija caur policiju piedzen zināmus nodokļus un sodus. Iekšlietu ministrija caur policiju izraida no Latvijas robežām nevēlamas personas.

Bet tomēr nepielaižot administratīvo iestāžu un personu prasījumu un rīcības pārbaudi civīltiesā, likums neizslēdz iespēju pārsūdzēt administrācijas rīcību vai nu priekšniecībai instanču kartībā vai arī administratīvai tiesai.

Saskaņā ar pievestām tēzēm visas prasījumu tiesības varētu iedalīt divās lielās nozarēs:

vienā ietilptu publiski-tiesiskā rakstura prasījumi, kas nav padoti civīltiesu caurlūkošanai, bet otrā —

privāttiesiskā rakstura prasījumi, kas atrodas civīltiesas aizsardzībā.

Zem laikmeta iespaida un atkarībā no dzīves apstākļiem publiska rakstura prasījumi var zaudēt šo savu publisko raksturu un iegūt privāttiesisku nokrāsu, un tādos gadījumos viņi piekrīt tiesai1).

Saskaņā ar Civīlproc. nol 1. pantu ikviens strīdus par ci-

1) Prasība, kuŗa izriet no prasītāja valsts dienesta attiecībām pret valsti un vērsta uz viņa tiesību izvešanu pret valsti, — pamatojas uz publiskām tiesībām un apspriežama tikai pēc publiskām tiesībām. Pie šādiem apstākļiem prasības priekšmets nav strīds par civiltiesībām un prasība tāpēc nepiekrīt civīltiesai. (Sen. spr. 26. IV. 1928. g. Nr. 684, Artmaņa 1.).

152

vīltiesībām piekrīt tiesu iestāžu izšķiršanai. Tātad, kolīdz strīdīgais prasījums iegūst privāttiesisku raksturu, tas piekrīt tiesai, kaut arī pirms tam prasījumam piemitis publiski-tiesisks raksturs. Tā piem., valsts dienestā esošās personas alga, kas cieši saistīta ar valsts dienesta publiski-tiesisko raksturu, — nevar būt par prasības priekšmetu tiesā. Bet ja šī persona vairs neatrodas valsts dienestā, un noteiktā vai izdienētā alga kādu iemeslu dēļ nav izmaksāta, — tad šeit agrākā publiski-tiesiskā attiecība gūst privāttiesisku nokrāsu un tāpēc, liekas, tiesai nav pamata atteikties no tāda prasījuma pieņemšanas caurlūkošanai1).

Jautājumā par to, kā atšķiras publiski-tiesiskas juridiskas attiecības no privāttiesiskām, ja no paša likuma šī atšķirība skaidri neizriet, — var atzīmēt, ka privāttiesiskas attiecības, kas izpaužas personu tiesībās un attiecīgos pienākumos, — ir tad, kad viņas izceļas starp tiesībās vienlīdzīgām personām (pat ja viena no viņām vai abas būtu juridiskas personas) un ja pie tam šīs attiecības nodibinātas viņu privātās interesēs. Turpretīm publiski-tiesiskas ir attiecības, kas noteiktas ar likumu nevis privātu personu, bet valsts, resp. visas sabiedrības interesēs, kur pušu vienlīdzības vietā nostājas valsts vai sabiedriskas varas kundzība no vienas un personas padotība šai varai no otras puses.

Saskaņā ar Civīlproc. nolik. 1397. (1282.) p. par valsts pārvalžu lietām uzskatāmas lietas, kas saistītas ar fiska interesēm. Bet pašvaldības iestādes un valsts autonomie uzņēmumi var celt prasības un atbildēt uz tām, piemērojot valsts pārvalžu lietām paredzētos noteikumus2) (Lik. kr. 1931. g. 137.). Viss iepriekš sacītais par valsts varas orgāniem, kas rīkojas jure imperii vai kā juridiskas personas, piemērojams arī sabiedriskas pašvaldības orgāniem. Tanī gadījumā, kad

1) Skat. arī Малышевъ, I., 28. lapp., Гольмстенъ 54. lap. p. Citādāk, tomēr, Krievijas Senāts: sal. K. Senāta apv. sap. 1908. g. spr. Nr. 38 un vairāki citi spriedumi.

2) Jautājums par to, vai pilsētas pašvaldībai kā sabiedriskai iestādei, tiesība piedzīt bezstrīdīgā kārtībā izdevumus par kādas personas ārstēšanu pilsētas slimnīcās, atkarājas no tā, vai saskaņā ar pastāvošiem noteikumiem pilsētai jāārstē persona, kura saslimusi ar kоnkrētо slimību, bez atlīdzības, vai viņai piešķirta tiesība šās slimības ārstēšanas iz devumus piedzīt no pacienta; tikai šinī pēdējā gadījumā būtu jāatzīst, ka pilsēta, piedzenot šos izdevumus rīkojas kā varas orgāns, viņai piešķirtās varas robežās, kādēļ arī šinī gadījumā visi strīdi sakarā ar šo piedzīšanu būtu izšķirami bezstrīdīgā kārtībā, bet ne tiesas ceļā, pēc analoģijas ar nodokļu piedzīšanas kārtību. (Sen. spr. 1924. g. Nr. 93; 30. IV. 1930. g. S-bas White Star Line L, Nr. 94.).

153

tie darbojas kā juridiskas personas ar privāttiesisku raksturu, kā zināmas sabiedriskas mantas pārvaldnieki, visas attiecības, kas izceļas starp vietējām pašvaldībām un privātām personām, strīdus gadījumā piekrīt tiesas caurskatīšanai. Ja, turpretim, pašvaldības orgāni uzstājas kā sabiedriskas varas pārstāvji viņiem piešķirtās valsts varas realizēšanas interesēs, — tad viņu prasījumi pret privātām personām Jāizpilda, līdzīgi valsts neapstrīdamiem prasījumiem, administratīvā kārtībā. (Salīdz. Kr. Sen. apv. sap. spr. 1914. g. № 22 un 1910. g. № 32.)

No minētā vispārējā noteikuma taisāmi tomēr vairāki izņēmumi:

1) Vispirms jāaizrāda, ka vienā privāttiesisko attiecību daļā, kuras izceļas starp privātām personām un pārvaldes orgāniem kā juridiskām personām, šīs attiecības, neraugoties uz viņu privāttiesisko raksturu strīdu izcelšanās gadījumā — tomēr piekrīt priekšniecības caurlūkošanai sūdzību kārtībā.

Tās ir attiecības, kas izriet no līgumiem par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām, kurus slēdz privātas personas kā uzņēmēji ar valsti kā pasūtītāju1).

Kamer līgums par darbu vai piegādi nav izbeidzies vai kamēr nekārtīgais uzņēmējs vai piegādātājs no līguma tālākas izpildīšanas nav atstādināts, — visus no slēgtā līguma par darbiem, vai piegādēm izrietošos pārpratumus, strīdus un konfliktus izšķir priekšniecība sūdzības kārtībā, pie kuras uzņēmējam vai piegādātājam jāgriežas ar sūdzību [Civ. pr. n. 1411. (1300.) un 1412. (1301.) р.].

Pēc darbu vai piegādes nobeigšanas vai pēc nekārtīgā uzņēmēja vai piegādātāja atstādināšanas no līguma tālākas izpildīšanas, viņam doti divi ceļi starp viņu un valsti radušās strīda izšķiršanai:

a) viņš var iesniegt sūdzību priekšniecībai, bet pēdējās lēmumu var pārsūdzēt Senāta administratīvam departamentam,

b) viņš var celt civīlprasību tiesā.

Bet izraudzījis vienu no šiem diviem ceļiem, uzņēmējs vai piegādātājs jau zaudē tiesību izlietot otru [Civ. pr. n. 1415. (1304.) p.]2).

Sūdzības iesniegšanai vai prasības celšanai uzņēmējam vai Piegādātājam dots gada laiks no attiecīga norēķina saņemšanas

1) Skat. Likums par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām, Lik. kr. 1927. g. 44; 1928. g. 30; 1929. g. 216.

2) Pēc 22. IV. 1915. g. (Lik. krāj. 1915. g. Nr. 130), Likuma valsts kontrahentam bij tiesība likumā paredzēta gada laikā izbeigt viņa izraudzītā administratīvā kārtībā ievadīto lietu, nezaudējot tiesību celt prasību tiesā tā paša gada laikā. Tas pats paredzēts 1304. pantā.

154

dienas par darbiem vai piegādi, bet ja tāds norēķins nav izsniegts, tad 4 mēnešu laikā no darbu pieņemšanas dienas (91. pants sakarā ar 95. р., Lik. kr. 1927. g. 44.), vai piegādāto priekšmetu nodošanas, vai no uzņēmēja atstādināšanas dienas [Civīlproc. nol. 1414. (1303.) р., Lik. kr. 1927. g. 44.; 95. p.].1)

2 No valsts mantas v ai tiesību nomas līgumiem cēlušies strīdi piekrīt caurskatīšanai vai nu sūdzības kārtībā priekšniecībai, vai prasības ceļā tiesai, neatkarīgi no tā, vai līguma izpildīšana turpinās vai ir izbeigta [Civīlproc. nol. 1419. (1307.) р.].

Strīdus, kas varētu izcelties sakarā ar to, ka valsts pārvalde, kas izdevusi savam kontrahentam pēc līguma un saistībām kļūdainu norēķinu, līdz ar to aiz pārskatīšanās izmaksājusi šim kontrahentam lielāku summu nekā viņa mīstenībā pienācās, — izšķiŗ tādā ceļā, ka valsts pārvalde pieprasa no sava kontrahenta pārmaksāto summu atpakaļ neapstrīdamu prasījumu kārtībā, par ko paziņo viņam, bet pēdējam, lai atsvabinātos no šādas atpakaļ piedzīšanas, ir tiesība celt prasību pret minēto valsts pārvaldi sešu mēnešu laikā2), skaitot no atmaksas pieprasīšanas dienas, pie kam tiesa var apturēt piedzīšanu [Civīlproc. nol. 1420. (1309.) p. un noteikumu par piedziņām valsts neapstrīdamās lietās 6. р.].

3) Pēc speciāla likuma (Lik. kr. 1929. g. 117.)visi strīdi par to, vai pareizi un saskaņā ar agrārlikumu atsavināti un pārskaitīti valsts zemes fondā atsevišķi privātpersonu nekustamie īpašumi, kā arī visi strīdi par neatsavināmās daļas

l) Saskaņā ar 8. III. 1927. g. likuma (Lik. kr. 44) 91. р., norēķins uzņēmējam izsniedzams līgumā noteiktā laikā, bet šā nosacījuma iztrūkuma gadījumā 2 mēnešu laikā no darbu pieņemšanas dienas. Pret norēķinu uzņēmējam 2 mēnešu laikā ir tiesība celt iebildumus, pēc kuriem jāsastāda un viņam 4 mēnešu laikā jāpaziņo galīgs norēķins (93. un 94. p). Ja pret pirmo viņam paziņoto norēķinu uzņēmējs 2 mēnešu laikā neceļ iebildumus, tad tālākais strīdus šinī jautājumā ir izslēgts. Ja norēķins vai galīgais norēķins uzņēmējam pavisam nav paziņots, — tad pēdējam gada laikā, skaitot no termiņa izbeigšanās, kurš nolikts — pirmā gadījumā vienkāršā, otrā — galīga norēķina paziņošanai, ir tiesība vai iesniegt sūdzību priekšniecībai vai celt prasību (95. р.). Iesniedzot šādu prasību pēc iebildumu nodošanas uz pirmo norēķinu — valsts kontrahentam nav tiesības šinī prasībā vairs uzrādīt tādas pretenzijas, kuras savā laikā viņš nav izteicis pirmā iesniegtā iebildumā.

2) Noteikumu par piedziņām neapstrīdamās valsts lietās 6. p. paskaidrojumu iesniegšanai nolikts 6 mēnešu ilgs laiks. Pēc tam kad 1303.p. ar 22. apr. 1915. g. likumu (Lik. krāj. 1915. g. — 130) agrākā 6 mēnešu vieta ieveda vienu gadu, — Civīlproc. lik. 1420. (1309.) p. palika nesaskaņots ar minēto noteikumu par piedziņām neapstrīdamās lietās 6. раntu.

155

ierādīšanu izņemti no civīltiesas kompetences un nodoti vienīgi Senāta administratīvā departamenta izšķiršanai.

4) Visus strīdus par valsts mantu, kuri izceļas starp atsevišķām ministrijām vai galvenam pārvaldēm izšķir saskaņā ar Civīlproc. nol. 1410. (1297.) p. nevis tiesa, bet pēc savstarpējas vienošanās šo ministriju un pārvalžu galveno priekšnieki, bet ja šādu vienošanos nepanāk — Senāta administratīvais departaments.

Šis noteikums nerada šaubas, ja ņem vērā to, ka vienīgais valsts mantas īpašnieks ir valsts, kuras atsevišķie pārstāvji ka mantas pārvaldnieki var ierosināt strīdu nevis par šīs mantas piederību vienai vai otrai pārvaldei, bet vienīgi par to, kuras pārvaldes pārziņā un pārvaldīšanā šai valsts mantai jāatrodas.

Tomēr strīdi par mantu starp atsevišķām pārvaldēm no vienas puses un pašvaldībām no otras puses, vai starp dažādām pašvaldībām piekrīt tiesu iestāžu kompetencei (Salīdz. Kr. Sen. spr. 1914. g. № 22).

5) Prasījumi par zaudējumu atlīdzību, kuri nodarīti ar civīlo resoru, izņemot Civīlproc. nol. 1425. (1331.) p. minēto tiesu resora, darbinieku rīcību, nolaidību vai noziedzīgiem nodarījumiem, piekrīt tiesas caurlūkošanai vispārējā kārtībā1); turpretim, lai celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, kuri cēlušies caur tiesnešu nepareizu rīcību, vajadzīga iepriekšēja Senāta apvienotās sapulces atļauja (Lik. kr. 1922. g. 209.) un tikai pēc tādas atļaujas prasību var iesniegt Senāta norādītā tiesā vispārējā Civilprocesa likumos noteiktā kārtībā. [Civīlproc. n. 1425.—1430. (1331—1336.) р. р.].

1) Līdz 1922. g., kā arī krievu laikā, šādas prasības par kaitējumu un zaudējumu atlīdzību, kuri cēlušies no paviršības, nolaidības vai aiz administratīvās pārvaldes amata personas vilcināšanās, piekrita apgabaltiesas, Tiesu palātās vai Senāta civ. kas. un I. departamenta caurskatīšanai, atkarībā no vainīgās personas ranga un amata klases, pie kam krievu laikā tādas tiesas sastāvā iegāja dažādu resoru amatpersonas un starp citu tuvākais atbildētāja priekšnieks. Pašu prasību varēja celt īsā 3 vai 6 mēnešu laikā no nepareizā rīkojuma pasludināšanas vai no viņa izpildīšanas dienas. Šo termiņu krievu Pagaidu valdība 1917. g. pagarināja līdz 2 gadiem. (Salīdzin. tagad atceltos krievu civīlproc. lik. 1316.— 1330. p. un Lik. kr. 1917. g. 492.).

156

TRESI NODAĻA.

Tiesu iekārta un advokatūras organizācija.

I. NODALĪJUMS.

Tiesu iekārta.1)

§ 30. Vispārīgi aizrādījumi.

Kopš Monteskje laikiem ir atzīts, ka valsts vara savā darbībā izpaužas trijos virzienos: a) likumdošanā, kuru veic sevišķi orgāni (likumdošanas palātas, parlaments, saeima) b) pārvaldībā, kuru realizē īpaši administratīvi orgāni jau iepriekš nospraustās darbības robežās, un c) t i e s ā, kura darbojas saskaņā ar pastāvošiem, noteiktā kārtībā izdotiem likumiem.

Cik krasi, liekas, arī nebūtu apzīmētas katra minētā valsts varas orgāna darbības robežas, tomēr pāreja no vienas valsts varas nozares otrā sastopama nevien praksē, bet to bieži vien sankcionē ari pastāvošās tiesības, tā piemēram, kad likumdošanas orgāns uz laiku pārtrauc savu darbību, likumdošanas funkcijas pāriet pārvaldības orgāniem2). Bez tam pārvaldības orgāniem, katram savā nozarē, kaut arī tikai pastāvošo likumu robežās, atstāta tiesība izdot saistošus noteikumus, rīkojumus, apkārtrakstus un instrukcijas, kuros neapšaubāmi kaut arī mazā mērā izpaužas likumdošanas darbība; un otrādi, no tiesu nozares ne reti |zņemti un nodoti pārvaldības nozarei strīdi starp dažādiem pārvaldības orgāniem [strīdi, kurus izšķir priekšniecība padotības kārtībā, strīdi darbu un piegādes līguma izpildīšanas laikā; sal. Civ. pr. n. 1411. (1301.) р.]. Administrācijas darbības pareizību un likumību pārbauda pa daļai tā saucamās administratīvās tiesas, bet lielā mērā arī pārsūdzības ceļā priekšniecība, vai administratīvās uzraudzības kārtībā. Savkārt tiesai pēdējā laikā arvien vairāk cenšas piešķirt likumdevējas lomu3) (skat. Šveices ZGB. 1. p. un Austrijas ABGB. 7. р.). Bez tam vēl tiesnešiem dažkārt uzliek administratīva rakstura pienākumus, tā piem.: mierties-neši pie mums uzrauga dzimtsarakstu nodaļas (Lik. kr. 1921. g.

1) Literatūra: проф. Е. Васьковскiй, Курсъ Гражданскаго Процесса 1913 г. т. I; Кр Малышевъ, Курсъ Гражданскаго Судопроизводства т. I 1876 г.; И. Е. Энгельманъ, Курсъ русскаго Гражданскаго судопроизводства 1912 г.

2) Pie mums — Ministru kabinetam Satversmes 81. р. kārtībā.

3) Skat. augstāk par tiesnesi kā tiesību avotu.

157

39; 11. un 12. р.), nosaka atlīdzības apmērus par piespiedu kārtā atsavinātu mantu (Lik. kr. 1923. g. 59.); Tiesu palātas locekļiem uzlikts priekšsēdētāja pienākums Valsts kontroles padomes sēdēs (Lik. kr. 1923. g. 102.).

Beidzot likumdošanas orgāniem ir pilnīga un plaša iespēja iespaidot pārvaldības nozari nevien izteicot pārvaldības orgāniem savu uzticību vai neuzticību, bet arī kritizējot šo orgānu darbību iesniedzamo pieprasījumu un interpelāciju ceļā.

Tādā kārtā šo triju valsts varas funkciju un nozaru patstāvībai un neatkarībai, kā ari viņu norobežojumiem ir tikai relatīvs raksturs.

Tiesu nozarē jānošķir vispirms tā viņas daļa, kuŗa attiecas uz tiesu iekārtu un kuŗā ietilpst arī tiesu pārvaldības jautājumi.

§ 31. Tiesu pārvaldība.

Runājot par tiesu resoru vārda plašā nozīmē, ar šo izteicienu saprot nevien tiesu tiešo darbību, kuŗas mērķis ir nodrošināt taisnīgu iztiesāšanu, bet ari vairākas citas, tiesāšanas darbībai svešas funkcijas. Lai valstī tiesas varētu darboties, vispirms tās jārada. Izvedams dzīvē likums, kuŗš nosaka tiesu darbības robežas un viņu kompetenci, jānoorganizē tiesas, noteicot to atrašanās vietas, sagatavojot nepieciešamās telpas un nepieciešamo ārējo iekārtu (tiesas inventārs, bibliotēkas, tiesnešu tērpi u. t. t.), jāierīko tiesas kanceleja un viņas darbvedība, jāaizpilda tiesnešu amati un to personu sastāvs, kas atrodas pie tiesas (prokuratūra, sekretāri, tiesu izpildītāji, kancelejas ierēdņi u. t. t). Viss tas ietilpst tiesu pārvaldībā, kas savkārt sastāda daļu no tās valsts darbības nozares, kuŗu sauc par administratīvo pārvaldību. Šī tiesu pārvaldības nozare (Justizhoheit, Gerichtsherrlichkeit) atrodas galvenā kārtā speciāla centrālorgana — Tieslietu ministrijas pārziņā (skat. Tieslietu ministrijas iekārta, Lik. kr. 1930. g. 95.), bet pa daļai ietilpst arī kollēģiālo tiesu darbības laukā, kuŗas izveido savā iekšienē sevišķus iekšējās Pārvaldības orgānus (tiesas podaļu, Tiesu palātas departamentu kopsapulces un Senāta departamentu apvienoto sapulci). Tādā sastāvā šīs kopsapulces [Sal. Tiesu iek. lik. 60. (1193.), 101. (160.) р.] uzskatāmas par iekšējās tiesu pārvaldības orgāniem, un viņām nav nekā kopēja ar tiesāšanas darbību.

No otras puses tiesu resora pienākumos ietilpināta darbība, kas vērsta uz tiesas spriedu m u izpildīšanu. Šī izpildu nozare, kas atšķiras galvenā kārtā ar savu mēchanisko

158

raksturu, uzticēta speciāliem tiesas policijas orgāniem — tiesu izpildītājiem, pa daļai arī vietējai policijai un pagasttiesai, bet Latgalē — pagasta valdei [Tiesu iek. lik. 223. (297.), 236. (311.) p. un C. pr. n. 222. (158.), 1067. (937.) un 1068. (18412.) р.], kuri to veic tiesu iestāžu uzraudzībā; šī uzraudzība izpaužas vai nu pārbaudot par izpildu orgānu nepareizu rīcību celtās sūdzības [C. pr. n. 1095. (962.) un 1098. (964.) р.], vai arī tiesas izpildītāju revīzijās. Tiešu dalību tiesas spriedumu izpildīšana tiesa neņem. Beidzot no tiesas funkcijas atdala amnestijas un apžēlošanas tiesības, kas piekrīt augstākai valsts varai (Latvija apžēlošana — Valsts Prezidentam, amnestija — Saeimai).

Ja izņeni no tiesas pārzinās to nozari, kas sastāda tiesu pārvaldību, un ja, no otras puses, atņem viņai tiesas spriedumu izpildīšanu, tad atliek tiesas darbības centrāla daļa, tiesas galvenais uzdevums.

Par tiesu nozari vārda šaurā nozīmē, t. i. tiesu nozari tīrā veidā tādā kārtā uzskatāma tā tiesas darbība, kuŗas mērķis — panākt taisnīgu tiesāšanu. Šo tiesu darbību savkārt var sadalīt: 1) strīdīgā jurisdikcijā (jurisdictio contentiosa, streitige Gerichtsbarkeit, jurisdiction contentieuse), kas arī ja ne vienmēr sastopama īsta strīdus veidā, tad vismaz pielaiž strīda iespējamību un tādēļ izpaužas prasības veidā, kuŗa vienmēr vērsta pret noteiktu personu; te vienmēr būs divas puses; 2) neapstrīdamā vai apsardzības jurisdikcijā (jurisdictio voluntaria, freiwillige Gerichtsbarkeit, jurisdiction gracieuse), kur tiesas darbība dažreiz vērsta vai nu uz tādu tiesību apliecinā-šanu vai atzīšanu, kuram pēc likuma ir vajadzīga šāda tiesas sankcija (piem., pie apstiprināšanas mantošanas tiesībās), vai atkal uz tādu tiesību apsardzību, kuŗas gan vēl nav traucētas, bet tomēr zināmā mērā apdraudētas (aizgādnības iecelšana, personas atzīšana par garā vāju), vai pat uz sevišķu tiesību radīšanu (piem., pie sadalīšanas) u. t. t. Te strīdi vispār nav paredzēti (lai gan arī nav izslēgti, piem., pie sadalīšanas vai atzīstot personu par izšķērdētāju), un, pēc vispārēja noteikuma, lūdzējas personas te apvienojas vienā pusē un tās uzskata par tādām, kas darbojas kopējās interesēs, lai gan nav izslēgta varbūtība, ka ieinteresētās personas uzstājas ar pretrunīgiem prasījumiem.

Tiesu iekārtošana piekrīt pie mums Tieslietu ministrijai, kā pārvaldības orgānam, kas:

1) rūpējas par nepieciešamo tiesas iestāžu radīšanu;

2) rūpējas par tiesnešu un citu tiesas dienestpersonu iecelšanu (prokuratūra, sekretāri un kancelejas personāls);

159

3) uzmeklē un nodod tiesas rīcībā vajadzīgās telpas un

tiesas darbībai nepieciešamo kancelejas un citu technisko ma

teriālu; .

4) izlemj jautājumu par tiesas atrašanas vietu un tiesnešu

speciālo tērpu;

5) izdod priekšrakstus un instrukcijas likumu robežas;

6) seko, lai tiesas darbība noritētu atbilstošos normālos apstākļos, un lai tā neapstātos.

Lietu iztiesāšanu izdara vienīgi tiesa, pie tam kopīgi ar pusēm.

Izpildot savu uzdevumu, tiesai: 1) jākonstatē pareizi lietas faktiskā puse un 2) jāpiemēro konstatētiem faktiskiem apstākļiem, pārbaudītām pušu attiecībām atbilstoša abstrakta norma, citiem vārdiem — jākonkretizē likums. Šai ziņa, pēc Jheringa izteiciena, tiesnesis ir likuma balss. Tiesa, taisot spriedumu, iemieso likumus dzīvē; un, izvedot likumus dzīve, tiesa līdz ar to sekmē valsts iekārtas uzturēšanu (justitia — fundamentum regnorum). Vēl Platons aizrādījis, ka labāk, ja ir slikti likumi, bet labi tiesneši, nekā labi likumi un slikti tiesneši. Pilnīgā saskaņā ar šo tēzi arī krievu Tiesu nolikumu sastādītāji atzinuši, ka apmierinoša tiesāšana atkarājas vairāk no tiesnešu labām īpašībām, nekā no likuma pilnības (sk. Tiesu nolikumi, Valsts kanci. izd.).

§ 32. Subjektīvie un objektīvie nosacījumi iecelšanai un darbībai tiesu amatos.

Tiesai uzliktie prenākumi liek uzstādīt personām, kas aicinātas tiesneša amatā, stingrus subjektīva rakstura prasījumus. No otras puses, sakarā ar visai stingriem tiesneša uzdevumiem, jārada viņa darbībai atbilstoši apstākļi, kas atkarīgi no zināmiem objektīva rakstura nosacījumiem.

A. Subjektīvie nosacījumi ir šādi.

1. Tiesnesim jāprot orientēties likumos un viņu neskaidrības, nepilnības, vai pretrunas gadījuma iztulkot tos, piemērot pēc analoģijas.

Tādēļ no tiesneša prasāma nevien teoretiski-juridiska izglītība, bet arī praktiska sagatavošanas, jo bez praktiskas skolas tiesnesis nebūtu spējīgs piemērot savas teorētiskas zināšanas darbā, nevarētu konkretizēt abstraktu normu un pielietot viņu konkrētam gadījumam. No otras puses tiesnesim, izšķirot radušos strīdus, nākas sastapties ar visdažadakam dzīves nozarēm. Visās dzīves parādības, visdažādākās personu savstarpējās attiecībās, tirdzniecībā, rūpniecība, zinātne un

160

mākslā, amatniecībā un dienestā, laulības un ģimenes intimās attiecībās, — it visur iespējami tiesību traucējumi un konflikti, kuŗu izšķiršanai pastāv tiesa, un lai gan, protams, tiesnesis atsevišķu, viņam svešu jautājumu atrisināšanai var pieaicināt lietpratējus-ekspertus, tomēr ari šādā gadījumā viņam jāprot orientēties, kaut arī tādēļ vien, lai pareizi uzstādītu ekspertiem jautājumu un lai varētu kritiski raudzīties uz viņu atzinumu [C. pr. n. 623. (533.) р.]. Tas viss prasa augstu vispārējās izglītības līmeni un plašu redzes apvārsni.

Uz tiesu iekārtu attiecošies jautājumi apskatīti Tiesu iekārtas likumos, kuŗi Ietilpst Tiesu nolikumos (Bij. Kriev.iik. kop. XVI. s. 1. d.). Pēdējais oficiālais krievu izdevums iznācis 1914. g. Latvijas Saeimas kodifikācijas nodaļa 1924. g. izdevusi Tiesu iekārtas likumus latviešu valodā.

Mūsu likums prasa no miertiesneša augstskolas vai vidusskolas kursa beigšanu, vai arī 3-gadēju praktisku dienesta stāžu tādā amatā, kur tas varējis „iegūt praktiskas zināšanas tieslietās [Tiesu iek. lik. 17: (560.) р.].

Zīmējoties uz vispārējo tiesu iestāžu tiesnešiem (priekšsēdētājiem, viņu biedriem un locekļiem, tāpat izmeklēšanas tiesnešiem, prokuratūras amatpersonām, Senāta virssekrētāriem un viņu palīgiem), likums prasa (Tiesu iek. lik. 1914. g. izd. 202. u. 585. p.) no personām, kas vēlētos ieņemt minētos amatus, Universitātes apHecību par tiesību zinātņu1) kursa beigšanu, vai eksāmena nolikšanu šajos kursa priekšmetos, vai arī pierādījumu, ka viņas dienestā ieguvušas tieslietu zināšanas.

Kā augstākā juridiskā izglītība tiesnesim nepieciešama, izriet ari no Tiesu iek. lik. 3-50. (407.) р., pēc kuŗa pie tiesām pastāv tiesu amatu kandidāti, kurus ieceļ no personām, kas beigušas tiesību zinātņu kursu augstākās mācības iestādēs, vai kas izturējušas pārbaudījumu šajās zinātnēs, un tikai pagaidām par tiesu amatu kandidātiem pielaistas personas bez juridiskas izglītības (piez. pie 1924. g. izd. Tiesu iek. lik. 350. р.).

No šiem kandidātiem pēc tam, kad tie ieguvuši trīs gadu laikā praktisku sagatavojumu [sk. Tiesu iek. lik. 352. (409.) un 361. (417.) p.], tad ari komplektējās tiesnešu personāls (miertiesneši un izmeklēšanas tiesneši).

1) Aiz pārpratuma Tiesu iek. lik. 202. un 585. p. p. (pēc ofic. 1914. g. izd,), kuri prasa no tiesnešiem juridisku izglītību, kodifik. izdev. izlaisti (sal. Tiesu iek. 139, p. 1924. g. izd.). Tomēr uz 1926. g. 30. marta lik. 8. p. pamata (Lik. kr. 30.), pēc kura pirmatnējais ofic. likuma teksts bauda priekšroku, ja līdzinot ar kodifikcētā likuma tekstu, 202. un 585. p.p. uzskatāmi par speķa esošiem.

161

Praktiskā stāža un piedzīvojumu nepieciešamība un lielā nozīme tiesnešu darbā uzsvērta ari likumā. Tiesu iek. lik. 139. (200.—208.) pants proti paredz, ka tiesas locekļa, izmeklēšanas tiesneša, prokurora biedra amatos ieceļamām personām jābūt nokalpojušām tiesu resorā vai sabijušām par zvērinātu advokātu četrus gadus, ieskaitot arī zvērināta advokāta palīga kārtā pavadītos trīs gadus; priekšsēdētāja, viņa biedra, prokurora. Tiesu palātas locekļa un palātas prokurora biedra amatos ieceļamiem — sešus gadus; Tiesu palātas priekšsēdētāja, palātas prokurora un virsprpkurora biedra amatos ieceļamiem —. astoņus gadus; bet senatora un Senāta virsprokurora amatos ieceļamam personām — desmit gadus.

Tiesnešu amatus var ieņemt arī personas ar zinātnisku grādu (romiešu, civīlvai krimināltiesību maģistri un doktori), kas nodarbojušās iepriekš minēto laiku ar romiešu, tirdzniecības, civīlvai krimināltiesību, vai civīlun kriminālprocesa pasniegšanu augstākās mācības iestādēs. (Tiesu iek. lik. 140. р.).

2. Tiesneša amatu nevar ieņemt persona, kas jaunāka par 25 gadiem [Tiesu iek. lik. 17. (560.) un 141. (205.) р.]; šis noteikums nozīmē to, ka tiesnesim nepieciešami zināmi piedzīvojumi. No otras puses Satversmē (84. p.) paredzēts, ka ar likumu var noteikt vecumu, ar kura sasniegšanu tiesneši atstāj savu amatu. Tāds likums tomēr nav vēl izdots.

3. Nepieciešams nosacījums tiesneša amata ieņemšanai Latvijas pavalstniecība [Tiesu iek. lik. 137. (200.) р.], jo tiesas funkcijās izpaužas publiskās tiesības, kuŗas ārzemniekiem nepieder.

4. Tiesneša amatā pielaižamas tikumiski nevainojamas personas. Franči piešķiŗ šim noteikumam ļoti lielu nozīmi un formulē to šādi: La justice est comme la femme du Cesar? — il nt suffit pas qu'elle soit sans tache, elle doit etre au-dessus de tout soupcon.1) Pie nevainojamas tikumības, protams, pieskaitāma arī pilnīga bezpartējība, kas izteicas stingri objektīvā noskaņojumā pret lietu un pusēm. Tiecoties pēc šā mērķa, krievu likumdevējs: a) uzlika tiesnesim par pienākumu dot sevišķu tiesneša zvērestu,2) kuŗā tas apņēmās spriest tiesu pēc tīrākās sirdsapziņas, nepadodoties iespaidojumiem, un rīkoties visās

1) Tiesa ir kā Cezāra sieva, nepietiek ar to vien, ka uz viņas nav traipa; uz viņu nedrīkst krist pat aizdomas.

2) Šis tiesneša zvērests tagad, diemžēl, atvietots ar vispārējo ierēdņu svinīgo solījumu (Lik. kr. 1922. g. 23.). kas nepavisam neatbilst tiesnešu amatam, kuru vienīgā priekšniecība ir likums un pašu sirdsapziņa. Nevar neatzīmēt, ka samērā brīvākā zvērināto advokātu korporācija arī vēl tagad dod svinīgu solījumu, pēc sevišķas formulas, kas atbilst zvēr. advokātu pienākumiem. (Lik. kr. 1923. g. 97. А—5.).

И

162

lietās atbilstoši tiesneša cieņai (piel. 1914. g. V. izd. Tiesu iek. lik. 225. р.); b) atstāja tiesnesim pašatstatīšanas tiesību, bet pusēm — tiesību noraidīt ieinteresēto tiesnesi [C. pr. n. 767. (667.) un sek. р.].

Speciālais tiesnešu zvērests Latvija gan atcelts, bet pašatstatīšanas un noraidījuma tiesības arī vēl tagad ir spēka.

Attiecībā uz nevainojamu tikumību, nav iespējams izdot kādus noteikumus, un mūsu likums [T. iek.lik. 138. (201.) р.] tādēļ aprobežojas ar to, ka uzskaita tās negatīvās īpašības, kuras ir par šķērsli personas iecelšanai nevien tiesneša, bet arī cita tiesu resora amatā. Tiesu resora amatos, pēc likuma, nevar iecelt personas: 1) kas atrodas zem izmeklēšanas vai tiesas par noziedzīgiem nodarījumiem, kuŗi sodāmi ar cietumu vai citu bargāku sodu, vai pār amata pārkāpumiem; 2) kam piespriesti 1. punktā minētie sodi, kaut ari viņus pēc taisīta sprieduma atsvabinātu no soda, noilguma, izlīgšanas, nosacītas notiesāšanas, apžēlošanas vai amnestijas dēļ; 3) kas bijušas zem tiesas par 1. punktā minētiem noziedzīgiem nodarījumiem, kad kriminālvajāšana pret viņām pirms sprieduma taisīšanas izbeigta uz iepriekšējā (2.) punktā norādītiem pamatiem; 4) kas atlaistas no dienesta uz tiesas spriedumu; 5) kas atzītas par maksātnespējīgām; 6) kas izšķērdības dēļ atrodas aizgādnība. Tomēr kā tas redzams no Tiesu ieķ. lik. 220. (2952.) panta, likumdevējs nebūt nav aprobežojies ar 138^ (201.) pantā paredzētiem negatīviem nosacījumiem, bet uzstādījis augstāku kritēriju tiesneša atstāšanai dienestā, ja viņa rīcība devusi pamatu zināmiem pārmetumiem un ja ir šaubas, vai viņš atbilst ieņemamā augstā amata cieņai.

5. Beidzot no personas, kas pretendē uz tiesneša amatu prasāma spēja uztvert un novērtēt ārējās parādības ar ārēju jūtu orgānu palīdzību; tādēļ tiesnesis nedrīkst būt ar tādiem fiziskiem trūkumiem, kas atņemtu viņam iespēju izpildīt amatu (akls, kurls, mēms, un, protams, arī garā slims).

Dzimums, piederība pie kristīgās ticības un zināmas kārtas, tāpat zemes īpašuma cenzs, kam bija nozīme Krievijā, tagad Latvijā, iestājoties tiesneša amatā, nespēlē lomu.

B. Objektīvie nosacījumi.

Ārpus aprādītiem subjektīviem nosacījumiem, kuŗi piemērojami katram atsevišķam tiesnesim, zinātne izvirza vairākus objektīvus nosacījumus, kas nepieciešami, lai tiesnesis varētu pareizi un sekmīgi veikt savu pienākumu vispār.

Te vispirms jāatzīmē tiesu varas patstāvības un neatkarības princips, kuŗa nozīme ir tā, lai tiesnesi, kad tas izpilda savus pienākumus, nevarētu iespaidot. No šā

163

principa izriet nosacījumi par tiesnešu neatceļamību, kas saistīta ar viņu iecelšanas, atcelšanas un atlaišanas kārtību, par tiesneša amata nesavienojamību ar citu amatu, tiesnešu atalgojumu, paaugstināšanu un apbalvošanu, darbības uzraudzību un tiesnešu atbildību. 1. Tiesneša patstāvība izpaužas vispirms viņa neatceļamībā. Bez tiesas sprieduma vai paša vēlēšanās tiesnesi nevar nedz atlaist, nedz pārcēlt uz kādu citu zemāku, līdzīgu vai augstāku amatu. Neatceļamības princips dod tiesnesim vajadzīgo drošību, mieru un noteiktību pienākumu izpildīšanā; mūsu laikos tas, lielākā vai mazākā mērā, pieņemts gandrīz visās zemēs1).

Latvijā neatceļamības princips deklarēts Satversmes 84. pantā un saistīts ar tiesneša apstiprināšanu no Saeimas puses. Bez tam vēl šis princips izteikts Tiesu iek. lik. 170. (243.) р., pēc kura tiesu priekšsēdētājus, priekšsēdētāju biedrus un locekļus nevar nedz atlaist no amata bez lūguma, nedz pārcelt bez viņu piekrišanas2) no viena apvidus uz otru (bet senāto-

1) Igaunijas valsts satvejsmē paredzēts, ka valsts tiesas (Senāta) tiesnešus ieceļ parlaments. Pārējos tiesnešus iecel valsts tiesa. Attiecībā uz to, vai apstiprināšana notiek vienreiz uz visiem laikiem un vai pirms apstiprināšanas mēdz pielaist tiesnešus pie amata izpildīšanas, pa-stāv vēl vecie Krevijas likumi, kur šie jautājumi tiek izšķirti negatīvi.

Lietuva miertiesnešus, izmeklēšanas tiesnešus un prokuroru palīgus iecel un atstādina Tieslietu ministns, bet Galvenā Tribunāla, apgabaltiesas priekšsēdētājus, locekļus un prokurorus iecel un atstādina uz Tieslietu ministra priekšlikumu Valsts padomes prezidijs, kura vietā tasad rīkojas Republikas Prezidents.

Čekoslovaķijā VII. un VI. kategorijas tiesnešus (t. i. apgabaltiesas tiesnešus un tiesas padomniekus pie pirmās galvas pilsētas kollē-ģiāltiesas) ieceļ valdība; valsts prezidents ieceļ pārējos tiesnešus no V. !īdz I. kategorijai (kollēģiāltiesu prezidentus un viceprezidentus, otrās galvas pilsētas kollēģiāltiesas tiesnešus, ka arī augstākās tiesas tiesnešus). Tiesneši, kas patstāvīgi izpilda jurisdikciju pie kārtējiem civīltiesas tiesnešiem un krimināltiesa tiek iecelti uz visiem laikiem.

Vācijā jautājums par tiesnešu iecelšanu izšķirams atsevišķās, valstīs dažādi, atkarība no iekšējiem likumiem. Prūsijā tiesneši ieceļami no Staatsminibtenum (ministru kabineta); iecelšana notiek vienreiz uz vsu mūžu.

2) Saskaņā ar Senāta apvien. sap. 1926. g. paskaidrojumu Nr. 10, Tiesu iek. lik. 145. (214.), 147. un 170. (243.) p. p. paredzētā tiesneša "piekrišana viņa iecelšanai vai pārcelšanai citā amatā, pat arī lūguma forma, bez tā, ka tā zaudētu ar to savu nozīmi kā piekrišana un tādai kaut arī lūguma formā izteiktai piekrišanai nav 1923. g. 7. aug. Noteik. 3. p. piezīme paredzēta „lūguma" nozīmes, ja iniciatīve attiecība uz ieceļamo vai pārceļamo kandidātu izgājusi no attiecīgas iestādes; turpretim, ja iniciatīve attiecībā uz iecelšanu vai pārcelšanu izgājusi no paša ieceļamā vai pārceļamā kandidāta, tad kandidāta lūgumam ir 1923. g. 7. aug. Noteik. 3. p. piezīmē paredzeta „lūguma" nozīme.

11*

164

rus no viena departamenta uz otru), izņemot likumā sevišķi paredzētos gadījumus.

Saskaņā ar Tiesu iek. 1. 143. (212.) р., visus tiesnešus, sākot no miertiesnešiem un izmeklēšanas tiesnešiem un beidzot ar senatoriem, ieceļ Ministru kabinets no Tieslietu ministra priekšā liktiem kandidātiem. Ministra kabinets pēc iecelšanas stāda tos priekšā Saeimai apstiprināšanai, pie kam, pēc jaunākā likumprojekta, visi tiesneši, izņemot miertiesnešus, papildu miertiesnešus un izmeklēšanas tiesnešus, var stāties pie amata izpildīšanas tikai pēc viņu apstiprināšanas (T. iek. lik. 143. p.).1)

Miertiesneši, papildu miertiesneši un izmeklēšanas tiesneši, pēc jaunākā projekta, stājas pie amata izpildīšanas pēc viņu iecelšanas, bet divu gadu laikā no iecelšanas Ministru kabinets stāda viņus priekšā Saeimai apstiprināšanai. Ja miertiesneša, papildu miertiesneša vai izmeklēšanas tiesneša darbība šajā laikā ir neapmierinoša, tad Ministru kabinets atlaiž viņus no amata, izmaksājot viņiem algu par trīs mēnešiem uz priekšu

(T. iek.1.18. un 20. p.).

Tieslietu ministris stāda priekšā Ministru kabinetam tos kandidātus, kuri izvēlēti no attiecīgas tiesas kopsapulces (T. iek. lik. 144. (213.) un 145. (214.) р.], kā arī tos, kuriem pēc Tiesu iekārtas likumiem [17. (560.), 137. (200.), 139.—141. p.ļ ir tiesība ieņemt tiesneša vietu [T. iek. 1. 146. (215.) р.].

Tiesnešu atlaišana no dienesta uz pašu lūgumiem, kā ari 1) ja ieceltā persona neierodas dienestā bez sevišķi ievērojamiem iemesliem viena mēneša laikā; 2) ja tiesneša apstiprināšanu Saeima noraidījusi; 3) ja tiesu amatpersona slimības dēļ nespēj izpildīt dienestu viena gada laikā, bet neiesniedz atlūgumos no dienesta, vai beidzot 4) ja viņa, pretēji likumama par amatu nesavienošanu [T. iek. 1. 171. (246.)], ieņem kādu citu amatu, — piekrīt Ministru kabinetam uz Tieslietu ministra priekšlikumu. Tas pats noteikums piemērojams arī pie tiesnešu pārcelšanas uz citu apvidu, vai citu tiesneša amatu ar viņu piekrišanu, kā ari pie tiesnešu atstāšanas ārpus štata ar viņu piekrišanu uz Ties. iek. 1.161. (2311.) p. I. dalās pamata. Tomēr Ministru kabineta lēmumus par tiesnešu atstāšanu ārpus štata uz 161. p. otras dalās pamata, t. i. bez viņu piekrišanas apstiprina Saeima [T. iek. lik. 155. (226.) р.].

1) Šis noteikums attiecas arī uz zemes grāmatu nodalu priekšniekiem. (Ties. iek. lik. 393. р.). Līdz pat pēdējam laikam tiesneši stājās pie amata izpildīšanas pirms viņu apstiprināšanas.

Zemes grāmatu nodalu priekšnieka palīgi nav stādāmi priekšā Saeimas apstiprināšanai. (T. iek. lik. 393. p. piezīme).

165

Visu pārējo tiesu resora amatpersonu atlaišana no dienesta atkarājas no tās varas, kas viņas iecēlusi amatos, bet viņu pārcelšana uz citām tiesu iestādēm vai amatiem — no tās varas, kurai ir tiesība iecelt šajos jaunajos amatos (T. iek. l. 155. (226.) p.)

Tiesnesi var pagaidārn atstādināt no amata uz augstākās

disciplīnārtiesas [T, iek. lik. 61. (1194.) р.] lēmumu vienīgi ta

jos gadījumos, kad par viņu uzsākta izmeklēšana [T. iek. 219.

(2951.) р.], vai kad viņš nodots tiesai; bet galīgi viņu var at

celt no amata tikai ar krimināltiesas spriedumu.

Tomēr krievu likumos [T. iek. 1. 218. (2915.)—220. (2952.)

р.] pieļauta atkāpšanas no neatceļamības principa palikusi arī

Latvijā.

Ja tieslietu ministrs ievēro:

1) ka tiesnesis pielaidis tādas dienesta nolaidības, par kurām viņam, kaut arī nedraud atlaišana no amata ar tiesas spriedumu, bet kuŗas sava svarīguma vai biežas atkārtošanās dēļ liecina, ka vainīgais tiesnesis neatbilst viņa ieņemtam amatam, vai arī ka tas acīmredzami neievēro savus pienākumus ;

2) ka tiesnesis ārpus dienesta izdarījis tādus tikumībai pretīgus vai peļamus darbus, par kuriem tas gan nav saucams pie kriminālatbildības, bet kuŗi, tāpēc, ka tie nesaderas ar tiesneša amata godu un tikuši izpausti, laupa vainīgam tiesnesim viņa amatā vajadzīgo uzticību un cieņu, vai ari

3) ka tiesnesis nostādījis sevi ar savu darbību tādā stāvokli, kas rada šaubas, vai tas turpinās izpildīt savus pienākumus mierīgi un bezpartejiski, un ja tāds tiesnesis tomēr izvairās no viņam priekšā liktās pārcelšanas uz citu apvidu līdzīgā amatā, tad Tieslietu ministris šos apstākļus nodod apspriest Senāta augstākai displinārtiesai, kuŗa pieprasījusi no tiesneša paskaidrojumus, var nolemt: pirmos divos gadījumos — atcelt viņu no amata, bet pēdējā gadījumā — pārcelt viņu uz citu apvidu līdzīgā amatā [T. iek. 1. 220. (2953.) р.].

Tālāk, saskaņā ar Tiesu iek. lik. 219. (2951.) р., tiesnesi, Pret kuŗu ievadīta izmeklēšana, vai kuŗš nodots tiesai par noziedzīgu nodarījumu, kas neattiecas uz dienestu, bet par kuru draud ieslodzījums cietumā vai bargāks sods, Senāta augstākā disciplinārtiesa var pagaidām atstādināt no amata līdz ierosinātās lietas nobeigšanai, pie kam steidzamos gadījumos nepieprasot iepriekš paskaidrojumu no atstādināmā tiesneša.

Beidzot, pēc Tiesu iek. lik. 218. (295.) р., kad tiesnesim Par noziedzīgu nodarījumu, kas neattiecas uz dienestu, piespriests krimināltiesāšanas kārtībā kautkāds sods, kaut arī tas nebūtu saistīts ar tiesību zaudēšanu sastāvēt dienestā, kā arī

166

gadījumos, kad tiesnesis atzīts par maksātnespējīgu [T. iek. 1. 222. (296.)], tad šos apstākļus nodod apspriest Senāta augstākai disciplīnārtiesai, kura pieprasījusi no tiesneša paskaidrojumu, var, raugoties pēc apstākļiem, nolemt atlaist viņu no amata.

Tiesneša neatceļamības principu pa daļai var paralizēt, likvidējot atsevišķu tiesnešu amatus; tāda gadījumā tiesneši, kas šos amatus ieņēmuši spiesti palikt ārpus dienesta.

Latvijas likums, sekodams šai ziņā pa daļai krievu likumam [T. iek. 1. 161. (2311. p.], paredz, ka likvidējot tiesnešu amatus, šos amatus atbrīvo, pārceļot tiesnešus uz citām brīvām vietām tai pašā vai citās tiesu iestādēs, vai ari atlaižot no dienesta, vai atstājot ārpus štata personas, kas tam piekrīt. Ja tiesnesis nepiekristu pārcelšanai, atlaišanai vai atstāšanai ārpus štata, tad atstāšanu ārpus štata izdara Ministru kabinets uz Tieslietu ministra iesniegumu, sākot ar jaunāko pēc iecelšanas pēdējā amatā, bet ja vairāki tiesneši iecelti vienādā amatā reizē, tad sākot ar jaunāko pēc iecelšanas dienestā. Ministru kabineta lēmumam par tiesneša atlaišanu bez viņa piekrišanas jābūt apstiprinātam Saeimā.

Bez tam vēl ārpus štata atstātiem tiesnešiem ir tiesība saņemt, raugoties pēc viņu vēlēšanās, vai nu pilnu algu viena gada laikā, vai arī pusalgas divu gadu laikā, ja pa šo laiku viņus neieceltu jaunā amatā. Šādiem tiesnešiem vēl ir tiesība ieņemt pirmo vakanto līdzīgo amatu [T. iek. 1. 162. (2313.) p.ļ, kādēļ amatu likvidēšanas sistēma nevar noderēt ļaunprātīgiem nolūkiem.

Apskatot tiesnešu atcelšanas jautājumu, nepieciešams atzīmēt vēl divus likumā paredzētus gadījumus:

1) Tiesneša amatā iecelta persona, kas nav ieradusies viena mēneša laikā, pieliekot tālumlaiku (skaitot tālumlaiku pa vienai dienai ik uz 50 kilometriem), no tās dienas, kad viņai paziņots par jecelšanu, uzskatāma par atteikušos no šā amata; pie tam tomēr tās tiesu iestādeskopsapulce, kurā persona iecelta, iepriekš vēl apspriež neierašanās iemeslus [T. iek. 1. 153. (224.), 157. (228.) p.];

2) Ja tiesu amatpersona tik grūti saslimst, ka viena gada laika nevar izpildīt dienesta pienākumus, un ja neiesniedz atlūgumos no amata, tad tiesas priekšsēdētājs, bet attiecībā uz prokuratūras amatpersonām — Tiesu palātas prokurors, virs-prokurors vai Tieslietu ministrs, atgādina viņai par pienākumu atstāt dienestu. Ja ari tad vēl nākamo divu nedēlu laikā slimojošā amatpersona šādu lūgumu neiesniedz, tad, pēc jautā-

167

juma apspriešanas kopsapulcē un paskaidrojumu pieprasīšanas no viņas, pēdējo bez lūguma atlaiž no amata Ministru kabinets, uz Tieslietu ministra priekšlikumu ([T. iek. 1. 158., 159. (229., 230.) p. P.]1).

Visos gadījumos, kad tiesnešus atlaiž no amata, vai nu uz viņu pašu lūgumu, vai dēļ neierašanās dienestā noteiktā mēneša laikā [T. iek. 1. 1,57. (228.)], vai arī slimībai ieilgstot vairāk par vienu gadu [T. iek. 1. 158. (229.) p.], tāpat arī, kad tiesnešus, ar viņu piekrišanu, pārceļ uz citu apgabalu vai citā tiesu amatā, vai beidzot — kad viņus atstāj ārpus štata, šāda atsevišķa pārcelšana vai atstāšana ārpus štata, atkarājas no Ministru kabineta, kurš rīkojas uz Tieslietu ministra ierosinājumu; pie kam tiesneša atstāšanai ārpus štata bez viņa. piekrišanas ir vēl vajadzīgs, lai Saeima apstiprinātu šādu Ministru kabineta lēmumu. [T. iek. 1. 155. (226.) p.J.

Pārējo tiesu resora darbinieku atlaišana, atkarājas no priekšniecības, kas viņus iecēlusi amatos, bet pārcelšana uz citu iestādi vai amatu — no tās priekšniecības, kurai tiesība iecelt šajos jaunos amatos. [T. iek. 1, 155. (226.) p.j.

II. Tiesnešu patstāvību var traucēt un ļerobežot tas, ka tiesnesis atrodas vēl kādā citā valsts vai privātā dienestā, kurš var nostādīt tiesnesi zināmā atkarībā no šā otra dienesta priekšniecības.

Sakarā ar to no tiesneša patstāvības principa izriet princips par tiesneša amata nesavienojamību ar kādu citu amatu.

Latvija, piedzīvojušu juristu trūkuma dēļ, pagaidām bija spiesta atsacīties no šā principa stingras izvešanas. Tādēļ, blakus agrākajam Tiesu iek. lik. 171. (246.) p. noteikumam, ka tiesu resora amatpersonas nedrīkst ieņemt kādu citu vietu valsts vai sabiedrības dienestā, izņemot miertiesnešus, kuriem atļauts ieņemt goda amatus vietējās labdarības un mācības tiestādēs2) [T. iek. 1. 25. (49.) p.] — Latvijā līdz 1931. g. bija speķa piezīme pie Tiesu iek. lik. 171. (246.) p., pēc kuras tiesu darbiniekiem pagaidām bija atļauts ieņemt ari citus amatus valsts un sabiedriskā dienestā — kā nealgotus, tā algotus, ja

— attiecībā uz tiesnešiem — tam piekristu atbilstošās tiesu ie-

1) L. R. Satversmes 81. panta kārtībā izdotie noteikumi par civildienestu, ciktāl tie atrodas pretrunā ar Tiesu iekārtas likumu noteikumiem,

— nav attiecināmi uz tiesu resoru. (Sal. noteikumu par civīldienest § 69. Lik. kr. 1927. g. 172.).

2) Bez tam, saskaņā ar Tiesu iek. lik. 63. (121.) p., virssekretāra Palīga un sekretāra amatus var savienot ar archīvāra un kasiera pienākumiem.

168

stādes kopsapulce un Tieslietu ministrs, bet, zīmējoties uz pārējiem darbiniekiem, — Tieslietu ministrs.

Saskaņā ar Tiesu iek. lik. 171. p. tagadējo redakciju (Lik. kr. 1931. g. 42.) nevienai tiesupesora amatpersonai nav tiesības ieņemt amatu nekādā privātā, ne kooperātīvā1), ne valsts vai valsts autonomā, ne arī pašvaldību saimnieciskā uzņēmumā.

Citu algotu amatu ieņemšanai izprasāma padotības kārtībā iepriekšēja Ministru kabineta piekrišana. Šis nosacījums neattiecās uz Saeimas deputāta amatu, mācības spēka amatu izglītības iestādēs, un uz tiem gadījumiem, kad tiesu resora amatpersona izpilda kādus papildpiena-kumus uz likuma vai Ministru kabineta izdotu noteikumu pamata.

Ja tiesu resora amatpersona, pretēji šā panta noteikumiem, ieņem kādu citu amatu, tad pēc pārbaudīšanas, attiecībā uz tiesu amatpersonām tiesas kopsapulcē, resp. Senāta apvienotā sapulcē, bet attiecībā uz prokuratūras amatpersonām — Tieslietu ministrijā, vai minētās personas blakus nodarbošanās ir neatļauta, Tieslietu ministris liek priekšā šai amatpersonai nekavējoties iesniegt atlūgumos no dienesta. Ja tāda persona neiesniedz minēto atlūgumos, tad tā atlaižama no dienesta bez lūguma.

III. Tiesas patstāvības principa pareiza izvešana stāv ciešā sakarā ar jautājumu par tiesnešu pietiekošu materiālо atalgojumu. Uzliekot tiesnešiem par pienākumu ziedot visus spēkus vienīgi tiesas darbam, un atņemot viņiem iespēju un tiesību ieņemt blakus tiesneša amatam vēl kādu citu vietu, — valstij bez šaubām pilnīgi jānodrošina tiesnešu materiālais stāvoklis. No Eiropas valstīm šo jautājumu pilnīgi apmierinoši izšķīrusi vienīgi Anglija, kur tiesnešu atalgojumu pēc apmēriem nemaz nevar salīdzināt ar tiesnešu algām kontinenta zemēs.

Latvijā pēc 1929. g. 27. jūlija (Lik. kr. 156.) noteikumu par valsts darbinieku atalgojumu un 21. decembra pārgrozījuma (Lik. kr. 245.) izdošanas atalgojums ir kļuvis mazliet labāks, nekā tas bija agrāk, lai gan, protams, tas nemaz nav salīdzināms ar viņu kollēgu algas apmēriem Anglijā.

IV. Tiesu patstāvības princips tāpat nav samierināms ar tiesnešu paaugstināšanas un apbalvošanas sistēmu, jo apbalvojumos un paaugstinājumos vienmēr slēpjas iespējas atrast līdzekli tiesneša iespaidošanai. Arī šai ziņā Anglija

1) Izņemot kooperatīvos vai bezpeļņas uzņēmumos, kuros piedalās tikai tiesu darbinieki un viņu ģimenes locekli (Lik. kr. 1931. g. — 131).

169

pratusi izvest visā stingrībā šo principu, un augstāko instanču tiesneši tur nekomplektējas no zemākām instancēm. Pieturoties pie šī principa, krievu Tiesu nolikumu sastādītāju nolūks bija nepaaugstināt tiesnešus dienesta činās, kamēr tie ieņem savus amatus, un tikai pie izstāšanās no tiesnešu kārtas paaugstināt viņus uzreiz tai činā, kāda tiem pienāktos pēc nodienētā laika ilguma. (Sk. T. iek. 1. 1914. g. izd. 241. p.). Tomēr vēlāk arī šis noteikums kļuva par nedzīvu burtu, un tiesneši saņēma paaugstinājumus un ordeņus pēc vispārējās kārtības.

Latvijā, kur dienesta činas vispār nav pazīstamas, krievu Tiesu iek. lik. 241. p. par paaugstinājumiem nav piemērojams, bet tiesnešu pāriešana no zemākām instancēm augstākās, uzlūkojama par normālu parādību un attaisnojama ar to, ka labāko tiesnešu pārcelšana no zemākām instancēm augstākās dod šīm pēdējām labāku un piedzīvojumiem bagātāku tiesnešu izlasi.

V. Tiesu varas patstāvība prasa, lai tiesnešu uzraudzība un kontrole koncentrētos pašā tiesu resorā, un lai šī uzraudzība un kontrole nekādā ziņā neierobežotu tiesnešu sirdsapziņas brīvību.

Latvijā, pēc Tiesu iek. lik. 172. (249.) р., tiesu iestāžu un tiesnešu ārējā uzraudzība, izņemot prokuratūras amatpersonas, piekrīt augstākām tiesu iestādēm un proti:

1) Kasācijas departamenti un Senāta apvienotā sapulce uzrauga visas tiesu iestādes un amatpersonas;

2) Tiesu palāta — pie viņas sastāva piederošas amatpersonas, izņemot palātas priekšsēdētāju, viņas departamentu priekšsēdētājus un miertiesnešus. Palāta uzrauga arī visas apgabaltiesas un pie tām pastāvošās amatpersonas un darbiniekus;

3) Apgabaltiesas uzrauga visas viņu sastāvam piederošās un pie viņām pastāvošās amatpersonas, ieskaitot arī miertiesnešus, bet izņemot pašus apgabaltiesas priekšsēdētājus1).

Ikviena tiesu iestāde, kas atradusi nepareizības, nekārtības, vai ļaunprātības zemākā ļestādē vai kādas zemākas tiesu resora dienestpersonas darbībā:

l) Pēc Tiesu iek. lik. 172. p. (249.) 3. pkta apgabaltiesām piekrīt uzraudzības funkcijas tikai par amatpersonām, kuras pieder pie viņu sastāva un pastāv pie viņām (izņemot priekšsēdētāju), un par mier-

tiesnešiem, bet nemaz ne par pagasta tiesām un miertiesām. Miertiesa, kā kārtējās instanču kārtības, tā arī uz-raudzības ziņā padota vienīgi Senāta kasācijas departamentiem vai Senāta Apvienotai sapulcei. (Sen. 1926. g. 9. dec. spried. Nr. 441. Jae-

gera 1.).

170

1) paskaidro viņām, kur pastāvējusi nepareizība vai nolaidība;

2) atcel nepareizos lēmumus vai rīkojumus, un

3) sper soļus traucētās kārtības atjaunošanai, bet, vajadzības gadījumā, ierosina disciplīnārvajāšanu pret vainīgām personām [T. iek. 1. 175. (250.) p.].1)

Bez tam vel katra tiesu iestāde tuvāka uzraudzība par ātru un pareizu iietu gaitu un pienākumu precīzu izpildīšanu pieder priekšsēdētājam, kurš, pamanot kādu nolaidību, novērš to vai nu pats ar savu varu, vai arī sper vajadzīgos solus vainīgo saukšanai pie disciplināratbildības [T. iek. 1. 175. (251.)ļ.

Vispārēja uzraudzība pār visām Latvijas tiesu iestādēm piekrīt vēl Tieslietu ministrim kā ģenerālprokuroram, kuram katrā laikā ir tiesība pieprasīt vajadzīgās ziņas un paskaidrojumus [T. iek. L 179. (254.) р.], personīgi revidēt tiesu iestādes, kā ari uzdot Tiesu palātas locekļiem, apgabaltiesu un miertiesnešu revīziju [181. (256.) р.]. Ja Tieslietu ministris atrod kādā tiesu iestādē pārāk daudz uzkrājušos lietu, vai konstatē gau-sību, vai novirzīšanos no likumīgās kārtības, tad viņš uzaicina šis tiesas priekšsēdētāju spert soļus konstatēto nepareizību novēršanai un paskaidrot to iemeslus, bet vajadzības gadījumā dod vainīgiem aizrādījumus, vai sauc tos pie atbildības [T. iek. 1. 180. (225.) р.].

Beidzot, ja izrādās, ka atsevišķus jautājumus dažādas tiesu iestādes izšķir nevienādi vai ka tie rada šaubas praksē. Tieslietu ministris var celt priekšā šos Jautājumus Senāta kasācijas departamentu vai apvienotās sapulces apspriešanai.2) Tos no šādā kārtībā taisītiem kasācijas departamentu spriedumiem, kuru iespiešanu Senāts atradis par lietderīgu, publicē atsevišķā krājumā, kurš noder par vadoni likumu vienvaidīgai piemērošanai un iztulkošanai [T. iek. 1. 185. (2591.) р.].

VI. Tieša sakarā ar tiesas iestāžu uzraudzību stāv tiesnešu atbildības jautājums.

1) Sūdzības uzraudzības kārtībā iesniedzamas arī tieši attiecīgai uzraugošai augstākai instancei, konkrētā gadījumā Senātam vai Senāta apvienotai sapulcei (Tiesu iek. lik. 60. p. 1. pkt. (119.), 172. (249.) p. 1. pkt.). (Senāta apv. sap. spr. 1926. g. Nr. 9). Tomēr ārpus kasācijas kārtības spriedums civillietā nav atceļams uzraudzības kārtībā. (Tiesu iek. lik. 174. d. 2. pkts un Sen. 1925. g. spried. Nr. 152, pēc Tieši. Min. Vēstn. kr.).

2) Lietas dēļ jautājumu izšķiršanas, kuri Senātam padotās iestādēs nav vienādi izspriesti vai citādļ izsauktu sātības likumus piemērojot, var nonākt Senāta apvienotā sapulcē tikai uz attiecīgo resoru ministru iesniegumu pamata. (Sen. iek. lik. ЗЗ1. р. 741. p. 10. pkt, Tiesu iek. lik. 185. p. 1. d.), bet nemaz ne uz pašvaldību tieša ierosinājuma pamata. (Sen. apvien. sāp. spried. 1926. g. Nr. 11.).

171

Ja likums nostādījis tiesnešus sevišķi privileģēta un cle nījamā stāvoklī, piešķirot tiem neatceļamību; ja viņiem atstāta plaša vara strīdīgu jautājumu izlemšanā pēc iekšējas pārliecības, tad, no otras puses, viņus, protams, nevar atsvabināt no atbildības par nepareizu rīcību, un šī atbildība var būt pat stingrāka par citu amatpersonu atbildību, jo kam daudz ir dots, no tā daudz prasa. Šī atbildība tomēr tiesnesim jānes tiesas priekšā un tā nedrīkst skart tiesneša iekšējo pārliecību.

Latvijā, kā arī agrāk Krievijā, tiesu resora amatpersonu un it sevišķi tiesnešu atbildība ir trejāda: 1) krimināl-, 2) civīlun 3) disciplināratbildība.

1) Pēc 1903. g. Sodu lik. 675. p. (Latvijas Sodu lik. 145. p.) tiesneši atbild kriminalkartībā par apzināti nepareizu spriedumu, kas taisīts mantkārīgos nolūkos vai bez tādiem (t. i., par netaisnu tiesas spriešanu ar nodomu). Kriminālvajāšanu pret tiesnešiem ierosina atseviķšā Krimināl-proc. lik. 1031. un 1033. pantā paredzētā kārtībā.

2) Civīlkārtībā tiesneši, sākot ar izmeklēšanas tiesnešiem un miertiesnešiem, un beidzot ar senātoriem, tāpat arī prokuratūras amatpersonas un zemesgrāmatu nodaļu priekšnieki, atbild par privātpersonu zaudējumiem, kas cēlušies no tiesnešu nepareizas rīcības1). Tomēr iekams attiecīgu prasību cel, personām, kas vēlas to darīt, jāgriežas pie Senāta apvienotās sapulces ar lūgumu atļaut prasīt zaudējumu atlīdzību. Pēc tam Senāts, pieprasījis un saņēmis attiecīga tiesneša paskaidrojumus, vai nu noraida šo lūgumu vai arī, ja atrod to par pamatotu, norāda lūdzējam apgabaltiesu vai miertiesnesi, pie kuŗa cietušais var griezties ar prasību par zaudējumu atlīdzināšanu [C. pr. n. 1426. (1331.) un sek. р. р.], pēc

1) Ļoti neskaidrs jautājums, kā jāsaprot nepareizā tiesneša rīcība, par kuŗu viņš atbildīgs civīlkārtībā. Senāts starp citu, savā 1885. g. spriedumā Nr. 76, atzinis tiesnešu atbildību par „skaidri izteikta likuma uzkrītoši nepareizu iztulkošanu un piemērošanu". Tomēr jāšaubās, vai minēto paskaidrojumu varētu atzīt par izšķirošu, jo, kā pareizi aizrāda prof. Vaskovskis, tas, kas priekš viena ir skaidrs, priekš otra var būt pavisam neskaidrs. No otras puses, paredzot likuma nepareizas piemērošanas un iztulkošanas iespējamību, dota iespēja pārsūdzēt spriedumus ne tikai apellācijas, bet arī kasācijas instancē, un, ja prasītājs nav izlietojis iespēju pārsūdzēt nepareizu spriedumu, viņam vienmēr var iebilst, norādot uz Civīllik. 3441. p. Kā piemēru par tiesneša atbildību var gan drīzāk pievest gadījumu, kad tiesnesis, sadalot naudu, nebūs ņēmis vērā privileģētu pretenziju, vai izmaksājis kādai personai nepienākošos summu, apstiprinājis aiz kļūdas mantošanas tiesībās personu, kas nav mantinieks, vilcinājies ilgu laiku pasludināt spriedumu galīgā veidā, ņemdams ar to apellātoram, kuram par labu otrā instance vēlāk lietu izspriedusi, iespēju dabūt gandarījuimi no otras puses, kura pa to laiku kļuvusi maksātnespējīga un tml.

172

kam turpmākā gaitā šāda prasība padota vispārējiem tiesāšanas kartības noteikumiem [C. pr. n1425. (1336.) р.].

3) Disciplinārkārtībā, pēc krievu likuma [T. iek. 1. 189. (263.) р.], tiesu resora amatpersonas atbildēja par sīkākām dienesta nolaidībām, par kurām nedraudēja kriminālvajāšana un kuras bija paredzētas galvenā kārtā 1885. g. Nolikuma par sodiem (Уложенiе о наказанiяхъ).

Bet tā kā Latvijas 1918. g. 6. decembra pamatlikums par tiesām un tiesāšanas kārtību (Lik. kr. 10.) ņēmis par pamatu 1903. g. Sodu likumus, atsacīdamies no 1885. g. Nolikuma par sodiem, tad jautājumā par to, kādi tiesu resora amatpersonu dienesta pārkāpumi vajājami disciplīnārā kārtībā, trūkst atbilstošas normas1) [sal. T. iek. 1. 189. (263.) р.], un šis jautājums līdzjaunā disciplinārlikuma izdošanai uzskatāms par atklātu.

1930. g. 7. oktobrī Ministru kabinets izdevis Satversmes 81. panta kartībā disciplīnārlikuma materiālo dalu ar nosaukumu Disciplinārsodu likums, (Lik. kr. 140.), pie kam tajā paredzēti šādi disciplīnārsodi: 1) piezīme, 2) rājiens, 3) naudas sods, 4) arests un 5) atcelšana no amata.

Personas, kas ieņem tiesnešu amatus disciplinarkartā var sodīt vienīgi ar oiezīmi un naudas sodu, pēc tam, kad disciplīnārtiesa lūkojusi cauri lietu saskaņā ar Tiesu iek. lik. 196. (270.)—216. (290.) pantu, bet izņēmuma gadījumos, kas paredzēti Tiesu iek. lik. 218. (295.) un 220. (2952.)—222. (296.) panta, atlaist no amata vai pārcelt uz citu vietu līdzīgā amatā.

Tiesu iek. lik. [196. (270.) p.] paredz trīs disciplīnārtiesas: 1) Senāta augstāko disciplīnartiesu, kuŗa sastāv no trim senatoriem, kurus ievēl Senāta apvienotā sapulce uz vienu gadu, pa vienam no katra departamenta, un diviem Tiesu palātas locekļiem, kurus tāpat ievēl uz vienu gadu palātas departamentu kopsapulce. Par priekšsēdētāju ir viens no senatoriem, kuru uz Tieslietu ministra priekšlikumu ieceļ Ministru kabinets. [T. iek. lik. 61. (1194.) р.].

Šai disciplīnartiesai padotas lietas par senatoriem, Tiesu palātas priekšsēdētaju un locekļiem, apgabaltiesu priekšsēdētājiem, virsprokuroru un viņa biedriem, Tiesu palātas prokuroru un viņa biedriem, kā arī Senāta kancelejas darbiniekiem.

2) Tiesu palātas departamentu kopsapulce, kurai discipli-nārkārtībā padoti apgabaltiesu priekšsēdētāju biedri un locekļi, zemesgrāmatu nodaļu priekšnieki un viņu palīgi, miertiesneši, izmeklēšanas tiesneši, apgabaltiesu prokurori un viņu biedri, ka arī Tiesu palātas kancelejas darbinieki.

1) Tiesu iek. lik. 1924. g. izd. 189. (263.) p. aiz pārpratuma atsaucas uz 1885. g. Nolikumu par sodiem.

173

3) Apgabaltiesu nodalu kopsapulces, kuŗām piekrīt lietas par pārējām apgabaltiesu dienestpersonām.

Disciplīnārtiesāšanu ierosina attiecībā uz tiesnešiem un izmeklēšanas tiesnešiem — ar tiesas iestāžu lēmumiem vai ar Tieslietu ministra priekšlikumiem, bet attiecībā uz pārejam tiesu resora amatpersonām, ar priekšsēdētaju rīkojumiem vai prokuratūras priekšlikumiem [T. iek. 1. 198. (272.) р.]. Lietu iepriekš lūko cauri tiesas rīcības sēdē [T. iek. L 200. (274.) p.l, bet pēc tam, kad no apsūdzēta pieprasīti paskaidrojumi un ievāktas visas nepieciešamās ziņas, lietu iesūta attiecīgās tiesas departamentu vai nodalu kopsapulcei [T. iek. 1. 203. (277.) р.]. Pār lietas caurlūkošanu jāpaziņo apsūdzētam, kuram ir tiesība ierasties tiesā un personīgi dod paskaidrojumus: pilnvarnieka sūtīšana nav pielaižama [T. iek. L 204. (278.) р.], Disciplīnārlietas caurlūko un spriedumu pasludina aiz slēgtām durvīm [T. iek. L 210. (284.) р.]. Apgabaltiesu vai Tiesu palātas kopsapulču, kā pirmo disciplmarinstanču spriedumus, var pārsūdzēt nedēļas laikā no lēmuma pasludināšanas dienas, bet prokuratūras protesti iesniedzami 7 dienu laikā no izlemšanas dienas [T. iek. 1. 213. (287.) р.]. Tiesu palātas kā II. discip-linārinstances, kā arī augstākās disciplīnārtiesas spriedumus nevar nedz pārsūdzēt, nedz iesniegt par tiem protestus. [T. iek. lik. 214. (288.) р.].

§ 33. Tiesnešu personāla komplektēšana1).

Tiesnešu komplektēšanu var izdarīt pēc dažādām sistēmām, no kurām katrai piemīt savas labās, bet ari savas ļaunās īpašības.

1) Vēlēšanu sistēma pamatota uz iedzīvotāju uzticību ievēlētam tiesnesim, kā arī uz iespēju atļaunot un uzlabot tiesnešu sastāvu. Šo sistēmu plaši izlieto Šveicē un Ziemeļamerikas savienotās valstīs. Šai sistēmai pastāvot: a) cieš tiesnešu neatcelamības princips, jo tiesnešus ievēl uz noteiktu laiku, un reizē ar to tiesnešu prakses piedzīvojumi, kurus var iegūt tikai pēc ilgiem gadiem, nevar būt necik plaši; b) var gadīties, ka zināmā iecirknī taisni trūks) atbilstošu, vēlētājiem pazīstamu personu, kamdēļ par izvēlētu var izrādīties ari mazvērtīgs kandidāts; c) vēlēšanas gandrīz vienmēr saistītas ar partijām un politiku, kas savkārt saista ievēlamo tiesnesi, nostādot viņu atkarībā no partijas, kas to ievēlējusi, kur-Pretīm tiesnesim jābūt bezpartejiskam un apolitiskam; d) per-

1) Par tiesnešu iecelšanu skat. § 32. B.

174

sonasL kas būtu tiesneša amata cienīgas, var izrādīties par neievēlētām, vai arī, ievēlēšanas gadījumā, var ieskatīt par pareizāku atteikties no amata.

2) Kooptācijas sistēma, pēc kuŗas paši tiesneši, vietām atbrīvojoties, ievēl tajās piemērotas personas. Šīs sistēmas pozitīvā puse ir tā, ka tiesneši paši ieinteresēti izvēlēt piemērotu personu un tamdēļ vislabāki var zināt un novērtēt atsevišķu kandidātu spējas. Bez tam vēl domājams, ka ievēlētie kandidāti centīsies attaisnot viņiem parādīto uzticību, kas sav-kart attīsta korporatīvu garu un korporatīvas neatkarības apziņu.

Tomēr šīm labajām īpašībām stāda pretim dažas sliktās: a) noslēgtas kastas-korporācijas izveidošanās, vienāda uzskata cilvēku izlase kā arī svaigu spēku pieplūduma trūkums tieši veicina šādas korporācijas sagraušanu, b) kastas raksturs pie ievēlēšanas dod iespeju attīstīties iekšējām intrigām un nepo-tīsmam, c) pats kandidātu skaits te izrādās aprobežots un d) vājai tiesnešu kollēģijai pastāvot, pēdējā ieinteresēta neievēlēt izcilus un apdāvinātas personas, kas varētu pacelties pāri viduvējam līmenim; tādā kārtā tiesnešu korporācijas līmenim neizbēgami jāslīd uz leju.

3) Iecelšanas sistēma pēc centrālās vai vietējās valdības varas ieskata. Šai sistēmai pastāvot, centrālā vara, kuŗai varbūt ir pietiekošas ziņas tikai par samērā nedaudzām personām, kuras varētu iecelt, spiesta griezties kandidātu izraudzīšanai pie vietējas administratīvās varas, kura vienmēr ieinteresēta mazāk patstāvīgu tiesnešu iecelšanā. Tiesnešu izvēles atkarība no vietējās pārvaldības varas norādījumiem ir nevēlama aiz tā iemesla, ka tādā kārtā administratīvā vara zināma mēra var iespaidot tiesas varu, rodas protekcijas iespeja un, beidzot, apšaubāma piemēroto kandidātu pareiza novērtēšana.

4) Valdība ieceļ tiesnešus sacensības kārtībā. Pēc šīs sistēmas, kuŗa pieņemta Francijā, Itālijā un Spānijā, tiesnešus izvel no sevišķa kandidātu saraksta; sarakstā atzīmētas personas, kas izturējušas attiecīgu pārbaudījumu speciālā kollēģijā. Šī izvelēs sistēma paralizē vienpersonīgu ieskatu, protekcionismu, atkarību un skaitās patreiz par labāko.

Krievijā pastāvēja jaukta tiesnešu kooptācijas un iecelšanas sistēma, bet miertiesnešus vēlēja (sal. Tiesu iek. lik. 1914. g.Jzd. 19., 20. un 212.—216. р.). Starp citu bij. Baltijas provinces miertiesnešus vienmēr iecēla valdības vara. [Tiesu iek. lik. 17. (560.) р.].

Arī Latvijā pastāv jaukta kooptācijas un iecelšanas si-

175

stēma. Kad atbrīvojas amats, attiecīgas tiesas kopsapulce, bet Senātā apvienotā sapulce, izvēl atbilstošu kandidātu un savu lēmumu par kandidāta izvēli iesniedz Tieslietu ministrim, kuŗš stāda viņus priekšā Ministru kabinetam iecelšanai. Tieslietu ministrim tomēr ir tiesība stādīt priekšā Ministru kabinetam, blakus attiecīgās tiesu kollēģijas izraudzītiem kandidātiem, arī savu kandidātu. Ministru kabineta ieceltos tiesnešus apstiprina Saeima, pēc kam tie kļūst neatceļami [Tiesu iek. lik. 143. (212.), 147. (215.) p. un Satversmes 84. p.[. Jautājumu par to, vai Saeimas apstiprinājums tiesnešiem vajadzīgs pie katras jauniecelšanas amatā, kā tas bija krievu laikos, jeb vai jau reizi apstiprinātam tiesnesim nav vairs vajadzīgs jauns Saeimas apstiprinājums pie pāriešanas augstākā amatā, pareizāk izšķirt šai pēdējā nozīmē. Par labu tam runā Satversmes 84. р., pēc kuŗa tiesnešus atceļ Saeima, un citādi viņi ir neatceļami.

Tā kā praksē starp tiesneša iecelšanas momentu no Ministru kabineta un viņu apstiprināšanas momentu no Saeimas bieži vien paiet ilgs laiks, tad sakarā ar to paceļas jautājums par tiesneša stāvokli šai starplaikā. Pareizāki būtu nepielaist tiesnesi pie dienesta pienākumu izpildīšanas, iekam viņš nav apstiprināts. Tomēr praksē, kas bez šaubām aplami, tādi tiesneši izpilda savus pienākumus arī pirms apstiprināšanas, sakarā ar ko rodas ļoti nopietns jautājums par viņu taisīto spriedumu juridisko spēku tai gadījumā, ja Saeima neapstiprinātu tiesnesi. Tādu tiesnesi, stingri ņemot, vajadzētu uzskatīt par incapax, bet viņa spriedumus — par spēkā neesošiem1), kas, protams, praksē radītu pilnīgi neiespējamu stāvokli, kamdēļ arī krievu laikā ievēlēto, bet vēl no Senāta neapstiprināto miertiesnešu, darbību Senāts, saskaņā ar agrāko Tiesu iek. lik. 36. р., atzina par likumīgu un spēkā esošu. (Kr. sen. kopsap. 1875. g. № 12 un apvienotās sapulces 1885. g. 12./IХ. un 1887. g. 17./Ш. spriedumi.).

§ 34. Tiesu iestāžu sistēma.

Latvijas civīltiesu sistēma pamatojas uz krievu sistēmas Principiem un ir samērā vienkārša.

Kā krievu, tā Latvijas tiesas var iedalīt divās kategorijās: Parastās tiesās, kurām piekrīt visas civīllietas, attiecībā uz kurām nav paredzēti sevišķi izņēmumi, un speciālās tiesās, kas paredzētas noteiktas kategorijas lietām. Latvijā Pie speciālām tiesām pieskaitāmas īres valdes (Lik. kr. 1924. g. 91.1.

1) Salīdz. senatora J. Kalaca apcerējumu „Pie jautājuma par tiesnešu apstiprināšanu", "Jurists" 1930. g. Nr. 2.

176

Parastās tiesas savkārt dalās vienpersonīgas un kollēģiālās tiesās. Katrām no tām ir savas pozitīvās un negatīvās īpašības.

Kollēģiālās tiesas labās īpašības šādas: a) iespējama plaša domu izmaiņa starp tiesnešiem, sakarā ar ko strīdīgo lielu rūpīgāki un pamatīgāki apspriež, vispusīgāki apgaismo; b) labāki nodrošināta tiesnešu bezpartējība, jo vienu personu vieglāki iespaidot nekā trīs; c) kollēģiālās tiesas, kā vairāku personu, spriedumam ir lielāka autoritāte, salīdzinot ar viena tiesneša spriedumu; d) tiesnešu stāvoklis kollēģijā ir vieglāks un mierīgāks nekā vienpersonīga tiesneša stāvoklis, kurām neskaidros un sarežģītos jautājumos nav neviena, pie kā griezties un vienam jāuzņemas visa atbildība par spriedumu.

Bet arī vienpersonas sistēmai ir savas labās puses: a) lietas gaita ir ātrāka, jo aparāts te vienkāršāks; b) prāvniekiem šī tiesa ir vieglāki pieejama [sal. Tiesu iek. lik. 23. (41.) p., pēc kura miertiesnesim jāpieņem lūgumi katrā vietā un katrā laikā, un vajadzības gadījumos pat jāizspriež lietas tajā pašā vietā, kurā tās izcēlušās]; c) vienpersonīga tiesneša juridiskās un morāliskās atbildības sajūta ir stingrāka.

Minētās vienpersonīgo un kollēģiālo tiesu labās īpašības ir par iemeslu tam, ka gandrīz vai visās zemēs pieņemti abi šie tiesu veidi, pie kam vienkāršām lietām, kas neprasa sīkāku apspriešanu, bet ir toties jo steidzamākas, pastāv vienperso-nīgs tiesnesis (miertiesnesis, мировой судья, juge de paix, Amtsrichter, county courts), bet sarežģītākām lietām, kuras prasa vispusīgu apgaismojumu, kādēļ ātruma jautājums stāv otrā vietā, nodibina kollēģiālās tiesas (apgabaltiesa, окружный судъ, tribūnal, Landgericht, High Court).

Šiem principiem atbilst arī mūsu likumi par tiesu iekārtu. Vienkāršākām un vērtības ziņā mazāk svarīgām lietām (līdz Ls 1000,—) nodibināts vienpersonīga miertiesneša institūts, bet sarežģītākām, pie kuŗām pieskaitīti visi strīdi par lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu — kollēģiālās apgabaltiesas.

§ 35. Instanču sistēma.

Kā vienpersonīgas, tā kollēģiālās tiesas tiesneši ir tikai cilvēki, kas kā tādi arvien var pielaist savos spriedumos gadījuma kļūdas un nepareizības; nepareizība spriedumā var rasties tamdēļ, ka prāvnieki nepareizi vai vienpusīgi un nepietiekoši apgaismojuši lietu; ir iespējams, ka tiesneši nepareizi piemēro vai iztulko likumu; nav izslēgta, beidzot, varbūtība, ka ties-

177

nesis apzināti atkāpies no objektīvās taisnības principiem, sakarā ar viņa varbūtējām interesēm vai arī simpātiju un antipātiju pret kādu no pusēm. Sakarā ar šo jārada otra tiesas instance, kuŗā pirmās instances nepareizo spriedumu varētu no jauna caurskatīt un pārspriest.

Tā kā pārsūdz tikai mazāko daļu no visām pirmās instances lietām, tad otrās instances tiesu skaits var būt ievērojami mazāks. Tādēļ II. instances tiesnešu sastāvu iespējams komplektēt no personām, kurām ir plašāki piedzīvojumi un dziļāka erudīcija. Tas pastiprina garantiju, ka II. instances spriedums būs pareizāks. Šādu I. instances spriedumu pārsūdzības veidu sauc par apellāciju. Dažās valstīs pielaiž pārsūdzēt visus spriedumus, neatkarīgi no lietas svarīguma; citās, turpretim, šī iespēja ierobežota, pielaižot pārsūdzību tikai sarežģītākās lietās un izslēdzot sīkās.1) Šķiro: 1) pilnīgās apellacijas sistēmu (jūs vel beneficium novorum), kad apellātoram dota iespēja pievest savā apeļlacijas sūdzībā jaunus pamatus un jaunus apstākļus, kas varētu noderēt sprieduma atcelšanai un nebija ņemti vērā, lietu iztiesājot I. instancē, un 2) nepilnīgas apeļlacijas sistēmu, kad apellacijas tiesai jārēķinās vienīgi ar to tiesas materiālu, kuru puses iesniegušas 1. instancē.

Pilnīgi saprotams, ka pēdējā sistēma jūtami saista II. instanci, kurai dažkārt jātaisa acīmredzami nepareizs spriedums, gadījumā, ja I. instancē kādapo pusēm nav iesniegusi tādus pierādījumus, kurus viņa varēja iesniegt tikai II. instancē un uz kuru pamata II. instance varētu atcelt I. instances spriedumu. Ievērojot to, lielākā daļa valstu pieturas pie pirmās, pilnīgās apellācijas sistēmas, pie kam dažās valstīs paredzēts, ka apellātoram, kas tikai II. instancē iesniedzis tādus pierādījumus, kurus viņam bija iespējams iesniegt I. instancē, jācieš zināmas neizdevīgas sekas (sods).2)

Pie mums apeļlacijas kārtībā iespējams pārsūdzēt visus spriedumus [Civīlproc. nol. 253. (162.) un 854. (743.) р.], kādēļ arī pastāv pilnīgas vienlīdzības princips tiesas priekšā. Reizē ar to izvesta pilnīga apeļlacijas sistēma, kas dod iespēju iesniegt iaunuspierādījumus arī II. instancē; bet, lai novērstu iespējamās ļaunprātības un pierādījumu iesniegšanu nepienācīgā laikā, pastāv noteikums [C. pr. n. 889. (7761.) р.], ka prāvniekam var uzlikt naudas sodu valstij par labu no 10 līdz 90 latiem, bet ja pra-

1) Sal. Kr. Civīlproc. lik. 162. p. pirmatnējā redakcijā, pēc kuras varēja Pārsūdzēt spriedumus, ja vērtība nebija mazāka par 30 rubļiem. Salīdz, arī vācu ZPO. 511-a р., arī Berner, Gesetz betreffend die ZPO. Art. 335. 2) Sal. mušu ivīlproc. nolik. 889. (7761.) p. Vācu ZPO. 529. p.

12

178

sības summa pārsniedz 3000 ls, līdz 3% no prasības summas, ja Tiesu palāta atzītu, ka ar tādu, prāvnieka vāinas deļ novēlotu apstākļu vai pierādījumu uzdošanu ir aizkavēta lietas iztiesāšana.

Daudzās valstīs gūtie piedzīvojumi radījuši pārliecību, ka vēl pavairojot instanču skaitu lietu caurlūkošanai pēc būtības rastos tikai gausība, neienesot nekādu labumu lietas jztiesa-šanā; tādēļ valstu vairākums aprobežojis lietu caurlūkošanu pēc būtības ar divām instancēm.

Bieži tomēr likumos sastopamas neskaidrības, pretrunas un trūkumi; šādos gadījumos dažādas tiesas iztulko likumu dažādi un dažādi atrisina vienu un to pašu tiesību jautājumu. Protams, ka šāda prakses nevienādība jūtami satricina priekšstatu par valsts tiesiskās kārtības vienību, vājina likuma spēku un nozīmi un paralizē principu par visu pilsoņu vienlīdzību likuma priekšā.

Izrādījās tādēļ lietderīgi, korrektīva veidā, rādīt vēl trešo instanci kā vienīgo augstāko tiesu, kurā koncentrētos kontrole pār visām padotām tiesām. Tādā kārtā iespējams izvest dzīve valsts tiesiskās kārtības vienības principu. Šīs augstākas tiesas uzdevums nebūt nav caurskatīt atsevišķas, viņai ienākošas lietas pēc būtības, no faktiskā viedokļa, bet gan tikai pārbaudīt, vai attiecīgā lietā likums ticis pareizi piemērots un pareizi iztulkots, t. i. no jauna caurskatīt un pārbaudīt lietas juridisko pusi. Izejot no šā principa — nodibināt vel vienu augstāko, vienīgo visā valstī kontrolējošo tiesu, dažādas valstis tomēr gājušas pa dažādiem ceļiem. Dažas valstis (Francija, Itālija, Krievija pirms revolūcijas un tagadēja Latvija, Igaunija, Lietava un Polija) izvēlējušās tā sauktas kasāci-jas ceļu. Šajā gadījumā augstāka kasācijas tiesa pārbauda pēc kasātora sūdzības II. instances sprieduma pareizību tikai no juridiskā viedokļa, atstājot bez caurlūkošanas lietas faktisko pusi pēc būtības. Ja augstāka kasācijas tiesa, pārbaudot lietas juridisko pusi, nāk pie slēdziena, ka, taisot pārsūdzēto spriedumu, tiesa pārkāpusi svarīgas materiālo vai procesuālo tiesību normas, tad viņa atceļ, kasē II. instances spriedumu, pie kam viņa netaisa spriedumu pēc būtības, bet gan nodod lietu tai pašai II instancei, jaunai caurlūkošanai cita tiesnešu sastāvā.

Turpretim citas valstis, un vispirms Vācija un Austrija, izraudzījušās pārsūdzību revīzijas kārtību. Augstāka revīzijas tiesa, nākot pie slēdziena, ka pārsūdzeta sprieduma pielaisti materiālo vai procesuālo tiesību normu pārkāpumi, tāpat atceļ II. instances pārsūdzēto spriedumu un nosūta lietu atpakaļ II.

179

vai pat I. instancei — jauna sprieduma taisīšanai, bet tikai tais gadījumos, kad sakarā ar pielaistiem procesa pārkāpumiem nepieciešams izdarīt zināmas procesuālas darbības (izsaukt puses, pārbaudīt apstākļus); bet ja pārsūdzētā spriedumā pielaisto likuma pārkāpumu var izlabot, taisot jaunu spriedumu pēc būtības, un ja tādam izlabojumam nav vajadzīgas kādas jaunas procesuālas iepriekšējas vai pārbaudes darbības, tad tādu spriedumu pēc būtības taisa pati augstākā revīzijas tiesa.

Saprotams, ka nepareizu spriedumu atcelšana revīzijas ceļā jūtami paātrina un vienkāršo procesu, jo atkrīt lietu otrreizējā izspriešana zemākā instancē, kur atkal varētu notikt likuma pārkāpšana, un atkrīt arī katrā gadījumā iespējamā jaunā pārsūdzība.

Pēc Latvijas likumiem tiesu instanču sistēma ir šāda:

Pirmā instance

Miertiesnesis

Apgabaltiesa

Otrā, apellācijas instance

Apgabaltiesa

Tiesu palāta (viena visā Latvijā)

Trešā, kasācijas instance, 11 instances spriedumu pārsūdzēšanai.

Senāta civīlkasācijas departaments (viens visai Latvijai)

Ka redzam, Latvijā pastāv divas pirmās instances: miertiesnesis un apgabaltiesa. Mazsvarīgās lietās, kuru vērtība nepārsniedz Ls 1000,— un kuŗas aeattiecas uz lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu, pirmās instances tiesa ir vien-personīgs miertiesnesis [Tiesu iek. lik. 3. р., С. pr. n. 36.—38. (29., 31. 1806.) p.]; turpretim visās citās, miertiesnesim nepiekritīgās,pr|vāttiesiska rakstura lietās pirmā tiesas instance ir kollēģiālā apgabaltiesa [Tiesu iek. lik. 3. р., С. pr. n. 308. (202.) р.].

Pastāv iecirkņu miertiesneši un papildu miertiesneši. Iecirkņu miertiesnešiem ir sava noteikta kamera un viņi pār-zin viņiem piekritīgās lietas noteiktas territōrijas1) (sava iecirkņa) robežās. [C. pr. n. 39. (32.) — 47. (36\) р.]. Papildu miertiesnešiem [Tiesu iek. lik. 14. (16.) р.] nav noteiktas kameras, viņus komandē vakanta amata vai promesoša vai sasli-

1) Kā izņēmums šai ziņā ir Rīgas pilsēta, kur, ar Rīgas apgabaltiesas nod kopsapulces lēmumu, pretēji Tiesu iek. lik. 12 (14.), 32. (65.) un Civīlproc. lik. 39. (32.) — 47. (365) р. р., terntōriālā piekntība atvietota ar piekrītību pēc sevišķa saraksta, raugoties pēc atbildētajā uzvārda. Līdz ar to zaudējis savu nozīmi arī pats vietējā miertiesneša jēdziens. Šim lēmumam trūkst likumīga pamatojuma

12*

180

muša miertiesneša aizvietošanai uz laiku kā arī darbu atvieglošanai tādā miertiesas iecirknī, kur uzkrājies pārāk liels neizspriesto lietu vairums. [Tiesu iek. lik. 26. (570.) р.].

Pagasttiesas, kuras darbojās Rietumlatvijā līdz 1922. gadam, ar 1921. g. 29. decembra likuma (Lik. kr. 266.) izdošanu, zaudējušas tagad gandrīz visas savas tiesas funkcijas un darbojas patlaban tikai kā aizbildnības vai bāriņu tiesas un kā iestādes, kas apliecina pagasta sabiedrības locekļu noslēgtos aktus, kuŗu summa nepārsniedz 300 latus [Pagasttiesu lik. 110. (278.) p.]; Pagasttiesām bez tam var ari uzdot izpildīt vispārējo tiesu un miertiesu spriedumus par summu, kas nepārsniedz Ls 500,—, kā arī spriedumus par nomnieku un īrnieku izlikšanu lauku apvidos. [C. pr. n. 1068. (18412.) p un Pagasttiesu lik. 122.—177. р.].

No tiesu funkcijām pagasttiesām atstata vienīgi tiesība atļaut adoptēšanu. [Pagasttiesu lik. 49., 108., un 109. (276.—277.) p.].

Bez tam vel miertiesnesis var uzlikt pagasttiesām par pienākumu apsargāt mantojumus, kas atklājušies zināma pagasta robežā.s. [Pagasttiesu lik. 50.—72. (210.—219.) р.].

Pārsūdzības instance pagasttiesai ir miertiesa, kas sastāv no vietējā miertiesneša kā priekšsēdētāja un diviem piesēdētājiem, kurus miertiesnesis pēc kārtas pieaicina no sava iecirkņa pagasttiesu priekšsēdētājiem [Pagasttiesu lik. 119. (287.), 29.—36. р.].

§ 36. Miertiesu iekārta.

Miertiesnesis, kā vienpersonīgs tiesnesis, pārzin viņam piekritīgās lietas оbjektīvās (pēc lietu šķiras) un subjektīvās (pēc territōrijas vai iecirkņa) kompetences robežās. [Tiesu iek. lik. 32. (65.) p.L Miertiesnesim ir sekretārs, kas atrodas viņa tiešā uzraudzībā un pārzin kanceleju, glabā lietas, aktis, un dokumentus, kā ari ved sēžu protokolus. Sekretāru iecel apgabaltiesas priekšsēdētājs uz miertiesneša priekšlikumu; viņš ir atbildīgs disciplinārā kārtībā tāpat, kā apgabaltiesas kancelejas ierēdnis. (Tiesu iek. lik. 28.—30. р.). Miertiesas iecirkņu sadalījumu starp miertiesnešiem, šo pēdējo pastāvīgās dzīves vietas noteikšanu, kā arī iecirkņu robežu grozījumus izdara apgabaltiesa un apstiprina Tieslietu mmistris [Tiesu iek. lik. 24. (565.) un 22. (567.) р.].

Tieša uzraudzībapar miertiesnešiem pieder attiecīgai apgabaltiesai. Augstākā uzraudzība par visiem miertiesnešiem vispār koncentrējas Senāta kasācijas departamentos un Tieslietu ministra personā. [Tiesu iek. lik. 31. (64.) р.].

181

Atvaļinājumus līdz vienam mēnesim gadā piešķir apgabaltiesas kopsapulces, bet ilgāki atvaļinājumi un atlaišana no dienesta, saskaņā ar lūgumiem, atkarājas no Ministru kabineta uz Tieslietu ministra iesnieguma pamata. [Tiesu iek. lik. 36. (582.) р.].

Iekšējo kartību paredz sevišķs miertiesnešiem izdots kartības rullis, kuru sastāda uz apgabaltiesas jlkojumu. Apgabaltiesa lūko to cauri, piedaloties ne mazāk kā pusei no visiem attiecīgā apgabala miertiesnešiem un caur priekšsēdētāju iesniedz Tieslietu ministrim. [Tiesu iek. lik. 37. (74.) р.].

Miertiesnešu disciplīnārā, civilā un kriminālatbildība par dienesta nolaidībām ir tāda pati, kā apgabaltiesu locekļu atbildība. [Tiesu iek lik. 41. (76.) un Kriminālproc. lik. 1031. р.].

§ 37. Kollēģiālo tiesu iekārta un darbība,

Pie koleģiālām tiesām pieder: apgabaltiesas, Tiesu palāta un Senāts.

Apgabaltiesas ir četras: 1) Rīgas apgabaltiesa, kas sastāv no četrām civīlnodaļām un trim kriminālnodaļām;

2) J e l g a v a s apgabaltiesa sastāv no vienas civīlnodaļas, vienas kriminālnodaļas un vienas apellācijas1) nodaļas:

3) Liepājas apgabaltiesa sastāv no vienas civīlnodaļas un vienas kriminālnodaļas un 4) Latgales apgabaltiesa (Daugavpilī) sastāv no trīs civīlnodaļām un divām kriminālnodaļām. Katras apgabaltiesas priekšgalā stāv priekšsēdētājs, bet nodaļas vada priekšsēdētāja biedri vai vecākais no nodaļas locekļiem. Apgabaltiesas priekšsēdētājs izvēlas vienu nodaļu, kurā tas pastāvīgi ir par priekšsēdētāju. Viņam ir arī tiesība uzņemties priekšsēdētāja pienākumus jebkuŗas nodaļas sēdē; un šādā gadījumā viņam jāizpilda priekšsēdētāja pienākumi pa visu sēdes laiku. Pārējās tiesas nodaļas2) sadala starp priekš-

1) Sevišķa apellācijas nodala (ar sevišķu nosaukumu) visu miertiesu spriedumu vai lēmumu pārsūdzībai pastāv, kā redzams, vienīgi Jelgavas apgabaltiesā. Dažās apgabaltiesās, atkarībā no lietu vairuma, apellācijas caurlūko īpaši norādīta civīlresp. kriminālnodala (piem. Rīgā), dažās, piem. Liepājā, atkal kā I. tā II. instances lietas caurlūko viena un tā pati nodala.

2) Lieta, kura adresēta un iesniegta tās pašas Apgabaltiesas vienā nodaļā, kaut arī nepareizā, nekādā ziņā nav aiz šī iemesla vien „izbeidzama", jo Apgabaltiesas sastāva iedalīšana atsevišķās nodalās ir šīs tiesas jekšēja darīšana un atsevišķas nodaļas nemaz nepārvēršas it kā par patstāvīgām tiesām ar īpašu territōriālu vai tietišķu piekritību. Tāpēc Apgabaltiesai nav tiesības lietu izbeigt tikai tamdēļ, ka lūgums, vai prasība adresēta nepareizi zināmai apgabaltiesas nodaļai. (Sen. spr. 25. III. 1931. g., Jermakova 1. Nr. 37.).

182

sēdētāja biedriem pēc viņu savstarpējās vienošanās, bet, ja vienošanās nenotiktu, pēc kopsapulces lēmuma. [Tiesu iek. lik. 44. (781.), 45. (782.) р.].

Apgabaltiesas locekļus sadala pa nodaļām. Tikai tiesas kopsapulce var pārcelt viņus no vienas nodaļas otrā. Tādā kārtā novērsta iespējamība radīt atsevišķai lietai mākslīga tiesnešu sastāvu (Unverschiebbarkeit). Sadalot tiesas locekļus pa nodaļām, kopsapulce raugās uz to, lai nodaļu sastāvs pēc iespējas atjaunotos, pārceļot atsevišķus tiesnešus no civīlno-daļām uz kriminālnodaļām un otrādi [47. (785.) p.]. Šo noteikumu ieveda krievu laikos, 1885. gadā, ar nolūku novērst šauru specializāciju. Praksē tomēr to maz izlietoja, jo tiesā lielu lomu spēlē gūtie piedzīvojumi, kas atvieglo tiesneša un visas tiesas darbu un lielā mērā veicina ātru un pareizu tiesāšanu.

Tiesu iestādes notur:

1. tiesas sēdes, kuru uzdevums ir lūkot cauri un izspriest civilvai krimināllietas. Šīs sēdes pēc vispārējā noteikuma ir atklātas [Tiesu iek lik. 94. (153.) р.], un parasti tajās piedalās trīs tiesneši.

2. rīcības sēdes, kas vienmēr slēgtas [Tiesu iek. lik. 93. (152.) p.]; šās sēdes tiesu iestādes vispār notur [Tiesu iek. lik. 90. (151.) p.]:

a) lai iepriekš apspriestu kārtības ruļļus tiesu iestādēm;

b) lai pirmo reiz lūkotu cauri lietas par disciplinārsodiem;

c) lai apspriestu tiesu resora lietu pārvaldīšanu;

d) lai taisītu lēmumus par tiem jautājumiem, kuri pēc Kri-minālun Civīlprocesa likumiem4) izspriežami tiesas rīcības sēdē.

Bez tam rīcības sēdes sastādās:

e) apgabаltiesās, lai izšķirtu jautājumus, kas piekrīt zvērināto advokātu padomes caurlūkošanai — gadījumā, ja tādas padomes nebūtu. [Tiesu iek. lik. 305. (378.) p.].2)

f) Senāta kasācijas departamentos, lai uz Tieslietu ministra priekšlikumu apspriestujautājumus, kuŗus dažādas tiesu iestādes izšķir nevienādi, vai kuri praksē rada šaubas. [Tiesu iek. lik. 185. (2591.) р.].

1) Tiesu iek. lik. 1924. g. kodļf. izd. 90. pantā nepareizi izslēgta atsauce uz Civilprocesa likumiem, kā tas redzams no Civīlproc. lik 917 (8021.) p.

2) Tā kā visai Latvijai ir tāda padome, — tad šis e punkts (Tiesu iek. lik. 90. d. 5. pkts) ka lieks, strīpojams.

183

3. apgabaltiesās un Tiesu palātā visu nodaļu resp. departamentu kopsapulces, bet Senātā apvienotā sapulce, kuras pa lielākai daļai notur aiz slēgtām durvīm. Tajās piedalās visi attiecīgās tiesu iestādes tiesneši. Kvorumam vajadzīgas divi trešdaļas no visu tiesnešu skarta. [Tiesu iek. lik. 101. (160.) un 102. (161.) р.]. Lietas izšķir pēc balsu vairākuma, bet balsīm daloties, izšķirošā nozīme ir priekšsēdētāja balsij. [Tiesu iek. lik. 103. (162.) р.].

Kopsapulces sasauc:

1) lai uzklausītu noteikumus, kas attiecas uz kādu tiesu iestādi vai tiesu iestādēm vispār;

2) lai apspriestos par kandidātiem uz vakantiem tiesas locekļu amatiem [Tiesu iek. lik. 144. (213.) p.];

3) lai saņemtu tiesu resora amatpersonu [Tiesu iek. lik. 154. (225.) un (303.) р.], zvērinātu advokātu [Tiesu iek. lik. 308. (381.) р.] un notāru (Not. nol. 16. p.) dodamo svinīgo solījumu:1)

4) lai nolemtu, kuri no tiesu iestāžu locekļiem var dabūt brīvlaiku [Tiesu iek. lik. 129. (185.) p.];

5) lai lemtu par tiesu resora amatpersonu atlaišanu no dienesta uz Tiesu iek. lik. 157. (228.) —160. (231.) p. pamata un par atvaļinājumiem pēc 163. (232.) p. 1. punkta;

6) lai taisītu spriedumus tiesu resora darbiniekiem uzliekamo disciplinārsodu lietās [Tiesu iek. lik. 203. (277.) un 214. (288.) p.];

7) lai galīgi apspriestu tiesu iestāžu sastādītos kartības ruļļus [Tiesu iek. lik. 108. (167.), 110. (169.), 113. (172.) p.];

8) lai caurlūkotu gadskārtējos pārskatus par lietu gaitu un lai uzklausītu no zemākām tiesu iestādēm saņemtos pārskatus [Tiesu iek. lik. 117. (176.), 118. (177.) un 120. (179.) p.];

9) lai sadalītu Tiesu palātas vai apgabaltiesas prezidējošos un locekļus starp departamentiem vai nodaļām [Tiesu iek. lik. 44. (782.), 47. (785.), 56. (113.) p.];

10) lai pārbaudītu, vai tiesu resora amatpersonas blakus nodarbošanās ir neatļauta (Tiesu iek. lik. 171. р., Lik. kr. 1931. g. 131.);

11) lai izlemtu tādas lietas un jautājumus, kurus Tiesu iek. likumi, Kriminālproc. lik. [273. (235.), 275. (237.), 1015. (995.) р.] un C. pr. n. [340. (234.) un 346. (241.) p.] it īpaši paredzējuši kopsapulču caurlūkošanai;

12) visos citos gadījumos, kad, raugoties pēc lietas sva-

1) Par nožēlošanu 1914. g. izd. Kriev. tiesu iekārt, lik. 160. p. 3. punkts, kā arī 303. p. aiz pārpratuma Kodifikāciļas nodalās izdevumā 1924. g. izslēgts.

184

rīguma, tiesu iestādes priekšsēdētājs atrastu par vajadzīgu sasaukt kopsapulci.

13) Bez tam vēl kopsapulces sanāk:

apgabaltiesās —

a) lai, izņēmuma gadījumos, pārceltu izmeklēšanas tiesnešus no viena iecirkņa otrā [Tiesu iek. lik. 156. (227.) р.];

b) lai uzdotu tiesu amatu kandidātiem izmeklēšanas tiesnešu un miertiesnešu pienākumu izpildīšanu [Tiesu iek. lik. 359. (415.) p.]:

c) lai uzliktu kādam no apgabaltiesas locekļiem vienper-sonīga tiesneša pienākumus lietās par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem [C. pr. n. 453. (3651.) р.];1)

d) lai uzliktu kādam no tiesas locekļiem reģistrācijas nodaļas pārziņa pienākumus un atbrīvotu viņu no piedalīšanās lietu iztiesāšanā (Tiesu iek. lik. 371. un 372. р.).

14) Tiesu palātā —

a) lai sadalītu no jauna, vislielākās nepieciešamības gadījumā, štatos noteikto izmeklēšanas tiesnešu skaitu starp apgabaltiesām [Tiesu iek. lik. 52. (801.) p.];

b) lai ievēlētu augstākās disciplīnārtiesas locekļus (Tiesu iek. lik. 61. р.);

c) lai apspriestos par kandidātiem, kurus komandē prezi-dēšanai Valsts kontroles padomes sēdēs.

15) Senātā —

a) lai apspriestu apvienotā sapulcē Tieslietu ministra priekšā celtos jautājumus, kurus dažādās tiesu iestādēs izšķir nevienādi, vai kuri, likumus piemērojot, praksē rada šaubas [Tiesu iek. lik. 185. (2591.) p.];

b) lai ievēlētu augstākās disciplīnārtiesas locekļus [Tiesu iek. lik. 61. (1194.)p.].

Par katra sēdi sekretārs, ar priekšsēdētāja parakstu un savu apliecinājumu, sastāda vispārēju žurnālu, kurā atzīmē:

1) laiku, kad sēde sākusies, 2) klātesošo tiesas locekļu vārdus, 3) kādas lietas priekšā celtas un izspriestas, 4) kādas lietas atliktas līdz kādam, laikam un kādu iemeslu dēļ. [Tiesu iek. lik. 104. (163.) р.].

Jāievēro, ka tikai tiesas sēdēm ir tiesas funkcijas, bet rīcības sēdēm un kopsapulcēm nav tiesu funkciju rakstura, bet tām piemīt pārvaldes orgānu raksturs.

Par katru tiesas sēdi bez tam sekretāram jāsastāda atse-

1) Aiz pārpratuma 1924. g. kodifikāc. nodal. izdevuma 101. pantā šis punkts nepareizi izlaists.

185

višķs protokols ar visu sēdē piedalījušos tiesnešu parakstiem. Protokolā jāatzīmē sēdē ieradušies tiesneši un viņu sniegtie paskaidrojumi. [Tiesu iek. lik. 105. (164.) р.].

§ 38. Tiesas sastāvs.

Attiecībā uz tiesas sastāvu likums [Tiesu iek. lik. 87. (148.) р.] nepielaiž, ka vienā un tai pašā sēdē piedalītos tiesneši, kas savā starpā stāv radniecībā taisnā līnijā bez pakāpju aprobežojuma, bet sānu līnijās līdz ceturtai un svainībā līdz otrai pakāpei, pēdējās ieskaitot. Likuma nolūks — novērst t. s. entente cordiale iespējamību tiesnešu starpā. Ja pietrūkst locekļu sēdes sastādīšanai, sēdes priekšsēdētājs pieaicina tās pašas tiesas cita departamenta vai nodaļas jaunāko locekli, bet ja ari šādā kārtā nav iespējams papildināt sastāvu, tad apgabaltiesa pieaicina iecirkņa vai papildu miertiesnesi vai arī izmeklēšanas tiesnesi no tādiem, kas nav ņēmuši dalību attiecīgas lietas iepriekšējā izmeklēšanā vai agrākā izspriešanā. Tiesu palāta pieaicina kādu no apgabaltiesas locekļiem, izņemot tos, kuŗi jau apgabaltiesā piedalījušies to pašu lietu izspriešanā. [Tiesu iek. lik. 85. (145.), 86. (146.) р.].

Tiesas sēdē par tiesnesi var būt vienīgi tāda persona, kas patiešām ir tiesnesis, t. i. persona, kas uz likuma pamata pilnvarota izpildīt tiesnesim uzlikto darbību.

Nespēja var būt:

1) absolūta (incapacitas), kad šāds judex incapax vispār nav pilnvarots ieņemt tiesneša amatu. Ja sprieduma taisīšanā piedalījies tāds tiesnesis, tad spriedums uzskatāms par spēkā neesošu, par tādu, kam nav tiesas sprieduma spēka. Tādi var būt, piem., gadījumi, kad tiesas sēdē ņem dalību persona, kas vēl nav iecelta par tiesnesi vai vairs nav tiesnesis (piem., bijušais tiesas loceklis, kas jau iecelts par tiesas prokuroru): 2) relatīva (judex inhabilis), kad tiesnesim pašam par sevi ir visas tiesneša īpašības un tiesības, bet tieši zināmā lietā, kuras izspriešanā viņš varētu būt ieinteresēts un, reizē ar to, nepietiekoši objektīvs, viņa piedalīšanās uzskatāma par neērtu. Sakarā ar šo likums [C. pr. n. 767. (667.) un 768. (668.) р.] uzliek tādiem tiesnešiem par pienākumu pašiem sevi atstatīt, bet pusēm atstāj tiesību noraidīt ieinteresētus tiesne-šus. Ja pret šķietami ieinteresēto tiesnesi nav celts šāds noraidījums, tad pieņemams, ka puse pilnīgi uzticējusies tiesneša bezpartējībai, nav izlietojusi savas noraidījuma tiesības un tādēļ šādam tiesnesim piedaloties taisītais spriedums uzskatāms par pilnīgā spēkā esošu (volenti non fit injuria).

186

Pie šās pašas kategorijas pieder arī tā sauktie judices sus-pecti, t. i. tādi „judices inhabiles", kuru piedalīšanos zināmā sēdē pats likums atzīst par nepieļaujamu. Šādā gadījumā pašas tiesas pienākums ex officio nepielaist šādu tiesnesi sēdē zināmas lietas izspriešanai. Te minami gadījumi, kad tiesnesis jau piedalījies izspriešanā pēc būtības zemākā instancē un pēc tam ņem dalību augstākās instances sēdē tās pašas Metas izspriešanā pēc būtības. Šādā gadījumā tiesnesis pārbaudītu pats savu darbību, ko nevarētu attaisnot nedz no ētiskā un bezpartējības viedokļa, nedz arī no likuma speciālā redzes viedokļa. [Tiesu iek. lik. 86. (146.) p. un C. pr. n. 275. (180.) р.]. Šādos gadījumos tiesas spriedums, kas taisīts tādam tiesnesim piedaloties, ja vien par pēdējo nav iesūtīta attiecīga sūdzība, tomēr patur sprieduma spēku un vienīgi augstāka tiesa, atradusi pielaisto likuma pārkāpumu, var viņu atcelt uzraudzības kārtībā.

§ 39. Tiesu iestādēs un pie tām pastāvošās personas un to pienākumi.

1. Katras kollēģiālas tiesu iestādes priekšgalā atrodas priekšsēdētājs, kura pienākumos ietilpst:

a) Pārvaldības funkcijas un tiešā uzraudzība par viņam padotās iestādes amatpersonu darbību, par ātru un pareizu lietu gaitu. Viņš gādā par nolaidību novēršanu [Tiesu iek. lik. 175. (251.) р.]. No viņa atkarājas kancelejas darbinieku, sākot ar sekretāriem un tiesu izpildītājiem, iecelšana, pārcelšana, atvaļināšana un atlaišana, tāpat viņu nodošana disciplī-nārtiesai [skat. Tiesu iek. lik. 150. (218.), 155. (266.), 163. (232.), 186. (260.), 198. (272.), 226. (300.), 251. (329.) un 253. (330.) р.]. Tiesu palātā šādas tiesības uz tiem pašiem pamatiem pieder palātas priekšsēdētājam, bet Senātā — virsprokuroram [186. (260.) р.]. Tiesu iestādes priekšsēdētājs sasauc kopsapulces un vada tās.

b) Priekšsēdētāja (bet tiesas nodaļās — priekšsēdētaja biedra) kā tiesneša funkcijas. Viņš, vadot sēdi, ir vidutājs starp pusēm un tiesu; ar tiesas izpildītāja starpniecību viņš uztur kārtību sēdē [Tiesu iek. lik. 83. (143.), 88. (149.) р.], jo vājam ir disciplinārā vara attiecība uz visiem, kuri atrodas sēžu zālē un kuriem viņš nepaklausības gadījumā var pat uzlikt arestu līdz 24 stundām [Tiesu iek. lik. 95., 96. (154., 155.) р.]. Priekšsēdētājs vada sēdi [Tiesu iek. lik. 88. (149.) р.]. Viņam jāpieprasa noteikti paskaidrojumi no puses, kura izsakās neskaidri vai nenoteikti [C. pr. n. 438. (335.) р.]. Viņš izbeidz

187

pušu debates, vada desas apspriedes, pasludina rezolūcijas [C. pr. n. 802.(700.) p.]; ārpus sēdēm viņš dod virzienu ienākušiem lūgumiem [C. pr. n. 369. (235.) р.], noliek lietas uz sēdi [C. pr. n. 422. (317.) р.], izrauga tiesas locekli referēšanai [C. pr. n. 375. (271.) p.]; viņam pieder augstākā uzraudzība par darbvedību un lietas gaitu; ar viņa parakstu un sekretāra apliecinājumu izsūta izsniedzamos rakstus [C. pr. n. 822. (717.) р.], kā pienu izpildrakstus, spriedumu un lēmumu norakstus, sludinājumus; steidzamos gadījumos, kad nav sēdes, viņām ir tiesība vienper-sonīgi nodrošināt prasības, liekot tuvākā sēdē tiesai priekšā vai nu apstiprināt, vai atcelt viņa izraudzīto nodrošinājuma veidu [C. pr. n. 398.—701. (598.— 600.) р.],

2. No pienākumiem, kas gulstas uz tiesnesi vispār un uz kollēģiālas tiesas tiesnesi īpaši (uz tiesas locekli, palātas locekli, senatoru), pirmā vietā minama iepazīšanās ar izspriežamām lietām, viņu atreferēšana sēdē [C. pr. n. 428., 429. (327., 328.), 880. (768.) un 918. (803.) р.]; darbības sakarā ar šo lietu pārbaudi [C. pr. n. 474., 475. (386., 3861.), 501. (413.), 538. (450.), 587., 588. (500.. 5001.), 598. (508.), 607. (517.), 624. (534.), 883. (771.) р.], lietu izspriešana, ka ari spriedumu un lēmumu rakstīšana galīgā veidā. [C. pr. n. 815. (710.), 921. (8042.) р.].

Lietas, kuras caurskatamas aktu piespiedu izpildīšanas kārtībā, izspriešanu apgabaltiesas nodaļu kopsapulce uzdod kādam loceklim [C. pr. n. 453. (3651.) р.].

Bez tam vēl apgabaltiesas loceklim uzlikts par pienākumu uzraudzīt nekustamas mantas publisku pārdošanu, ko izdara tiesu izpildītājs [C. pr. n. 1302. (1157.) р.].

Beidzot tiesas locekļiem var uzlikt par pienākumu izdarīt revīziju notāru un tiesu izpildītāju darbvedībā; palātas loceklim — izrevidēt apgabaltiesu un miertiesnešu darbvedību, bet senatoriem — Tiesu palātas un jebkuras citas tiesas darbvedību vispār [Tiesu iek. lik. 182. (257.) p.].1)

1) Neatkarīgi no tā, atsevišķiem tiesnešiem uzlikti vēl daži citi pienākumi, kjirjem nav tiesu funkciju rakstura:

a) Tā miertiesnesis, pamatojoties uz speciālu likumu par piespiedu atsavināšanu (Lik. kr. 1923. g. 59.), ar lietpratēju palīdzību izdara atsavināmās nekustamās mantas novērtēšanu un nosaka atlīdzību, kas Pienākas mantas bij. īpašniekam (6. un 12. р.).

b) Likums par civilstāvokļa aktu reģistrāciju (Lik. kr. 1921. g. 47) uzliek tuvāko uzraudzību par dzimtsarakstu nodalām vietējiem miertiesnešiem, pie kuriem ieintejesētās personas var griezties ar sūdzībām Par dzimtsarakstu nodalu radītāju nepareizu rīcību (11. p.); tāpat miertiesnešiem ir tiesība atsvabināt personas, kas grib doties laulībā, no tādu dokumentu iesniegšanas, kuru sameklēšana saistīta ar lielām grūtībām (Lik.

kr. 1921. g. 39. р.); uz 1928. g. 14. dec. likuma pamata (Lik. kr. 1928. g.

230) miertiesnesim ir tiesība steidzamības gadījumos saīsināt laulājamo uzsaukšanai nolikto 2-nedēlu termiņu.

188

3. Pie tiesu sēdes sastāva pieder arī sekretārs (Senātā — virssekretārs), kuŗa svarīgs pienākums sastādīt sēdes protokolu katrā atsevišķā lietā, atzīmējot tajā visus svarīgākos sēdes momentus. [C. pr. n. 216. (1552.) un turpm. р.]. Bez tam sekretārs ved kopējo sēdes žurnālu, atzīmējot tajā visas lietas, kas noliktas caurlūkošanai zināmā sēdē, un kā tās izspriestas [Tiesu iek. lik. 104. (163.) р.].

Sekretārs ir arī kancelejas priekšnieks. Kancelejā sakopota tiesas darbvedība; tur glabājas visas lietas un dokumenti, ved lietu reģistrus un alfabētiskos rādītājus, kā arī izsūtāmo un saņemto rakstu grāmatas. Sekretāram ir palīgi un bez tam viņam padoti kancelejas darbu veikšanai nepieciešamie kancelejas ierēdņi un mašīnrakstītāji.

4. Pie katras apgabaltiesas pastāv prokurors un noteikts prokurora biedru skaits. Prokuratūras amatpersonu loma civīltiesā tagad ierobežota līdz minimumam. Pirmsrevolūcijas laikos Krievijā prokuratūra deva slēdzienus ļoti daudzās lietās, kuru skaits pakāpeniski samazinājās, [skat. C. pr. n. 448. (343.) р.]. Tagad Latvijā prokurors, no vienas puses, ir vidutājs starp civīltiesu un krimināltiesu gadījumā, ja civīltiesā paceļas kāds kriminālrakstura jautājums [C. pr. n. 10. (8.), 653. (563.) un 654. (564.) р.], vai arī ja starp tiesu un pārvaldības iestādēm un personām izcēlušies piekritības strīdi. [C. pr. n. 345. (240.)p.]. No otras puses, izņēmuma gadījumos, prokurors var uzstāties civillietās kā puse, kā prasītājs [skat. C. pr. n. 1447., 1448. р., Lik. kr. 1921. g. 39., 74. un 75. p., lietās par laulības atzīšanu par speķa neesošu], vai arī kā atbildētājs [laulības lietās un lietās par dzimšanas likumību, kad nav atbildētāja: C. pr. n. 448. (343.) un 1435. (1343.) р.]. Šajās pēdējās lietās [C. pr. n.1436. (1344.) р.], kā arī lietās par personas atzīšanu par vājprātīgu [C. pr. n. 1542. (1922.) р.], prokuratūra dod bez tam vēl savu slēdzienu. Lietas par personas atzīšanu par vājprātīgu vai izšķērdētāju, kā arī bezvēsts promesošā atzīšanu par mirušu var ierosināt civīltiesā prokuratūra [C. pr. n. 1533. (1913.), 1548. (19280 un 1565. (1947.) p.]. Tie arī būs visi gadījumi, kad prokuratūra piedalās civīllietas.1)

c) Miertiesnesim uzlikti arī revīzijas pienākumi pagatsttiesu darbvedībā aizbildnības un aizgādnības jautājumos [skat. Pagasttiesu lik. I. gr. 105. (273.) р.].

d) Tiesu palātas loceklim likums par Valsts kontroli (Lik. kr. 1923. g. 102, 21. p.) uzliek priekšsēdētāja pienākumus Valsts kontroles padomes sēdēs, kurās caurlūko sūdzības par valsts kontroles departamenta kolleģijas lēmumiem.

1) Tikai ar pārpratumu var izskaidrot to apstākli, ka likums [C. pr. n. 919. (804.) р.] uzliek Senāta civīlkasācijas departamentā virsprokuroram

189

5. Pie apgabaltiesām un Tiesu palātas pastāv tiesu amatu kandidāti, no kuŗiem pēc tam, kad tie ieguvuši zināmu praktisku stāžu (ne mazāks par 3 gadiem), izrauga tiesnešu un prokuratūras amatpersonas [T. iek. lik. 350. (407.)p.]. Kandidātus ieceļ palātas priekšsēdētājs, vienojoties ar palātas prokuroru, no personām, kas beigušas tiesību zinātņu kursu Ūniversitātē.1) Kandidāts pusotru gadu strādā kā jaunākais kandidāts apgabaltiesas vai Tiesu palātas kancelejās, kā arī izmeklēšanas tiesnešu un prokuratūras kamerās, praktiski iepazīdamies ar tiesu lietām viņu dažādās stadijās [Tiesu iek. lik. 358. (414., 588.) р.]. Pēc šādas pusotra gada ilgas nodarbošanās jaunākam kandidātam jātur sevišķs pārbaudījums pie kommisijas, kuŗa sastāv no attiecīgās tiesu iestādes priekšsēdētāja, viņas locekļa un prokurora; pēc šā pārbaudījuma izturēšanas viņam piešķiŗ vecākā kandidāta amatpakāpi [Tiesu iek. lik. 352. (409,) р.]. Tiesas nodaļu kopsapulce var uzdot vecākiem kandidātiem izmeklēšanas tiesnešu un miertiesnešu pienākumu izpildīšanu, bet Tiesu palātas prokurors, saziņā ar Tiesu palātas priekšsēdētāju, var uzdot viņiem prokurora biedra amata izpildīšanu [Tiesu iek. lik. 359. (415.) р.]. Vecākiem kandidātiem var uzdot ari tiesājamo aizstāvību [Tiesu iek. lik. 360. (416.) р.].

6. Pie tiesu iestādēm pastāv vel tiesu izpildītāji, kuŗi izpilda tiesas policijas pienākumus. Tiesu izpildītāju pienākumi apgabaltiesās šādi: 1) izpildīt tiesas spriedumus [Tiesu iek. lik. 244. (322.) un C. pr. n. 1067. (937.) p.] un 2) apsargāt mantojumu objektus miertiesneša uzdevumā [C. pr. n.1588. (1403., 1971.) un turpm. p.]; apgabaltiesās un Tiesu palātā piegādāt prāvniekiem attiecīgās tiesu iestādes pavēstes, sludinājumus un citus darbvedības rakstus [Tiesu iek. lik. 243. (321.) р.] un 4) uzturēt kārtību tiesas sēdēs. [Tiesu iek. lik. 83. (143.) р.].

Tiesu izpildītājus iecel attiecīgas tiesu iestādes priekšsēdētājs, bet Senātā — virsprokurors [Tiesu iek. lik. 226.

pienākumu dot slēdzienu tikai tais lietās, kurās I. instancē [C. pr. n. 448. (343.) р.] nepieciešams prokurora atzinums. Te, liekas, piemirsts, ka virsprokurors civīldepartamentā ir devis (un viņam tas jādara) slēdzienus uz tiem pašiem pamatiem, kā kriminālkasācijas departamentā, t i. no augstāko valsts likuma aizsardzības interešu viedokļa; ja nu atrasts par vajadzīgu piepaturēt virsprokurora piedalīšanos Senātā visās krimināllietās, tad vienkārša secība prasa, lai šādu piedalīšanos piepaturētu arī civīlkasācijas departamentā. Tagad prokurora loma, pēc C. pr. n. 919. (804.) р., ir pavisam nesaprotama. (Sal. arī Tieši. M. Vēstn. 1925. g. Nr. 7/9 Administratīvās tiesas reforma, 839., 840. lpp.)

1) Tikai pagaidām likums Latvijā pielaida dienestā kandidātus arī bez juridiskas izglītības (piez. pie Tiesu iek. lik. 350. р.).

190

(300.) p.], kuriem ir arī tiesība uzlikt tiesu izpildītājiem disciplinārsodus, izsacīt piezīmi vai rājienu vai sodīt ar arestu līdz septiņām dienām (Tiesu iek. lik. 251. (329.) p.].1)

Tiesu izpildītāja amata ieņemšanai sevišķs izglītības cenzs nav vajadzīgs, bet priekšsēdētājam vai virsprokuroram iepriekš jāpārliecinās par kandidāta tikumību un spējām izpildīt tiesu izpildītāja amata pienākumus [Tiesu iek. lik. 226. (300.) р.]. Nevar iecelt tiesu izpildītāja amatā: 1) nepilngadīgus, 2) ārzemniekus, 3) par maksātnespējīgiem parādniekiem atzītus, 4) valsts, vai sabiedriskā dienestā esošas personas, 5) personas, kas atrodas zem izmeklēšanas vai tiesas par noziedzīgiem nodarījumiem, kuŗi sodāmi ar cietumu vai bargāku sodu, vai par amata pārkāpumu, 6) personas, kurām piespriesti iepriekšējā punktā minētie sodi, 7) personas, kas atlaistas no dienesta ar tiesas spriedumu un 8) personas, kurām ar tiesas spriedumu aizliegts vest svešas lietas [Tiesu iek. lik. 225. (299.) р.].

Tiesu izpildītājus pirmā gada laikā var pielaist vienīgi kā vietas izpildītājus [Tiesu iek. lik 233. (308.) р.] un pirms stāšanās dienestā viņiem jāiemaksā drošības nauda2) eventuālu zaudējumu segšanai, kādi varētu celties no viņu nepareizas rīcības [Tiesu iek. lik. 228. (302.) р.]. Viņiem ir sevišķs zīmogs: dienesta pienākumus izpildot, tie nēsā sevišķu nozīmi, kura piešķirta viņu amatam. Pēc svinīgā solījuma nodošanas, viņi saņem apliecību par iecelšanu tiesu ipzildītāja amatā. Apliecībā atzīmēta viņiem norādītā dzīves vieta, kuru tie var mainīt vienīgi ar priekšniecības atļauju [Tiesu iek. lik. 229.-232. (304.—307. р.].

*) Pēc Minibtru kabineta 1930. %. 23. okt. sēdē pieņemtā un Saeimai iesniegta likumprojekta par Kriminālprocesa un Tiesu iekārtas likumu saskaņošanu ar Sodu likumu un Disciplīnājsodu likumu, Tiesu iek. lik. 251. p. grozīts, paredzot, ka tiesas priekšsēdētājs, resp. virsprokurors var izsacīt tiesu izpildītājiem tikai piezīmi vai rājienu, bet ar naudas sodu, arestu vai atlaišanu no amata var sodīt tikai disciplīnārtiesāšanās kārtībā.

2) Šīs drošības naudas apmērs: Rīgā Ls 3.000,-, Jelgavā, Liepājā un Daugavpilī Ls 1.500,—, pārējā Latvijas territōrijā Ls 1.000,— (Lik. kr. 1929. g. 99). Norādītā drošības nauda katru gadu uz 1. janvāri un 1. jūliju papildināma ikreiz ar 10°/o lielām piemaksām no šīs naudas. Bez tam tiesu izpildītājiem, kuriem, saskaņā ar taksi, saņemtā atlīdzība pārsniedz Ls 700,—. drošības naudas papildināšanai ik mēnešus jāiemaksā no šīs atlīdzības: ja tā pārsniedz Ls 700 — 2°/o

„ „ „ „ i.ooo — з°/о

„ ., .. „ 1.500 — 5°/o

„ ,. „ „ 2.000 — 8°/o

„ „ „ „ 2.500 — 10°/o

Drošības naudas lielumu, ar kuru izbeidzamas piemaksas — noteic likumdošanas kārtībā (Lik. kr. 1932. g. — 135).

191

Par savu darbību viņi atbild kriminālā, civilā (Lik. kr. 1922. g. 209. II. — I. p.) un disciplinārā kārtībā. [Tiesu iek. lik. 251. (329.) р.]

Ārpus noteiktas algas apgabaltiesu tiesu izpildītāji saņem par savu darbību tiesas spriedumu vai lēmumu izpildīšanā sevišķu atlīdzību pēc speciāls takses, kura norādīta Tiesu iek. lik. 237. (313.) p. pielikumā.1] Likums atļauj tiesu izpildītājiem pēc kopējas vienošanās izvēlēt tiesu izpildītāju padomi, kas domāta kā iekšējās pārvaldības un disciplinārās uzraudzības orgāns [Tiesu iek. lik. 256.—266. (332.—343.) р.]. Bez tam likums dod viņiem tiesību dibināt tiesu izpildītāju sabiedrību ar solidāru galvojumu par zaudējumiem, kurus varētu nodarīt atsevišķi tiesu izpildītāji. [Tiesu iek. lik. 267.—275. (344.—352.) р.].

Latvijā tiesu izpildītāji līdz šim nav nedz ievēlējuši padomi, nedz nodibinājuši sabiedrību.

7. Bez tiesu izpildītājiem pie Tiesu palātas un apgabaltiesas likums [Tiesu iek. lik. 276.—279. (3521.—3524.) р., sk. Lik. kr. 1928. g., 225.] paredz vēl tiesas ziņnešus, kuru uzdevums piegādāt prāvniekiempavēstes, paziņojumus un citus rakstus, kā arī izpildīt priekšsēdētāja uzdevumā citus darbus, neizslēdzot arī tiesas spriedumu izpildīšanu, pie kam pēdējā gadījumā uz ziņnešiem attiecas arī likuma noteikumi par tiesu izpildītājiem.

8. Pie apgabaltiesām pastāv ari notāri, kuŗi skaitās valsts dienestā, bet algu un pensiju viņi nesaņem. Notāru uzdevums — sniegt pilsoņiem palīdzību pie juridisku aktu noslēgšanas un tādā kārtā piedot šiem aktiem publisku ticamību. Viņu iecelšanas un atlaišanas, kā arī darbības kārtība paredzēta Notariāta nolikumā [skat. Tiesu iek. lik. 366. (420.) р.].

9. Pie apgabaltiesām pastāv ari zemes gramatu nodaļas, kuras ved speciālas grāmatas attiecīgā apgabalapeku-stamo īpašumu un ar tiem saistīto lietisko tiesību reģistrēšanai. Zemesgrāmatu nodaļu reģistros ikviens nekustams īpašums ierakstīts ar atsevišķu numuru, katram šādam īpašumam ierādīta atsevišķa loksne, folijs, kas iedalīta 4 daļās, kurās attiecīgi ievestas vajadzīgās ziņas: 1) par pašu nekustamo mantu un visiem viņas piederumiem; 2) par īpašnieku, uz kāda pamata un par kādu cenu nekustamā manta iegūta; par ierobežojumiem rīkoties ar šo nekustamo mantu; 3) par visiem lietiskiem apgrūtinājumiem (servitutiem, reālnastām), kas gulstas uz attiecīgo nekustamo mantu un 4) par visiem parādiem, ķīlu zīmēm, kas šo nekustamo mantu apgrūtina, norādot summu.

1) 1932. g. takse ir grozīta (Lik. kr. 1932. r. — 135. II).

192

Šiem reģistriem ir publisks un pilnīgas ticamības raksturs, kādēļ pēc reģistra ierakstiem ikviens var iegūt skaidru pārskatu un priekšstatu par ierakstītā īpašuma juridisko (bet ne saimniecisko) stāvokli. Latvijā pavisam 11 zemesgrāmatu nodaļas, no tām: Rīgas apgabaltiesas apgabalā:

1) Rīgas-Valmieras (Rīgā), 2) Cēsu-Valkas (Cēsīs); Jelgavas apgabaltiesas: 1) Jelgavas-Bauskas (Jelgavā),

2) Ventspils (Ventspilī), 3) Tukuma-Talsu (Tukumā), 4) Jēkabpils (Jēkabpilī), 5) Bauskas pils. (Bauskā); Liepājas ap-gabaltiesas: 1) Liepājas-Aizputes (Liepājā), 2) Kuldīgas (Kuldīgā) un Latgales apgabaltiesas: 1) Daugav-pils-Ilūkstes (Daugavpilī) un 2) Rēzeknes-Ludzas-Jaunlatgales (Rēzeknē).

Katras zemesgrāmatu nodaļas priekšgalā stāv nodaļas priekšnieks, kuram var būt palīgi; bez tam zemesgrāmatu nodaļā ir sekretārs un kancelejas ierēdņi. Zemesgrāmatu nodaļas priekšnieks tiesībās pielīdzināts apagabaltiesas loceklim; viņu iecel un apstiprina tādā pat kārtībā kā tiesnešus (Lik. kr. 1920. g., 166.).

Sakars starp zemesgrāmatu nodaļām un apgabaltiesām, pie kurām viņas atrodas, izteicas sūdzībās, kuras iesniedz par zemesgrāmatu nodaļas priekšnieka nepareizu rīcību; šīs sūdzības piekrīt tās apgabaltiesas izlemšanai, pie kuras nodaļa pastāv.

II. NODALĪJUMS.

Advokātūra.1)

§ 40. Vēsturisks pārskats par advokatūras institūta izveidošanos un stāvokli dažādās valstīs.

Visās tagadējās valstīs advokatūrai procesā ir ļoti liela nozīme un tāpēc šis institūts jāapskata tuvāk.

I. Šo institūtu mēs sastopam jau Grieķijā Solona laikā, kurš atrada par vajadzīgu reglamentēt grieķu rētoru un aizstāvju darbību. Daiļrunība tiesā kā seviška māksla še spīdoši attīstījās, sevišķi sakarā ar daiļrunības skolām, kuras apmek-

1) Спасовичъ В. Д. Объ организаш'и адвокатуры, Ж. М. Ю. 1896 г. № 3. М. Винаверъ, „Очерки объ адвокатурe" 1902 г.; Истор!я русской адвокатуры модъ редакшей I. В. Гессена и M. H. Гернета, Москва 1916 г.; Васьковскiй Е. В. Значенiе адвокатуры и задачи ея организаши, Ж. М. Ю. 1894/95 г. № IX стр. 117 и слeд; Г. I. Адвокаты и стряпч)е во французск. коммерческихъ судахъ, Ж. М. Ю. 1901 г. № 3 стр. 310 и сл-Ьд.; Винаверъ, Личный патро-натъ въ адвокатур*, Ж М. Ю 1894 г. № 8; М. Винаверъ, Старыя и новый вЪяш'я въ европейской адвокатур!;, Ж. М. Ю 1898 г. № 1 и 2.

193

lēja pat romieši, kas šai nolūkā speciāli brauca no Romas. Lai atceramies Periklu, Eshilu un Demostenp.

Romā, kur tiesības un likumi plašākām tautas masām bija sveši, patricieši uzņēmās aizstāvēt tiesā savas saimes locekļus, pie kuriem piederēja arī klienti, un tāds tiesību aizstāvis saucās par patronus1). Publiska aizstāvēšana tiesā deva iespēju parādīt savu oratora mākslu, un sakarā ar šo romieši bieži vien sasniedza politiskās karjeras augstumus. Bet pastāvot vēlēšanu sistēmai, advokatūra, atklādama godkārīgām personām plašu ceļu slavas un augstāku amatu sasniegšanai, skaitījās par goda amatu un brīvu nodarbošanos (ars liberālis), par kuru nekāda maksa va| atlīdzība nepienācās. Gods (honor) un slava atvietoja honorāru.

Advokāti deva klientam juridiskus padomus, bija klāt tiesā pie lietas caurskatīšanas un mutiski aizstāvēja pašu klientu. Advokāti bij tiesību aizstāvji, palīgi tiesā, bet ne to personu pārstāvji, kurus viņi aizstāvēja, jo pēc pirmatnēja romiešu ieskata „nemo alieno nomine agere potest."2)

Vēlāk pati dzīve mdīja pārstāvības nepieciešamību tiesā, kad kāda no pusēm slimības vai citu iemeslu dēļ nevarēja ierasties tiesā, un to atvietoja tuvs radinieks. Pakāpeniski attīstās un rod sev ceļu plašas pārstāvības ideja; radās īpaši „procurātores" vai „cognitores", kuri uzstājās tiesā pret maksu kā tiesājošos pušu pārstāvji un tāpēc vien goda un cienības ziņā nebij pielīdzināmi advokātiem.

Reizē ar tiesību attīstīšanos arī advokātu profesija sāka prasīt ievērojamu sagatavošanos un pamazām kļuva par ienākumu avotu. Radās tiesību skolas; apmācāmie bija klāt pie advokātu konsultācijām kā auditor'i; viņiem spiedza paskaidrojumus — disputationes. Mācības iedalīja divās stadijās: in-stitutio un instructio. Advokātu uzdevums bija: 1) c a v ē r e, t. i. izstrādāt vislabākās formulas atsevišķiem juridiskiem aktiem (piem. testamentiem, līgumiem), 2) r e s p о n d ē r e, t. ;. atbildēt uz dažādiem tiesību jautājumiem, kas radīja šaubas, 3) a g e r e, t. i. dot padomus par prasības juridisko konstrukciju un procesa vešanā.

Ķeizaru periodā advokatūra iegūst korporatīvu iekārtu. Advokāti izveidoja corpus togatorum, kuŗa priekšgalā atradās primas, kas bij arī advocatus fisci. Iestāšanās šinī korporācijā bija saistīta ar vairākiem noteikumiem: iepriekš vajadzēja ap-

1) Qui defendit alterum in judicio, aut patronus dicitur, si orator est, aut advocatus, si aut jūs suggerit, aut praesentiam suam accomodat amico. (Ps. Asconius, ad Cic. Div. 4, II.)

2) L 123 pr. Dig. L, 17.

13

194

meklēt tiesību kursus, izturēt sevišķuparbaudijumu, piederēt pie ortodoksālās ticības. Advokātu vārdus ieveda sevišķa sarakstā (matricula) Tie bij saistīti ar noteiktu tiesu, kurai pie-derēja uzraudzības tiesības, ka ari tiesība ierosināt disciplināru vajāšanu, neizslēdzot pat izslēgšanu no advokātu kārtas

Advokātu tiesības un pienākumi bij reglamentēti Vitu ieguva tiesību saņemt uz vienošanas pamata honorāru, kuru varēja piedzīt caur tiesu izpildītāju Romiešu ķeizari nodarbošanos advokatūra pielīdzināja karadienestam — mihtia gladio vocis,1) piešķirot advokātiem valsts dienesta tiesības

Roma tomēr blakus advokātiem pārstāvju lomā darbojas ari procuratores, kaut gan viņi nesastādīja īpašu korporāciju Pamazām šī starpība starp advokātiem un prpcuratores sāk izzust, jo nereti advokāti sāk uzstāties tiesā kā pilnvarnieki

Itālijas tirdzniecības pilsētas, blakus advokātiem kā kor-poracijai, sastopami arī prokuiaton, un bez tam dažas pilsētas, ka piem. Venēcijā, sevišķi t. s. sollicitadori, līdzīgi mušu tagadējiem privātadvokdtiem Šiem sollicitadoriem vajadzēja izturēt sevišķu pārbaudījumu pie avogarra (t.i. pie advokātu padomes)

II Augstāk minēta starpība starp tiesību aizstāvjiem advokātiem (avocats) un tiesību pārstāvjiem — (procureurs, postulants) tika ievesta arī Francijā. Šeit šo divu kārtu sadalīšanu paredzēja sevišķa likuma 1327. gada, un tikai revolūcijas laika šis abas kārtas uz īsu laiku apvienoja. Bet jau Napoleona I. laikā agrāko iedalījumu atjaunoja, un tagad abas šķiras (avoues — agrākie procureurs un avocats) krasi atšķīrās A v о u e s sastāda noslēgtu korporāciju tie sastāv pie tiesām un viņu skaits ierobežots Viņu stāvokļa priekšrocība ir tā, ka kollēgiālās tiesas puses pašas bez avoues līdzdalības hetas nevar vest, un puses katra strīdus gadimma, kurš nonāk tiesas izšķiršanai, spiestas griezties pie avoue, kura pienākums tad arī ir stāties sakaros ar pretējo pusi, kura savkārt an spiesta griezties pie cita avoue Abu avoues pienākums tiktāl sagatavot lietu, lai to varētu ievest tiesas sarakstos kā pilnīgi sagatavotu caurskatīšanai un izspriešanai tiesā kuŗai pašai tāda kārtā nekādas rakstiskas darbvedības nav Lai iestātos avoue4-. korporācija — kandidātam jāsasniedz 25 g vecums un pēc juri-diskas skolas beigšanas vajadzīgs piecgadīgs praktisks stāžs klerka (rakstvedis pie avoue) amata — clencature un pēc tam

1) Skat Cod L H Tīt 7—14 De advocatis diversorum judiciorum „kaut ari mēs skaitam, ka ne tikai tie kas ar šķēpiem, vairogiem un bruņām cīnās bet ari advokāti cīnās par mušu valsti

195

pirkšanas ceļā jāiegūst avoue kantoris. Lai gan avoues apstiprina vakantā vietā valdība, tomēr pēdējā apstiprina tikai tādu personu, kuru stāda priekšā kā kandidātu tas avouй, kurš nodod kandidātam savu kantori. Avoues kandidātam jābeidz juridiska skola un jāiztur pārbaudījumi civīlun krimināltiesībās un procesā. Avoues ir pušu pārstāvji, bet ne t i e -sību aizstāvji tiesā. Šī pārstāvība izteicas tādā kārtā, ka avoue, Ipez kuŗa puses kollēģiālā tiesā nevar uzstāties, ir tiesība sastādīt tiesājošos vārdā visus lietas vešanai nepieciešamos rakstus, iesniegt tos otrai pusei un sagatavot visu lietu mutiskai caurskatīšanai tiesā (droit de postuler); bez tam viņiem pieder „droit de conclure" t. i. tiesība iesniegt tiesai sava pilnvardevēja prasījumus „conclusions motivčes" veidā. Šiem avoues pieder ari izūtrupēšanas tiesība. Bet uzstāties kollēģiālā tiesā, izskaidrojot tiesību jautājumus, avoues nevar. Tas jau ir tiesību aizstāvja — advokāta (avocat) uzdevums.

Advokāti ir personas ar nobeigtu augstāko juridisko izglītību. Advokāti nesastāda noslēgtu korporāciju. Tā ir brīva profesija, kuŗā var iestāties katrs, kas pabeidzis juridisko zinību kursu, izgājis trīsgadejo praktisko stāžu un ievests sevišķā sarakstā — tableau dēs avocats.

Advokātam nav tiesības stāties tiešos sakaros ar prāvniekiem un pieprasīt no viņiem honorāru. Ja lietā, kuru avoues jau sagatavojuši caurskatīšanai tiesā, rodas tiesiski jautājumi, kuŗu apgaismošanai un noskaidrošanai nepieciešams avocat, tad avoue pats stājas sakaros ar advokātu, liekot tam priekšā uz zināmiem noteikumiem uzstāties tiesā, pie kam uzņemas arī advokāta atalgošanu. Visa pekuniārā puse atrodas avoues rokās, kuŗi paredz rēķinā savam pilnvardevējam ķā atlīdzību par saviem personīgiem pakalpojumiem, tā arī advokātu honorāru. Tāpēc no materiālā viedokļa avoues stāvoklis ievērojami labāks kā advokātu, kuri atalgojuma ziņā atkarīgi no avoues.

Nereti avocat's pats iegūst avoue kantori uz kādas, viņam pazīstamas personas vārdu, iepriekš vienojoties par to, ka visu šā avoue kantori ienākušo lietu aizstāvēšana tiesā nododama viņam; — tas ir tā sauktais „avocat d'йtude". Advokātu korporācijas lietu pārvaldei no advokātu vidus izvēl sevišķu Padomi (conseil de l'ordre), kurai piekrīt arī disciplinārā vara Pār advokatūras locekļiem.1)

1) Pēc francijas advokātūras parauga radīta arī advokatūra Spānija un Beļģijā. Par Beļģijas advokatūru sal. arī zvēr. adv. J. Šmidta rakstu: „Beļģijas advokatūra", žurn. „Jurists" 1922. g. Nr. 3.

13*

196

III. Advokatūras iekārta Anglijā vispārējos vilcienos ļoti līdzīga ar tās organizāciju Francijā. Tāpat kā Francijā, pušu pārstāvība un tiesību aizstāvība Anglijā sadalīta starp sоli-sitor'iem un barrister'iem.1) Puse, kurai vajadzīga tiesas palīdzība un tiesību aizstāvība, vispirms griežas pie solisitor'a, kuram piekrīt visi sagatavošanās darbi, kas nepieciešami lietas iesniegšanai tiesā.

Solisitor'i sastāda korporāciju. Lai iestātos tajā, kandidātam iepriekš jāiztur zināmi pārbaudījumi. Pirmā mācības gadā paredzēti vispārizglītojoši priekšmeti (zinības). Pēc gada jāiztur pārbaudījums angļu tiesību pamatprinciposj pēc piecgadīga stāža kandidātam uz solisitor'a amatu jānoliek pārbaudījums, pie kam praktiski jāzin visas angļu tiesības, svarīgākie tiesas spriedumi. Mācības maksa samērā liela: — 80 angļu mārciņās jāmaksā par labu valstij; no 100 līdz 400 angļu mārciņām — solisitor'am, kura birojā viņš mācās un strādā un beidzot vēl 30 angļu mārciņas — pie kandidāta ievešanas solisitor'a sarakstos. Piecu gadu mācības laikā kandidāts honorāru par savu darbu nesaņem, bet kā kabatas naudu (pocket money) viņš saņem atpakaļ ievērojamu daļu no solisitor'am par savu mācību nomaksātas naudas. Daudzas funkcijas, kas citās zemēs ietilpst notāru pienākumos, piem. līgumu, testamentu, projektu sastādīšanu, — Anglijā izpilda solisitor'i. Viņi savāc un sagatavo visus procesuālos materiālus, neizslēdzot arī to liecinieku nopratināšanu, kuŗu liecības nepieciešamas lietas caurskatīšanai in chambers, t. i. nepubliski, tiesneša kabinetā, kur solisitor'i uzstājās kā pušu pārstāvji. Solisitor'u darbība ir tik daudzpusīga. ka viņu darba birojs vai kantoris sadalās vairākās nodaļās: testamentu lietām, mantas pārvaldīšanas lietām, ģimenes lietām u. t. t. Viņu ienākumi ļoti prāvi.

Вarrister'u, tāpat kā franču avocat'u, galvenais uzdevums uzstāties tiesā ar mutiskiem paskaidrojumiem un runām kriminālās un civilās lietās. Parasti vieni barrister'i uzstājas tikai karaliskā krēsla tiesā (King's Bensch Division), otri — tikai kanclera tiesā (Chancery Division).

Jau no 13. gadu simteņa pastāv četras īpašas barrister'u „brīvās asociācijas", t. s. Inns of Court: 1) Lincoln's Inn. 2) Gray's Inn, 3) Middl Temple un 4) Inner Temple. Šīm asociācijām, kurām pieder kolosāli īpašumi, daudzinami, milzīgas bibliotēkas un plašas sapulču zāles, pieder izslēdzošas tiesības piešķirt kandidātiem barrister'a grādu. Šā grāda iegū-

1) Vārds „barrister" cēlies no bar — barjērs, kurš atdala priekšējo zāles daļu. kur tiesneši notur sēdes un kur ir tiesība atrasties arī barri-ster'iem, no pakaļējās dalās, kur atrodas publika.

197

šanai vajag nobeigt universitātes kursu, kaut arī ne juridiskā fakultatē. Nākošais kandidāts barrister'a amatam vēl pirms universitātes kursa beigšanas iestājas vienā no četrām innem, iemaksājot līdz 140 angļu mārciņām. Pēc tam viņš studē tiesības, klausīdamies lekcijas Council of Legal Edu-cation vai arī ņemdams privātstundas, un ir spiests 3 gadu laikā ņemt vairākas reizes dalību innā sarīkojamās kopējās pusdienās. Pirmais pārbaudījums sevišķas vecāko barrister'u kommisijas priekšā kandidātam jāiztur pie iestāšanās innā, ja tikai viņš nav ieguvis kādu universitātes grādu. Pēc 1Ѕ gada viņam jāiztur eksāmens romiešu tiesībās, angļu Common Law un Equity.

Pēc tanī, ne agrāk kā pēc 3 gadiem no iestāšanās dienas innē, kandidātam jāiztur pēdējais pārbaudījums; izturēšanas gadījuma viņam piešķir barrister'a grādu, pēc kam jaunais barrister's zināmu laiku strādāpie kāda no vairāk piedzīvojušiem barrister'iem, bieži bez atlīdzības. Vispār izcelties un kļūt par patstāvīgi strādājošu un ievērojamu barrister'u jaunam baristeram nenākas viegli. No personām, kas sabijušas par barrister'iem vismaz 10 gadus, komplektē augstāko tiesu Londonā (High court). Valsts juridiskos pārstāvjus procesa vešanas gadījumā izvēl no barrister'iem (Attornev General un Solicitor General), bet visievērojamākos barrister'us izvēl King's Council'ā, un šinī gadījumā viņiem tiesība nēsāt zīda togu. Tāpat kā Francijā, tikai solisitor's stājas tiešos personīgos sakaros ar klientu, un pilnvardevēja interešu aizstāvēšanai tiesā pieaicina barrister'u. Solisitor's ari nomaksā barrister'am honorāru, protams, uz klienta rēķinu. Barrister'u stāvoklis ļoti cienīgs, un viņu atalgojums parasti ļoti augsts.

IV. Arī Vācijā no sākuma šķiroja tiesību aizstāvību un pārstāvību. Vecos procesos kopā ar pusi uzstājās arī tā sauktie Fьrsprecher'i, kuŗi sevišķu korporāciju nesastādīja. Abu institūtu škiŗošana (Advocaten und Anwдlte) ilgusi nevienādi dažādos Vācijas apgabalos, piem. Reinas provincēs līdz 1879. gadarn, turpretim Prūsijā pārstāvju kārtu — Procuraturen iznīcināja 1725. g., un abus institūtus apvienoja vienā Advocaten-Anwдlte,. Fridrichs Lielais mēģināja atvietot advokātus ar ierēdņiem, t. s. Assistenzrāthe. Viņi skaitījās par tiesas Iocekliem. Viņu pienākums bija palīdzētpusei vest lietu un pēdējo aizstāvēt; tomēr puses personīga klātbūtne tiesā bij nepieciešama. Pēc neilga laika šie Assistenzrāthe tika atvietoti ar Justizkommissarien, kuri, lai gan skaitījās par ierēdņiem Pie tiesas, tomēr no valsts atalgojumu nesaņēma. Viņi apvienoja savā personā kā tiesību aizstāvību, tā arī pušu

198

pārstāvību. Vēlāk tos nosauca par Rechtsanwālte; tie tika padoti ne tikai tiesas, bet ari sevišķas goda padomes (Ehrenrath) uzraudzībai, kuru izvēlēja no viņu pašu vidus.

Tagadējā vācu advokatūra (Rechtsanwaltschaft) ir sevišķa, brīva kārta, kurā var iestāties kurš katrs, kas atbilst noteikumiem un prasījumiem, kuri nepieciešami tiesneša amata ieņemšanai. Ir ievests lokalizācijas princips, pēc kura Rechtsanwalt's pierakstās pie zināma tiesas apgabala, pie kam tas vienā un tanī pat laikā ir pārstāvis un tiesībaizstāvis. Jāaizrāda, ka vispārējās kollēģiālās tiesās pusēm patstāvīgi uzstāties nav tiesības, bet tām jāgriežas pie Rechtsanwalt'a (Anwaltszwang). Visi Rechtsanwālte sastāda pie katra Oberlandesgerichfa t. s. Anwaltskammer, kuŗa izvēl padomi (Vorstand) uz 4 gadiem 9—15 izvēlētu locekļu sastāvā (līdzīgi mūsu zvērināto advokātu padomei). Pie Reichsgericht'a pastāv atsevišķa Anwaltskammer. Anwaltskammer padome (Vorstand) no vienas puses ir iekšējās pārvaldes saimniecisks orgāns, bet no otras puses — uzraudzības orgāns. Padome izvēl no sava vidus sevišķu goda tiesu (Ehrengericht) no pieciem locekļiem. Šai tiesai tiesība sodīt disciplinārā kārtā, uzliekot naudas sodus pat līdz 3000 markām un izslēdzot no Rechtsanwдlte kārtas. Apmēram tādā pat veidā organizēta Austrijas advokatūra.

V. Krievijā līdz pat 1864. gada tiesu reformai jautājums par pārstāvību un tiesībaizstāvību atradās ļoti bēdīgā un chao-tiskā stāvoklī. Nekādas kārtas vai organizācijas, kuŗas locekļi uzstātos prāvnieku vietā, kā to mēs redzam Vakareiropā, Krievijā nebij. Pilnvarnieku pienākumus bieži uzņēmās prāvnieku radinieki. Maskavas laikā tiesās pušu vietā uzstājās dzimts-cilvēki un „bajāru bērni" (холопы и дeти боярскiя1), kurus pieņēma par pilnvarniekiem. Cara dome (царская дума) skatījās uz tiem loti nelabvēlīgi: „а въ судъ будетъ говорить не по дълу, и того не слушати и не писати, а его, бивъ кну-томъ, отъ суда отсылати.

Pēc Pētera I. ukaza 1697. gadā, pusēm bij aizliegts „нанимать за себя свою братью и боярскихъ людей, ябедниковъ и составщиковъ же воровъ и душевредцевъ".

1716. g. Kaŗa nolikums, kaut arī pielaiž pārstāvību civīl-tiesā, tomēr raugās uz pilnvarniekiem ar lielu neuzticību, jo „оные судью всякими непотребными рeчами болee утруждаютъ".

Šī neuzticība un noraidošā izturēšanās pret pilnvarniekiem bija pilnīgi attaisnojama, jo personas, kas uzstājās kā pilnvar-

1) Ar „дeти боярскiя" Maskavas periodā apzīmēja, no vienas puses, zināmu kārtu, un. no otras, zemāka dienesta ierēdņus.

199

nieki un uzņēmās lietu vešanu (хожденiе по дeлу), bij diezgan aizdomīgs un neuzticams elements. Tie bija. pa lielākai daļai bijušie skrīveri (подьячiе) un bijušie ierēdņi (служилые люди), kas dzeršanas, kukuļņemšanas vai citu iemeslu dēļ atlaisti no dienesta un meklēja sev dzīves līdzekļus, uzņemoties dažādu rakstu sastādīšanu un lietu vešanu (хожденiе по деламъ). Šī lietu vešana izpaudās papīru sastādīšanā, to iesniegšanā, tiesas apmeklēšanā vajadzīgos gadījumos un klātbūtnē pie lietas referēšanas. Šī lietu vedēju (ходатаи) šķira nekādu organizāciju nepazina, nekādu izglītības vai tikumības cenzu neprasīja. Pēdējā priekšreforrnas laikā pilnvarniekus pielīdzināja brīva līgumi dienestpersonām. Tos, uz vienādiem pamatiem ar apkalpotājiem, pierakstīja adrešu kantori, ņemot sevišķu adrešu nodevu. No šāda adrešu kantora tāds lietu vedējs saņēma biļeti, kuŗu tad arī uzrādīja tai personai, kas viņu pieņēma. Pēdējā savkārt taisīja uz biļetes atzīmi par to, vai tā ir apmierināta vai neapmierināta ar savu lietu vedēju.

Tikai pie komerctiesām ar 1832. g. 14. maija likumu tika radīti „присяжные стряпчiе"; šo institūtu gandrīz negrozīta veida pārņēma Tirdzniec. procesa nolikums.1) Par pilnvarniekiem citās netirdznieciskās lietās varēja būt visi, kam tas tikai nebija tieši noliegts.2) Par pilnvarniekiem nevarēja būt mazgadīgie, mācītāji, mūki, ierēdņi savā darba iecirknī, personas, kas izslēgtas no dienesta, vai kam atņemts tiesa labs vārds, kā arī personas, kas atradās zem policijas uzraudzības un visi, kam no valdības aizliegts vest svešas lietas.3)

Tādos apstākļos 1864. gada tiesu reforma nevarēja apmierināties tikai ar tiesu iekārtas organizāciju, bet tai vajadzēja tanī pat laikā skart arī jautājumupar pareizu tiesībaiz-stavības un pārstāvības institūta organ|zāciju. Kā redzams no apvienoto departamentu 1862. g. žurnāla, zvērināto advokātu organizācijas projekts gribējis atrisināt 2 uzdevumus: 1) pielaist par pilnvarniekiem vienīgi godīgas un tikumīgas personas, kurām ir vajadzīgās zināšanas; 2) nodibināt par pilnvarniekiem tādu uzraudzību, kura, neatņemot tiem klientu lietu aizstāvēšanai nepieciešamo patstāvību, līdz ar to tiešām pasargātu privātas personas no pilnvarnieku pat-

1) Salīdz. Tirdzniec. proc. lik. 1857. g. izd. 1291.—1298. p. vai 1903. g. izd. 32.—39. p.

2) Lik. kop. XVI. sēj. 2. dalās 1892. g. izd. Законы о судопроизв. гражданскомъ, 39. р. jeb 1876. g. izd. 165. р.

3) Sal. ar! Lik. kop. XVI. sēj. 2. dalās 1892. g. izd. Законы о судо-произв. гражданскомъ, 49. р. jeb 1876. g. izd. 175. р.

200

varībām; otrs uzraudzības institūta nolūks rast un uzturēt pašu pilnvarnieku vidū taisnības un goda sajūtu, kā arī apziņu par morālisko atbildību valdības un sabiedrības priekšā.

§ 41. Tiesībaizstāvība un pārstāvība, un šo institūtu apvienošana.

No šiem pamatnoteikumiem arī izveidojies 1864. g. Krievijā radītais un vēl tagad Latvijā pastāvošais zvērināto advokātu institūts, kas reglamentēts Tiesu iekārtas likumu 280. — 330. (353.—406.) pantos. Šis zvērināto advokātu institūtus kā Latvijā, tā arī Igaunijā un Lietuvā, līdzīgi Vācijas un Austrijas un pretstatā Francijas un Anglijas, dibināts uz abu — pārstāvības un tiesībaizstāvības — principu apvienošanu. Šeit tādēļ jāaplūko, vai šo principu savienošana uzskatāma par lietderīgu vai nē.

Kā tas no advokatūras institūta salīdzinošā pārskata jau bij redzams, katram no aprādītiem principiem savs mērķis.

Tiesībaizstāvības nolūks ir sniegt pusei tiesisku palīdzību, dot viņai juridiskus padomus, apgaismot kā tiesai, tā arī prāvniekam jautājuma juridisko pusi, izskaidrot neskaidru likumu un tādā kārtā palīdzēt tiesai un pusei pareizi izšķirt lietu no juridiskā viedokļa. Tāpēc no tie-sībaizstāvja prasāma liela erudicija, zināšanas un prasme.

Turpretim pārstāvības nolūks ir fiziskā zinā pilnīgi atvietot pusi tiesā, dot pusei iespēju izpalikt no tiesas, kad slimība vai citi kādi apstākļi aizkavē tās personīgu ierašanos tiesā. Dažreiz šāda puses atvietošana ir pbligātoriska. kad puse ir darbības nespējīga, piem. nepielngadības, vājprātības gadījumos. Aizbildnis un aizgādnis tāpēc ir personas pārstāvis tiesā, bet ne tiesībaizstāvis. Tiesībaizstāvis neatvieto pusi, bet gan juridiski viņai palīdz, sniedz viņai juridiskus padomus, sastāda viņai nepieciešamos, tiesai iesniedzamos rakstus (prasības lūgumus, paskaidrojumus, sūdzības), pat uzstājas tiesā, aizstāvot prāvnieku ar tiesisku runu, noskaidrojot lietas juridisko pusi; pārstāvis, turpretim, faktiski pilnīgi atvieto pusi, darbojas pārstāvamās personas vietā, pie kam pārstāvja darbības sekaspilnīgi gulstas uz pārstāvamo personu. Nekādas speciālas zināšanas vai māksla no pārstāvja netiek prasītas. Nav, protams, šaubu, ka pati dzīve norāda uz tiesībaizstāvības un pārstāvības apvienošanas lietderību vienā personā, jo pusei parasti nepieciešams ne tikai ju-

201

ridisks padoms un tiesiska palīdzība tiesā, bet tai ir ari no svara personīgi atsvabināties no ierašanās tiesā un no tām procesuālām darbībām, kas tai jāizdara kā pusei. Pieaicināt Šim nolūkam divas personas ir visai apgrūtinoši un tas saistīts ar liekiem izdevumiem.

Tomēr nevar neatzīt, ka šādai visai vēlamai tiesībaizstāvja un pārstāvja funkciju apvienošanai vienā personā ir sava ļoti nopietna negatīva puse, kas izriet no šo divu institūtu dažādiem uzdevumiem, kuŗi bieži vien var savā starpā krasi atšķirties. Pārstāv|s, kas pilnīgi atvieto tiesā savu pilnvardevēiu, atrodas pilnīgā atkarībā no pēdējā. Pārstāvja interesēs, protams, vienmēr vinnēt sava pilnvardevēja prāvu tiesā, un tāpēc arī visa viņa darbība vērsta šā gala mērķa sasniegšanai. No šā viedokļa, protams, viņam no svara slēpt tiesai visu to, kas varētu sekmēt pilnvardevēja prāvas pazaudēšanu. Ja pilnvardevēja intereses lietā nav apvienojamas ar taisnības, morāles un tiesību principiem, tad arī pārstāvis, cenšoties lietu vinnēt, būs spiests nonākt kollizijā ar šiem pamatprincipiem.

Turpretim tiesībaizstāvis, nebūdams puses pilnvarnieks, stāv ārpus pusu strīdus attiecībām. Kā beigsies lieta, kuŗa no pusēm vinnēs, — tie ir jautājumi, kuŗi tiesībaiz-stāvim ir no mazāka svara. Viņam ir darīšana ar abstraktiem un tīriem tiesību principiem, kuŗus apgaismot un noskaidrot ir viņa pienākums. Puses tas neredz un nepazīst un nekādā atkarībā no viņām neatrodas, Viņš drīzāk ir tiesneša palīgs, kuŗš palīdz tam noskaidrot strīdīgos tiesību jautājumus.

Kā uz to pareizi norāda prof. Vaskovskis,1) un ,kā tas arī izriet no Tiesu nolikumu (Суд. Уставы) sastādītāju idejas un arī zvērināto advokātu dodamā svinīgā solījuma, pēdējie, uzstādamies kā pušu pārstāvji, nes vēl zināmu pienākumu sаbiēdrības priekšā, kuŗa ieinteresēta, lai katrā lietā uzvarētu patiesība un taisnība, un lai netaisnība ar advokāta palīdzību neatrastu sev sankcijas tiesā.

Uzskatot advokatūru kā sabiedrības priekšstāvi — advokāti pārvēršas no klientu priekšstāvjiem par taisnības cīnītājiem, kas aizsargā tiesā individuālo personu tiesības sabiedriskās labklājības interesēs un vārdā.2)

Ja visi pušu centieni un intereses sаplūstu ar taisnību un patiesību, ar morāli un tiesībām, tad advokāti, kā sabiedrības

1) Курсъ Гражданскаго процесса т. I. с р. 295 и слeд.; ср. Jacob Fridmann, Svstematisches Handbuch der Vertheidigung im Strafverfahren, 1898. Ortloff. Staatsun Gesellschaftvertretung im Strafverfahren, 1892.

2) M. H. Гернетъ, Исторiя русской адвокатуры, II, 28. lpp.

202

negotiorum gestori vienā un tanī pat laikā varētu brīvi uzstāties kā tiesībaizstāvji un pārstāvji. Bet puses intereses nebūt ne vienmēr atbilst taisnības, patiesības un tiesību prasījumiem, un tad šīs intereses atšķiras no sabiedrības interesēm. Šinī gadījumā advokāts, uzstājoties kā taisnības cīnītājs un būdams sabiedrisko interešu priekšstāvis, nevar vienā laikā būt par puses pārstāvi, jo tādā gadījumā viņš tiektos sasniegt sabiedrības interesēm neatbilstošu mērķi, jo sabiedrība ieinteresēta, lai prāvu vinnētu tā puse, kurai taisnība no tikumības un materiālās patiesības viedokļa. Tādā kārtā neizbēgami nostājas viens otram pretim tiesībaizstāvis — advokāts un puse ar savu pārstāvi, tie atšķiras, starp tiem ir starpība.

§ 42. Advokatūra Latvijā.

Kā jau augstāk aizrādīts, pie mums zvērināta advokāta persona apvienoti abi elementi: tiesībaizstāvība un pārstāvība [Tiesu iek. lik. 315. (390.) p. un C. pr. .n. 351. (249.) p.[. Vakar-eiropa speķa esošais Anwaltszwang, t. i. pienākums vest lietas tiesā katrā ziņā ar zvērināta advokāta palīdzību, pie mums nav spēkā [Tiesu iek. lik. 311. (386.) р.]. Pusēm ir tiesība ierasties tiesa un iesniegt lūgumus vai nu personīgi, vai arī uzticēt iesniegšanu citām personām, bez pienākuma izvēlēt sev zvērinātus advokātus. Prāvniekiem ir tiesība uzticēt lietas vešanu nevien zvērinātiem advokātiem, bet arī: l) vecākiem, saviem laulātiem, bērniem; 2) personām, kuŗām ar pilnvaras devēju ir kopēja prāva; 3) saviem lietu vai mantas pārvaldniekiem; 4) privātadvokātiem [Tiesu iek. lik. 314. (389.) un 331. (4061.) р.].

Latvijā zvērināto advokātu kārtā var uzņemt abēju dzimumu personas [Tiesu iek. lik. 281. (354.) р.], kas: 1) sasniegušas 25 gadu vecumu; 2) ir Latvijas pavalstnieki; 3) beigušas Universitātes juridisko fakultāti; 4) ieguvušas piecgadīgu praktisku stāžu tiesu resorā vai kā zvērināta advokāta palīgi (Tiesu iek. lik. 281. (354.), 282. (355.) р.]. Par zvērinātu advokātu nevar būt personas: 5) kas atzītas par maksātnespējīgiem parādniekiem, 6) kas atrodas zem izmeklēšanas vai tiesas par noziegumiem, kas saistīti ar tiesību atņemšanu1), vai arī notiesātas, atņemot tiesības, kaut tās arī atsvabi-

1) Tiesu iek. lik. 282. (355.) p. redakcija nosaka, ka par zvērinātu advokātu nevar būt personas, kuras atrodas zem izmeklēšanas par noziegumu, kuram seko tiesību zaudēšana; tā kā šīs personas līdz notiesājošā sprieduma speķa stašanas momentam nevar izslēgt no zvērināto advokātu kārtas, ja viņas jau šinī kārtā bijušas, jo attaisnojošs spriedums dotu tādam

203

nātu no soda izciešanas apžēlošanas, amnestijas vai nosacītas notiesāšanas ceļā, 7) kas ar tiesas spriedumu atlaistas no dienesta vai izslēgtas no zvērināto advokātu kārtas; 8) kuram ar tiesas spriedumu aizliegta svešu lietu vešana tiesas. Beidzot likums nepielaiž 9) amata apvienošanu, un tāpēc par zvērinātiem advokātiem nevar būt personas, kas atrodas valsts vai sabiedrības dienestā. [Tiesu iek. lik. 282. (355.) p.].1)

Personas, kas vēlas iestaties zvērināto advokātu kārta, iesniedz zvērināto advokātu padomei lūgumu, pieliekot klāt dokumentus, kuŗi apliecina, ka kandidātes atbilst likuma paredzētiem noteikumiem par iestāšanos zvērināto advokātu kārta. Padome pēc sava ieskata var pienemt vai noraidīt kandidātu, kaut arī tas atbilstu likumā paredzētiem formāliem prasījumiem. Padomei ir tiesība izlietot visādas ziņas, un tai nav jānorada noraidīšanas iemesli. Atraidīšanu var pārsūdzēt tikai tanī gadījumā, ja šī atraidīšana motīvēta un pamatota uz formāliem iemesliem, kas paredzēti likumā (Kriev. senāta apv. sāp. spriedums 1879. g. № 14 un 1881. g. 33. un Tiesu palatas de-part. kopsapulces 1930. g. 28./11. nolēmums.). Šī bezapellācijas padomes tiesība nemotivēti atraidīt aspirantus dod padomei iespēju plaši realizēt likuma prasījumu par zvērināto advokātu kārtā iestājošos personu nevainojamu tikumību un piešķiŗ padomei vienai pašai aspiranta tikumības cenza bezapellacijas novērtēšanas tiesības. No otras puses, šādas padomes bezapellacijas tiesības var lielā mērā sekmēt patvaļību aspirantu lūgumus noraidot. Ja atraidīšanai par pamatu ir formāli iemesli, tad sūdzību 2 nedēļu laikā var iesniegt Tiesu palātai [303. (376.) р.].

Uzņemšanas gadījuma zvērināto advokātu kārta, zvērināts advokāts saņem no padomes apliecību, to ieved zvērināto advokātu sarakstos, un tas dod tiesas nodaļu kopsapulcē svinīgu solījumu pēc sevišķas formas [308. (381.) р.].

izslēgtam zvērinātam advokātam tiebību prasīt nekavējoši atjaunot viņa agrākās tiesības, kuras tiesa viņam nav atņēmusi, un, tā ka, no otras puses, panta redakcija skaidri pasaka, ka par zvērinātiem advokātiem nevar būt personas, kas sastāv zem izmeklēšanas, liekas pareizāki, ja zvērināto advokātu padome kā direktais uzraudzības orgāns, pati spertu solus, lai zvērinātie advokāti, kas atrodas zem izmeklēšanas, uz attiecīgu laiku nevarētu vest tiesā nekādas lietas.

1) Šo likumu Latvijā parasti apiet tādā kārtā, ka atsevišķi zvērinātie advokāti atrodas valsts vai sabiedriskā dienesta ne štata, bet uz brīva līguma.

204

§ 43. Zvērināto advokātu tiesības un pienākumi.

Zvērinātie advokāti, kas vienā un tai pašā laikā ir puses pārstāvji un tiesībaizstāvji, rīkojas uz pilnvarde-vēja izdotas pilnvaras pamata, un visas attiecības, kas izceļas viņu starpā, regulējamas pēc materiālo tiesību noteikumiem par pilnvarojumiem. (Civīllik. 4375.—4392. un Latg. civīllik. 2291. un sekojošie panti). Viņiem ir lietu vešanas tiesības visā Latvijas territōrijā [Tiesu iek. lik. 310. (383.) р.], bet tas, kā augstāk aizrādīts, nenozīmē monopola tiesības [sal. Tiesu iek. lik. 311. un 314. (386. un 389.) р.]. Par lietu vešanu viņiem ir tiesība prasīt atalgojumu (honorāru), kura apmērs atkarājas no vienošanās, kas [Tiesu iek. lik. 320. (395.) р.] izteicama rakstiskā formā.1) Ja rakstiskas vienošanās nav, tad honorāra apmērs nosakāms pēc sevišķas takses, kuru nosaka Tieslietu ministrija un apstipnna likumdošanas kārtībā. [Tiesu iek. lik. 326. (396.) р.]. Zvērinātiem advokātiem paredzēts sevišķs amatģerbs: melns talārs ar sevišķu sudraba krūšu nozīmi un melna galvas sega. [Lik. kr. 1928. g. 16. un 1930. g. 46.; Vaid. Vēstn. 1928. g. Nr. 88 un 1931. g Nr. 293.].

Zvērināta advokāta pienākumi vispirms izriet no pilnvarojuma līguma, kas noslēgts starp pilnvarnieku un pilnvardevēju. Neatkarīgi no tā, katram advokātam ir pienākumi pret valsti un sabiedrību, kurus viņš uzņemas, svinīgo solījumu dodot.2) Bez tam zvērinātam advokātam: 1) uz padomes priekšrakstu jāved bez atalgojuma to personu lietas, kuram pēc likuma atzītas mazturības tiesības, un pret atlīdzību to personu lietas, kuras griezušās padomē ar lūgumu norādīt viņam pilnvarnieku [Tiesu iek. lik. 294. (367.) p. 4. un 5. punkti un 317. (392.) p.]; 2) tāds pat pienākums ir zvērinātiem advokātiem, kad lietas vešanu viņiem uzdod apgabaltiesas priekšsēdētājs [sk. Tiesu iekjik. 319. (394.) un C. pr. n. 356. (254.) р.]: 3) zvērinātiem advokātiem jāved sevišķs viņiem nodotu lietu

1) Citādās domās ir Senāts, kurš savā 27. II. 1938. g. spriedumā Nr. 41. Sulca mant. 1., atradis, ka „Tiesu iekārt, lik. 320. p. pēc tā gara un satura nav piemērojams Latvijā (izņemot Latgali), jo tas neesot savienojams nedz ar Latvijas priv. lik. vispārējo principu par darījumu neformālo noslēgšanas veidu, nedz ar Latvijā valdošo uzskatu par zvērin. advokātu darbību….." Tomēr jāatzīst, ka Tiesu iekārtas likums ir speciāls likums, kas piemērojams visā Latvijā, ar tiem papildinājumiem un grozījumiem Rietum-Latvijai, kuri paredzēti Tiesu iekārt, lik. 1914. g. izd. 556.—605. p. Tiesu iekārt, likumu III. nodala 320. (395.) p. nav grozīts, nedz papildināts, un tamdēļ jāatzīst, ka šis pants ir spēkā visā Latvijā.

2) Skat. svinīga solījuma formulu pielikumā pie Tiesu iek. lik. 308. (384.) р., kur zvērināta advokāta pienākumi izteikti loti plaši saskaņā ar Tiesu nolikumu sastādītāju ideju.

205

saraksts, kurš pieprasījuma gadījumā jāuzrāda padomei [Tiesu iek. lik. 330. (406.) p.]; 4) viņiem ar disciplīnaras atbildības piedraudējumu aizliegts iegūt savu pilnvarnieku lietas uz savu vārdu vai arī uz citas personas vārdu. [Tiesu iek. lik. 324. (400.) p.]; 5) viņiem nav tiesības vest lietas pret tuviem radi-diekiem [T. iek. lik. 325. (401.) p.]; 6) būt par abu tiesājošos pušu pilnvarniekiem vai arī pāriet no vienas puses pie otras [Tiesu iek. Hk. 326. (402.) p. un C. pr. n 354. (252.) р.] un 7) nav tiesības izpaust viņiem uzticētu noslēpumu [Tiesu iek. lik. 327. (403.) Р.].

Zvērināto advokātu, tāpat kā tiesnešu atbildība var būt trejāda: 1) krimināla — par darbību, kura ar nolūku vērsta uz kaitēšanu pilnvardevēja interesēm [Tiesu iek. lik. 329. (405.) р.]; 2) c i v ī l а — par zaudējumiem, kas nodarīti pilnvardevējam ar paviršu pilnvarotā rīcību, izpildot savus pienākumus, kā pieņi., ja likumā noteikto terrninu nokavēšanas vai pareizu formu neievērošanas dēļ cēlušies zaudējumi pilnvardevējam [Tiesu iek.lik. 328. (404.) р.]. Par juridisku padomu, ko sniedzis advokāts, ja tā rezultātā cēlušies zaudējumi, advokāts var atbildēt uz vispārējā pamata, kas paredzēts Civīllik. 4416. p. un tā piez.;") 3) disciplināra kāda paredzēta Tiesu iek. lik. 295.—303. (368.—376.) р., zvērināto advokātu padomes kā pirmās un Tiesu palātas ka otras instances priekšā par mazāk svarīgiem zvērināta advokāta uz sevi uzņemto pienākumu pārkāpumiem, kas nav paredzēti krimināllikumos, kā arī par izturēšanos, kas runā pretim tikumībai un neatbilst advokāta ētikai (Apv. sap. spr. 1870. g. Nr. 5.. 1880. g. Nr. 5. un 1903. g. Nr. 2.). Disciplināro sodu skala sākas ar brīdinājumu un rājienu un beidzas ar izslēgšanu no zvēr. adv. kārtas ar nodošanu kriminālai tiesai vai bez tās. Padomes lēmumi par brīdinājumu un rājienu nav pārsūdzami [Tiesu iek. lik. 303. (376.) р.]. Padomei ir tiesības aizliegt zvērinātam advokātam praksi uz laiku ne ilgāku par vienu gadu. Pie kam šo sodu var piemērot ne vairāk kā divas reizes, pie kam, ja advokāts no jauna saukts pie disciplīnāratbildības, tad minēto sodu atvieto ar izslēgšanu no zvērinātu advokātu kārtas [T. iek. 1. 296. (369.) р.]. Pie zvērināta advokāta izslēgšanas no kārtas un prakses tiesību atņemšanas vajadzīgs padomes lēmums ar 2/3 balsu vairākumu [T. iek. 1. 302. (375.) p.]. Tiesu palātas kā II. instances lēmumi skaitās par galīgiem, bet sūdzības uzraudzības kārtībā Senāta 3 departamentu apvienotai sapulcei tiek pielaistas (Apv. sāp. spr. 1907. g. № 25.). Zvē-

1) Sal. arī Cvingmaņa spried, krāj. I. sēi. Nr. 157; III. sēj. Nr. 363; V. sēj. Nr. 781.

206

rināta advokāta saukšana pie atbildības kriminālā vai disciplīnārā kārtībā neizslēdz, protams, viņa civīlo atbildību [Tiesu iek. lik. 329. (405.) ?.].

§ 44. Zvērinātu advokātu padome.

Zvērinātie advokāti apvienojās kopsapulcē, kura no sava vidus izvēl uz vienu gadu sevišķu priekšstāvniecības orgānu zvērinātu advokātu padomi no priekšsēdētāja un 5-14 locekļiem, 1) kura vienā laikā ir saimniecisks un iekšējās pārvaldes kā ari disciplīnārorgans [Tiesu iek. lik. 294. (367.) un 295. (368.) ?.]. Padomes sastāva izvēlēšanai nepieciešams kvorums, ne mazāks, kā puse no visiem zvērinātiem advokātiem. Ja pēc divrcizējas sapulces sasaukšanas kvoruma tomēr nav, tād iepriekšējais padomes sastāvs skaitās ievēlēts uz nākošo gadu. [T. iek. lik. 291.-292. (364.-365. p.].

Padomes pienākumi un tiesības ir šādas: 1) caurlūkot lūgumus par iestāšanos vai izstāšanos no kārtas un paziņot par to Tiesu palātai; 2) caurlūkot sūdzības par zvērināto advokātu darbību uti vispār uzraudzīt tos; 3) izdot apliecības zvēr. advokātiem par to, ka viņi no padomes nav sodīti; 4) nozīmēt zvērinātus advokātus pēc kārtas to personu bezmaksas aizstāvēšanai, kurus tiesa atzinusi par mazturīgiem, kā arī tām personām, kuŗas griežas pie padomes ar lūgumu norādīt viņām zvēr. advokātu viņu interešu aizsardzībai tiesā [317. (392.) p.]; 5) aprēķināt honorāra apmēru advokātam pēc takses, ja nav vienošanās un rakstiska noilguma [320. (295.) ?.]; 6) uzlikt zvērinātiem advokātiem disciplīnārās piedziņas [294. (367) p. 7 pkts un 295. (368.) p.].

Padome izšķir jautājumus, ja ir kvorums, kuŗam vajadzīga mazākais puses padomes locekļu klātbūtne; balsu vienlīdzības gadījuma, priekšsēdētāja balss izšķir jautājumu, bet uzliekot tādus disciplinārsodus, kā piem., prakses poliegšanu un izslēgšanu no kārtas, vajadzīgs 2/3 balsu vairākums. [Tiesu iek. lik. 302. (375.) p.].

Visus padomes lēmumus, izņemot tos, kas soda ar brīdinājumu vai rājienu, var pārsūdzēt Tiesu palātā divu nedēļu laika no lēmuma pasludināšanas dienas [Tiesu iek. lik. 303. (376.) p.]. Palātas lēmumi par šīm sūdzībām vai prokurora protestiem ir galīgi [Tiesu iek. lik. 304. (377.) p.].

1) Lai apkarotu ieviesušos kaktu advokatūras elementus, no zvērinātu advokātu padomes 1923. g. 15. novembrī ir nodibināta juridiska konsultācija, kura sniedz padomus un sastāda mazturīgiem prasības sūdzības un citus tiesas rakstus bez maksas.

207

§ 45. Privātadvokāti un zvērinātu advokātu palīgi.

I. Trūkstot personām ar augstskolas juridisko izglītību, kuras varētu aizpildīt zvērinātās advokatūras rindas, un nepieciešamība apkarot šaubīgos kaktu advokatūras elementus,1) spieda krievu valdību 1874. gadā nodibināt privātadvokātu institūtu, no kuŗiem neprasīja to augstākās izglītības cenzu, kas bij paredzēts zvērinātai advokatūrai. Pēc likuma privātadvokāti, pie kuriem var piederēt abēju dzimumu personas, pieskaitīti apgabaltiesām un Tiesu palātai. Viņi nesastāda tādu apvienotu korporāciju kā zvērinātā advokatūra, viņiem nav apvienojošā un reprezentējošā orgāna.

Lai dabūtu privātadvokāta tiesības, aspirants griežas pie tās apgabaltiesas, kuras rajonā viņš grib praktizēt, vai Tiesu palātas ar lūgumu, lai izsniedz apliecību, kuŗa dotu viņam tiesību vest svešas lietas. Tāda apliecība pēc lokalizācijas principa dod tiesības vest lietas tanī tiesā, no kuras apliecība saņemta, kā arī pie visiem attiecīgā apgabak miertiesnešiem [Tiesu iek. lik. 332. (4062.) р.]. Bez tam, saņēmis no apgabaltiesas apliecību, privātadvokāts var attiecīgā apgabaltiesā iesākto lietu vest arī augstākās instancēs 1334. (404.) p ]. Saņēmis minēto apliecību vienā apgabaltiesā, viņš var Jūgt, lai izdod šādu apliecību arī citā tiesā [340. (406".) р.]. Šī apliecība katru gadu apmaksājama ar sevišķu nodokli — 25 latu apmērā, ja apliecība izsniegta lietu vešanai tikai miertiesās un apgabaltiesā kā apellācijas instancē, un Ls 40,— apmērā lietas vešanai vispārējās tiesās [340. (406".) p.].2)

Pielaižot personu par privātadvokātu, ievēro šādus noteikumus: 1) jāiztur pārbaudījums pie sevišķas apgabaltiesas kommisijas, kuŗa pārliecinājās par aspiranta zināšanām; no šāda pārbaudījuma atsvabinātas personas ar augstāko juridisko izglītību kā arī personas, kas jau tādu apliecību dabūjušas no citas tiesas [Tiesu iek.. lik. 336. (4066.)p.]; 2) vajadzīgs zināms tikumības cenzs, par kuŗu tiesa pārliecinās, ievācot zinas par attiecīgo personu [338. (4067.) p.]; 3) reflektantam jābūt

1) Saskaņā ar Tiesu iek. lik. 334. (4064.) p. tiešo saturu un izpratni, advokāts, kuram uz attiecīgas tiesu iestādes [332. (4062.) р.] izdotas apliecības pamata ir tiesība vest lietas miertiesās, apgabaltiesā vai Tiesu palātā, var atsevišķu lietu vest arī Senātā, resp. iesniegt par otrās instances — Apgabaltiesas vai Tiesu palātas — spriedumu kasācijas sūdzību tikai tinī gadījumā, ja viņš šo lietu vedis tiesā, tiesai lietu izspriežot pēc būtības. (Sen. spr. 1927. g. 31. I. Nr. 184. Kīmča 1.)

2) Zvērinātu advokātu palīgi apmaksa minēto apliecību pusapmerā 1348. (40617.) p.ļ.

208

Latvijas pavalstniekam (Kr. sen. kopsap. spr. 1881. g. № 2.);

4) privātadvokāts nevar sastāvēt valsts vai sabiedriska dienestā (Kr. sen. kosap. spr. 1890. g. Nr. 33., 1899. g. Nr. 22.);

5) jāraugās, vai nav tādu apstākļu, kuri varētu pec vispārējiem Civīlproc. nolikuma noteikumiem [348. (246.) р.] būt par šķērsli pielaišanai par privātadvoķātu [Tiesu iek. lik. 335. (406/0 P-]. Privātadvokātu tiesības un pienākumus vispirms rēgulē tās attiecības, kuras izriet no pilnvarojuma līguma, kādēļ arī privātadvoķātu kriminālā un civīlā atbildība pamatojas uz vispārējiem noteikumiem par atbildību pilnvarojuma līguma pārkāpšanas gadījumā. Vispār, saskaņā ar krievu Senāta paskaidrojumiem (Apv. sāp. spr. 1891. g. Nr. 85. 1880. g. Nr. 29., 188,. g. Nr. 2.), noteikumi par zvērinātiem advokātiem attiecās arī uz privātadvokātiem. Tāpēc arī atlīdzības ziņā uz viņiem attiecināmi noteikumi, kuŗi paredz šo jautājumu attiecībā uz zv. adv., t. i. vienošanās par atlīdzību — honorāru sastādama rakstiskā formā; pretējā gadījumā atlīdzība aprēķināma pēc takses, kas pieņemtā pie lietu vešanas no zvēr. adv. [Skat. piel. pie Tiesu iek. lik. 321. (396.) p.]. Svinīgs solījums no viņiem netiek prasīts. Paredzēts sevišķs-amatģērbs. (Lik. kr. 1928. g. 16.; 1930. g. 46. un Vald. Vēstn. 1928. g. Nr 88.; 1930. g. Nr. 72. un 1931. g. Nr. 293.). Attiecībā uz uzraudzību un disciplīnāro atbildību privātadvokāti padoti tām tiesu iestādēm, no kuŗām viņi saņēmuši apliecības. Šīm tiesu iestādēm ir tiesība uzlikt disciplinārus sodus un proti: 1) brīdinājumu, piezīmi, rājienu; 2) noliegt praksi tiesā uz laiku, ne ilgāku par gadu un 3) izslēgt no privātadvoķātu kārtas [344. (40613. р.]. Tiesas lēmumu, ar kuru vainīgām personām uzlikti divipēdējie soda veidi, var 2 nedēļu laikā pārsūdzēt Tiesu palātā, bet ja tas ir Tiesu palātas lēmums, tad sūdzību tanī pat laikā var iesniegt Senāta apvienotai sapulcei [345. (40617. р.]. Bez tam privātadvokāti atrodas Tieslietu ministra uzraudzībā, kuŗš atradis no viņam ienākušām ziņām, ka atsevišķa privātadvokāta uzvešanās neatbilst advokāta stāvoklim, var viņu atstādināt no lietu vešanas. [346. (40615.) р.].

II. 1874. gada noteikumi par privātadvokātiem attiecināmi uz zvērinātu advokātu palīgiem vienīgi ar to starpību, ka par lietu vešanas apliecībām tiek ņemta no viņiem puse no tās summas, kāda jāmaksā privātadvokātam [Tiesu iek. lik. 348. (40617.) р.].

Sakara ar šo Tiesu nolikumu sastādītāju pirmatnējā ideja par zvērinātu advokātu palīgiem kā tādām personām, kurām jā-

1) Privāto advokātu amata talān ir no zilas — bet zvērinātu ad-

vokātu un viņu palīgu — no melnas drēbes.

209

darbojas ar tiesu praksi zvērināto advokātu vadībā, kā sava patrona palīgiem [281. (354.) р.], bet ne patstāvīgi, izrādījās pavisam sagrozīta, un tagad zvērināta advokāta palīgs kā privātadvokāts var būt sava patrona pretinieks, kas, protams, ir pretrunā ar pašu ideju par zvērināto advokātu palīgiem, kā par sava patrona palīgiem.

Sakarā ar zvērināto advokātu palīgu pielīdzināšanu pri-vātadvokātieiru palīgi padoti dubultai uzraudzībai un pastiprinātai disciplinārai atbildībai. No vienas puses, piederēdami zvērināto advokātu kārtai, viņi padoti zvērināto advokātu padomes disciplinārai uzraudzībai (Apv. sāp. spr. 1880. g. № 6.), un, no otras puses, kā privātadvokāti uzraudzības un disciplinārās atbildības ziņā viņi padoti tai tiesu iestādei, no kuras viņi saņēmuši attiecīgo apliecību [344. (40613. р.]. Bez tam zv. adv. palīgu atstādināšana no lietu vešanas pieder Tieslietu ministrim, ja viņš, pēc ienākušām ziņām atrod, ka zvērināta advokāta palīga kā privātadvokāta darbība vai uzvešanās neatbilst advokāta cieņai [Tiesu iek. lik. 346. (40615.) р.].

Attiecībā uz zvērināto advokātu palīgu organizāciju un darbību zvērināto advokātu padome izdevusi attiecīgu instrukciju, kuŗu Latvijas zvērinātu advokātu padome pieņēmusi un apstiprinājusi 19. martā un 9. aprīlī 1924. gadā un papildinājusi 20. novembrī 1931. g.

Pieņemšanas kārtība zvērinātu advokātu palīgu kārtā se-koša: aspirants, kas atbilst visiem likuma prasījumiem [C. pr. n. 246. р., Tiesu iek. lik. 282. (355.) р.], iesniedz lūgumu padomei, klātpieliekot Universitātes diplomu, curriculum vitae, ar norādījumu, pie kāda zvērinātā advokāta viņš strādā, kā arī kādas personas no advokātu vai maģistratūras vidus var par viņu sniegt vispārīgu atsauksmi (instrukcijas § 3.). Jautājumu par aspiranta uzņemšanu padome, caurlūkojusi ienākušās atsauksmes, izlemj ar vienkāršu balsu vairākumu (instr. § 4.). Pēc pieņemšanas zvērināto advokātu palīgu skaitā aspirants dod solījumu godīgi un apzinīgi izpildīt savus pienākumus, instrukcijas priekšrakstus, padomes norādījumus u. t. t. (instr. § 6.). Pirmo 6 mēnešu laikā palīgam nav tiesības pašam patstāvīgi vest civīllietas. Pēc sešiem mēnešiem viņam ir tiesība vest civīllietas miertiesā, bet pēc gada — visās tiesu iestādēs

(instr. §11 .).1)

Zvērināta advokāta palīgam jādzīvo tanī pat pilsētā, kur dzīvo viņa patrons. Atsevišķos gadījumos, ar padomes atļauju, Pielaiž arī izņēmumus attiecībā uz palīgiem, kuŗi jau pie patrona strādājuši 2 stāža gadu laikā (instr. § 8.). Katram palīgam

1) Šis instrukcijas pants ir pretrunā ar Tiesu iek. lik. 348. (40617.) p.

14

210

jāved lietu saraksts. Katra gada janvārī šis saraksts jāiesniedz padomei (instr. § 9.). § 8. un 9. nepildīšanas gadījumā, padome var izslēgt zv. adv. no zvērināto advokātu palīgu saraksta. Instrukcijās ir minēti sīki norādījumi par uzraudzību. Vispārēju uzraudzība par zvērināto advokātu palīgiem piekrīt zvērināto advokātu padomei (instr. § 12.). Pastāvīgā uzraudzība par palīga darbību ir viņa patrona pienākums (instr. § 13.).

Zvērinātu advokātu pilnsapulce katru gadu izvēl 9 zvērinātus advokātus Rīgā un pa 3 zvēr. advokātiem Jelgavā, Liepājā un Daugavpilī. Šo zvērināto advokātu uzdevums: 1) piepalīdzēt zvērināto advokātu palīgu profesionālai sagatavošanai, 2) vest zv. adv. pal. konferences un 3) uzraudzīt zvērināto advokātu palīgus to darbībā tiesu iestādēs un ārpus tām (instr. § 14.).

Zvērināto advokātu palīgu konferences notiek ne retāk kā reizi mēnesī. Šinīs konferencēs zvērināti advokāti un viņu palīgi kā arī speciāli uzaicinātas personas nolasa referātus, sarīko disputus. Iztirzā tiesu kazusus (instr. § 18.). Katram zvērinātā advokāta palīgam jānolasa ne mazāk kā 2 referāti.

Zvērināto advokātu palīgus var uzņemt zvērināto advokātu kārtā, ja viņi ir Izpildījuši sekošus noteikumus: 1) uzstājušies 10 krimināllietās, kurās apvainotam draudējis ar tiesību zaudēšanu saistīts jods, 2) 2 gadu laikā piedalījušies vismaz pusē no konferencēm, 3) nolasījuši un aizstāvējuši mazākais 2 referātus, kuŗi atzīti par apmierinošiem, 4) iesnieguši patrona un divu zvērināto advokātu vai tiesnešu atsauksmi, ka viņi juridiskā un ētiskā ziņā ir pilnīgi sagatavoti zvērināto advokātu darbībai un 5). iesnieguši konferences priekšsēdētāja atsauksmi par to, ka ir izturējuši kollokviju praktiskos kriminālo un civiltiesību jautājumos (instr. § 22.).

Palīgu, kurš piecu gadu laikā (vai papildu termiņā, ja tāds viņam dots) nav izpildījis augšā minētos noteikumus, var izslēgt no zvērināto advokātu palīgu skaita (instr. § 24.).1)

Beidzot vēl jāmin tie soļi, kurus likumdevējs lietojis cīņai ar kaktu advokatūru, kurai līdz pat šim laikam atstāta plata laipa miertiesu justicijā archaiskā Tiesu iek. lik. 349. (40618.) p. veidā.

Pēc šā likuma personām, kas nepieder ne pie zvērinātās, ne pie privātadvokātūras, ne pie personām, kas minētas Tiesu iek. lik. 314. (389.) р., tomēr ir tiesība uzstāties kā pilnvarnie-kiem lietās, kuras tiek vestas miertiesās, bet ne vairāk

1) Jautājumā par zvērināto advokātu palīgiem kā arī par privātadvo-katuru pašlaik Saeima apspriež pārgrozījumus likumdošanas kārtībā.

211

kā trijās lietās gada laikā.1) Lai apkarotu kaktu advokatūras izplatīšanos, Latvijas likumdevējs izdevis 1921. g. likumu (Lik. kr. 1921. g. 119.), pēc kuŗa personām, kurām nav tiesības vest svešas lietas, bet kas nemākulīgi nodarbojās ar padomu sniegšanu par atlīdzību, tiesas rakstu nemākulīgu sastādīšanu, profesionālu svešu lietu vešanu tiesu iestādēs mantkārīgā nolūkā vai ar svešu prasību iegūšanu tālākvešanai, sodāmas ar arestu vai naudas sodu, bet nodarījumam atkārtojoties, pat ar ieslodzījumu cietumā.

1) To lietu skaitā, kurat, var vest pie advokatūras nepiederīgas personas gada laikā vienas apgabaltiesas apgabala rоbežās, ieskaitāmas arī tās tietas, kuras tāda persona iesākusi vest iepriekšējos gados un turpina vešanu tekošā gadā. (Sen. 1926. g. 9. XII. spr. Nr. 341. Gulbja 1.. un 1926. g. 8. X. spr.. Īles 1.)

14*

OTRA DAĻA. PIRMĀ NODAĻA.

Tiesāšana vispārējā prasību kārtībā.

I. NODALĪJUMS.

Kompetence un piekritība.1)

§ 46. Vispārīgi aizrādījumi.

Katrai valsts iestādei, administratīvai vai tiesas, ir noteikts darbības aploks, kas aptver noteiktas tiesības un pienākumus, kuŗi jau iepriekš nosprauž un raksturo katras iestādes darbību. Iestādes darbības aploku sauc par iestādes kompetenci vai pārziņas robežām (ведомство). No šā viedokļa likums runā par vienas vai otras pārvaldības vai tiesu iegādes kompetenci (sal., piem., C. pr. n. 1. p. un piezīmi).

Tiesu iestādēm kā valsts iestādēm arī ir savs darbības aploks, sava kompetence: viņas ir tiesību paudējas un aizstāves — judices jūs dicunt. No šā viedokļa tiesas dēvē par likuma vai tiesību balsi.

Normu pārkāpšana var notikt kriminālo, civīlo, administratīvo, kaŗa vai citu tiesību nozarē. Katrā šādā nozare darbojas sevišķas tiesas, kas izspriež jautājumu par tiesībpārkāpuma esamību un turpmākām sekām. Tiesas varu vai tiesību spriest tiesu zināmā tiesību nozarē vai arī zināmā vieta sauc par jurisdikciju (jurisdictio, Gerichtsbarkeit, jurisdiction).

Tādā kārtā pastāv civīlā jurisdikcija (Civilgerichtsbarkeit), kuŗas izšķiršanai padoti pilsoņu strīdi par viņu civiltiesībām, un kriminālā jurisdikcija, kuŗai pieder valsts sodošā vara.

Civīltiesas, kuram piešķirta civīlā jurisdikcija, var būt vienpersonīgas (miertiesas) un kollēģiālas (vispārējās). Miertiesu kompetencei vai pārziņai piekritīgas lietas atšķiras no lietām, kas piekrīt vispārējām tiesām,_ pēc savas šķiras.

Tiesas ar vienādu kompetenci uzlūkojamas par vienas šķiras tiesām (piem., visas miertiesas savā starpa), atšķi-

1) Sal. Васьковскiй, Учебникъ Гражд. Судопр. 121.—150. 1. р.; Энгельманъ, Курсъ русск. Гражд. Судопроизводства 112.—131. 1. р.; Малышевъ, I, 139,-180. 1. р.

213

rībā no dažādu šķiru tiesām, kuru kompetence ir dažāda, piem. miertiesas attiecībā pret apgabaltiesām.

Tādā kārtā civillietas, pēc savas šķiras, pieder vai nu apgabaltiesu vai miertiesu kompetencei. Šādu atsevišķu dažādas šķiras tiesu kompetenci, atkarībā no paša lietas priekšmeta vai lietas šķiras, sauc par objektīvo vai priekšmeta kоmpetenci, vai arī dēvē par šķiras piekritību, piekritību pēc lietas šķiras (competentia ratione materiae, объективная компетенцiя, родовая подсуднocть, sachliche Zustдndigkeit).

No šās objektīvās kompetences vai šķiras piekri-tības jāatšķir subjektīvā kompetence vai personīgā piekritība (Subjeķtive Competenz, Competentia ratione personae, субъективная компетенцiя, личная подсудность), kad jautājums grozās яр lietu sadalījumu starp vienas šķiras tiesām. Katra atsevišķa vienas šķiras tiesa norobežota no otras tās pašas šķiras tiesas ar zināmu platību, zināmu territōriju (apgabalu, iecirkni), kas padota viņas jurisdikcijai. Šādu vienas šķiras tiesu savstarpēju norobežojumu platības ziņā sauc par subjektīvo kompetenci vai personīgo piekritību [C. pr. nol. 39.—44. (32.—361.), 309. (203.), 318. (1810.), 315. (209.), 319.—322. (212.—215.) р.]. Mušu civilprocesa likumos terminoloģija šinī jautājumā nav stingri ievērota. Jukām lietoti termīni: varas robežas [piem. 283. (186.) p. 3. pkts, 907. (793.) p. 3. pkts], pārzinās robežas [321. (214.) р.], pārziņa [331. (224.) р.], kompetence [З6. (1806._) р.], piekritība [50. (39.) р.].

Tāda kārta mēs šķirojam:

a) kompetenci — kā noteiktai iestādei padotu zināmu lietu kategoriju;

b) jurisdikciju — kā tiesas varu zināmā tiesību nozarē vai zināmā apgabalā, kas var būt civīlā vai krimināla;

c) objektīvo kompetenci vai šķiras (arī priekšmeta) piekritību — pēc lietu priekšmeta vai to šķiras starp dažādu šķiru tiesām;

d) subjektīvo kompetenci vai personīgo piekritību (arī territōriālo kompetenci) starp vienas šķiras tiesām.

Iedalot tiesu darbību pēc kompetences, jurisdikcijas un šķiras piekritības, likumdevējs vadās no publiski tiesiskiem apsvērumiem, proti, kā vislabāk iekārtot tiesu sistēmu. Turpretim, nosakot subjektīvo kompetenci, likumdevējs vadās no prāvnieku ērtības interesēm.

214

Tā kā tiesu kompetences robežas, nosakot civīlvai krimināltiesas jurisdikciju kā ari šķiras piekritību, nodibinātas publiski-tiesiskās interesēs, raugoties no valsts viedokļa, tad šīs jurisdikcijas un šķiras piekritības grozīšanu nevar atstāt prāvniekiem pēc viņu vienošanās. Pati tiesa seko šās kompetences vai pārzinās robežu ievērošanai [C. pr. nol. 336. (229.), 342. (237.), 675. (584.) p. 1. un 2. pkt.]. Nekādas saistošas nozīmes nebūtu piem. tam, ja puses vienotos nodot krimināltiesas vai administratīvas tiesas izšķiršanai prasību dēļ pirkšanas summas piedzīšanas par pārdoto priekšmetu. Turpretim tur, kur iet runa par subjektīvo (territōriālo) kompetenci, t. i. par lietas izspriešanu vienā vai otrā vienas šķiras tiesā, prāvnieku vienošanās pielaista, jo lietaspiekritība vienai vai otrai vienas š_ķiras tiesai ir radīta prāvnieku ērtības interesēs. Tamdēļ prāvnieki var brīvi vienoties, paredzot līgumā, kurā no vienas šķiras tiesām lieta izspriežama [C. pr. nol. 334. (227.), 335. (228.) un 1641. (2024.) р.]. No otras puses, uz šās subjektīvas kompetences pārkāpšanu var aizrādīt tikai atbildētājs un pie tam tikai procesa sākumā [661. (571.), 665. (574.), 666. (575.) р.].

§ 47. Objektīvā kompetence.

Nosakot objektīvo kompetenci pēc lietas šķiras, likumdevējs, no vienas puses, vēlējies dot tautai tuvu stāvоšu. vienkāršu, neformālu un pēc iespējas ātru tiesu. Šām prasībām atbilst vienpersonīga tiesa, kur nav jāsanāk kopā vairākām personām, kuŗu var tamdēl dibināt kaut kuŗā vietā, un kur, sakarā ar lietas vienkāršību, atkrīt vajadzība sīki un vispusīgi apgaismot un apspriest lietu. No otras puses, likumdevējs ņēmis vērā, ka gadījumā, ja lieta ir sarežģīta un saistīta ar formāliem likumiem, tad prasījums par ātru izspriešanu stāv otrā vietā, bet pirmā vietā nostājas prasījums par lietas sīku noskaidrošanu un vispusīgu apgaismošanu, lielāku iedziļināšanos lietā, kamdēļ šādā gadījumā lietas apspriešana kоllēģiālā tiesnešu sastāvā ir veļamāka un noderīgāka, pat ja no tam cieš izspriešanas ātrums.

Nospraužot škiras piekritības robežas starp vienperso-nīgāin un kollēģiālām tiesām, likumdevējs Civīlprocesa nolikumā aprādījis miertiesnešu kompetenci ar pozitīvām [C. pr. n. 36. (1806.) un_ 37, (29.) р.] un negatīvām [38. (31.) р.] pazīmēm, atstājot apgabaltiesu kompetencei visas pārējās lietas [296. (202.) р.]. Tamdēļ vispirms jānoskaidro, kādas lietas piekrīt miertiesnešiem.

215

1. Miertiesnešiem piekrīt:

1) saistību prasības, neraugoties uz to, no kādiem pamatiem tās cēlušās,1) kā arī prasības par tiesībām uz kustamu mantu, — kuru summas nepārsniedz tūkstots latus [36. (1806.) p.

1. pkt. un 37. (29.) p.];

2) prasības par kaitējumu un zaudējumu atlīdzību, kas nepārsniedz minēto summu [36. (1806.) p. 1. pkt. un 37. (29.)];

3) prasības par traucētās vai zaudētās valdīšanas atjaunošanu, neatkarīgi no prasības vērtības, no traucējuma vai no zaudējuma laika pagājis ne vairāk kā viens gads [36. (1806.) p. 2. pkt. un 37. (29.) p. 1. pkt.].

Tas ir t. s. valdīšanas vai posesorās prasības, kas paredzētas Civīllik. 682.—699. pantā.2) Šajās prasībās prasītājam ir jāpierāda vienīgi valdīšanas fakts traucējuma momentā un traucējuma fakts no atbildētāja puses. Miertiesnesis nelūko cauri jautājumu par pušu valdīšanas vai īpašuma tiesībām uz šo mantu, bet ja ir konstatēti norādītie fakti, atjauno traucēto valdīšanu [94. (1807.) un 95. (73.) p.];

4) prasības par privātas līdzdalības tiesības traucēšanu vai, citiem vārdiem, prasības par to, lai atjaunotu traucētu servitūta lietošanu nekustamā mantā, ja no traucējuma laika pagājis ne vairāk kā gads [36. (1806.) p. 3. pkt. un 37. (29.) p.

2. pkt.].3) Arī šās prasības caurlūkojot, miertiesnesis neaplūko jautājumu par tiesībām un aprobežojas vienīgi ar faktu

1) Pat pēc obligācijām uz nekustamu mantu par summu līdz 1000 latiem (sk. Civ. pr. nol. 331. p. pēc krievu ofitiālā 1914. g. izd. un Sen. spr. 1896. g. Nr. 10).

2) Pēc Senāta paskaidrojumiem, Priv. lik. 874. p. paredzēta prasība raksturojama kā actio negatoria un kā tāda piekrīt miertiesu iestāžu kompetencei pēc analoģijas ar Civ. proc. nolik. 36, (1806.) p. 3. pkta noteikumiem. (Sen. spr. 1925. g. Nr. 128.)

Ja prasītājs lūdz izlikt no viņa, prasītajā, nama atbildētāju, kurš dzīvojot šinī namā bez kaut kāda juridiska pamata, un piedzīt no atbildētāja īres naudu, tad tāda prasība pēc savas juridiskās nozīmes ir kvalificējama kā Civīllik. 874. p. paredzētā actio quasi negatoria, kuŗa pēc Civ. pr. nol. 38. (31.) panta izpratnes nav izņemta no miertiesnešu kompetences. Tas apstāklis, ka atbildētājs neatzīst prasītāju par zemes gabala vienas puses un uz šīs puses esošā nama īpašnieku, no kura nama prasītājs lūdz izlikt atbildētāju, nepadara prasību par nepiekrītošu miertiesnešu kompetencei, jo lietas piekritību nosaka prasības un nevis atbildētāja ierunas raksturs. (Sen. spr. 28. X. 1926. g. Kitnera 1. Nr. 305.)

3) Uz C. pr. n. 36. p. 3. pkt. pēc būtības būtu attiecināmas arī prasības pēc Civīllik. 986. р.; šim slēdzienam nerunā pretim tas, ka Civīllik. 986. p. ievietots nodalījumā par „īpašuma tiesību lietošanas ierobežojumiem", jo prasība 986. p. tāpat nav vērsta uz kādas lietiskas tiesības atzīšanu, kā, piem., actio negatoria, kura pēc Senāta nodibinātās Prakses piekrīt miertiesnesim. (Sen. spr. 1921. g. Nr. 44: 1923. g. Nr. 94; 27. III. 1930. g. Ziemeļu L Nr. 645.)

216

pārbaudīšanu, pārliecinoties, vai prasītājs lietojis servitūtu traucēšanas momentā un vai atbildētājs tiešām traucējis šo lietošanu;')

5) prasības par to, lai izsludinātām personām aizliedz iestāties laulībā. Iekam ceļ šādu prasību, dzimtsarakstu nodaļai rakstiski iesniedzamas ierunas (iebildumi) pret laulības noslēgšanu, aizrādot uz likumīgiem šķēršļiem šās laulības noslēgšanai; ja izsludinātie atzīst ierunu par nepamatotu, tad ierunas cēlējam ir tiesība divu nedēļu laikā iesniegt miertiesnesim prasību aizliegt izsludinātiem salaulāties, pie kam prasības iesniegšana aptur izsludināšanas gaitu un salaulāšanu līdz lietu izšķir tiesa (Lik. par laulību, Lik. kr. 1921. g. 39, 16.— 21. р.);

6) prasības par satikšanos ar bērniem, kuras ceļ viens no vecākiem pret otru vecāko, pie kura atstāti bērni un kuram tiesa, šķirot laulību, vai atzīstot to par neesošu, vai arī atšķirot laulātos, piešķīrusi vecāku varu [Lik. par laulību, 1921. g. 39, 56. p. un C. pr. n. 1456. (13452.) p.ļ;

7) lūgumi par pierādījumu nodrošināšanu, neatkarīgi no prasības summas [C. pr. n. 36. (1806.) p. 6. pkt.];

8) lūgumi par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem [C. pr. n. 226.—252. (1611.—16124.) р.] par summu, kas nepārsniedz tūk-stots latus;

9) lūgumi par prasību iepriekšēju nodrošināšanu pirms šo prasību celšanas, neatkarīgi no prasības summas [C. pr. n. 681,— 689. (1823.—1830.) p.];

10) Latvijas rietumu daļā /prasības par kādas kustamas lietas parādīšanu, kura atrodas pie atbildētāja un uz kuru prasītājs pieteic kādu tiesību, bet kuru prasītājs pirms sava prasījuma celšanas gribētu apskatīt (sal. Civīllik. 4593.—4600. p.)2)

l) Stingri jāatšķir prasības atjaunot traucēto servitūta lietošanu no prasībām par pašu servitūta tiesību, kuras padotas apgabaltiesām (sk. Kriev. sen. spr. 1901. g. Nr. 24).

2) Līdz 1930. g. l. augustam Latgalē miertiesnešu kompetencei bez augšā minētām lietām vēl piekrita bez summas aprobežojuma visas lietas par mantu, kura atrodas nošķirtās zemnieku zemes sastāvā vai arī ir viņas piederums. Nošķirtās zemes ir tādas zemes, kuras zemniekiem piešķīra 1861. gadā, kad viņus atsvabināja no dzimtbūšanas. Visas ar nošķirtu mantu saistītās lietas piekrita pagasttiesām, bet tā kā Latgalē no Latvijas neatkarības proklamēšanas pagasttiesas atceltas, tad šo lietu pie-kritība tika nodota tuvākai tiesai — miertiesai. (Lik. kr. 1920. g. — 208, 4.) Ar 1930. g. noveli (Lik. kr. 100) 37. (29.) p. 1. pkt. atcelts, un tādā kārtā šās lietas padotas vispārējiem noteikumiem par piekntību pēc prasības vērtības un lietas šķiras. Lietas, kas uzsāktas miertiesās līdz šās noveles spēkā stāšanās laikam, izšķiramas uz iepriekšējiem pamatiem.

217

Beidzot, prasības, kas izriet no dzīvokļu un istabu īres līgumiem pilsētās, neatkarīgi no prasības sunīmas, piekrīt speciālām ttesām — īres valdēm, kuru priekšsēdētāji ir miertiesneši.

Norādot 36. (1806.) un 37. (29.) pantos, kādas lietas piekrīt miertiesnešu kompetencei, likumdevējs līdz ar to 38. (31.) pantā norāda, kādas lietas miertiesnesim nepiekrīt, proti:

1) prasības par īpašuma tiesību uz nekustamu mantu, vai par formālā aktā noteiktu tiesību uz nekustamas mantas valdīšanu [38. (31.) p. 1. pkts];1)

2) strīdi par privilēģijām uz atradumiem un izgudrojumiem [38. (31.) p. 2. pktsļ un

3) lietas par tiesību piešķiršanu pārlikt mūzikas ražojumu uz instrumentiem, kuri to atveido mēchanisķi [38. (31.) p. 3. pķts], pie kam šai lietu grupai jāpieskaita arī prasības par tirdzniecības firmām un preču zīmēm.2)

Bez tam vēl no miertiesu pārzinās iz ņemtas:

4) prasības par autora tiesību aizskāršanu [C. pr. n. 324. (217.) p.];

5) prasības par laulāto personīgām (ne mantiskam) tiesībām, kas saistītas ar laulību [C. pr. n. 1431. (1339.) un 1455. (13451.) р.], bet pļekritība prasībām par alimentiem nosakāma pēc prasības vērtības [1456. (13452.) p. 2. pkt.];

6) prasības par laulību šķiršanu vai neesamību (Lik. par laulību 63. p. un C. pr. n. 1438. р.);

1) Zem „tiesības uz nekustamu I p_a š u m u" Jāsaprot lietiskās tiesjbas vai nu par īpašuma tiesībām, vai par kādām citām lietiskām tiesībām uz svešu nekustamu mantu [sk. 318. (1810.) р.]. Tamdēļ no miertiesneša kompetences nav izņemtas nedz prasības, kuras tikai izriet no formāliem aktiem par nekustamu mantu, nedz prasības, kuras attiecas uz līguma par nekustamu mantu izpildīšanu, vai uz tādu līgumu izpildīšanas sekām. Ja prasības priekšmets ir: starp prāvniekiem noslēgto iepriekšējo mutisko līgumu par māju pārdošanu atzīt par atceltu un izlikt atbildētāju no mājas — tad tādai prasībai ir tīri obligātorisks (saistības) raksturs un viņa neaizskar lietiskās tiesības uz nekustamu mantu, un tamdēļ piekrīt miertiesnesim [36. (1806.) p. 1. pkt.]. (Sen. spr. 1921. g. 27. X. Ceļmal 1. Nr. 132.)

Ja prasītājs dibina savu prasību par atbildētajā izlikšanu uz savām, prasītāja, īpašuma tiesībām uz atbildētāja ieņemto nekustamo īpašumu un ja atbildētājs apstrīd šīs prastajā īpašuma tiesības — jāatzīst, ka šjs lietas izspriešana uz 38. (31.) p. 1. pkta pamata nepiekrīt miertiesu iestādēm. (Sen. spr. 28. II. 1923. g. Elfnera 1. Nr. 47.)

2) Skat. paskaidrojumus pie Muravjeva kommisijas jaunas C. pr. n. redakcijas projekta, 3. sēj. 16. 1. р.; sal. arī Г. А, Подсудность исковъ о прaве, литературной собственности, Ж. М. Ю 1898 г., III.

218

7) prasības un strīdi par dzimšanu laulībā [C. pr. n. 1431 (1339.) p. un 1466. (1346.) un tāl. p.];

8) prasības atzīt testamentu par spēkā esošu vai neesošu ; [Latgales Civīllik. 1060., 10602., 106652. p. un C. pr. n. 46. (364.) salīdzinot to ar 322. (215.) р.] un

9) prasības par strīdu izšķiršanu par uzvārda maiņu (Lik kr. 1920. g. — 209, 9. p.).1)

II. Pagasttiesas. Līdz 1922. g. ]. janvārim Latvijas rietumu daļa darbojas pagasttiesas, kuru kompetencei bija padoti visi pagasta locekļi. Bet ņemot vērā, ka pagasttiesu sastāvs Jau vairs neatbilda tieь prasījumiem, kurus viņš agrāk apmierināja (labākie speķi aizgāja uz pilsētām), tad ar 1921. g. 29. decembra likumu (Lik. kr. 266) pagasttiesām bija atņemta tiesība pieņemt izpriešana no 1922. g. 1. janvāra jaunas civilprasības un mantojumu lietas, atļaujot vienīgi pabeigt jau iesāktas lietas. Tagad pagasttiesu kompetencē ietilpst:

1) aizgādnības un aizbildnības lietas (Pagasttiesu lik. 241,—275. р.);

2) adopcijas lietas (Pagasttiesu lik. 275. р.);

3) aktu apliecināšana (Pagastiesu lik. 278.—286. р.);

4) mantojumu apsardzība, k о _ m i e r tiesnesis var uzdot pagasttiesai, kura tādā gadījumā rīkojas saskaņā ar Pagasttiesu lik. 210.—219. p. (Lik. kr. 1921. g. — 266, 3.) un

5) vispārējo tiesu vai miertiesnešu spriedumu izpildīšana uz laukiem lietās par naudas piedzīšanu vai par kustamas mantas piespriešanu summā ne augstāk par 500 latiem, kā arī lietas par vietējo nomnieku un īrnieku izlikšanu [C. pr. n. 1068. (18412.) р.].

Latgalē pagasttiesas atceltas ar 1920. g. 14. septembra likumu (Lik. kr. 208) un šo tiesu funkcijas spriedumu izpildīšanā uzliktas pagastu valdēm [C. pr. n. 1068. (18412.) р.].

III. īres valdes. No speciālam tiesām Latvijā var vienīgi aizrādīt uz 1924. g. 16. jūnija likumā (Lik. kr. 91 )2) radīto tiesu, kas

1) Saskaņā ar likuma par uzvārdu maiņu (Lik. kr. 1920. g. — 209.) 1., 5., 8. un 9. p.,_ Latvijas pilsoņiem atļauts, dibinātu iemeslu dēļ, mainīt savu uzvārdu; _lūgumus par uzvārdu maiņu izšķir iekšlietu ministrs, pie kam lūdzējam jāiesniedz paraksts, ka nav likumā paredzētu un ar lūdzēja personu saistītu šķēršļu pret uzvārda mainu; iebildumi iesniedzami 3 mēnešu laikā no sludinājuma dienas. Ja šī maiņa aizskar trešo personu intereses, tad šo personu pamatotie iebildumi aptur lūguma tālāko gaitu, līdz strīdu izšķir tiesa. Prasības par strīda izšķiršanu piekrīt apgabaltiesai pēc lūdzēja dzīves vietas.

L') Instrukcija pie šā likuma publicēta 1924. sj. „Vaid. Vēstn." Nr. 154.

219

regulē visas strīdus attiecības starp izīrētājiem un īrniekiem pilsētās un miestos, neatkarīgi no prasības summas. Saskaņā ar šo likumu, pilsētās un miestos nodibinātas sevišķas īres valdes, kuras uztur pilsētu un miestu pašvaldības, un kurām piekrīt: 1) visi strīdi par īri un apkurināšanu starp izīrētāju un īrnieku; 2) izīrējamo telpu reģistrācija un kon-trole (lik. 8. р.). Minētais likums attiecas: a) uz dzīvokļiem, istabām un gultas vietām; b) uz telpām, kuras īrē savām vajadzībām izglītības, audzināšanas un labdarības iestādes, slimnīcas, slimo kases, biedrības un organizācijas, kuŗām nepiemīt tirdzniecības raksturs; c) uz veikaliem, birojiem, kantoriem, darbnīcām un aptieku telpām (lik. par telpu īri 1. p.).1)

Īres valdes priekšsēdētājs ir miertiesnesis, kurš izspriež lietas piedaloties diviem piesēdētājiem, no kuriem viens ir īrnieku un otrs namīpašnieku pārstāvis, kurus ievēl vietējās pilsētas vai miestu domes (lik. 9. р.).

Prasības lietās īres valdes piemēro C. pr. n. I. grāmatas noteikumus (lik. 12. р.).

Īres valdes spriedumus izpilda vietējā policija uz īres valdes izpildu raksta pamata, pie kam īres valdes p|espriestās naudas summas piedzen valsts neapstrīdamu prasījumu piedzīšanas kārtībā (lik. 15. p.).2)

1) Bet īres lietas par pansiju telpām izņemtas no īres valdes kompetences, tāpat kā lik. par telpu īri neattiecas uz viesnīcām, kurām nav pievienoti restorāni (Sen. spr. 1925. g. Nr. 255; 1926. g. Nr. 326; 24. XI. 1927. g. Spliet 1. Nr. 333). Attiecības, kuras izriet no rentes līgumiem uz zemes gabaliem, ja arī šinīs zemes gabalos atrastos ēkas, kurās var tikt ierīkotas noliktavas, stāv ārpus likuma par telpu īri un piekrīt miertiesas komptencei (Sen. spr. 25. XI. 1926. g. Steina 1. Nr. 395).

Kinematogrāfs, tāpat kā teātri, izstādes, attiecināms uz pelņu nesošām izpriecu ietaisēm, par kurām likums par telpu īri nemaz neruna. (Sen. spr. 15. VI. 1926. g. Mintusa 1. Nr. 307.)

Likums par telpu īri attiecināms tikai uz tādām dzīvokļu telpām, kuras noīrētas principā personīgai lietošanai pašam īrniekam, t. i. tieši dzīvošanai. Ja dzīvoklis noīrēts nevis personīgai apdzīvošānai, bet atsevišķu mēbelētu istabu tālāk izīrēšanai peļņas nolūka, profesijas, t. i. tirdznieciska uzņēmuma veidā, tad visas šādu uz'ņēmumu turētāju juridiskās attiecības pret namsaimnieku, no vienas puses, un pret apakšīrniekiem, no otras puses, apspriežamas vienīgi pēc privātlikuma, bet ne pēc likuma par telpu īri. (Sen. spr. 29. IV. 1926. s. Betin 1. Nr. 137.)

2) Policijai izpildot tiesu izpildītāju pienākumus, jārīkojas pēc Latvijā spēkā esošā C. pr. n., jo Kriev. lik. kop. 16. sēj. 2. daļā paredzētie noteikumi par civīlpiedzinumiem, kuri šais gadījumos bija piemērojami Krievijā, nebija spēkā bii. Baltijas gub. (sk. arī Senāta apv. sāp. 1891. g.

220

Īres valdes izdevumu segšanai, iesniegtās prasības apmaksājamas ar sevišķu nodevu 4% apmērā no prasāmās vai apstrīdamās summas, pie kam mazturīgas personas no šās nodevas ir atsvabinātas (lik. 7. р.).

Īres valžu spriedumus prasības lietās var pārsūdzēt apellācijas kārtībā attiecīgā apgabaltiesā uz tiem pašiem pamatiem un tādā pašā kārtībā, kā parastos miertiesnešu spriedumus (lik. 18. р.). Turpretim īres valžu lēmumus lietas, kurām nepiemīt prasības raksturs, var pārsūdzēt attiecīgā apgabaltiesā administratīvas tiesāšanas kārtībā (lik. 18. р.).

IV. Krievijā pirms revolūcijas likums paredzēja vel sevišķas prasības, kuras nepiekrita nedz miertiesnešiem, nedz apgabaltiesām viņu parastā sastāvā. Šo prasību izspriešanai vispārējās tiesu iestādēs — apgabaltiesās un Tiesu palātā — tika radīts sevišķs jaukts tiesas sastāvs. Bez parastā apgabaltiesas sastāva šādā speciālā sastāvā iegāja vēl vicegubernators, Kroņa palātas nodaļas priekšnieks, zemkopības un valsts mantu pārvaldes priekšstāvis un atbildētāja tuvākais priekšnieks. Tiesu palātā iegāja gubernators, Kroņa palātas pārvaldnieks, zemkopības un valsts mantu pārvaldes priekšnieks un tuvākais tās pārvaldes priekšnieks, pie kuras piederēja atbildētājs.

Šiem jauktiem tiesu sastāviem piekrita lietas par tādu zaudējumu atlīdzību, kuŗi bija nodarīti privātām personām ar administrācijas nepareizu, bet nevis noziedzīgu (sk. Krimināl-proc. lik. 1914. g. izd. 1070. p.) darbību (1914. g. izd. C. pr. n. 1316.—1330. р.). Tagad šīs jauktās tiesas pavisam atceltas ar 1922. g. 12. oktobra likumu (Lik. kr. 209), kurš dod iespēju celt prasības atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar dienesta personu nepareizu rīcību, uz vispārēja pamata.

Citādi ir ar tiesnešu mantisko atbildību; pret tiesnešiem civilprasību _var celt vienīgi pēc attiecīgas atļaujas saņemšanas no Senāta apvienotās sapulces [C. pr. n. 1425.—1430. (1331.—1336.) р.].

spr. Nr. 37). Gan sūdzības par policijas ierēdņu nelikumīgu rīcību piekrīt vai nu Nodokļu departamentam („Vaid. Vēstn." 1927. g. Nr. 28, 19. III. 1920. g. noteik. 8. р.; рар. lik. kr. 48), vai policijas priekšniecībai (11. X. 1924. g. Instrukcija „Vaid. Vēstn." Nr. 235, 34. p.), bet tomēr tikai tiktālu, cik tālu lieta negrozās ap strīdu par civiltiesībām starp_ kreditoru un parādnieku par piespriestās summas segšanas apmēru. Šādu strīdu un jautājumu, kā strīdu par civiltiesībām, izšķiršana piekrīt (pēc C. pr. n. 962., 964. p.) vienīgi tiesai, resp. tiesu atvietojošām īres valdēm, vai otrai instancei — apgabaltiesai (ja lēmumu taisījusi īres valde). (Sen. apv. sāp. 1923. g. lem. pēc spr.'kr. Nr. 11., „Tieši. Min. Vēstn." 1925. g. Nr. 7.19. piel. 37. sek. 1. d. ira Sen. spr. 21. IX. 1927. g. Alkšņu 1. Nr. 710.)

221

V. Apgabaltiesas. Visas Pārejās lietas, kas nepiekrīt nedz pagastu, nedz miertiesām, nedz, beidzot, īres valdēm, piekrīt apgabaltiesām [308. (202.) р.]. Та tad, ņemot vērā C. pr. n. 36. (1806.), 37. (29.) un 38. (31.) р., jāatzīst, ka apgabaltiesām piekrīt:

1) prasības par personīgām tiesībām, kuŗas izriet no ģimenes un laulības attiecībām, izņemot prasības par satikšanās tiesībām ar bērniem, kādas prasības padotas miertiesām [1456. (13452.) p.];

2) visi strīdi par autora tiesībām, par patentēm, privilēģijām uz atradumiem un izgudrojumiem, par tiesībām pārlikt mūzikas ražojumus uz instrumentiem, kuri tos atveido mēcha-niski [38. p. (31.) p. 2. un 3. pkti un 324. (217.) р.], kā arī, prasības par tiesībām uz preču zīmēm un tirdzniecības firmu;

3) prasības par īpašuma tiesību uz nekustamu mantu vai par formālā aktā noteiktu tiesību uz nekustamas mantas valdīšanu, kā ari par kuru katru citu lietisku tiesību uz nekustamu mantu [38. (31.) p. 1. pkt.];1)

4) prasības par robežu pārbaudīšanu (actio finium regun-dorum — Civīllik. 3637. un 827. р.). [C. pr. n. 308. (202.) p.];

5) prasības par testamenta apstiprināšanu vai atzīšanu par spēkā neesošu [Latgales civīllik. 1060. un 106612. р., С. pr. n. 46. (364.) sakarā ar 322. (215.) p.];

6) prasības par laulību šķiršanu vai neesamību (C. pr. n. 1438.—1454. p. un lik. par laulību 63. p. — Lik. kr. 1921. g. 39);

7) prasības par strīdu izšķiršanu par uzvārda maiņu (Lik. kr. 1920. g. — 209, 9.);

8) visas pārejas prasības, kuŗu summa pārsniedz miertiesnešu kompetenci, t. i. prasības pāri par Ls 1000,— (izņemot posesorās prasības).

§ 48. Subjektīvā vai territōriālā kompetence.2)

Izšķirot jautājumu, pie kuras no vairākām v i e n a s šķiras tiesām ir jāgriežas ar prasību, krīt svarā vienīgi subjektīvā vai territōriālā piekritība, t. i. piekritība vārda šaurā nozīmē. Ar piekritību vārda šaurā nozīmē mēs

1) Prasības par tādu līgumu izpildīšanu, kuri attiecas uz nekustamu mantu, pēc prasības summas piekrīt miertiesām (Latv. Sen. spr. 1921. g. Nr. 44); tāpat arī prasības pēc obligācijām uz nekustamu mantu līdz Ls 1000,— [C. pr. n. 331. p. ofic. 1914. g. izd. un Kriev. senāta spr. 1886. g. Nr. 25; 1875. g. Nr. 508; 1896. g. Nr. 10).

2) Sk. Васьковск1й, Учебникъ Гражд. Судопроизводства, 139.—148.1. р.; Энгельманъ, Курсъ Русск. Гражд. Судопроизводства, 122.—129. I. р. Малышевъ, I, 165. un turpm. lapp.

222

tāda kārtā saprotam lietas piekritību vienai vai otrai no vairākām vienas šķiras tiesām. Latvijā vienīgi Senāta un Tiesu palātas, kā kasācijas un apellācijas instanču, kompetencēm padota visa valsts territōrija. Visām citām tiesām — miertiesām, apgabaltiesām un pagasttiesām — katrai ir savs apgabals, savs iecirknis. No šā vispārējā territōriālas piekritības principa taisīts izņēmums miertiesām Rīgā, kur lietas piekritību noteic nevis pēc territōrijas, bet gan pēc at-'bildētāju uzvārdiem. Lietas starp Rīgas miertiesnešiem sadalītas atkarībā no tā, ar kādu burtu sākas atbildētāja uzvārds.1) ,

Subjektīvā piekritība starp vienas šķiras tiesām, atšķirībā no objektīvās, var būt likumīga (forum legale) un līgumiska (forum conventionale).

Par pamatu lietu sadalīšanai pēc likumīgās piekritības var būt: 1) atbildētāja dzīves vieta [forum domicilii) [C. pr. n. 39. (32.), 309. (203.), 310. (204.) p. un Civīllik. 3066. р.], bet izņēmuma gadījumos arī prasītāja dzīves vieta [C. pr. n. 1431. (1339.), 1457. (13453.), 1439. p.];

2) nekustamas mantas atrašanas vieta (forum rei sitae) [C. pr. n. 318. (1810.), 319. (213.) p.];

3) līguma izpildīšanas vieta (forum solutionis) [C. pr. n. 315. (209.) р.] un

4) tiesībpārkāpuma izdarīšanas vieta (forum delicti comissi) [C. pr. n. 324. (217.) 1403. (1288.) р.].

Izejot no šiem pamatiem, likumīgā piekritība var būt vispārēja (forum generale) un speciāla (forum spe-ciale).

I. Vispārējā piekritība (forum generale) noteicama pēc atbildētāja dzīves vietas [39. (32.) un 309. (203.) р.]. Šis noteikums, kas pastāv no Romas laikiem (actor sequitur forum rei), tagad ir spēkā visā Eiropas kontinentā,2) un, saskaņā ar šo noteikumu, prasība iesniedzama tieši tai tiesai, kuras apgabalā vai iecirknī atbildētājs dzīvo,3) ja speciāls likums ne-

1) Lēmumu par to taisījusi Rīgas apgabaltiesas nodalu kopsapulce, kura, protams, raudzījušies uz ērtību, bet nav ievērojusi, ka ar to pārkāpts viens no galveniem piekritības principiem — Civilprocesa nolikuma 39. (32.) pants.

2) Sal. vācu ZPO. 12. р.; Code de procedure civile 2. р.; Austrijas likuma par civillietu piekritību 45. pantu. Gesetz betreffend die Zivilprocessordnung fьr der Kanton Bern, Art. 20.

3) No šās vispārējās kārtības [pretēji 39. (32.) un 309. (203.) р.] tomēr, ka jau iepriekš aizrādīts, atkāpās attiecība uz Rīgas pilsētu; 1927. g. „Valdības Vēstnesī" 164. publicēts sekošs iecirkņu sadalījums:

„Rīgas pilsētas miertiesās darba sadalījums paliek pēc līdzšinējā principa, turoties pēc apsūdzēto (ja tādu nebūtu — pēc cietušo), resp. atbildētāju (ja tādu nebūtu — pēc pašu lūdzēju) uzvārdu pirmā burta, rakstot uzvārdus pēc ievestās jaunās pareizrakstības valsts valodā, bet

223

paredz prasības celšanu citā tiesā pēc izņēmuma piekritības, vai nepiešķir prasītājam tiesību izvēlēties citu

tiesu.

Pastāvīgo dzīves vietu (domicilium) ka procesuālie [310. (204.) р.], tā arī materiālie (Civīllik. 3066.—3069. p.) likumi noteic vai nu pēc saimnieciskām (kur personai pēc savas nodarbošanās, amata vai mantas, ir mājas iedzīve), vai pēc dienesta, sabiedriskām pazīmēm (kur kādam pēc karavai civildienesta ir iemītne). Materiālie likumi bez tam atšķir brīvi izvēlēto, brīvprātīgo (Civīļlik. 3067. p.) un piespiestu, likumā noteikto dzīves vietu pēc dienesta vai soda veida (Civīllik. 3069. р.). Beidzot, dažām personām, kuru kopdzīve paredzēta pēc likuma, dzīves vieta nosakāma pēc tās perso-

ja būtu vairāk par vienu atbildētāju vai apsūdzēto — tad pēc augstākā burta alfabētā. Uz šā pamata tiek piešķirtas: Rīgas pils. 1. iec. miertiesai lietas uz burtiem Am un G.

2. „ „ „ ,. .. Bi—Bz.

„ „ 3. „ .. „ „ „ Ja—Jt, Z(2)a—Z(Ž)r.

„ „ 4. „ „ „ ., „ Ca—Cg, Ci—Cz, Hf—Hz.

Kr—Kz.

5. „ „ „ ,. „ La—Lt.

6. „ ,. „ „ „ Ka—Km un U.

. „ 7. „ „ „ „ ., M, N.

. „ 8. „ ,. „ „ „ Ba—Bh, Oa—Or.

, „ 9. „ „ „ „ „ Ch, На—Не, R.

. „ 10. „• „ „ „ , Pp—Pz un S(Š)e—S(Š)r.

. „ 11. „ ,. „ „ , S(S)s—S(Š)z un V.

„ 12. „ „ „ „ , An—Az, Pa—Po.

„ 13. „ „ „ Di—Dz, E, Ju—Jz, Lu—Lz.

, „ 14. „ „ „ „ , Aa—AI, Da—Dh, T,

Z(Ž)s—Z(2)z.

„ ., 15. „ „ „ ., ., F. Kn—Kp, Os—Ož,

S(Š)a—S(Š)d."

Bez tam ar Rīgas apgabaltiesas nodalu kopsapulces 1928. g. 4. maija sēdes lēmumu („Vaid. Vēstn." 1928. g. Nr. 122) nodibināts Rīgas XVI. (mazgadīgo) miertiesas iecirknis, kuram piekrīt: a) visas Rīgas pilsētas I.—XV. iecirkņu miertiesu un Rīgas apriņķa IV. iecirkņa miertiesas robežās ierosinātās lietas, kurās kāda zem septiņpadsmit gadiem veca persona piedalās kā prāvnieks — prasītājs, atbildētājs, trešā persona, sūdzētājs, cietušais, apsūdzētais, mantinieks^ vai kāds citāds interesents; b) visas a punktā minētās robežās rodošās civīlās blakus lietas, kādas paredzētas C. pr. n. 94, 1005. (881.), 1353. (1214.), 1367. (12221.), 1380. (122214.), 1773. (146041.). 36. (1806.) p. 5. pkt., 1573. (1956.), 1588. (1971.), 1626. (2009.), 1628. (2011.). 1632 (2015.), 1636. (2019.), 1641. (2024.), 1687. (2054.), 1710. 1.2079) un 1718 (2087.) р., kā arī Kriminālproc. Hk. 87. p. un 231. p. (1922. g.' izd.)] paredzētās blakus lietas.

Pēc Latvijas Senāta lēmuma (1920. g. 9. jūnija Cvetkova blakus sūdzības 1. Nr. 44), C. pr. n. 39. (32.) pantā paredzētā territōriala piekritība Pēc atbildētāja dzīves vietas uzskatāma Rīgā par atceltu. Diemžēl. Senāts nenorāda, ar kādu likumu šis pants ir atcelts. fSal. arī Latv. Rep. Satv. 81. p. un T. iek. lik. 174. (250.) р.]

224

nas dzīves vietas, kuru likums atzīst par galvu (tēvs vai māte attiecībā uz nepilngadīgiem bērniem; vīrs attiecībā uz sievu; aizbildnis vai aizgādnis attiecībā uz aizbilstamiem (Civīllik. 3070., 2918. р.).

Kad atbildētajam ir vairākas dzīves vietas [C. pr. n. 311. (205.) р., Civīllik. 3073. р.], vai kad ir vairāk atbildētāju, kas dzīvo dažādu tiesu apgabālos [C. pr. n. 325. (218.) р.], tad prasītājs var izvēlēties piekritību pēc ikkuras no šīm dzīves vietām. Ja atbildētāja dzīves vieta ir nezināma, tad iegūst nozīmi viņa pēdējā dzīves vieta. Šī pēdējā dzīves vieta noteic piekritību: 1) kad atbildētājs miris [C.pr. n. 322. (215.) p.]; šinī gadījumā viņa pēdējā pastāvīgā dzīves vieta sakrīt ar mantojuma atklāšanas vietu; 2) kad atbildētājs ir ārzemēs un viņam Latvijā nav nekustamas mantas [316. (210.) р.], un 3) kad viņa dzīves vieta vispār nav zināma [316. (210.) р.].

Juridisko personu, kā arī rīcības nespējīgo personu dzīves vieta noteicama pēc viņu pārstāvju atrašanās vietas [C. pr. n. 27. (19.), 42. (35.), 327. (220.) p. un Civīllik. 2918. р.].

Valsts pārvaldes atrašanās vieta nosakāma pēc tās vietas, kur atrodas tā iestāde vai amatpersona, kura pārstāv pie tiesas valsts pārvaldi [1403. (1288.) р.].

Prasības pret mantojuma masu, kaut pēdējā arī uzskatāma par juridisku personu (Civīllik. 1692. р.), ceļamas pēc mantojuma atklāšanās vietas, t. i. pēc mantojuma atstājēja pēdējās pirms nāves pastāvīgās dzīves vietas [C. pr. n. 322. (215.), 1628. (2011.) р.].

Prasības pret konkursa masu ceļamas pēc konkursa atklāšanas vietas [28. (21., 1803.) р.].

Prasībām pret apvienībām un_ tādām iestādēm, kuŗas nav juridiskas personas, ciktāl pret tām vispār ir iespējams celt prasības, piekritība nosakāma tāpat kā juridiskām personām, t. i. pēc viņu pārstāvības vai izpildu orgānu atrašanās vietas.1)

Prasību var celt arī pēc atbildētāja pagaidu uzturēšanās vietas (временное мeстопребыванiе, residence, Aufenthalt), bet ne pēc īslaicīgas apstāšanās vietas ceļā [39. (32.) un 312. (206.) p.].2) Ja prasība celta pagaidu uzcurēša-

1) Sal. arī Konrad Hellwig, System des deutschen Zivilprocessrechts 1912, I, 16. 1. p.

2) Zināmos gadījumos tomēr prasību var celt arī pēc atbildētajā pagaidu apstāšanās vietas, ja ar to sakrīt saistības izpildīšanas vieta vai tiesību pārkāpšanas vieta; piem., pret personu, kas uzturas viesnīcā, var iesniegt prasību par uzturēšanās samaksu. Prasības pret kuģu kapteini vai citiem kuģa kalpotājiem var iesniegt kuģa atrašanās vietā, jo pēc tirdzniecības noteikumiem kuģis uszkatāms par visu kuģu kalpotāju dzīves vietu (Tirdzn. pr. lik. 159. р.).

225

nās vietā, atbildētājam tomēr ir tiesība lūgt pārnest lietu uz viņa pastāvīgās dzīves vietas apgabalu [C. pr. n. 313. (207.) р.].

Šo tiesību viņš zaudē tikai 3 gadījumos: a) kad atbildētājs vispār nevar uzrādīt savu pastāvīgo dzīves vietu Latvijā [C. pr. n. 313. (207.) p., sal. arī Civīllik. 3074. p.]; b) kad prasība celta gan atbildētajā pagaidu uzturēšanās vietā, bet tieši tajā tiesā, kuras apgabalā atbildētājam pēc līguma bija jāpilda saistība [314. (208.) p.]; c) kad lietas raksturs prasa tās nekavējošu izšķiršanu [671. (580.) р.].

Pielaižot lietas pārcelšanu pēc atbildētāja pastāvīgās dzīves vietas, tiesa taisapar to uzrakstu uz prasības lūguma, atzīmējot prasītāja norādīto pastāvīgo dzīves vietu, un izsniedz prasības lūgumu atpakaļ prasītājam, kas 3 mēnešu laikā var iesniegt šo pašu prasības lūgumu attiecīgai tiesai, pie kam tā skaitās par iesniegtu Jau no tās dienas, kad to iesniedza pirmo reizi pēc atbildētāja pagaidu uzturēšanās vietas [673. (582.), 674. (583.) р.]. Līdz ar to tiesa var, uz prasītāja lūgumu, nodrošināt prasību, kaut pašu prasību vēlāk arī iesniegtu citā tiesā [672. (581.) р.].

II. Speciālā piekritība (forum speciale) sadalās:

1) izņēmuma piekritībā un

2) elektīvā vai fakultatīvā piekritība.

1. Izņēmuma piekritība (исключительная подсудность, ausschliesslicher Gerichtsstand) pusēm ir saistoša. Tā radīta pa daļai aiz publiski tiesiska rakstura apsvērumiem, proti, cenšanās nodrošināt tiesai iespēju vislabāk izšķirt lietu.

Tiesai pašai ex officio jāraugās, vai lieta viņai piekrīt [675. (584.) p. 2. pkt.].

Pušu vienošanas par šīs piekritības grozīšanu nav pielaižama [335. (228.) p.].

Šī piekritība piemērojama:

a) pēc nekustamas mantas atrašanās vietas (forum rei sitae) [C. pr. n. 41. (34.), 318., (212. un 1810.), 319. (213.), 1336. (1197.) р.], prasībās par īpašuma, valdīšanas vai lietošanas tiesībām, vai arī lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu, kā arī posesorās prasībās un prasībās par zaudējumiem, kas nodarīti nekustamai mantai;

b) pēc kustamas mantas atrašanās vietas 1234. (1092.) pantā norādītos gadījumos (forum arresti), t. i., kad trešā persona ceļ prasību par īpašuma tiesībām uz kustamu mantu, ko aprakstījis kreditors, domādams, ka šī manta pieder parādniekam;

15

226

c) pēc mantojuma atklāšanas vietas [322. (215.) р.]. Paredzot obligātorisku piekritību pēc mantojuma atklāšanas vietas1), likumdevējs pēc būtības izved še fori domicilii principu attiecībā uz mirušo. Mantojuma masa kā juridiska persona (hereditas jacens — Civīl|ik. 1692. p.) atvieto mirušo mantojuma atstājēju un reprezentē visas mirušā tiesības un pienākumus, kuri viņam piederēja vai uz viņu gūlās nāves dienā (Civīllik. 1691. р.). Tāpēc pilnīgi dabīgi sakopot visas prasības un strīdus vienā vietā, kur bijusi mirušā pēdējā dzīves vieta pirms nāves un kur mantojums arī uzskatāms par atklājušos.2) Prezumē, ka tieši šajā vietā varējusi izteikties mirušā pēdējā griba testamenta vai līguma par mantinieka iecelšanu veidā. Šie aktipēc mantojuma atstājēja nāves nekavējoši iesniedzami vietējai tiesai [C. pr. n. 1573. (1936.), 1514. (1957.) р.], un tamdēļ arī visi strīdi pret šo aktu spēkā esamību, kā arī visas citas pretenzijas pret mantojuma masu vai mirušo personu var celt tikai mantojuma atklāšanās vietā, kas līdz ar to ir mirušā pēdējā pastāvīgā dzīves vieta [1628. (2011.) р.] un mantinieku apstiprināšanas vieta [1628. (2011.), 1636. (2019.) р.], kā arī vieta, kur mantiniekiem jāpieņem mantojums [1632. (2015.) p.];

d) pēc vietas, kur atrodas iztiesāšana cita lieta, kas atrodas ciešā sakarā ar pirmo; tādas ir prasības par pārdalīšanu vai par mantojuma jaunu sadalīšanu Latgalē (передeлъ) [323L (216.), 1738. (1420.) p.]; prasības pret maksātnespējīgu parādnieku un prasības par mantu, kas pieder pie konkursa masas, iesniedzamas pēc vietas, kur notikusi personas atzīšana par maksātnespējīgu parādnieku [330. (223. un 1812.) p.]; prasības par tiesas izdevumiem, ienākumiem un zaudējumiem izpildu (aprēķina) kārtībā iesniedzamas tai tiesai, kas izspriedusi galveno prasību par pašu tiesību uz tiesas izdevumiem, ienākumiem un zaudējumiem [1024. (898.) p.]; saskaņā ar C. pr. n. 1703. (2070.) pantu, prasības par tādu tiesas lēmumu spēkā neesamību, kuros pielaista preklūzija uzaicināšanas kārtībā, piekrīt tai tiesai, kurā tikusi atklāta uzaicināšanas kārtība; beidzot prasības sūdzība pret izsludināto, kurš ierunu neatzīst, iesniedzamā miertiesnesim pēc tās vietas, kur pieteikta vēlēšanās iestāties laulībā (Lik. par laulību 1921. g. — 39. § 21.);

e) pēc amatpersonas dienesta vietas; saskaņā ar Notār. nolikuma 64. pantu, prasība pret notāru par zaudējumiem, kas nodarīti ar viņa darbību, iesniedzama tai

1) Sal. ari Васьковскiй, Учебникъ гражд. процесса, 140. 1. р. 2) Sal.Kriev. senāta spr. 1911. g. Nr. 41; 1905. g.Nr. 53; 1885. g. Nr. 131.

227

apgabaltiesai, kurai notārs padots, bet prasība par zaudējumiem, kuri nodarīti ar zvērināta tulka darbību, saskaņā ar Tiesu iek. lik. 429. p. (Knev. 1914. g. izd.), iesniedzama tai tiesai, pie kuras tulks sastāv; prasības par zaudējumiem, kurus nodarījis zvērināts vaļ privāts advokāts, pielaizdams formālu nepareizību vai nokavēdams termiņu, saskaņā ar Tiesu iek. lik. 328. (404.) pantu, iesniedzamas tai tiesai, kurā advokāts vedis lietu;

f) pēc augstākas instances norādījuma [C. pr. n. 1430. (1335.) p.]. Šis izņēmuma piekritības gadījums piemērojams prasībās atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar tiesnešu, prokuroru un dažu citu tiesas darbinieku nepareizu rīcību [1426. 1331. р.]. Šinī gadījumā prasītājam iepriekš jālūdz atļauja prasības celšanai no Senāta apvienotās sapulces, kura atzīstot lūgumu par pamatotu, norāda prasītājam tiesu, pie kuras viņam jāgriežas ar prasības sūdzību [1425. 1336.) р.].

Ja, divas izņēmuma piekritības nonāk kollizija, piem. prasībā izslēgt no saraksta un atsvabināt no pārdošanas mantu [1234. (1092.) р.], kas arestēta par maksātnespējīga parādnieka parādiem [330. (1812.) р.], vai prasībā par īpašunm tiesību uz nekustamu mantu, kuru ceļ pret maksātnespējīgu parādnieku, — tad priekšrocība dodama principam forum rei sitae.

2. Elektivā vai fakultatīvā piekritība atrod piemērošanu tad, kad Irkumā norādītā prasības celšanas vieta uzskatāma prasītājam par vadošu, bet ne katrā ziņā par saistošu, un viņš var vienoties ar atbildētāju par prasības celšanu citā vietā vai celt prasību uz vispārēja Pamata, t. i. pēc atbildētāja dzīves vietas. Atbildētājs savkārt nav spiests padoties prasītāja izvēlei, ja atrod, ka prasība jāceļ citā vietā.

Par fakultatīvās piekritības vietu var būt:

a) līguma pildīšanas vieta (forum solutionis). Piemērojot 315. (209.) р., saskaņā ar piezīmi pie 315. (1809.) р., jāņem vērā Civīllik. 3493.—3503. panta noteikumu, kur paredzēts, no vienas puses, kad līguma izpildīšanas vieta pozitīvi noteikta līgumā (Civīllik. 3499., 3501.—3503. р.), bet, no otras puses, kad līguma izpildīšanas vieta līgumā nav noteikta (Civīllik. 3493., 3494. р.). Pēdējā gadījumā kreditors var Prasīt izpildīšanu visur, kur tas nerada atbildētājam neērtības (Civīllik. 3493. р.); tāda vieta protams pirmā kārtā būs atbildētāja dzīves vieta. Atsevišķi naudas parādi nomaksājami, ja nav norunāts pretējais, kreditora pastāvīgā dzīves

15*

228

vietā, kāda tā ir līguma izpildīšanas laikā (Civīllik. 3496. p.); tamdēļ, ja parādnieks spiedis kreditoru celt prasību, pēdējo var celt pēc prasītāja-kreditora dzīves vietas, kas sakrīt ar parāda nomaksas vietu. Saskaņā ar Senāta paskaidrojumu,1) pēc līguma izpildīšanas vietas var celt visas no līguma izrietošās prasības, pat ja tās vērstas uz atlīdzību par līguma neizpildīšanu vai uz līguma atzīšanu par spēkā neesošu vai par spēku zaudējušu2);

b) tiesību pārkāpšanas vieta (forum delicti соmissi). Par pamatu šīs piekritības vietas izvēlei, no vienas puses, ir cietušā ērtība, bet, no otras puses, tajā vietā parasti koncentrējas pierādījumi.

Še piederas: a) prasības, kas izriet no autora tiesību aizskaršanas [C. pr. n. 324. (217.) р.]; b) prasības, kas izriet no valsts pārvalžu nodarītiem zaudējumiem 11403. (1288.) р.] un beidzot c) še var pieskaitīt prasības atzīt juridisku attiecību par esošu vai neesošu, kuras pēc likuma piekrīt tai tiesai, kurai tās piekristu, ja juridiskā attiecība jau būtu aizskarta [3. (1801.) р.];

c) vieta, kur caurlūko citu prasību, kas stāv sakarā ar doto prasību (forum connexitatis), pie kam forum connexitatis var būt forum connexitatis materialis — kad starp prasībām pastāv iekšējs sakars, un forum connexitatis formalis, kad pastāv ārējais sakars. Lai taupītu laiku, darbu un izdevumus, abas prasības var izspriest vienkopus. Tādi vairāku prasību apvienošanas gadījumi paredzēti :"C. pr. n. 333. (226.) pantā — pretprasība, kas stāv sakarā vai noder ieskaitam ar pirmprasību; C. pr. n. 765. (665.) pantā — trešās personas prasība, kas iestājas ar patstāvīgiem prasījumiem prāvā, kura jau izcēlusies starp divām personām (īnterventio principalis).

Visos šajos gadījumos no pašas puses atkarājas, vai nu apvienot konkrēto prasību ar citu vai celt patstāvīgu prasību.

3. Līgurniskā piekritība.

Pušu vienošanos par lietas caurlūkošanu viņu izvēlētā noteiktā tiesā sauc par prorоgāciju (prorogatio), bet attiecīgo līgumu — par prorogācijas līgumu. Šādas vienošanās ceļā var grozīt vienīgi vispārējo un fakultatīvo

1) Kriev. sen. spr. 1908. g. Nr. 5.

2) C. pr. n. 315. (209.) un piezīme pie 315. (1809.) p. nodibina vietas piekritību (цrtliche Zustāndigkeit) pēc izpildīšanas vietas tikai uz to gadījumu, kad prasītājs prasa izpildīšanu no atbildētāja kā no sava kontrahenta, bet ne tad, kad prasītājs pamato savu prasību pret konkrētu atbildētāju uz līgumu ar kādu citu personu. Bez tā, piekritība pēc līguma izpildīšanas vietas nav izslēdzoša un pielaiž katrā zinā prasības celšanu uz vispārēja pamata pēc atbildētāja dzīves vietas.

(Sen. Spr. 10. III. 1927. g. Laizana 1. №. 162.)

229

piekritību, betpevis izņēmuma vai obligātorisko, kas paredzēta publiski-tiesiskās intereses, tiesas darbības sekmēšanai. Līgumisko piekritību var noteikt kā rakstiski, tā arī mutiski. Piekrišana no tiesas, pie kuras puses pēc savstarpējas vienošanās griežas, nav vajadzīga. Līgumiskā piekritība prezumējama (tacitu consensu), ja atbildētājs uzstājas ar paskaidrojumiem pēc būtības un neceļ noraidījumu par prasības nepiekrītību, ja tāda ieruna ir bijusi iespējama [C. pr. n. 661. (571.) p. 1. pkt.]. Par līgumisko piekritību runā C. pr. n. 48. (37.), 334. (227.) un 335. (228.) pants. Lai gan 335. (228.) pants pielaiž līgumisku piekritību visās lietās, izņemot lietas par nekustamu īpašumu, tomēr nav šaubu, ka arī visos augšminētos izņēmuma piekritības gadījumos vienošanās par šis pēdējās piekritības grozīšanu nav pielaižama. Līgumiskā piekritība iespējama vienīgi attiecībā uz pirmās pakāpes tiesu1) un tad ar! tikai attiecībā uz vispār civīlo tiesu, bet ne sevišķo.

Par prorogācijas vienošanās priekšmetu var būt vai nu vienas, vai vairāku tādu lietu piekritība, kuras var izcelties nākotnē sakarā ar pušu noslēgto līgumu [C. pr. n. 334. (227.) р.].

Vienošanās par piekritību saistošais spēks izpaužas iekš tam, ka ja prasītājs cel prasību ne tajā tiesā, par kuru puses vienojušās, tad atbildētājs var celt noraidījumu (exceptio fori incompetentis) [C. pr. n. 661. (571.) p. 1. pkt.].

§ 49. Piekritības strīdi.2)

Piekritības strīds ir divu iestāžu domstarpības jautājumā par viņu kompetenci izspriest konkrēto lietu. Strīds var būt: a) pozitīvs, kad katra no šīm iestādēm atzīst sevi par kompetentu, un b) negatīvs, kad abas iestādes atzīst sevi par nekompetentām.

Strīdi var izcelties starp:

1) tiesām un administratīvām iestādēm par varas robežām ;

2) dažādu šķiru tiesām par pārziņas robežām, un

3) vienas šķiras tiesām par piekritības robežām.

Visus šos trīs gadījumus sauc par piekritības strīdiem.

1) Strīdi pаr varas robežām var izcelties divējāda ceļā: a) kad strīdu ierosina pati administratīvā iestāde, paziņo-

1) C. pr. n. 334. (227.) p. un Kriev. senāta spr. 1870. g. Nr. 507. г) И. Е. Павловскiй, Пререканiя, Ж. М. Ю. 1901. г. № III.

230

jot caur prokuroru, ka viņa uzskata lietu par tādu, kas piekrīt viņas pārziņai [C.pr.n. 55. (431.), 345. (240.) un 346. (241.) р.] un

b) kad šo strīdu ierosina puse sūudzības ceļā [C pr. n. 344. (239.) un 346. (241.) р.].

Piekrītības jautājuma radušas šaubas vispirms izšķir tā

tiesa, kurā lieta iesākusies. Tādā veidā likums aizsargā tiesas

varas patstavību [C.pr.n. 342. (237.) un 343. (238.)p.]. Jā tomēr

administratīva iestāde uzskata, ka lieta, kuru tiesa pieņēmusi

caurlūkošanai, piekrīt viņai, t. i. administratīvai iestādei, tad

viņa paziņo par to tiesai caur prokuroru, norādot tos iemeslus

kuru dēļ viņa uzskata lietu par sev piekritīgu [C. pr. n. 345. (240.)

р.]. Šinī gadījumā lietas gaitu tiesā aptur, kamēr Senāta apvienota

sapulce izšķir piekritības strīdu. Tas pats notiek, kad jautājums par pareizu vai nepareizu lietas pieņemšanu ierosināts uz

privātas personas sūdzību. Tiesa, apturot lietu, uz personas

lūgumu var nodrošināt prasību [C. pr. n. 346. (241.) р.].

2. Strīdi par pārziņās robežām starp dažadu šķiru tiesu iestādēm (starp miertiesnesi un apgabaltiesu kā pirmo instanci vai starp apgabaltiesu kā otro instanci un apgabaltiesu kā pirmo instanci) tiek ierosināti vienīgi uz viena no prāvniekiem lūgumu norādīt attiecīgu tiesnesi vai tiesu [C. pr.n. 54. (43.) р.], pie kam lūgums iesniedzams vienai no tam iestādēm, starp kurām izcēlies piekritības strīds, un to izšķir Tiesu palāta kopsapulcē [C. pr. n. 53'., 54. (43.), 340. (234.) р.]. Tiesā, kur strīds izcēlies, lietas iztiesāšanu aptur, bet lūgums ar attiecīgu paskaidrojumu tiek nosūtīts Tiesu palātai. Par Tiesu palātas lēmumu var iesniegt sūdzību Senāta civīldepartamentam divu nedēļu laikā [C. pr. n. 341. (235.) р.].

Starp pirmo un otro instanci (piem. starp miertiesnesi un apgabaltiesu kā otro instanci vai starp apgabaltiesu kā pirmo instanci un Tiesu palātu) strīds nevar izcelties, jo viena instance padota otrai, bet strīds var rasties starp apgabaltiesu kā apellācijas instanci un Tiesu palātu, t. i. starp divām apellācijas instancēm. Tādus strīdus uz vienas puses blakus sūdzību izšķir Senāta apvienotā sapulce.1)

3. Piekritības strīdi starp vienas šķiras tiesām, t. i. vai nu starp miertiesnešiem vai starp apgabaltiesām:

a) ja strīdi izceļas starp viena apgabala miertiesnešiem, tad tos, uz ieinteresētās personas iniciatīvi un lūgumu norādīt attiecīgu miertiesnesi, izšķir apgabaltiesa, kā apellācijas instance priekš miertiesnešiem [C. pr. n. 52. (40.)p.];.

1) Kriev. senāta apv. sap. 1903. g. spr. Nr. 1.

231

b) ja strīdi izceļas starp dažādu apgabalu miertiesnešiem, tad tos uz tāda paša lūguma pamata izšķir tā apgabaltiesa, kuras apgabalā lieta iesākumā radusies [C. pr. n. 53.

(41.) p.];

c) piekritības strīdus starp divām apgabaltiesām, ka pirmām instancēm, izšķir uz vienas puses blakus sūdzību Tiesu palāta kopsapulcē [C.pr.n. 337.(230.), 338. (232.), 340. (234.) p.];

d) piekritības strīdus starp divām apgabaltiesām ka apellācijas instancēm arī izšķir Tiesu palāta (C. pr. n. 531. р.).

II. NODALĪJUMS.

Civilprocesa pamatprincipi.1)

§ 50. Vispārīgi aizrādījumi.

Tiesa, lūkojot cauri tiesas strīdu, kas izcēlies starp prāvniekiem, cenšas noskaidrot, kuram no viņiem ir taisnība, t. i. vēlas noskaidrot patiesību. Pēc šīs patiesības, kā gala mērķa, uz kuru tiesa pamato savu spriedumu, tiecas kā kriminālā, tā arī civīlā tiesa. Tomēr tie pamatpaņēmieni, tā kārtība, kurus izlieto šā mērķa sasniegšanai, krasi atšķiras abās tiesās. Krimināltiesā spilgtāk izpaužas publiski-tiesiska rakstura elements; vairāk attīstīts tiesas pašdarbības un personīgās ini-ciatīves princips; tā kritiskāk raugās uz visu, ko apgalvo vai norāda apsūdzētais savas attaisnošanas labā; krimināltiesa uz savu ierosmi ar izmeklēšanas varas un prokuratūras starpniecību un līdzdalību ievāc visus vajadzīgos pierādījumus. Civīltiesā turpretim pašdarbība un personīgā iniciatīve galvena kārtā gulstas uz pusēm, no kuru izvēles un iniciātīves atkarājas iesniegt vienus vai otrus pierādījumus, kas varētu pārliecināt tiesu vienai vai otrai pusei par labu; pati tā nekādus pierādījumus neievāc, uztverot un novērtējot pušu uzdotos pierādījumus [sal. C. pr. n. 105. (82.) un 457. (367.) р.].

Šī dažādība pie pierādījumu iegūšanas kriminalun civīltiesā radījusi uzskatus, ka krimināltiesas uzdevums ir atrast patiesību, materiālo taisnību, t. i. panākt, lai spriedums pilnīgi atbilstu patiesiem apstākļiem, kurpretīm civīltiesa, kas ir atkarīga vienīgi no tiem pierādījumiem, kurus tai iesniedz ieinteresētā puse, aprobežojas vienīgi ar to, ka sasniedz formālo tais-

l) Bacьлщвскiй, Курсъ Гражданскаго процесса, 1, 353,—478. 1. р.; Энгельманъ, Курсъ русск. Гражданскаго судопроизводства, 194.—208. 1ар. р.; Малышевъ, Курсъ Гражданскаго судопроизводства, § 72.—76.

232

nību, t. i. viņas sprieduma saskaņu ar lietā iesniegtiem faktiskiem datiem, no vienas puses, un materiāliem likumiem no otras puses. Šādos uzskatos, starp citu, bija tāds ievērojams vācu jurists, kā prof. Vachs,1) pēc kura domām materiālās taisnības noskaidrošana nav civilprocesa mērķis un nevar tāds arī būt. Materiālās taisnības noskaidrošana var būt tikai šā procesa gadījuma rezultāts. Šis uzskats, kas pielaiž divu taisnību — materiālās un formā|ās — esamību, tomēr neatrada atbalsi plašā juridiskā literatūrā, bet gan jau toreiz — daudzus pretiniekus.2)

Un tiešām jāšaubās, vai iespējams izvest teoriju par divām taisnībām. jo tās pamatā likta ideja, ka tas, ko sauc par formālo taisnību, nav taisnība, bet kaut kāda fikcija. Nevar arī pielaist iespēju, ka tiesa, cenšoties uz gala mērķi — taisnību, varētu apmierināties ar sava sprieduma saskaņošanu ar kaut kādiem fiktīviem, šķietamiem vai mākslīgi radītiem apstākļiem, jo tas, protams, neatbilst tiesas augstam uzdevumam, un šāda tiesas loma nevar apmierināt nedz valsti, nedz vēl vairāk sabiedrību.

Gala mērķis civīlun krimināltiesai ir viens un tas pats, proti, vienīgās īstās taisnības noskaidrošana, neraugoties uz to, ka abu šo tiesu uzdevumi ir dažādi.

Tiecoties uz gala mērķi — noskaidrot materiālo taisnību, atrisināt jautājumu, kurai no divām pusēm ir taisnība, — tiesai vispirms jānoskaidro patiesie faktiskie lietas apstākļi, jāpārbauda katras puses apgalvojumi un pēc tam šīs pārbaudes rezultātiem, t. i. pārbaudes ceļā noskaidrotiem faktiskiem apstākļiem jāpiemēro attiecīgie likumi.

Veicot savu pirmo, grūtāko uzdevumu — prāvnieku apgalvojumu pārbaudīšanu un faktisko lietas apstākļu noskaidrošanu — gan pašai tiesai, gan pusēm jāizdara zināmas procesuālas darbības. Lai šīs procesuālās darbības gala rezultātā dotu taisnībai uzvaru un tiesai iespēju taisīt pareizu un lietas faktiskiem apstākļiem atbilstošu spriedumu, ir nepieciešami un jāievēro zināmi vispārēji noteikumi, kas pa daļai atbilst vispārējiem kriminālprocesa noteikumiem, pa daļai atšķiras no tiem. Šos noteikumus sauc par civīlprocesa pamatprincipiem, kas apskatīti turpmāk.

1) Sk. Wach, Vortrдge ьber dīe Reichszivilprozessordnung, 1879. g., 148.1. p.

2) Skat. Canstein, Die rationellen Grundlagen dēs Ziwilprozesses, 27., 29. lap. р.; Konrad Hellwig, System des deutschen Ziwilprozessrechts, I., 402. un turpm. lap. p.; Азаревичъ, Правда въ гражданскомъ процессe (Журналъ гражд. и уголовн. права, кн. I, 1887 г.); Васьковскiй, turpat, 378. un turpm. lap. р.; Туткевичъ, О достиженiяхъ матерiальной правды въ гражд. процессе, Ж. М. Ю. 1897 г. кн. 2.

233

§ 51. Dispozitīvitātes princips.

1. Kā jau iepriekš aizrādīts, civīltiesā, atšķirībā no kriminālās, procesuālo līdzekļu un pierādījumu izvēle pilnīgi atkarājas no pašām pusēm. Civīltiesa še neiejaucas, piešķirot šeit pusēm plašu autonomiju.

Tā kā civīltiesā lūko cauri civīlstrīdus, t. i. privāttiesiskās attiecības, kuŗu aizsardzībā vai nodibināšanā ir ieinteresēta tikai puse kā privātā persona, tad vienīgi no pēdējās atkarājas iniciātīve, kas pamudinātu tiesu sniegt vajadzīgo palīdzību. Līdzekļu un paņēmienu izvēle, ar kuriem puse grib pārliecināt tiesu, ka viņai ir taisnība un ka viņai ir vajadzīga tiesas palīdzība, arī atkarājas no pašas puses, kas tikai pati var zināt, vai viņas privātās tiesības ir aizskartas un vai viņai šo tiesību atjaunošanai ir jāgriežas pie tiesas vai nē. Šo personīgās iniciātīves tiesību un tiesību brīvi rīkoties ar dažādiem aizstāvēšanās līdzekļiem procesā mēdz saukt par dispоzitīvitāti (Диспозитивность, Dispositionsbefugniss) vai prāvnieku personīgu autonomiju.

Civīlās vai privātās tiesības, ko lūko cauri civīltiesā, atšķiras no publiskām tiesībām ar to, ka viņu izlietošana pilnīgi atkarājas no personas, kam viņas pieder, no šīs personas gribas un iniciātīves. Atšķirībā no kriminālprocesa, civilprocesā valsts nav ieinteresēta: valstij ir pilnīgi vienalga, vai parādnieks samaksās savu parādu, vai pulksteņu taisītājs atdos atpakaļ izlabošanā pieņemto pulksteni, vai īrnieks samaksās īres naudu, u. t. l. Kas grib izlietot savas tiesības, tam par to pašam jārūpējas, jo „vigilantībus ius scriptum est". No dispozitīvitātes principa izriet, ka tiesību nesējs var no tām atteikties.1) Pusei pašai jālemj, vai viņa vēlas un vai ir vajadzība griezties pie tiesas, vai turpretim labāk paciest tiesību traucējumu [C. pr. n. 6. (4.) р.], jo „volenti non fit iniuria" un „nemo iudex sine actore".

2. Pēc dispozitīvitātes principa pusēm pašām jānoteic sava prasījuma apmērs. Tiesai ir vienalga, vai prāvnieks pieprasa visu parādu, vai tā daļu, vai namsaimnieks prasa īres naudu par visu gadu vai par dažiem mēnešiem2) u. t. t.

1) Tomēr ar pušu iepriekšēju vienošanos iepriekš noteikta vienas Puses atteikšanās no zināmu procesuālo tiesību realizēšanas tiesā nebūt nav tai saistoša. Procesuāla tiesība ir publiska tiesība, bet ne privāta tiesība, no kuras varētu atteikties. Tamdēļ, piem., līguma nosacījums, pēc kura puse būtu atteikusies no griešanās pie tiesas, vai nākošais atbildētājs iepriekš atteiktos, procesa izcelšanās gadījumā, no pretprasības celšanas, pats par sevi nav spēkā.

2) Nav atjauts tomēr sadalīt prasības, kas izriet no viena pamata.

234

Tiesa tikai nevar piespriest vairāk nekā puse prasa: "iudex ne eat ultra petita partium" [sk. C. pr. n. 182. (131.), 184 (133.), 808. (706.), 885. (773.), 912. (798.), 913. (799.), 924. (807.) un 993. (868.) р.].

3. Ievērojot dispozitīvitātes principu, puse arī procesa laikā var samierināties un izlīgt ar pretinieku [C. pr. n. 1477. (1357.) р.]. Citādi ir tur, kur ir publiska interese (Civīllik 3599., 3600. un 3604. р.; sal. arī Kriminālproc. lik. 6. р.). Tur izlīgums vai nu pavisam aizliegts, vai pielaižams ar zināmiem nosacījumiem.

4. Dispozitīvitātes princips atļauj izvēlēties procesuālus līdzekļus: puse var iesniegt rakstiskus paskaidrojumus saskaņā ar 419. (314.), 420. (315.) pantu, vai aprobežoties ar mutiskiem paskaidrojumiem, celt noraidījumus [C. pr. n. 661. (571.) р.] pret prasību; neraugoties uz rakstiskiem pierādījumiem, puse var atsaukties ari uz lieciniekiem; no puses atkarājas arī pārsūdzība [C. pr. n. 854. (743.) р.].

Dispozitīvitātes princips guļ civilprocesa pamatā un kātrā ziņā nepieciešams, jo civilprocess nevar sākties un turpināties bez puses gribas.

5. Bet dispozitīvitātes principam procesā ir arī savas rоbežas. Šīs robežas atkarājas no pusei piederošās tiesības apmēra. Neviens nevar rīkoties ar tādām tiesībām, kas viņam nepieder. Piem. atbildētājs — mūža valdītais — prasībā par īpašuma tiesību nevar atzīt procesā prasītaja īpašuma tiesību, jo kompetenta atzīt tiesību varētu būt vienīgi tā persona, pret kuru, kā domājamo īpašnieku, būtu celta prasība par īpašuma tiesībām. Tāpat, piem., nomnieks, pret kuru celta prasība par servitūta tiesībām uz viņa nomāto immobīli, nevar atbildēt šādā prasībā pēc būtības kā arī atzīt kaut ko, kas ierobežotu īpašnieka tiesības.

Rīkojoties procesā ar savām tiesībām, Puse nevar bez pretējās puses piekritības aizskart viņas tiesības, pielinot vai grozot savus jau izteiktus prasījumus, ciktāl šāda tiesība ievest grozījumus nav paredzēta likumā [C. pr. n. 435.—437. (332.—334.) p.].

________________

ar nolūku grozīt piekritību. (Kr. senāta spr. 1870. g. Nr. 1221. 1873. g. Nr. 1292; 1875. g. Nr. 61.)

Uz viena dokumenta pamatotas prasības saskaldīšana var būt par iemeslu noraidījumam pat apellācijas instancē, ja šāda saskaldīšana atklājusies pēc lietas izspriešanas pirmā instancē. (Kr. senāta spr. 1875. g. Nr. 344.)

Par kādu tiesību ce|tā prasība, kaut mazākā apmērā, ne kā šī tiesība pieder prasītājam pēc likuma, pēc izspriešanas tiesā uzskatāma uz visiem laikiem par izspriestu un tā pati tiesība nevar būt par jaunas prasības priekšmetu. (Kr. senāta 1873. g. Nr. 114, 129; 1879. g. Nr. 347: 1896. g. Nr. 54.)

235

§ 52. Sacīkstes princips.

No dispozitīvitātes principa izriet un ar to tiešā sakarā atrodas sacīkstes princips (состязательность, Verhandlungsmaxime).1)

Attiecība uz sacīkstes principu tiek ievērots senais romiešu princips: „Principium instruendi processus ad instantiam partium", t. i. prāvnieku strīdīgās attiecības tiesa apspriež pēc tiem datiem, kurus puses iesniegušas tiesai un vienīgi šie dati ir tiesai nepieciešamais procesuālais pierādījumu materiāls.

Šos datus var ievākt:

a) pati tiesa, b) tikai prāvnieki, c) vai ari tiesa un prāvnieki.

Pirmā gadījumā mums ir darīšana ar izmeklēšanas vai inkvizīcijas principu (следственное, сыскное начало, Untersuchungsmaxime), kas tagad izteicas krimināltiesā, _kas pati visu ievāc, bet puses ir vienīgi līdzekli materiālu iegūšanai.

Otrā gadījumā (sacīkstes princips) puses ievāc visu materiālu, bet tiesa materiālu ievākšanā ir pilnīgi pasīva; viņa tikai pārbauda un novērtē pušu iesniegto materiālu.

Trešā gadījumā izmeklēšanas un sacīkstes principi apvienoti; tiesa kopā ar pusēm ievāc visu nepieciešamo procesuālo materiālu.

Vēsturiskās attīstības gaitā no sākuma valda saciktes princips pat kriminālā procesā, sakarā ar valsts varas vājumu. Ar valsts varas nostiprināšanos pamazām notiek pāreja uz inkvizīcijas, izmeklēšanas principu, pat civīlā procesā. Vēlāk ar tiesību attīstību sākās sadalīšanās: civilprocesā ņem virsroku sacīkstes princips, bet kriminālā — izmeklēšanas, inkvizīcijas kārtība.

Sacīkstes principa pozitīvās īpašības ir šādas.

1) Puses zin lietu labāk nekā tiesa un tamdēļ viņas vislabāk var savākt visus vajadzīgos pierādījumus; viņas zin, kur pierādījumu materiāls atrodams un iekš kam viņš pastāv.

2) Puses vairāk par tiesu ir ieinteresētas lietas noskaidrošanā un, ievērojot dispozitīvitātes principu, tām tiesība izvēlēties tos pierādījumus un aizstāvēšanās līdzekļus, kurus viņas uzskata par lietderīgākiem.

3) Lai tiesa varētu būt objektīva, bezpartējiska, tai jāaprobežojas vienīgi ar prāvnieku iesniegtā materiāla

1) Vācu juristu vairākums identificē dispozitīvitātes un sacīkstes principus. Skat. Friedrich Stein, Die Zivilprocessordnung fьr das deutsche Reich, 1925. g. L, 367. lap. р.: Konrad Hellwig, L, 404., 405. lap. p.

236

pārbaudīšanu, neiejaucoties prāvnieku cīņā. Ja tiesa pati savāc materiālu, viņa itkā top par puses palīgu; viņu tamdēļ var apvainot objektivitātes trūkumā, t. i. ka viņa vākuši materiālu vairāk vienai pusei par labu; bez tam izspriežot lietu, tiesai nāktos pārbaudīt pašas ievāktos materiālus.

4) Civilo, privāto tiesību raksturs ir tāds, ka tiesas, kā valsts orgāna, iejaukšanās privātā dzīvē nav vēlama; pēdējai šai ziņā jābūt neaizskaramai, jo pretējā gadījumā paši pilsoņi sāks izvairīties no tiesas.

No liela svara, ka zināmas attiecības netiek izpaustas; tikai pati puse var pacelt aizkaru, kas slēpj viņas mājas un saimnieciskās attiecības. Tādā kārtā, tiesai iejaucoties, process atklātu personīgo, ģimenes, saimniecisku u. c. attiecību intimo sfairu, kas var kaitēt kreditam, ģimenes attiecībām u. t. t.1)

5) Sacīkstes princips atbilst arī oikonomiskam darba sadalīšanas principam. Katra puse savāc savu materiālu, bet tiesas pienākums to objektīvi tikai novērtēt un pārbaudīt. Līdz ar to sacīktses principam ir audzinoša nozīme, jo tas pamudina puses cīnīties, sacensties, rada personīgu iniciatīvi un enerģiju. Viss tas savkārt ienes procesā dzīvību, kustību un sekmē patiesības atklāšanu.

Turpretim pie izmeklēšanas principa, pusēm, ir atņemta pašdarbības iespēja, puses kļūst inertas un tām jāpalaļžas vienīgi uz tiesu; puses bieži rada šķēršļus tiesai, kad ievāc nevēlamo materiālu un tādā kārtā tiesa palīdzības vietā sastopas ar prāvnieku pretešķību, kas kavē viņas darbību.

6) Beidzot izmeklēšanas princips uzliktu tiesai tik daudz darba, ka tā nespētu to veikt. Darbs daudzkārtīgi palielinātos, un rezultātā rastos gausums, sakrātos ļoti daudz lietu u. t. t. Lielā mērā nāktos palielināt civīltiesas tiesnešu skaitu un sadārdzināt tiesas aparātu.

Līdzās minētām pozitīvām īpašībām sacīkstes principam ir arī savas negatīvās īpašības. Sacīkstes princips ir derīgs tur, kur abi prāvnieki ir vienādi spēcīgi, vienādi sagatavoti. Tad notiek cīņa, ko tiesa var bezpartejiski novērot. Citiem apstākļiem pastāvot, sacīkstes princips var dot uzvaru

1) Tomēr tieši ģimenes rakstura lietās (sk. C. pr. n. 1462. (13458.), 1445. un lik. par laulību 71. p. — Lik. kr. 1921. g. 39) likumdevējs atkāpies no sacīkstes principa, piešķirot tiesai ievērojamas tiesības ar i z -meklēšanas raksturu. Tas izskaidrojams ar to, ka šeit pašas puses ar savu griešanos pie tiesas atklāj ģjmenes aizskaru un tiesa, stingri pieturoties sacīkstes principam, tikai retos gadījumos spētu noskaidrot objektīvo taisnību; bez tam tiesas spriedumam še ir spēks arī attiecībā uz trešam personām (sk. lik. par laulību 78. p. un C. pr. n. 1451. р.).

237

netaisnībai pār taisnību, viltībai un izveicībai pār vientiesību un bagātībai pār nabadzību. Puses uzaicināts labs advokāts var viegli uzvarēt trūcīgu pretinieku, kas nezin tiesības un spiests personīgi vest lietu, nezinot pat lietas vešanas formālo kārtību.

Pēc Herberta Spensera pareiza aizrādījuma (Les pйschйs des lйgislateurs), process tādos apstākļos atgādina seno kārtību, kad lietu izšķīra divkaujas ceļā, pie kam izveicība, spēks un gadījums bija izšķiŗošie faktori strīda izšķiršanā. Šo sacīkstes principa negatīvo īpašību nespēj atsvērt visas tā pārējās labās īpašības kopā ņemtas.

Lai novērstu no šās sacīktses principa īpašības ceļošās kaitīgās sekas, Rietumeiropas valstīs ievests t. s. ,,Anwаltszwang", t. i. obligātoriska juristu speciālistu piedalīšanās procesā.

Francijā kollēģiālās tiesās lietas jāved sevišķiem pilnvarniekiem, t. s. avouйs, kā prāvnieku pārstāvjiem (Code de proced. civile 75. р.).

Vācijā un Austrijā kollēģiālās tiesās lietas jāved advokātiem, kas vienā un tanī pašā laikā ir pušu pārstāvji un tiesību aizstāvji (Vācu ZPO. 78. p. un Austrijas ZPO. 27. р.).

Polijā ,,Anwaltszwang" pastāv kollēģiālās tiesās tikai otrā un trešā instancē.

Bet šis līdzeklis pilnīgi neglābj stāvokli, jo šinīs pašās zemēs tomēr uzpeldējis jautājums par tiesas iejaukšanās nepieciešamību procesā. Bez tam advokāta uzaicināšana un piedalīšanās ne vienmēr pusēm pa spēkam.

Ievērojot minēto, pēdējā laikā arvien vairāk novērojama cenšanās uzlikt tiesai par pienākumu sniegt pusei zināmu palīdzību pie faktisko lietas apstākļu noskaidrošanas. Vācijā šī tendence ievērojama jau Fridricha II. laikā, kad nodibināja t. s. „Asistenzrдthe" un „Justizkommisarien", kuriem bija uzlikts pienākums palīdzēt un veicināt lietas pareizo apgaismošanu.

Jaunākie procesuālie likumi tamdēļ cenšas pievienot sacīkstes principam pa daļai arī izmeklēšanas principu tajā ziņā, ka cenšas piešķirt tiesai zināmas iejaukšanās tiesības, kas tomēr nedrīkst runāt pretim dispozitīvitātes principam, t. i. nevar: a) ierobežot puses tiesību patstāvīgi rīkoties ar procesa gaitu; b) piespiest pusi izlietot tādus procesuālus aizstāvēšanās līdzekļus, kuŗus puse nevēlas izlietot, un beidzot c) tiesa nedrīkst patstāvīgi izlietot pret puses gribu šos aizstāvēšanās līdzekļus.

238

Tiesai vienīgi jāvada un jāpapildina pušu darbība (izmeklēšanas princips izvedams ļoti aprobežotos apmēros).

Franču civīlprocesā dominē stingrs sacīkstes princips.

Vācijā civīlprocesā atrodam sacīkstes principu, pie kam ievērojamā mērā pielaista tiesas iejaukšanās.1)

Austrijas procesā, kurā kā galvenais pamats ir sacīkstes princips, tiesas tiesības ievērojami paplašinātas (Austrijas ZPO. 182., 183., 185. р.), lai sekmētu patiesības noskaidrošanu.2)

Krievijas procesā pirms reformas sacīkstes principam ievērojamā mērā bija piejaukts izmeklēšanas princips. Pirms-reformas tiesa varēja uz savu iniciatīvi vākt lietā zinas, izrakstus un norakstus no dokumentiem, kas atradās citās lietās. 1864. g. procesa likumos pilnīgi skaidri un noteikti izvests sacīkstes princips [sk. 457. (367.) р.], lai gan jau 105. (82.) un 106. (821.) pantā miertiesās, kā arī 438. (335.) un 458. (368.) p. izteicas tiesas pašdarbības princips.3)

1) ZPO. 139. p. skan: „Der Vorsitzende hat durch Fragen darauf hinzuwirken, dass unklare Antrдge erlдutert, ungenьgende Angaben ergдnzt; ьberhaupt aile fьr die Feststellung des Sachverhдltnisses erheblichen Erklдrungen abgegeben werden. Der Vorsitzende hat auf die Bedenken aufmerksam zu machen, welche in Ansehung der von Amts wegen zu berьcksichtigenden Punkte obwalten."

2426. p. skan: „Der Vorsitzende…. hat schon vor der mьndlichen Verhandlungen alle Anordnungen zu treffen, die angebracht erscheinen, damit der Rechtsstreit tunlichst in einer mьndlichen Verhandlung erledigt wird. Zu diesem Zwecke kann er: 1) den Parteien die Ergдnzung oder Erlдuterung ihrer vorbereitenden Schriftietze, sowie die Vorlegung von Urkunden Stammbдumen, Plдnen, Rissen und Zeichnungen aufgeben; 2) Behцrden oder Beamte um Mitteilung von Urkunden oder um Erteilung einer amtlichen Auskunft ersuchen; 3) das persцnliche Erscheinen der Parteien anordnen; 4) Zeugen, auf welche eine Partei sich bezogen hat, zur mundlichen Verhandlung laden, oder von ihnen schriftliche Auskьnfte einholen; 5) die Einnahme des Augenscheins, sowie die Begutachtung durch Sachverstдndige anordnen und ausfьhren oder Sachverstдndige zur mьndlichen Verhandlung laden."

2) Šeit no pašas puses atkarājas tikai prasības celšana (Dispositionsmaxime). Bet ja prasība celta, tad neatkarīgi no tam, ka prasītājam prasība jāpamato un jādod attiecīgie dati un pierādījumi, — tiesas pienākums ir ex officio noskaidrot (Austr. ZPO. 351., 368., 371. un 277. p.) lietas patiesos apstākļus, un, pamatojoties uz iegūtiem datiem (Erhebungen 183. р.), kuriem jāaptver viss, kas nepieciešams patieso, īstenībai atbilstošo apstākļu noskaidrošanai, — taisīt savu spriedumu (Austr. ZPO. 182. p.).

Tāda kārta Austrijas procesa sacīkstes princips (Verhandlungsmaxime) ierobežots izmeklēšanas principam par labu (Officialmaxime — sk. Austr. ZPO. 351., 368., 371., 277. р.).

3) Pavisam otrādi pēc likuma par administratīvām tiesām — 37., 38. un 41. p. (Lik. kr. 1921. g. 59), kur ļoti manāms izmeklēšanas principa pārsvars pār sacīkstes principu.

239

Tiesas vājā pašdarbība un tiesas iniciātīves trūkums lietas izpētīšanā bija manāms jau sen. Tas atspoguļojās ne tikai krievu literatūrā,1) bet ari tai apstāklī, ka 1894. g. Krievijā nodibināja sevišķu kommisiju Tiesas no|ikumu revidēšanai. Šās Icommisijas uzdevums bija, ne tikai pēc iespējas vienkāršot civilprocesa gaitu un formalitātes, bet arī izdarīt tādus grozījumus procesa kārtībā un pamatos, kas atvieglotu civīltiesai iespēju: a) noskaidrot, ciktāl tas vispār iespējams pēc civīllietu rakstura, īsto vai materiālо patiesību un b) plašāki piemērot morāliskās taisnības principu, vērtējot tiesā civiltiesiskās attiecības.2)

Kommisijas darbi gan atraduši sev izteiksmi tikai nedaudzos noteikumos, kas ietverti 1914. gada procesa likumos (sal. 151.—153., 38., 39., 2581.—2583., 299.—303., 309,—322., 3301., 3311., 3351., 340.—342. р.).

Ar 1930. g. noveli (Lik. kr. 100.) Latvijas Saeima, sekojot pa daļai minētās kommisijas tēzēm, bet pa daļai Vācijas un Austrijas procesu likumiem, piešķīrusi civīltiesai ievērojami lielākas pašdarbības un iniciatīvas tiesības: a) uzliekot tiesai pienākumu pieprasīt no pusēm noteiktus paskaidrojumus par visiem apstākļiem, kas tiesai nav skaidri [C. pr. n. 271. (175.) un 2711. kā arī 438. (335.) un 440. (3351.) р.]; b) dodot tiesai iespēju katrā laikā pieprasīt prāvnieku personīgu ierašanos neskaidro apstākļu noskaidrošanai [1061., 459. (3681.) p.]; c) piešķirot tiesai tiesību atzīt, ka puse, kas uz tiesas aicinājumu nav ieradusies un nav devusi vajadzīgos paskaidrojumus, neapstrīd otras puses apgalvojumus [931., 1061., 199. (1451.), 439. (3351.), 459. (3681.), 824. (719.) р.]; d) uzliekot tiesai pienākumu dot iespēju pusēm izteikties pat par tiem jautājumiem, kurus tiesai jāierosina ex officio, negaidot puses noraidījumus [93. (72.) un 443. (338.) p. in fine]; e) dodot tiesai pašai iespēju pieprasīt no valsts iestādēm un amatpersonām aktus un dokumentus, uz kuriem atsaucas puse [97. (76.) un 540. (452.) p.]; f) dodot tiesai iespēju pašai izlabot spriedumā vai lēmumā pielaistās kļūdas un nepareizības [2631., 193. (139.), 1015. (891.) р.] un beidzot g) paplašinot tiesas tiesību piespriest naudas prasības, kuru apmēru grūti noteikt [809. (7061.) р.].

No minētā izriet, ka pēc mūsu tagadējiem procesuāliem likumiem, tiesa, lai gan nevar pati vākt pierādījumus [457. (367.) р.], pamatojot savu spriedumu vienīgi uz prāvnieku

1) Sk. А. Змирловъ, Къ вопросу о пересмотрe общихъ положенiй Устава Гр. Судопр. Ж. M Ю. 1897. g. II., 128. un turpm. lap. р.; Рейнке Н. М. О самодеятельности Суда въ состязательномъ процессe, Ж. М. Ю. 1894./95., № XI.

1) Sk. Ж. М. Ю. 1894. g. № 1. 40. lap. p.

240

iesniegtiem pierādījumiem, bet, no otras puses, nebūt nav vienkārša prāvnieku cīņas vērotāja, bet pati cenšas noskaidrot objektīvo, materiālo taisnību, pat ja puses ir in ertas. Jau ar 1914. g. 12. marta likumu, kas attiecas uz laulāto, vecāku un bērnu strīdīgām attiecībām, kā arī ar likumu par laulību atzīšanu par šķirtām un neesošām, likumdevējs paplašinājis tiesas tiesības, piešķirdams tai tiesību pēc saviem ieskatiem nopratināt laulātos un citas personas [1462. (13458.) р.], pieprasīt pierādījumus par tādiem apstākļiem, kurus puses neapstrīd, kā arī no savas puses ierosināt jautājumu par noilgumu un nerēķināties ar puses atzīšanu (1445. р.). Še sacīkstes principa aprobežojums izskaidrojams ne tikai ar lietas publisko interesi, bet pa daļai ar to, ka spriedumam šeit ir spēks un nozīme arī priekš trešam personām (C. pr. n. 1451. p. un lik. par laulību 78. p. — Lik. kr. 1921. g. 39.).

Tādā kārtā tiesas pašdarbība, noskaidrojot patiesību, tagad ir nevien viņas tiesība, bet arī pienākums, jo tiesa nedrīkst noraidīt prasību, pamatodamies uz to, ka prasītāja prasījumi viņai ir neskaidri vai nesaprotami, un nemēģinot noskaidrot neskaidros lietas apstākļus.

C. pr. n. 443. (338.) un 458. (368.) p. tagad nevien piešķir tiesai tiesību, bet uzliek pienākumu likt pusei noskaidrot zināmu jautājumu, ja tiesa puses prasījumu robežās atrod tā izšķiršanu par svarīgu, kaut puses šo jautājumu arī nebūtu skārušas.

§ 53. Pušu vienlīdzības princips.

Prasību lietās civīlprocesā radošos juridisko attiecību raksturīgā pazīme ir tā, ka tiesai te vienmēr ir darīšana ar divām pusēm, kurpretim valsts administratīvā pārvaldē valsts orgāniem vienmēr ir darīšana tikai ar vienu pusi. Atsevišķos gadījumos civīlprocesā, kad puses nav, to rada mākslīgi [skat. piem. C. pr. n. 1435. (1343.) un 1447. р.]. Tomēr arī vairāk par divām pusēm civilprocesā nevar būt un C. pr. n. 749. (653.), 750. (654.), 763. (663.), 765. (665.), un 760. (1838.) pantā minētās trešās personas tikai palīdz prasītajam vai atbildētajam, sastādot ar vienu no tiem vienu pusi; kas attiecas uz trešo personu ar patstāvīgiem prasījumiem [C. pr. n. 765. (665.) р.], tad šeit, stingri ņemot, notiek divu procesu savienošana, no kuriem vienā — trešā persona ir patstāvīgs prasītājs. Beidzot pie nominatio auctoris [760. (1838.) р.] trešā persona, ja viņa iestājas procesā, pilnīgi atvieto pirmatnējo prasītāju.

241

Tā kā valsts pati par sevi nav ieinteresēta, kas uzvarēs divu prāvnieku strīdā, un tā kā sabiedrība ir ieinteresēta vienīgi, lai uzvarētu taisnā puse, tad no tā izriet pušu vienlīdzības princips. Šis princips pie mums ir izteikts Civīlprocesa nolikuma 6. (4.) р., un tas skan: „audiatur et аltera pars" (Grundsatz des beiderseitigen Gehцrs). Tiesas pienākums dot iespēju izteikties ari pretējai pusei. Šis princips izriet no sabiedriskās intereses, un uz tā pamatota garantija par sprieduma taisnīgumu un pareizību. Abām pusēm procesā piešķirtas pilnīgi vienādas tiesības, kuras puse var izlietot vai ari neizlietot, bet no tām iepriekš atteikties nevar. Noteikums par pušu vienlīdzību ietverts arī C. pr. n. 440. (3351.) p. (vienāds iesniedzamo sacīkstes rakstu skaits), 443. (338.) p. (mutiskie paskaidrojumi vienlīdzīgā skaitā), 445. (340.) p. (pret pirmprasību pielaižama pretprasība), 869. (758.) un 871. (760.) p. (pret apellāciju pretējā puse var iesniegt paskaidrojumus), 915. (801.) p. sakarā ar 871. (760.) p. [pret kasāciju pretējā puse var iesniegt paskaidrojumu vai pretkasāciju — 876. (764.) р.].

§ 54. Tiesas un pušu iniciātīve procesā.

Process ir nevis statiska, bet gan dināmiska parādība, kur kustība arvien rit uz priekšu un attīstās. Tomēr process nerit vis uz inercijas pamata, bet tam nepieciešami pastāvīgi grūdieni. Vienas juridiskas attiecības vietā rodas otra. Tādā veidā procesam attīstoties, viņa ritēšanu uz priekšu var nostādīt atkarībā:

1) Vienīgi no pušu iniciātīves (Parteibetrieb), jo likums var visu atstāt pušu brīvai ierosmei (Ne procedat iudex ex officio). Šāda gadījumā tiesa neko neuzsāk bez puses lūguma; lietas nolikšana uz tiesas sēdi, liecinieku aicināšana, procesuālo jautājumu izšķiršana, sūdzību iesniegšana — viss tas atkarājas no pusēm, kas vislabāk zin, kad un kur iegūt vienu vai otru pierādījumu, un ieinteresētas, lai process ātrāk nobeigtos. Šāds princips vispilnīgāki izvests Francijas civilprocesā.

2) No tiesas iniciātīves pušu ierosinājuma vietā (Officialbetrieb). Tiesa nenogaida puses lūgumu, bet pati rūpējas par Procesa nepārtrauktu gaitu, darbojoties ex officio. Šis Princips ievērots kriminālprocesā. Civīlprocesā no pusēm tikai viena ieinteresēta procesa ātrākā nobeigšanā, otra puse turpretim bieži pēc iespējas šādu nobeigšanu kavē. Tamdēļ,

16

242

lai nepielaistu iespējamās ļaunprātības, pareizākais ir apvienot tiesas un pušu iniciatīvi.

3) No pušu un tiesu iniciātīves, apvienojot pušu ierosmi un tiesas patstāvīgu darbību. Vācu likumi apvieno tiesas un pušu iniciatīvi. Austrijas un Ungārijas likumos pastiprināta tiesas oficiālā ierosme (sal. Austrijas lik. 244., 247. un 256. р.). Mūsu likumos nav vispārēja noteikuma par to, kam pieder procesa gaitas ierosināšana — tiesai vai pusei. Atsevišķos gadījumos likums atstāj ierosmi tikai pusēm [788. (687.) р.], dažreiz tiesai [402. (299.), 879. (767.), 916. (802.) р.], bet dažreiz tiesai un pusēm [422. (317.), 597. (507.), 605. (515.) р.].

Daudzos gadījumos likums klusē, un šo klusēšanu agrāk mēdza iztulkot tādējādi, ka apgabaltiesa virza lietas gaitu uz priekšu uz puses lūgumu, bet Tiesu palāta rīkojas ex officio bez tāda lūguma. Uz šāda viedokļa nostājoties, civilprocesā nevarēja nerasties gausība, uz kuru 1911. gadā grieza vērību krievu tieslietu ministris. Šo jautājumu uz tieslietu ministra iniciatīvi, Tiesu iek. lik. 185. (2591.) p. kārtībā, iesniedza Senāta apvienotai sapulcei, kas paskaidroja, ka lieta jānoliek iztiesāšanai priekšsēdētājam bez puses lūguma, ja tikai likumā atsevišķā gadījumā [piem. C. pr. n. 788. (687.) р.] nav citādi paredzēts.1) Bez tam iztiesāšanas paātrināšanai ar 1914. g. likumu ievesti speciāli 299., 3001., 317., 3301., 331. un 7761. panti.

Beidzot 1930. g. novelē apellācijas un kasācijas sūdzību gaitas paātrināšanas labad paredzēts, ka šīs sūdzības virza priekšsēdētājs ar savu vienpersonīgu rīkojumu [C. pr. n. 866. (755.), 867. (756.) un 915. (801.) р.], kurpretim agrāk to virzīšanai bija nepieciešams sevišķs tiesas lēmums.

§ 55. Tiešuma princips.

Pārbaudot pušu prasījumu un apgalvojumu pareizību, tiesai vispirms jāpārliecinās par tiem faktiem, kuru esamību apgalvo puses. Ja lietas faktiskie apstākļi būs konstatēti pareizi un atbilstoši patiesiem vēsturiskiem notikumiem, tad gala rezultātā tiesai atklāsies faktiskā patiesība, taisnība. Šiem patiesiem, faktiskiem apstākļiem tiesai jāpiemēro likuma attiecīga un pareiza norma, kas atbilst taisnības principam. Ja tiesai izdodas savienot šos abus principus, t. i. patiesi un pareizi konstatēt lietas faktiskos apstākļus un piemērot pēdējiem atbilstošu, pareizu likumu, tad rezultātā ir tāds ideāls sprie-dums, kas atbilst materiālai taisnībai un patiesībai. Da mihi

1) Skat. Kr. Sen. apv. sap. I. un Kas. dep. lem. 1911. g. Nr. 19.

243

facta, — dabo tibi jus. Tamdēļ pirmā kārtā jānoskaidro patiesie, pareizie, īstenībai atbilstošie faktiskie apstākļi, kas tiesām savā laikā pastāvējuši. Lai šos apstākļus pareizi konstatētu, tiesai jādod iespēja stāties tiešās attiecībās ar šiem apstākļiem. Šie faktisike apstākļi, ar kuriem jāiepazīstas tiesai, pa lielākai daļai attiecas uz pagātnes notikumiem, kuru pēdas bieži jau izzudušas un iznīkušas. Šie pagātnes notikumi var atstāt savas pēdas, daudz maz skaidras, uz zināmiem reāliem priekšmetiem (dokumentiem, lietām, pat personām — piemēram pie sakropļošanas), bet viņas var ar laiku arī pavisam izzust un izputēt, paliekot tikai aculiecinieku atmiņā, kuri šos pagātnes notikumus uztvēruši ar redzi, dzirdi vai citiem saviem ārējiem jūtu orgāniem.

Tiešuma Princips pamatojas uz tā neapstrīdamā fakta, ka visas ārējās pasaules parādības cilvēks uztver ar saviem pieciem jutekļiem (redzi, dzirdi, ožu, garšu un tausti) un ka nekāds zināma notikuma vai parādības apraksts, nedz atstāstījums no citas personas puses nespēj atvietot personīgo objektīvo uztveri.

Cik skaidri un spilgti arī neaprakstītu savam sarunu biedram kaut kādu lietu vai priekšmetu (piemēram kādu mašīnu), tomēr rezultātā šis atstāstījums vai apraksts nekad nespēj dot tik skaidru priekšstatu un jēdzienu, kāds rastos par pārrunājamo priekšmetu, ja to kaut mirkli apskatītu personīgi. Bez tam cilvēka valoda ir tik nepilnīga, ka nav iespējams pat ar tuvinātu pilnību skaidri attēlot atsevišķas parādības. No dzimuma aklam nekādiem vārdiem nav iespējams aprakstīt gaismas un krāsu parādības; kurlam no dzimuma nekad nevarēs izskaidrot viņam saprotami skaņu parādības (zvanu skaņas, mūzikas melodiju).

Atsevišķie cilvēka jūtu orgāni, uztverdami ārējās pasaules parādības, neatvieto viens otru, bet tikai papildina. Bez tam dažādas personas uztver vienu un to pašu parādību nevienādi, t. i. ar lielāku vai mazāku intensivitāti un asumu, atkarībā no atsevišķo ārējo orgānu attīstības. Raksturīgi piemēram, ka personai, kam atrofējusies kāda jutekļa darbības spēja, tā vietā attīstās citu jutekļu spējas, sasniedzot ārkārtīgu asumu un smalkumu, piemējam, akliem attīstās ārkārtīgi jūtīga dzirde un tauste, kurlmēmiem redze dažreiz attīstās tādā mērā, ka viņi spēj no lūpām nolasīt viņiem nesadzirdamo cilvēku valodu.

Ievērojot minēto, jānāk pie slēdziena, ka cilvēka personīgi uztvertu parādību nekad nevar atvietot ar tās pašas parādības atstāstījumu vai aprakstu no citām personām. Tam pievie-

16*

244

nojās vēl tas, ka ar laiku aculiecinieka atminās par notikumu paliek vājākas. No vienas puses, pamazām izzūd no atmiņas atsevišķie redzētā vai dzirdētā notikuma sīkumi, bet, no otras puses, aculiecinieka vairāk vai mazāk attīstītā iedoma papildina pagātnē redzēto notikumu ar tādiem sīkumiem, kas taktiski nemaz nav bijuši vai arī notikuši citādi. Ar vienu vārdu sakot, cilvēkam pēc dabas piemīt īpašība attēlot zināmas parādības, piešķirot tām savu subjektīvu nokrāsu. Ar to katrā ziņā jārēķinās, kad uztver zināmus notikumus nevis tieši un personīgi, bet pēc citu personu — aculiecinieku nostāsta.

Tiešuma princips vispirms nozīmē to, ka tiesa un puses nedrīkst būt šķirtas; tiesai jādod iespēja stāties tiešā sakarā ar pusēm, redzēt puses, uzstādīt jautājumus un saņemt no tām atbildes un paskaidrojumus; procesuālām darbībām jānotiek pušu un tiesas klātbūtnē. Bez tam tiesai pašai pēc iespējas personīgi jāiepazīstas ar visiem lietas faktiskiem apstākļiem. Starp tiesu un noskaidrojamo faktu nedrīkst būt starpniecības instances aiz saprotamiem iemesliem: apraksti, kurus dos aculiecinieks un persona, kas zināmu notikumu atstāsta uz baumu pamata, būs dažādi, jo izzūd sīkumi, nokrāsa. Jo vairāk starpniecības instanču, jo tālāk esam no patiesības.

No tiešuma principa izriet sekošais:

1) Viss faktiskais materiāls jāizpēta un jāuztver tiem tiesnešiem, kuriem lieta tiešām jāizspriež; ja otrā vai trešā tiesas sēdē piedalās jauns tiesnesis, tad viņam tieši jāiepazīstas ar visu lietu no sakuma līdz galam. Ja sprieduma taisīšanas laikā kāds no tiesnešiem mirst vai saslimst, tad viņu tādā momentā nevar atvietot cits tiesnesis, bet visa lieta lūkojama cauri no jauna un apspriežama no paša sākuma, piedaloties jaunam tiesnesim.

2) Lietiskie pierādījumi, ja tas ir iespējams, tiesai jāapskata personīgi, neapmierinoties ar trešo personu atstāstījumu vai aprakstu.

3) Liecinieki un eksperti pēc iespējas jānopratina personīgi tai tiesai, kas taisīs spriedumu. Liecinieku izteicieni, kurus pierakstījis cits tiesnesis, nekad nevar atvietot liecinieka mutisku liecību, kuru personīgi uztver tiesnesis, kas izspriež lietu. Personīgi jāredz liecinieks, viņa sejas izteiksme, viņa svārstīšanās, noteiktība, vaļsirdība u. t. t.

Tomēr stingri ievērot tiešuma principu ne vienmēr ir iespējams. Priekšmets var būt iznīcināts, dokuments — pazaudēts; tādā gadījumā jāizlieto liecinieki, dokumentu

245

noraksti u. t. l. [Sal. C. pr. n. 529. (441.) p.]; tāpat arī liecinieki var atrasties cita tiesas apgabalā vai ārzemēs, un tiesa, kas lietu izspriež, nevar tieši nopratināt lieciniekus [595. (505.) р.]. Bieži vien apellācijas instance atrodas tālu no pierādījumu pārbaudes un apskates vietas, un bez tam visu pierādījumu materiāla otreizēja personīga pārbaude apellācijas instancē saistīta ar liekiem izdevumiem un laika patēriņu. Ja rodas jauni pierādījumi, viņu pārbaudīšanu, lielā attāluma dēļ, apellācijas instance parasti uzdod pirmās instances tiesai [883. (771.) р.].

Bet arī pirmā instance ne vienmēr var ievērot tiešuma principu sakarā ar dārdzību un attālumu. No otras puses, ja ar pierādījumu pārbaudīšanu saistītās darbības vienmēr izdarītu tiesa pilnā sastāvā [473. (385.) р.], kā to sākumā paredzēja Tiesu nolikumu sastādītāji, tad tas ārkārtīgi palēninātu iztiesāšanu un tāpēc no praktiskā viedokļa daudzos, Civīlproc. nolik. 474. (386.), 475. (3861.), 587. (500.), 588. (5001.), 589. (5002.), 595. (505.) un 598. (508.) p. paredzētos, gadījumos nācās atkāpties no šā ļoti svarīgā tiešuma principa ievērošanas. Tomēr visur, kur tik vien ir iespējams ievērot tiešuma principu, tas katrā ziņā jāievēro. Starp citu no liela svara, lai lieta, kuru uzdots pārzināt vienam tiesas loceklim — referentam [375. (271.), 428. (327.), 429. (328.) р.], kas vienpersonīgi izdara pārbaudi, arī turpmāk līdz tiesas noslēgumam paliktu tā paša tiesneša pārziņā un uzraudzībā, jo tikai tādā gadījumā, kaut arī pa daļai, būtu ievērots tiešuma princips un uzglabāts no visas lietas iegūtais kopiespaids. Jāaizrāda, ka krimināltiesā tiešuma princips ievērots lielākā mērā.

§ 56. Mutiskais un rakstiskais izteiksmes veids civīlprocesā.1)

Procesam sacīkstes kārtībā noritot, puses var iesniegt tiesai savus paskaidrojumus un pierādījumus, pēc saviem ieskatiem, kā rakstiski, tā arī mutiski. Mutiskais un rakstiskais izteiksmes veidi ir tās atsevišķos procesos pieņemtās formas, kūjās izpaužas pušu paskaidrojumi, un ar kurām tiesai ir jareķinājas taisot savu spriedumu [C. pr. n. 444. (339.) р.].

l) Рихтеръ, Значеше письменности въ словесномъ процессe, Ж. М. Ю. 1900 г. № 5.; Кн. Багратioнъ Мухранскiй, О словесномъ судe и письменномъ производстве, Ж. М. Ю. 1862 г. № 5.; Малышевъ, 11. 335.—353. lар. р.; Нефедьевъ, Основныя начала, 6.—25. lар. р.; Konrad Hellwig, I, § 166,—169.; Шмидть, § 73., 74.; Васьковскiй, I., 430.—448. lap p.

246

Pēc austriešu jurista Mengera mācības, — process uzskatāms par pamatotu uz mutiskas izteiksmes principa, ja sprieduma pamatā likti mutes vārdi, t. i. mutiski paskaidrojumi, — un uz rakstiskās izteiksmes principa, ja sprieduma pamatā likti raksti, t. i. rakstiski paskaidrojumi. Bet, kā redzams no procesa vēstures, mutiskais un rakstiskais veidi var pastāvēt tīrā un jauktā veidā.

1) Likums var prasīt, lai puses iesniedz savus paskaidrojumus tikai mutiski, un lai tiesa ignorē visu to, kas izteikts rakstiskā veidā, piem., rakstisk. paskaidrojumos, dokumentos un t. l., ja tikai puses neatkārto mutiski šo aktu saturu. Šādu kārtību sauc par mutiskuma principu. Tas parasti pastāvējis procesa vēsturiskās attīstības sākumā, kad tiesas atradās pirmā attīstības stadijā. Šāda forma arī vēl tagad ir pārsvarā Hanoveras, Badenes un Francijas likumos. Ja puses tiesā neierodas — lietu atliek.

2) No otras puses likums var prasīt, lai tiesa rēķinās tikai ar to materiālu, kas izteikts rakstiskā veidā — „quod non est in actis, non est in mundo." Tas ir rakstiskuma princips, kas spilgti izpaužas vecā vācu, austriešu 1871. gada un krievu pirmsreformas procesā.

3) Ir arī iespējama abu šo principu ap vienošana ar rakstiskuma principa pārsvaru. Pēc sacīkstes rakstu izmaiņas turpmākais process norit mutiski, bet puses var turpināt attīstīt vai paskaidrot tikai to, ko viņas jau izteikušas rakstiskā formā, nedrīkstot neko papildināt un grozīt. Sakarā ar to mutiskā sacīkste zaudē savu patstāvīgo nozīmi (piemēram, Prūsijas 1833. gada saīsinātais process).

4) Rakstiskas un mutiskas izteiksmes veidu kombinācija ar mutiskas izteiksmes veida pārsvaru. Materiālus savam spriedumam tiesa ņem kā no rakstiskiem aktiem, tā arī no mut|skiem paskaidrojumiem. Mutiskos paskaidrojumos var aizrādīt uz jauniem apstākļiem un pat grozīt tiesai rakstiski iesniegtos paskaidrojumus par lietas faktiskiem apstākļiem, bet ja puses neierodas tiesas sēdē, tad tiesa var izspriest lietu, pamatojoties uz rakstiskiem materiāliem. Šāda forma apmērām pastāv tagad Austrijā un Vācijā (Vācijas ZPO. 128., 129., 133., 136., 137. p. un § 7. der Entlastungsverordnung vom 13/V 1924.). Mutiskuma un rakstiskuma_principi Austrijas_ civilprocesā sakombinēti, izejot no praktiskās lietderības apsvērumiem (sal. Austrijas ZPO. 176.—179., 182., 188., 193., 226., 243., 257.. 263., 265. р.).

247

Analizējot šos abus principus, jānāk pie pārliecības, ka katram no tiem ir savas labās un arī sliktās īpašības:

1) Mutiskas izteiksmes princips dod tiesai iespēju stāties personīgos tiešos sakaros ar pusēm. Tiesa personīgi iztaujājot var skaidri konstatēt pušu paskaidrojumu un iebildumu būtību; papīrs turpretim nesarkst (epistola non erubescit), un uz papīra var veikli un viegli slēpt patiesību, neizsakot visu reizē, kāpēc raktsiskums saistīts ar iespēju vilcināt lietas gaitu. Lai novērstu šādas vilcināšanās iespēju, tika radīts ievērojamais eventuālais princips (Eventualmaxime), pēc kura visi iespējamie norādījumi un iebildumi (exceptiones — Einre-den) jāceļ reizē, kas, saprotams, ārkārtīgi sarežģī procesu un līdz ar to novērš tiesas uzmanību no lietas būtības.

2) Mutes vārdi veicina pilnvarnieku un pušu satiksmi, atvieglina izlīgumu noslēgšanu [Civ. proc. nol. 442. (337.) р.], maziņā veltīgas un nepamatotas sūdzēšanās iespējamību, piespiež puses atbildēt tieši uz priekšā liktiem jautājumiem [438. (335.) p.]; šeit nevar tik viegli izvairīties no nevēlamiem jautājumiem un nav tik ērti izlietot ļaunprātīgus paņēmienus.

3) Mutiskā procesā tiesai vieglāk uztvert visu faktisko materiālu, jo tas izlobās uz vietas no pušu paskaidrojumiem.

4) Plašākām ļaužu aprindām ir ērtāki izteikt savas domas mutiski, jo izteikt domas vārdos pa lielākai daļai ir vieglāk nekā rakstiski.

5) Mutes vārdi piedod procesam dzīvību un kustīgumu. Tiesai vieglāk vadīt mutisku procesu.

6) Tikai mutiskā procesā ir iespējams plaši ievērot publicititāti, atklātību un tiešumu. Šeit puses vienmēr ir klāt, kurpretim, rakstiskā procesā puses vienmēr apslēptas.

No otras puses rakstiska procesa pozitīvās īpašības ir šādas:

1) Pušu prasījumi un paziņojumi tiesā jāizteic skaidri un nepārprotami, ko, saprotams, labāki var izdarīt rakstiski, jo lai to sasniegtu runājot, vajadzīgas runas dāvanas, spējas un prasme brīvi un skaidri izteikt savas domas, kas katram neizdodas,

2) Rakstiska forma ir ērtāka pusēm, kas dzīvo tālu no tiesas, jo tām ir iespējams atsūtīt savus rakstiskus paskaidrojumus, ietaupot tādā kārtā ceļa izdevumus un atlīdzību pilnvarniekiem.

3) Rakstiskas izteiksmes princips dod iespēju pusēm pamatīgi apdomāt un mierīgi apsvērt katru pretējās puses pretenziju un sastādīt ari rakstisku nopietni pārdomātu un pamatotu atbildi, kurpretīm mutiskā procesā jau tamdēļ vien, ka

248

tiesas sēdes ir publiskas, nervozam un nepieradušam cilvēkam ir grūti skaidri izteikties un dot mutiskus paskaidrojumus.

4) Mutiskā procesā, kā tiesnešiem, tā arī prāvniekiem vajadzīga laba atmiņa, kuŗa rakstiskā procesā nav Jāpiepūlē. Visu uzrakstīto var katrā laikā atjaunot atmiņā, apdomāt, apsvērt.

5) Pie rakstiskas izteiksmes principa viss ir atzīmēts uz papīra, viss atstāj skaidras un pilnīgas pēdas, kamdēļ arī rakstisks process atvieglo lietas caurlūkošanu otrā instancē: ,,vox audita perit, litera scripta manet".

Salīdzinot šīs pozitīvās un negatīvās īpašības, viegli nākt pie slēdziena, ka tikai abu šo principu kombinācija var dot apmierinošu rezultātu, un tāpēc visi jaunākie procesuālie likumi ari savieno šos abus principus.1)

Tāda šo abu principu savienošana diezgan labi ir izdevusies arī mūsu Civilprocesa nolikumā [444. (339.) р.]. No pusēm atkarājas izvēlēties viņām ērtāko mutisko [424. (324.), 431. (330.), 433. (331.), 438. (335.), 443. (338.) р.] vai, varbūt, rakstisko formu [419. (314.), 420. (315.) р.], bet tiesa var pieprasīt, lai puses ierodas tiesā mutisku paskaidrojumu došanai [459. (3681.), 824. (719.), 825. (7191.) р.] vai arī lai iesniedz rakstiskus paskaidrojumus [417. (312.), 440. (3351.) р.].

Tādā kārtā tiesai dota jo plaša iespēja vajadzības gadījumos pāriet procesā no mutiskas izteiksmes uz rakstisku izteiksmi un otrādi. Regulators pa daļai atrodas tiesas rokās. Diemžēl pie mums tiesas ļoti mazā mērā izlieto savu tiesību prasīt, lai puses ierodas tiesā personīgi mutiskiem paskaidrojumiem. 1930. g. noveles [1061., 459. (3681.) 824. (719.), 825. (7191.) р.] sevišķi pastrīpoja šo tiesību un saistīja neierašanos uz tiesas prasījumu ar sevišķu neizdevīgu sankciju priekš puses, kas neieradās.

Apellācijas un sevišķi kasācijas procesā pārsvarā ir rakstiskā forma, lai gan apellācijas2) un kasācijas sūdzības un rakstiskus paskaidrojumus uz tām var papildināt ar mutiskiem paskaidrojumiem, pie kam, zīmējoties uz kasāciju, mutiskie paskaidrojumi pielaisti tikai iesniegtās kasācijas sūdzības robežās un tās attīstīšanai.

1). Vācijā, kur saskaņā ar ZPO. § 128, procesa pamatā bija tikai mutiska forma, pēdējā radīja negatīvu noskaņojumu, un 1924, g. izrādījās par nepieciešamu Entlastungsverordnung § 7-tā ievest noteikumu, saskaņā ar kuru: mit Einverstдndniss der Parteien kann das Gericht eine Entscheidung ohne mьndliche Verhandlung treffen.

2) Saskaņā ar Senāta spriedumiem — 1921. g. Nr. 23 un 1924. g. Nr. 77 motīvu nepievešana apellācijas sūdzībā nedod tiesai tiesību atstāt apellācijas sūdzību bez caurskatīšanas un otrai instancei jāapspriež visus motīvus, uz kuriem apellātors aizrāda vēlāk pašā tiesas sēdē.

249

Saskaņā ar C. pr. n. 890. (777.) un 459. (3681.) p. Tiesu palātai arī dota tiesība pieprasīt puses personīgu ierašanos, bet Senātam tādu tiesību nāvēju pēdējais lietu pēc būtības neizšķir.

Pateicoties mūsu procesa jauktās formas elastīgumam, pusēm dota plaša iespēja pēc vēlēšanās lietot vienu vai otru formu (mutisko vai rakstisko, vai abas), — atkarībā no tā, kura no viņām vairāk atbilst atsevišķas lietas raksturam. Tāpat arī tiesa var ievest procesā to formu (rakstisko vai mutisko), kas pēc apstākļiem izrādītos lietai par noderīgāku.

Garāmejot nevar neatzīmēt to apstākli, ka viena principa (mutiskuma) pārsvars pār otru (rakstiskumu) nav guvis mūsu procesa likumā skaidru izteiksmi aiz tā iemesla, ka Tiesu nolikumu sastādītāji atkāpušies no tām „pamattēzēm", kas bija uzstādītas programmas veidā, un ņēmuši par pamatu Hannoveras procesu, kur mutiskuma princips bija izteikts pilnīgi skaidri. Turpretīm Kr. valsts padome, kurai pēc tam iesniedza Tiesu nolikumu projektu, sāka to izlabot, ievērojot iepriekš minētās uzstādītās „pamattēzes". Gala rezultāts bija tas, ka neviens no principiem neguva pārsvaru pār otru.

Tomēr pie miertiesnešiem, kur sakarā ar lietu vienkāršību vairāk attīstīta tieša satiksme, mutiskuma princips ir pārsvarā pār rakstisko [C. pr. n. 63. (51.), 64. (52.), 88. (68.), 93. (72.), 200. (1452.) un 269. (173.) р.] un viss process var noritēt mutiski.

Katrā ziņā .apellācijas [89. (681.) р.] un kasācijas sūdzības, kā arī lūgumi par spriedumu jaunu caurlūkošanu [285. (189.) p.] obligātoriski iesniedzami rakstiski.

Vispārējās tiesu iestādēs mutiskuma princips iet pārmaiņus ar rakstiskuma principu [444. (339.) р.].

Visur, kur vajadzīga precizitāte un . noteiktība, izvests rakstiskuma princips. Rakstiski iesniedzami: prasības lūgumi [C. pr. n. 358. (256.) un 359. (257.) р.], tiesas pieprasāmie rakstiskie paskaidrojumi [417. (312.), 440. (3351.) р.], pretprasības [445. (340.) р.], lūgumi par trešās personas pieaicināšanu lieta [749. (653.), 750. (654.) р.], vai trešās personas iestāšanos lietā [762. (662.) un 765. (665.) p.]; visas blakus sūdzības [896. (783.), 901. (788.) р.], atsauksmes pret aizmuguriskiem spriedumiem [833. (727.), 838. (7301.) р.], apellācijas sūdzības [854. (743.), 857. (746.) р.] un lūgumi par sprieduma atcelšanu [906. (792.) р.]. Rakstiska ir arī visa darbvedība tiesā; visi tiesas protokoli, lēmumi un spriedumi izteicami rakstiski. Pušu sacīkste tiesas priekšā norisinājās mutiski [431. (330.) р.], un to vada tiesas priekšsēdētājs [443. (338.) р.].

250

Visam, kas notiek tiesā, katrā ziņā vedams protokols un pie tam atsevišķi katrai lietai un katrai sēdei. Protokolu sastāda sekretārs un paraksta visi tiesas locekļi [Krim. proc. lik. 831.—840. (835.—845.) р.; sal. arī Civ. proc. nol. [216.—219. (1552.—1555.) р.].

Katra puses darbība un paskaidrojumi, kuriem tiesa vai puses piegriež sevišķu vērību, jāieraksta protokolā [C. pr. n. 217. (1553.), 567. (479.), 646. (556.) un 770. (670.) р.].

Nepilnības vai nepareizības, kas pielaistas protokola, dod tiesību ieinteresētai pusei lūgt tā paplašināšanu jeb izlabošanu; tomēr tāds lūgums pielaižams 7 dienu laikā, skaitot no sprieduma izteikšanas galīgā formā (Kr. S. spr. 1901. g. Nr, 56, 1890. g. Nr. 102, 1879. g. Nr. 150).

§ 57. Atklātība procesā.1)

Valsts varas administratīvo organu darbība visumā norit aizklāti, un šajā darbībā lielākā vai mazākā piērā valda kancelejas noslēpuma princips; turpretim, gandrīz visās tiesās pēc procesuāliem likumiem ievests atklātības princips. Atklātība ir divējāda:

1) Atklātība tikai priekš pusēm (Parteiцffentlichkeit, гласность сторонъ) vai atklātība vārda šaurā nozīmē, kura dod pusēm tiesību būt klāt tiesas sēdē pie lietas iztiesāšanas, iepazīties ar lietu kancelejā, kā arī saņemt sacīkstes rakstu norakstus. Šāda pušu atklātība atrodas visciešākā sakarā ar a) tiešuma un b) mutiskuma principiem, kuri prasa, lai tiesa nāktu personīgā sakarā ar pusēm, c) ar sacīkstes principu, no kura izriet prasījums, lai puses iesniegtu tiesai procesuālo materiālu [C. pr. n. 457. (367.) р.], un lai katra puse informētos par visām otras puses darbībām un beidzot d) ar vienlīdzību, kā principu, kas dod iespēju abām pusēm izlietot vienādus aizstāvēšanās un uzbrukšanas iīdzekus.

Šos principus izvest un ievērot procesā nebūtu iespējams, ja vienas puses un tiesas darbības nebūtu zināmas otrai pusei. Tamdēļ atklātības princips pusēm (Parteiцffentlichkeit) katrā ziņā ir nepieciešams katrā lietā un nepielaiž nekādus izņēmumus [skat. C. pr. n. 17. (13.), 479. (390.), 502. (414.), 591. (501.),,625. 535.), 660. (570.), 806. (704.), 879. (767.) р.].

1) Sk. Васькoвскiй, I., 449,—457. lap. р.: Малышевъ, 1., 353.—357. lap. р.; Энгельманъ, 206.—208. lap. р.; Нефедьевъ, Основныя начала, 25—28, lap. р.; Feuerbach, Betrachtungen ьber die Oeffentlichkeit und Mьndlichkeit der gerichtlichen Verhandlungen.; А. Ф. Кони: „Объ условiяхъ публичности засeданiй.

251

Uz tā paša pušu atklātības principa pamata visu vienas puses iesniegto rakstu noraksti vispārējās tiesu iestādēs izsniedzami otrai pusei [C. pr. n. 367. (263.) p. 5. pk., 382. (277.), 657. (567.), 752. (656.), 857. (746.), 915. (801.) р.]. Tikai pie vienas tiesu procesa noslēguma daļas puses nevar piedalīties — tas ir, pie tiesnešu apspriešanās [C. pr. n. 794. (693.) р.].

II. Otrs atklātības veids ir vispārējā atklātība vai publiskums (Volksцffentlichkeit).

Šis princips ir patstāvīgs un cieši saistīts ar mutiskas izteiksmes principu. Vispārējā atklātība izpaužas starp citu arī tiesas sēžu publiskumā, t. i., katra pilsoņa tiesībā būt klāt tiesas zālē sēdes laikā [T. iek. lik. 94. (153.) р., С. pr. nol. 88. (68.), 270. (173.), 424. (324.), 890. (777.), 918. (803.) р.], kā arī tiesība iespiest tiesas sēžu atreferējumus un apspriest prese visu, kas notiek tiesā [T. iek, lik. 106. (165.) р.].

Procesa publiskumam ir ārkārtīga nozīme.

1) Publiskuma princips dod iespēju sabiedrībai kontrolēt tiesnešu darbību. Tiesa notiek it kā zem stikla kupola, visas tautas acu priekšā. Tamdēļ publiskums spiež tiesnešus vienmēr uzmanīties, un no šā viedokļa tam arī attiecībā uz tiesnešiem ir audzinoša nozīme.

2) Publiskums pieškiŗ tiesai atklātu, gaišu raksturu. Izzūd aizdomas, kas neizbēgami saistītas ar katru slepenu procesu.

3) Publiskums atstāj audzinošu un labu iespaidu uzprāvniekiem, kas atturas no ļaunprātīgām prasībām, no apzināti nepatiesiem paskaidrojumiem un veltīgas sūdzēšanās. Tas atstāj labvēlīgu iespaidu arī uz visām personām, kas ņem kādu dalību procesā, uz lieciniekiem, lietpratējiem, advokātiem, pamudinot tos apzinīgi izpildīt savus pienākumus.

4) Publiskums juridiski audzina un attīsta sabiedrību, kura praksē iepazīstas ar spēkā esošām tiesībām.

5) Publiskums sekmē tiesību zinātnes attīstību. Pateicoties plašai iespējai iepazīties ar tiesas spriedumiem, kurus publicē atevišķos krājumos, kā arī iespējai izlietot tiesas praksi atsevišķiem pētījumiem, — teorija tuvinājās praksei. No otras puses, publiskums dod iespēju zinātnei kritiski apskatīt zināmu jautājumu atrisinājumus praksē un iespaidot tādu atrisinājumu atcelšanu, kuri nav attaisnojami ar likumu.

Pretēji publiskumam, kancelejas noslēpumainība noslēdz tiesnešus un puses no sabiedrības; attīstās piekukuļošana, tiesnešu un liecinieku uzpirkšana, rodas lietu vilcināšana, netaisni spriedumi.

252

Plašs publiskums (Volksōffentlichkeit) attiecās gan tikai uz tiesas sēdēm, bet ne uz kanceleju. Nepiederošas personas netiek pielaistas kancelejā apskatīt svešas lietas.

Publiskuma princips ir noteikts arī mūsu likumā [sk. Т iek. lik. 93. (152.), 94. (1530 p. un C. pr. nol. 424. (324.) р.]. Izņēmumi paredzēti C. pr. n. 425. (325.), 426. (3251.), 427. (326.) un 1461. (13457.) pantā. Ievērojot to, ka atklātība ievesta valsts un tiesu pareizas funkcionēšanas interesēs, tad saprotams, ka pušu lūgums vien ne vienmēr uzskatāms par pietiekošu pamatu durvju slēgšanai; tiesai pašai jāpārliecinās, vai durvju slēgšanai ir ievērību pelnoši iemesli [427. (326.) р.]. Ja tiesa nolemj noturēt sēdi aiz slēgtām durvīm, tad rīkojumu par to tiesas priekšsēdētājs pasludina atklāti, pie kam rīkojums ierakstāms protokolā [425. (325.) p.]. Jāatzīmē tomēr, ka spriedumi lietās, kas iztiesātas aiz slēgtām durvīm, pasludināmi publiski [802. (700). р.].

Publiskums ierobežots, kad tiesnesis vienpusīgi izdara atsevišķas procesuālas darbības [479. (390.), 524. (436.) р.].

§ 58. Jautājums par procesa ātrumu.

Procesa ātrumam ir loti liela nozīme: a) procesā, kas ilgi velkas, grūtāki konstatēt faktiskos apstākļus; b) jo ātrāki lieta nobeidzas, jo vērtīgāka ir tiesas palīdzība („bis dat — qui cito dat"); c) no valsts saimniec|skā viedokļa ir svarīgi pēc iespējas ātrāki likvidēt nenoteiktību strīdus tiesībās, jo strīdus mantas valdītājs vai turētājs reti kad par to rūpējas kā bonus pater familijas; d) jo ilgāks process, jo dārgāk tas izmaksā, izputinot puses, un bieži vien nedod iespēju pat vinnējušai pusei izmantot rezultātus.

Lai sasniegtu iespējamo ātrumu procesā, izlietoti dažādi līdzekļi, proti:

1) Noteicot uz priekšu katrai lietai procesuālu noilgumu (Prozessverjдhrung, процессуальная давность). No šiem procesuālā noilguma termiņ|em zināmi: a) leģitīma judicia — Romā 1Ѕ gads, kuŗā laikā lietai vajadzēja būt izšķirtai; b) judicia, quae imperio continentur — dienesta laiks tam maģistrātam (pretoram), kas bija devis formulu lietas izšķiršanai.

Krievijā pirmsreformas tiesās t. s. ,,mutiskām tiesām" (словесные суды) atsevišķās pilsētas daļās katra lieta bija jānobeidz trīs dienu laikā.

253

2) Ievedot tā saucamo eventuālo principu kanoniskā un vecā vācu procesā. Šis līdzeklis ir iespējams, ja tiesā ir pārsvarā rakstiskuma princips. Mutiskutma principam pastāvot, šis līdzeklis ir pilnīgi neiespējams. Šī „Eventualmaxime" ("in hunc eventum") nozīmēja to, ka noteiktā laikā vajadzēja uzdot visus uz konkrēto lietu attiecošos iebildumus, noraidījumus un pierādījumus.1)

3) Piešķirot tiesai diskrētu varu (tiesas suverenitāte) noraidīt jaunus pierādījumus, ja tiesa atrod, ka puses tīši ar to cenšas lietu novilcināt. Šāda līdzekļa negatīvās puses ir tās, ka rodas iespēja izveidoties zināmai tiesas patvaļaļ un tiesa operē ar nepilnīgiem materiāliem. Tāpēc lietderīgāki uzlikt pusēm sodus, ja viņas neiesniedz laikā jaunus pierādījumus (Vācijas ZPO. 95. p. un Austrijas ZPO. 45. р.). Pēc austriešu lik. 172. un ungāru 222. panta sodu par laikā neiesniegtiem pierādījumiem var uzlikt arī advokātiem. Noteikums par tiesību noraidīt ar nokavējumu iesniegtus jaunus pierādījumus galvenā kārtā pieņemts Francijā un Anglijā, bet pa daļai Vācijā (279.), Austrijā (179. p.) un Ungārijā.

4) Noteicot termiņus un prekluzivas procesuālas stadijas.2)

5) Revidējot tiesas un saucot tiesnešus pie disciplināras atbildības par lietas gausu virzīšanu un iztiesāšanu.

Pie mums arī vērojama procesa gausība, lai gan tā pa daļai izskaidrojama ar to, ka tiesas pārāk apkrautas lietām un ka tiesu personāls ir nepietiekošs.

Procesa paātrināšanai vēl Krievijas valdības laikā izlietoja sekošus līdzekļus, kas arī tagad spēkā ar dažiem pārgrozījumiem vai papildinājumiem:

1) Austriešu jaunākā procesā eventuālā maksima pastāv pa daļai iekš tam, ka visas tiesiskās darbības (līdzekli — Rechtsbehelfe), kurām ir viens un tas pats mērķis (prasījumi, iebildumi, norādījumi, noliegšana, apgalvojumi, pierādījumi un zināmu pierādījumu noraidīšana), ceļamas priekšā vienā un tai pašā rakstiskā aktā — paskaidrojumā, lai gadījumā, ja viens no šiem tiesiskiem līdzekliem (Rechtsbehelfe) nedotu vēlamo rezultātu, — varētu ņemt vērā otru tiesisku līdzekli, kas ar to konkurē. Pretējā gadījumā šis tiesiskais līdzeklis būtu pavisam izslēgts (skat. Austr. ZPO. 76., 144., 226., 2_29.,_467., 483., 513. pantus).

Pirmajā instancē vel ir atļauts papildām iesniegt sava laika neiesniegtus tiesiskus līdzekļus — pierādījumus, pie kam jāsamaksā pretējai pusei izdevumi (skat. Austrijas Z. P. 0. 44., 258., 399. р. р.).

Otrajā instance jaunus prasījumus un pamatojumus iespējams uzdot tikai tad, ja pretējā puse, kaut klusu ciešot, tam piekrīt (Austrijas 483. р.). Revīzijas instancē nekādus papildinājumus nepielaiž (Austr. Z. P. 0. 509. р.).

2) Skat. Vācijas ZPO. 217., 235., 262., 339., 499. un 604. p. un Austrijas ZPO. 240., 254., 263., 279. un 398. p.

254

1) Tiesas priekšsēdētājam piešķīra tiesību nolikt lietu iztiesāšanai neatkarīgi no pušu lūguma (Senāta apv. sapulces spried. 1911. g. № 12.). Šis noteikums uzskatāms par spēkā esošu arī tagad. Pati apellācijas un kasācijas sūdzību virzīšana nodota apgabaltiesu un Tiesu palātas priekšsēdētāju vien-personīgā varā [C. pr. n. 866. (755.), 867. (756.), 915. (801.) р.]. 2) 1914. gada ieveda no Vācijas un Austrijas procesa patapinātos 33О1., 3311. un 7761. pantus, kuri uzlika pusēm par Pienākumu laikā iesniegt tiesai pierādījumus, piedraudot pretējā gadījumā ar soda naudas uzlikšanu pretējai pusei par labu. 1930. gada noveles piešķīra tiesai tiesību uzlikt naudas sodu par pierādījumu laikā neiesniegšanu pilnīgi neatkarīgi no otras puses lūguma; soda nauda nāk valstij par labu [C. pr. n. 434. (3311.), 889. (7761.) р.].

3) Par katru lietas vilcināšanu var iesniegt sūdzību [C. pr. n. 261. (166.) un 897. (784.) р.], pie kam šī sūdzība jāiesniedz tieši tai instancei, kurai viņa adresēta [263. (168.) un 897. (784.) р.].

4) 1930. g. novele saīsinājusi dažus termiņus [sal. C. pr. n. 239. (16111.), 414. (3091.), 1173. (1027.), 1237. (1095.), 1365. (1892.), 1694. (2061.) р.].

5) Procesa paātrināšanas laba miertiesnešiem piešķirta tiesība taisīt aizmugurisku spriedumu bez pierādījumu pārbaudīšanas no tiesnešu puses, ja pavēste par uzaicināšanu ierasties tiesā izsniegta atbildētājam personīgi [C. pr. n. 202. (146.) р.].

6) Tajā pašā nolūkā tiesai, kuras lēmums pārsūdzēts, ir dota iespēja pašai izlabot savu nolēmumu, ja viņa atzīst to par kļūdamu [C. pr. n. 2631., 904. (7901.) p.]; šis noteikums pastāv arī Vācijas (571. p.) un Austrijas (430. p.) procesā.

7) Mūsu procesā ievesti Vācijas (319., 320. p.) un Austrijas (420., 422. p.) procesa note|kumi, piešķirot tiesai tiesību izlabot spriedumā pielaistās pārrakstīšanās un pārskatīšanās kļūdas [C. pr. n. 1014. (891.), 1015. (8911.)—1017. (8913.) р.].

8) Beidzot procesa paātrināšanas nolūkā tiesai piešķīra tiesību nekavējoties taisīt daļas spriedumu attiecībā uz to pra-sības daļu, kas nerada strīdu [C. pr. n. 1811. un 795. (6931.) p.].1)

1) Šajā ziņā ir interesants Igaunijā 1931. g. 27. martā pieņemtais „likums par atsevišķa tiesneša darbības paplašināšanu civīltiesās", kuŗa nolūks paātrināt procesu. Šā likuma noteikumi ietverti turpmāk minētos Igaunijas Civīlproc. likumu 348.—351. pantos.

348. Bez likumā norādītiem gadījumiem tiesa var procesa paātri-nāšajias interesēs uzdot tiesas loceklim pieņemt visus lietā nepieciešamos pierādījumus (366.—565. p.) un pieprasīt no pusēm rakstiskus paskaidrojumus (3351. p.) saskaņā ar šo likumu noteikumiem.

255 III. NODALĪJUMS.

Puses.1)

§ 59. Vispārīgi aizrādījumi.

Civilprocess ir juridiskas attiecības, kas nodibinās starp tiesu un prāvniekiem. Tiesas spriedums vienmēr vērsts pret vienu no prāvniekiem par labu otram. Tādā kārtā procesa subjekts no vienas puses ir tiesa, bet no otras — prāvnieki. Prāvnieki vienmēr ir divi un pie tam ar pretējām interesēm: viens, kas meklē tiesas palīdzību, ir prasītājs, — aktīvais, uzbrūkošais prāvnieks (истецъ, actor, demandeur, Klāger); otrs, kas atbild tiesas priekšā, ir atbildētājs, pasīvais prāvnieks (отвeтчикъ, reus. defendeur, Beklagter), kas aizsargājas pret prasītāju. Abus sauc gan par pusēm (стороны, partes, parties, Parteien), gan par prāvniekiem (тяжущиеся, litigantes, plaideurs, Streittheile). Par pusi procesā ir tikai tas, kas uzstājas tanī kā prasītājs vai atbildētājs. Dažos gadījumos (izpildīšanas prasības — Vollstrekungskļagen), prasītājs ir persona, kurai pieder tiesības, bet atbildētājs — persona, kas šīs tiesības noliedz, aizskar. Turpretim citos gadījumos (atzīšanas prasībās — Feststellungsklagen) prasītājs ir persona, kas noliedz kādas atbildētāja tiesības, bet atbildētājs — persona, kas atzīst šīs tiesības par savām. Izšķiroša no-

Tiesas loceklis, ievērojot 5001.—5003. p. noteikumus, var uzlikt iepriekšējā nodala norādīto uzdevumu izpjldīšanu vietējam miertiesnesim.

349. 598.—600. pantos norādītās tiesas priekšsēdētāja tiesības attiecībā uz prasību nodrošināšanu pieder arī tiesas loceklim, kuram uzlikti iepriekšējā (348.) pantā norādītie uzdevumi; līdzīgā kārtā šādam tiesnesim ir tiesība nolemt apturēt lietas iztiesāšanu 681. pantā norādītos gadījumos.

350. Izpildot iepriekšējos (348. un 349,) pantos norādītos uzdevumus, tiesnesim:

1) vajadzības gadījumā jāuzaicina lietas noskaidrošanai puses un jāuzklausa viņu paskaidrojumi;

2) jāsagatavo lieta pēc iespējas tiktāl, lai tiesa varētu taisīt lietā spriedumu vienā sēdē.

351. Gadījumos, kuriem nav paredzēts cits termiņš, sūdzības par tiesas locekļa vai viņa uzdevumu izpildošā miertiesneša rīcību iesniedzamas caur viņiem miertiesnešu sapulcei blakus sūdzību kārtībā septiņu dienu laikā no tās dienas, kad izdarīta pārsūdzamā darbība. Miertiesnesis iesniedz sūdzību miertiesnešu sapulcei caur attiecīgo tiesas locekli.

Tiesas loceklis stāda priekšā visas par viņa rīcību iesniegtās sūdzības tiesai pēc tam, kad viņš galīgi izpildījis visus viņam uzliktos uzdevumus. Bet ja viņš atrod, ka lietas interesēs sūdzība izšķirama nekavējoties, tad nekavējoties arī nosūta to miertiesnešu sapulcei.

1) Малышевъ, 1., 181. un turpm. 1. р.; Энгельманъ, 132. un turpm. lap. p.: Васьковскiй, Курсъ I., 572. un turpm. lap. p,

256

zīme tomēr ir tam, lai persona uzstātos procesā kā prasītājs vai arī būtu norādīta kā atbildētāj s.1)

Process ir cīņa, sacīkste, strīds, bet cīņa ir iespējama tikai starp divi pusēm. Bez tam process vienmēr ir vērsts pret noteiktu personu, domājamo tiesībpārkāpēju, kuram dodama iespēja aizstāvēties, aizsargāties pret šo prasību, ja viņš atrod, ka tā ir nepamatota. Tamdēļ tur, kur faktiski ir tikai viena puse, mākslīgi jārada otra — prokurora personā, kurš var uzņemties gan prasītāja, gan ari atbildētāja lomu, piemēram, prasībās laulības lietās [C. pr. n. 1435. (1343.), 1447. р.]. Divu pušu nepieciešamības dēļ visur senlaiku procesā tiesa bija spiesta spert dažādus soļus, lai nodrošinātu atbildētāja ierašanos tiesā: no viņa pieprasīja galviniekus, viņam uzlika „manus injectio", viņu pat apcietināja. Mūsu laikos tādi soļi ir lieki, jo tagad pastāv aizmuguriska sprieduma institūts.

Bet arī vairāk par divām pusēm procesā nevar būt. Līdzdalības gadījums ir tikai vīraku personu vai prasību ārēja apvienošana vienā vai otrā pusē [C. pr. n. 20. (151.) р.]. Visu valstu likumdošanā paredz trešās personas pieaicināšanu vai iestāšanos, bet šī trešā persona vienmēr iestājās vai tiek pieaicināta prasītāja vai atbildētāja pusē, un sastāda ar to vienu pusi. Šīs trešās personas, atšķirībā no galvenam pusēm (Hauptparteien), saucas par palīgiem, līdzdalībniekiem (пособники, Streitgehulfen, Nebenparteien, Theilnehmer;) [C. pr. n. 749. (653.), 763. (663.) р.]. No pirmā acu uzmetiena par izņēmumu no procesa divpusības noteikuma liekas gadījums, kad trešā persona, kas iestājas lietā, pieteic savas patstāvīgas tiesības uz mantu, par kuru jau strīdas divas puses [C. pr. n. 765. (665. р.], bet patiesība šinī gadījumā mums ir darīšana ar divām strīdīgām attiecībām, kas tikai ērtības labā un ātrākas izspriešanas dēļ savienotas kopā: a) starp pirmo prasītāju un atbildētāju un b) starp trešo personu un vienu no pirmatnējām pusēm. Šeit tādā kārtā ir divu strīdīgu attiecību savienojums, lai gan, stingri ņemot, šīs attiecības vajadzētu aplūkot atsevišķi divās patstāvīgās prasībās, kas tikai ērtības labā apvienotas. Tādā kārtā arī šeit katrā tiesas izšķiramā prasības strīdus attiecībā ir tikai divi puses.

1) Ja aiz kļūdas procesā par atbildētāju nojādīta tāda persona, kurai nav nekā kopēja ar īstenībā domāto tiesībpārkāpēju, tad tomēr par pusi jāuzskata prasības sūdzībā norādītā persona, kas saņēmusi pavēsti kā atbildētājs. Tādos gadījumos sprieduma izpildīšana pret īsto, domāto tiesībpārkāpēju, kurš procesā dalību nav ņēmis un pie tiesas nav aicināts, protams, nav iespējama, jo viņš nav bijis par pusi procesā.

257

§ 60. Pušu vienlīdzība.

Pušu savstarpējās attiecības izteicas viņu vienlīdzības principā, viņu vienādās tiesībās, neatkarīgi no viņu sabiedriskā stāvokļa, šķiras u. t. t. Šis pušu vienlīdzības princips uzsvērts arī mūsu Civilprocesa nolikuma vairākos pantos [6. (4.), 25. (17.), 93. (42.), 102. (81.), 431. (330.), 440. (3351.), 443. (338.), 445. (340.), 454. (366.) u. c.]. Ja dažreiz norada, ka viena puse atrodas izdevīgākā stāvoklī kā otra, piem., ka no prasītāja pēc viņa paša celtās prasības neko nevar piespriest [C. pr. n. 808. (706.) p.] — actor non condemnatur, vai ka prasība ceļama ne pēc prasītāja, bet pēc atbildētāja dzīves vietas (C. pr. n. 309. (203.) р.], vai ka prasītājam jāpierāda sava prasība, un kamēr tas prasību nav pierādījis, atbildētājam nav jāceļ priekšā savi pierādījumi [C. pr. n. 454. (366.) p.ļ, vai arī kā prasītājam procesa sākumā jāmaksā dažādas nodevas [C. pr. n. 970. (848.) р.], bet atbildētājs no tām svabads, — tad visas šīs šķietamās priekšrocības nebūt neiznīcina vienlīdzības principu, bet izriet no pušu dažādā stāvokļa, no lietas būtības, no mērķa, ko cenšas panākt. Un tomēr atbildētajā stāvoklis liekas izdevīgāks, jo viņš ir puse, kas aizsargājas un nogaida. Procesā aizsargāties ir vieglāk un izdevīgāk kā uzbrukt: a) atbildētājs pagaidām var mierīgi nogaidīt un viņam nav nekas jāpierāda; b) katru kļūdu, katru nepareizību prasības uzbūvē viņš var izmantot savā labā. Atbildētājs var nogaidīt, ko pierādīs prasītājs, un atspēkot viņa pierādījumus. Actore non probante reus absolvitur; šo iemeslu dēļ arī ir nodibinājies uzskats, ka favorabiliores sunt partes rei, quam actoris.

§ 61. Pušu sakrišana vienā personā.

Tā kā pušu intereses ir pretējas,1) tad abas puses nevar apvienot vienā personā. Tamdēļ nav iespējams process starp aizgādni, kā aizgādājamā pārstāvi, un pašu aizgādnībā esošo (sal. Civīllik. 363. р.). Ja tāda interešu sakrišana (confusio) notiktu, tad process jāpārtrauc, piem., ja prasītājs vai atbildētājs nomirst un otra puse izrādās par viņa vienīgo mantinieku

1) Bet ne vienmēr pušu intejeses ir diametrāli un faktiski pretējas. Var būt gadījumi, kad patiesībā tās sakrīt, un tikai pateicoties mākslīgai prasības konstrukcijai tās tiek izceltas par šķietami pretējām. Tāda, piem., bērna prasība pret vecākiem par viņa dzimšanas likumību, vai prasība pēc C. pr. n. 1234.(1092.) р., kur bieži prasītāja un parādnieka (piem. prasītajā — laulātā) intereses sakrīt.

17

258

(sal. Civīllik. 3565., 2642.—2644. р.).1) Šinī gadījumā prasītājs vestu cīņu ar sevi pašu, un ja viņš pat prāvu vinnētu, tad patiesībā tomēr nebūtu nekā vinnējis.2)

§ 62. Noteikumi par pušu procesuālām spējām.

Lai varētu prasību celt vai uz prasību atbildēt, personai jābūt spējīgai: 1) baudīt procesuālās tiesības un 2) realizēt savas Procesuālās tiesības. Tamdēļ paceļas jautājums par procesuālo tiesībspēju un darbībspēju.

I. Par procesuālo tiesībspēju (Parteifāhigkeit) sauc spēju būt par_ pusi (atbildētāju vai prasītāju) procesā, vai, saskaņā ar Civīlproc. nol. 25. (17.) р., spēju prasīt un aizstāvēt tiesā savas tiesības. Procesuālā tiesībspēja atbilst civilai tiesībspējai, ar ko saprot spēju baudīt un iegūt materiālās tiesības, spēju būt par materiāli-juridiskas attiecības subjektu. Procesuālā tiesībspēja, izrietēdama no civilās tiesībspējas, ir spēja baudīt un izlietot procesuālas tiesības. Ja persona ir spējīga baudīt civīlās tiesības, tad viņai jābūt spējīgai arī aizstāvēt šās tiesības, t. i. spējīgai būt procesā par vienu no pusēm. Turpretim, ja personai nav civilas tiesībspējas, tad viņa nevar būt arī par procesa subjektu, pusi. Tamdēļ katra persona var būt par procesa pusi savas civīlās tiesībspējas robežās, kas arī izteikts C. pr. n. 25. (17.) pantā. Parteifāhig ist, wer rechtsfāhig ist (Vācu ZPO. 50. р.).

Fiziska persona ir procesuāli tiesībspejīga, ja viņai ir materiālā, tiesībspēja, kas savkārt tiek noteikta pēc nacionālām tiesībām.3) Fiziska persona ir tiesībspējīga no dzimšanas dienas4) līdz nāves momentam; tā tad ikkatra fiziska persona ir materiāli un procesuāli tiesībspējīga, kaut arī to atzītu par vājprātīgu vai izšķērdētāju. Tiesībspēja pieder arī embrijam,

1) Kad mantojuma devējs (kā prasītājs) ir uzsācis prāvu pret vienu no saviem nākošiem mantiniekļem (kā pret atbildētāju), tad pēc mantojuma devēja nāves notikusē prasītāja un atbildētāja sakrišana vienā personā nav par šķērsli pārējiem, mantiniekiem turpināt mantojuma atstājēja iesākto prāvu pret vienu līdzmantinieku kā atbildētāju. Ar sakrišanu tikai būs dzēsta tā prasījuma dala, kura mantošanas ceļā pārgājusi mantiniekam-atbildētājam.

2) Confusio ir institūts, kas pieder pie materiālām tiesībām, bet ne procesa; ja ir klāt abu partu procesuāltiesiskie pārstāvji, tad lieta nav izbeidzama, kaut arī materiāltiesiskā nozīmē būtu pamats atzīt, ka notikusi kontūzija (Sen. spr. 24. X. 1929. g., Olechnas 1., Nr. 690).

3) Sk. Conrad Hellwig „System des d. Zivilprocessrechts", I., 149. lap. p. Citādi jautājumu izšķir Civīllik. iev. XXVIII. р., ja atzīst, ka šis pants attiecināms arī uz ārzemniekiem.

4) Pareizāk, no ieņemšanas dienas (Civīllik. 1695. un 1893. р.).

259

ja tas piedzims dzīvs. Juridiskas personas bauda mantisku tiesībspēju, bet tām nav tīri personisku un ģimenes tiesībspēju. Par materiāli un tā tad arī procesuāli tiesībnespējīgām būtu atzīstamas vienīgi personas, kurām uz tiesas sprieduma pamata atņemtas visas mantiskās un ģimenes tiesības. Tomēr pēc mūsu likumiem (Sod. lik. 29. p.) absolūti visas tiesības arī ar krimināltiesas spriedumu netiek atņemtas, un|amdēļ pēc nrūsu Civīlproc. nol. noteikumiem [26. (18.) р.] arī šīs personas, sākot ar tiesas sprieduma pasludināšanu, ir procesuāli tiesībnespējī-gas vienīgi attiecībā uz tām materiālām tiesībām, kas viņām atņemtas.1) Un tamdēļ nav tādu personu, kas materiāli un procesuāli būtu absolūti tiesībnespējīgas. Ja mūsu Civilprocesa nolikums, nosakot 25. (17.) pantā, ka katrs ir spējīgs meklēt un aizstāvēt tiesā savas tiesības, — atzīmē izņēmumus, tad vienīgi tamdēļ, ka tie neatšķir procesuālo tiesībspēju no darbībspējas.

II. Ar darbībspēju (дeеспособность, Prozessfдhigkeit, legitima persona standi in judicio) jāsaprot spēja patstāvīgi realizēt tiesā savas procesuālās tiesības, un tā izpaužas procesuāli darbībspējīgas personas tiesībās: a) personīgi uzstāties un aizstāvēt tiesā savas tiesības, b) uzticēt šo aizstāvēšanu citām personām pēc savas izvēles. Turpretim personām, kas procesuāli nav darbībspējīgas, nav tiesības: a) personīgi uzstāties tiesā un b) pa lielākai daļai arī izvēlēt sev pārstāvjus. Šo personu vietā vienmēr rīkojas viņu likumīgie pārstāvji, ko bieži ieceļ bez viņu piekrišanas. Personām, kas procesuāli nav darbībspējīgas, vai nu a) pavisam nav procesuālās darbībspējas, vai b) šī spēja tikai ierobežota.

Pie pirmās grupas pieder: 1) juridiskās personas,2) kuras pārstāv to likumīgie orgāni un pārstāvji [Civīllik. 636. un 2918. p. C. pr. n. 33. un 34. (26. un 27.) p.];3) 2) fiziskas

1) Sodu lik. 29. р., pretēji Civīllik. 1696. р., neatņem notiesātam tiesības mantot pēc testamenta, tiesības iegūt nākotnē mantu un tamdēļ arī tam nav pilnīgi atņemtas materiāli civīlās tiesības un tā tad arī procesuālā tiesībspēja.

2) Par juridiskas personas tiesību, darbības, rīcības un gribas spēju salīdz. Sen. spr. 1925. g. Nr. 162, Tobiana 1.

Prof. A. Loebers: „Juridiskas personas gribas spēja", Tieši. Min. Vēstn. 1920. g. Nr. 2/3.

3) Jaunākas tiesības līdzas juridiskam personām atšķir arī tādas tiesiski nespējīgas savienības (nicht rechtsfдhige Vereine) un personu apvienības (Personenverbānde), kā arī mantisksas masas (Vermцgensmassen), kūŗas, nebūdamas par juridiskām personām, procesuālā ziņā tomēr ir tiesībspējīgas (Parteifдhig), — sal. Konrād Hellwig, L, 152. lap. p.

17*

260

personas, kas atrodas pilnīgā aizgādniecībā jeb aizbildniecībā. Šeit pieder: a) nepilngadīgie (Latgalē līdz 17 g. vecumam Latgales civīllikumu 213., 220., 221.р.); tomēr laulības lietās nepilngadīgie procesuāli ir darbībspējīgi [sk. C. pr. n. 1440., 1458. (13454.) p. un lik. par laulību 65. p.]; b) tiesā par vājprātīgiem atzītie [Civīllik. 501. p. un C. pr. n. 27. (19.) р.].

Pie otrās grupas — procesuālā darbības spējā aprobežotiem — pieder: a) Latgalē nepilngadīgie no 17 līdz 21 g.; tiem ir tiesība patstāvīgi vest tiesā lietas, kas attiecas uz viņu īpašuma pārvaldīšanu (Latgales civīllik. 220. р.; Kriev. Sen. kas. dep-ta spried. 1879. g. Nr. 118, 1878. g. Nr. 122, 1876. g. № 203); b) izšķērdētāji, kas attiecība uz mantas pārvaldīšanu pielīdzināti vājprātīgiem (Civīllik. 509. р.), bet tīri personiskās un ģimenes lietās patur pilnīgu procesuālu darbībspēju; c) personas, kas no tiesas atzītas par maksātnespējīgiem parādniekiem; viņām nav procesuālo darbībspēju attiecībā uz mantu, kas ietilpst konkursa masā [79. (18.) p. piel. pie C. pr. n. 1396. (1899.) р.], ja konkursa valde nav izdevusi tām apliecību, ka atjauj vest prāvu [C. pr. n. 28. (21.) p.]; personīgās un ģimenes lietās, kā arī attiecībā uz konkursa masā neietilpstošo mantu [piem. atlīdzība par pesonīgiem pakalpojumiem vai C. pr. nol. 1120. (973.) p. 1.—6., 10. pkt. paredzētā manta] — viņi patur procesuālo darbībspēju; d) pēc 1931. g. 9. jūnija likuma (Lik. kr. 128.) zināmos gadījumos tiesa, uz attiecīgu lūguma, var nodibināt peļņas uzņēmumam administrāciju. Šāda uzņēmuma īpašnieka-parādnieka spēja pārvaldīt un rīkoties ar to mantu, kas padota administrācijai, aprobežota, un visas parādnieka lietas tiesā kā arī valsts un pašvaldības iestādēs ved administrācija, t. i. parādnieks kopā ar administratoru, ja tikai kreditoru sapulce nav noteikusi citādi (lik. 28. p.).1)

Visas pārējās personas uzskatāmas par procesuāli tiesībun darbībspējīgām, neizņemot arī ārzemniekus,2) kas nebauda

1) Bezvēsts prombūtnē esošās, par mirušām atzītās personas, gadījumā, ja tās atgriežas no bezvēsts prombūtnes, varētu uzskatīt par aprobežotām procesuālā darbības spējā tajā ziņā, ka tām vispirms jāpanāk tā tiesas lēmuma formāla atcelšana, ar kuru tās atzītas par mirušām. Bet pati nepieciešamība celt šādu prasību pierāda, ka procesuālā darbībspēja viņām nav atņemta [C. pr. n. 1572. (1955.) р.].

2) Pasaules kaŗa laikā bij. Krievijas Senāts, apvien. sap. spriedumā 1915. g. Nr. 1. paskaidrojis, ka ar Krieviju karojošo valstu pavalstniekiem nav tiesības celt prasības, bet pret viņiem var celt prasības, un tad, lai atbildētu uz šīm prasībām ieceļami aizbildni, t. i. šiem ārzemniekiem bija atņemta aktīvā procesuālā tiesībspēja un pasīvā procesuālā darbībspēja, bet viņi paturējuši pasīvo tiesībspēju. Šis spriedums jadīja personu grupu, kam bija atņemta tiesību aizsardzība, un šinī zinā tāds paskaidrojums atgādina romiešu — kanonisko tiesību vecos noteikumus

261

eksterritoriālitātes tiesības [C. pr. n. 331. (224.) un 332. (225.) p.]. Tomēr ārzemnieki, kam Latvijā nepieder nekustama manta un kas nesastāv Latvijas valsts dienestā, tiesībās uz prasības celšanu dažreiz aprobežoti, jo uz atbildētāja pieprasījumu tiem jāiesniedz nodrošinājums par lietas vešanas izdevumiem un zaudējumiem, kas var celties atbildētājam, ja viņš lietu vinnētu (cautio judicatum solvi vai cautio de impensis) [Civīlproc. nol. 661. (571.) p. 5. pkts]. Šis noteikums tagad gandrīz pilnīgi zaudējis spēku uz Hagas 1905. g. konvencijas pamata, kurai 1930. g. 14. martā pievienojusies arī Latvija un kurā cautio judicatum solvi atcelts (Lik. kr. 1930. g. 36., 17.—19. panti).

Jautājums par to, vai pusei ir procesuālā tiesīb-un darbībspēja, t. i., vai viņai ir tiesības uzstāties tiesā, šaubu gadījumā jāierosina pašai tiesai ex officio [C. pr. n. 675. (584.) p. 3. pkts],1) jo tas ir viens no procesuāli-juridisko attiecību izcelšanās absolūtiem nosacījumiem, lai gan arī atbildētājs, neatkarīgi no tiesas, var aizrādīt uz prasītāja procesuālās darbībspējas trūkumu [C. pr. n. 661. (571.) p. 4. pkts, 667. (576.) p. 2. pkts].

No aprādītiem gadījumiem jāatšķir tas gadījums, kad persona, kurai vispār nav atņemtas procesuālās tiesībun darbībspējas, nevar būt par pusi (prasītāju vai atbildētāju) tieši konkrētā prāvā, citiem vārdiem, kad prasītājam nav to tiesību, uz kurām viņš pamato savu prasību (legitimatio ad causam — Sachlegitimation), kad viņam nav aktīvās leģitimācijas, vai kad prasība celta pret nepienācīgu atbildētāju, kuram nav pasīvās leģitimācijas. Šeit nevis tiesai ex officio, bet atbildētājam, kas neatzīst prasītāja aktīvo leģitimāciju vai apstrīd savu pasīvo leģitimāciju, jāceļ pirmā gadījumā iebildums (exceptio deficientis legitimationis ad causam) [sk. C. pr. n. 680. (589.) р.], bet otrā gadījumā noraidījums [C. pr. n. 661. (571.) p. 3. pkts].

Atšķirība no vispārējas procesuālas darbībspējas (Prozessfдhigkeit), — aktīvā un pasīvā leģitimācija (Prozessfдhungsrecht), t. i. prasītāja tiesība konkrēto prasību celt un

(C. 7., X.de iud. 2., l), saskaņā ar kuriem no baznīcas atšķirtas personas varēja būt par atbildētājiem tiesā, bet nevarēja būt par prasītājiem: excommunicatus in iudicio, nisi tanquam reus, stare non potest.

1) Dažreiz prasību cel pret personu, kurai vispār nav procesuālo tiesībun darbībspēju, un kura vispār nevar būt par pusi (piem., valsts zemju inspekcija, kura nav ne juridiska persona, ne arī Zemkopības ministrijas procesuālais pārstāvis); šādos gadījumos tiesai ir tiesība ex officio ierosināt jautājumu par atbildētājas puses nepareizu norādīšanu [С. pr. n. 6. (4.) un 26. )17.) р.]. Sal. Sen. 1923, g. spr. Nr. 21.

262

atbildētāja tiesība uz konkrēto prasību atbildēt (necessitas defensionis), pamatojas uz materiālām civīltiesībām un ietilpst materiāli juridiskās attiecības sastāvā, kura saista abas puses. Tamdēļ, pa lielākai daļai, tikai pie lietas caurlūkošanas pēc būtības tiesa var izšķirt jautājumu par aktīvo un pasīvo leģitimāciju, un tieši tamdēļ atbildētājs, ceļot iebildumu (bet ne noraidījumu) par to, ka tiesības, uz kurām prasītājs pamato savu prasību, tam nemaz nepiederat, i. par tā aktīvās leģitimācijas trūkumu, nevar prasīt, lai šo iebildumu caurlūko iepriekš un atsevišķi no viņa paskaidrojumiem pēc lietas būtības [C. pr. n. 680. (589.) р.]. Та kā prasītājam, ceļot savu prasību, jāpierāda, ka pati tiesība uz šo prasību viņam pieder (prasības aktīvais pamats), — tad skaidrs, ka legitimatio ad causam (Prozessfьhrungsrecht), t. i. aktīvās un pasīvās leģitimācijas esamība — jāpierāda prasītājam.

§ 63. Pēcnācība procesā.

Process, kas reiz uzsākts, jānobeidz; bet viņa nobeigšanai var rasties dažādi šķēršļi, un par šādu šķērsli pirmā kārtā var būt pašas puses, ja tās aiz kaut kādiem iemesliem izstājās no lietas. Process ir sacīkste, cīņa, un tamdēļ bez divām pusēm tas nav domājams. Bet puse var nomirt, zaudēt savas tiesības, un tad paceļas jautājums par puses pēcnācību, t. i. par pirmatnējā prasītāja vai atbildētāja atvietošanu ar citu personu.

Tādā pēcnācība (successio, Rechtsnachfolge, преемство въ процессe, translatio judicii) var būt vispārēja (successio ģeneralis vai universalis), kad visas personas tiesības un pienākumi pāriet uz citu personu pilnos apmēros, kā piemēram successio mortis causa. Šeit no nāves momenta prasītājs vai atbildētājs pilnīgi izstājas no procesa, un viņa vietā stājas cita persona ar visām izstājušās personas tiesībām un pienākumiem.

No otras puses, pēcnācībai var būt speciāls raksturs (successio singularis), kad viena no pusēm nodod savas tiesības citai personai, kas tad arī iestājas lietā cedenta vietā. Prasījumu tiesību un pat prasības tālākdošanas iespējamība paredzēta mūsu materiālos likumos (Civīllik. 3461., 3466., 3467.—3470. р. р.; Latgal. civīllik. 417., 419., 1392. un 2058. р., Civ. kas. dep. 1898. g. spr. Nr. 20). Mūsu procesa likumi patiesībā paredz tikai successio mortis causa. Puses vai viņas pilnvarnieka nāve aptur procesa gaitu; nevar būt

263

prāvas, ja nav divu pušu. Šādā gadījumā process tiek apturēts, lai dotu iespēju mantiniekiem stāties izstājušās personas vietā [sk. C. pn n. 782. (681.) p. 2. pkt.].1) Process itkā pamirst, nekāda tālāka procesuāla darbība, izņemot prasības nodrošināšanu [C. pr. n. 787. (686.) р.] un vēl nesamaksāto izdevumu (piem. atlīdzība lieciniekiem, ekspertiem) [C. pr. nol. 785. (684.) р.] piedzīšana — nav pielaižama; visu termiņu tecēšana apstājas. Tādā kārtā vienas puses vai viņas pilnvarnieka nāves gadījumā uz tiesas iniciatīvi ex officio iestājas procesa pārtraukums, kas var būt vairāk vai mazāk ilgstošs, kamēr rodas izstājušās personas mantinieks vai cits tiesībpēcnācējs. Tomēr ja šāds apturējums ilgst vairāk par trim gadiem un šinī laikā nav ienācis lūgums par procesa atjaunošanu, tad tiesa ar sevišķu lēmumu atzīst prāvu par izbeigtu [C. pr. nol. 790. (689.) р.]. Ja turpretim līdz minētā 3 gadu termiņa notecēšanai radīsies izstājušās puses tiesību pēcnācējs, tad apturētais process tiek atjaunots [C. pr. nol. 788. (687.) р.] un turpināts uz agrākā pamata. Visas procesuāls darbības, kas bija izdarītas līdz tam, paliek spēkā. Lai paātrinātu procesa atjaunošanu, puse, kas to grib, var lūgt tiesu iecelt aizbildnību par palikušo mantojuma masu, lai turpinātu uzsākto un apturēto procesu [C. pr. n. 1626. (2009.), 1627. (2010.), 862. (751.), 1092.—1094. (959.—961.) р. р.].

Citādi norisinās prоcesuālā pēcnācība inter vivоs, kad viena no pusēm labprātīgi savu tiesību cesijas ceļā nodod citai personai vai pret savu gribu izstājas no procesa. Šinī gadījumā process pats par sevi neapstājas, un mūsu procesa likumi vispār nemaz neparedz šādu pēcnācību, kamdēļ, attiecīgiem noteikumiem trūkstot, šis jautājums izškirams saskaņā ar materiālo tiesību noteikumiem (Civ. kas. dep. spr. 1913. g. Nr. 59).

Romiešu tiesības nepielaida tiesību tālākdošanu vai puses izstāšanos no procesa. Rietumeiropas likumdošanas, kaut gan pielaiž strīdus lietas vai prasījumu tiesību tālākdošanu, bet tomēr nosaka, ka puses izstāšanās no procesa pielaižama ne citādi, kā ar otras puses piekrišanu.2)

1) C. pr. n. 786. (681.) p. paredz procesa pārtraukšanu ne tikai nāves, bet arī vājprātības un izšķērdības gadījumos. Tomēr šie gadījumi noteikti jāatšķir, jo pēdējos divos gadījumos būs nevis prāvas pārņemšana (translatio judicii), bet nepieciešama puses pārstāvība. Procesuālo darbības spēju zaudējušā vājprātīgā vai izšķērdīgā vietā lietā iestājas viņa likumīgais pārstāvis. Citādi — Engelmans, Kriev. civ. procesa kurss — 148.—149. lap. p.

2) Sk. vācu ZPO. 265. р., kas skan: „Die Rechtshдngigkeit schliesst das Recht der einen oder der anderen Partei nicht aus die in Streit be-

264

1. Mūsu materiālie likumi paredz prasījumu tiesību tālākdošanas iespējamību plašos apmēros, izņemot tīri personiskas tiesības (Civīllik 3467.—3469. р.; salīdz arī Latgal. civīllikumu 417., 419., 776., 1392. un 2058. p. un Senāta 1875. g. spr. Nr. 405, 1876. g. Nr. 100, 1880. g. Nr. 49, 1911. g. Nr. 55). Pielaižama ari prasības nodošana vai cesija, pie kam likums (Civīllik. 3470. p.) īpaši atzīmē, ka pie prasības tālākdošanas skaitās par cedētām vienīgi pašas prasījuma tiesības, kas sastāda prasības priekšmetu, bet ne tās līgumiskās attiecības,1) no kurām prasības cēlušās.2)

Tomēr prasījuma tiesību cesija uzsākta procesa gadījumā pati par sevi vēl nenozīmē kreditora-prasītāja izstāšanos no procesa, jo, saskaņā ar Civīllikumu 3474. р., agrākais kreditors, neraugoties uz cesiju, turpina skaitīties par tādu līdz tam laikam, kamēr cesionārs necels prasību pret parādnieku, t. i. kamēr cesionārs neiestāsies procesā.3) Likums (Civīllik. 3479. р.), paredzot, ka tiesību cesija nedrīkst pasliktināt parādnieka stāvokli, un ka cesionāram nav tiesības izlietot savas personīgās privilēģijas attiecībā uz parādnieku, — reizē ar to piešķiŗ parādniekam procesā tiesību celt pret cesionāru ne tikai visus noraidījumus un iebildumus, kas viņam ir pret cesionāru, bet arī tos noraidījumus, iebildumus un pat pretprasījumus, kas viņam bijapret cedentu tajā brīdī, kad viņš dabūja zināt par cesiju (Civīllik. 3480. р.).

fangene Sache zu verдussern oder den geltend gemachten Anspruch abzutreten. Die Verдusserung oder Abtretung hat auf den Prozess keinen Einfluss. Der Rechtsnachfolger ist nicht berechtigt ohne Zustimmung des Gegners den Process als Hauptpartei an Stelle des Rechtsvorgдngers zu ьbernehmen, oder eine Hauptintervention zu erheben

Skat. arī Austrijas ZPO. 234. р., kur ir spēkā tas pats noteikums.

1) Līguma attiecības sastāv no tiesībām, kurām atbilst zināmi pienākumi, bet pienākumus cēdēt nevar.

2) Pēc Gordona uzskata (Kommentāri), prasības cesija nerada cesionāra atbildību pēc atbildētāja pretprasības, un cesionārs atbildīgs vienīgi tajā pretprasības daļā, kas sakrīt ar iebildumu par ieskaitu.

3) Prasības pamats un pareizība pēc būtības apspriežami pēc apstākļiem un juridiskām attiecībām, kuras pastāvēja starp partiem prasības iesniegšanas laikā. Prasītājs nav spiests, atsavinot prasības priekšmetu, līdz ar to cedēt arī pašu prasību, taisni otrādi, pēc kontrahentu starpā pastāvošām norunām būtu pilnīgi pielaižams, ka prasītājs, piem., lai izvairītos no atbildības pret savu kontrahentu, — apņēmies savā vārdā vēl turpināt iesākto prasības lietu. Starp prasības priekšmeta kontrahentiem nodibinājušās materiāli-juridiskās attiecības pašas par sevi nevar iespaidot procesuāli tiesisko jautājumu par prasības likteni kā tādu. Bez šaubām, mājas ieguvējam būtu bijusi tiesība iestāties procesā kā blakusintervenientam prasītāja pusē; bet arī tad parts, prasītāja pusē, tomēr būtu iepriekšējais prasītājs, ar kuru, kā īsto partu, tikai varētu rēķināties tiesa un atbildētājs (Sen. spr. 28. I. 1926. g., Bitermaņa 1., Nr. 14).

265

Tādā kārtā atbildētāja procesuālais stāvoklis ar cesiju patiesībā uzlabojas, jo jaunā prasītāja-cesionāra personā viņš sastop tādu pretinieku, kas savas personiskās attiecības pret viņu nevar izlietot bet atbildētājs var izlietot ne tikai savus personiskos norādījumus pret cesoniāru, bet arī norādījumus, kas bija pret agrāko prasītāju-cedentu. Bez tam viņš var pat pieteikt prasītājam-cesionāram ieskaitīšanai tos savus pretprasījumus, kas viņam bija pret cedentu cesijas laikā (Civīllik. 3480. р.).

Pie tādiem apstākļiem atbildētājam nav pamata celt iebildumus pret iepriekšējā prasītāja-cedenta atvietošanu ar cesionāru.1) Ja atbildētājs dabū zināt, ka prasītājs cedējis savas tiesības, uz kurām prasība pamatota, trešai personai, tad viņš zināmos gadījumos var pieaicināt lietā cesionāru kā trešo personu [C. pr. nol. 749 (653.) un 751. (655.) р. р.], bet viņš nevar pieprasīt lai prasītājs izstājas no lietas līdz tās caurlūkošanai pēc būtības [sk. C. pr. nol. 680. (589.) р.]. Saskaņā ar Krievijas Senāta paskaidrojumiem (1911. g. Nr. 55) prasība uzskatāma par prasītāja kustamās mantas daļu (Latgal. civillikumu 417. un 419. р. р.), ar kuru viņš var brīvi rīkoties, neatkarīgi no atbildētāja gribas. Paziņojums tiesai iesniegtā lūgumrakstā, kuru parakstījušas abas cesija dalību ņemošās puses, vai viņu noslēgtais cesijas akts ir pilnīgi pietiekošs, lai uzskatītu tiesību uz prasību par pārgājušu no cedenta uz cesionāru (Sen. spr. 1878. g. Nr. 256, 1880. g. Nr. 262); atbildētāja piekrišana cesijai nav vajadzīga (Sen, spr. 1878. g. Nr. 256, 1896. g. Nr. 2, 1880. g. Nr. 49.2).

2. Otrs prasītāja izstāšanās gadījums no procesa iespējams tad, kad tiesības, uz kurām prasītājs pamato savu prasību, viņam atņem pretēji viņa gribai. Piem., prasītājs-namīpašnieks ceļ prasību pret īrnieku, lūdzot atzīt īres līgumu par atceltu un īrnieku izlikt, bet procesa laikā namu pārdod publiskā izsolē. Šinī gadījumā prasītāja prasība sprieduma taisīšanas laikā būs palikusi bez priekšmeta; prasītājam vairs nebūs tiesiskas intereses un uz vispārēja principa pamata — „pas d'interкt, pas d'action" — atbildētājam tiesība prasīt lietas iz-

1) Tomēr iespējami gadījumi, kad prasītājs, apzinādamies, ka var pazaudēt lietu un vēlēdamies izvairīties no tiesas un lietas vešanas izdevumu piespriešanas no viņa, nodod savu, bez cerības esošo prasību citai personai, kas faktiski ir maksātnespējīga un nekā nezaudē no prasības tiesību nodošanas viņai. Tādos gadījumos, liekas, atbildētājs varētu protestēt pret prasītāja izstāšanos no procesa. Tāpat Engelmans, 1. c. lp. 150.

l) Sal. arī проф. Гордонъ, Уставъ Гражд. Суд. 1917. g. 4. р. § 7.

266

beigšanu aiz tā iemesla, ka prasītāja prasība palikusi bez priekšmeta.1)

3. Jautājumā par atbildētāja izstāšanos no procesa iespējami divi gadījumi.

a) Atbildētājs cedē savas juridiskās attiecības pret prasītāju citai personai. Tā kā likums pielaiž tikai prasījumu tiesību, bet ne pienākumu tālākdošanu (sal. Civīllik. 3470. p,), kurpretim pret atbildētāju vērstas prasības mērķis ir piespiest atbildētāju izpildīt savus pienākumus, — tad prasītājam ir tiesība nepielaist atbildētāja izstāšanos no procesa. Ja prasība ir lietiska, tad prasītājs, lai nepielaistu atbildētāju atsavināt procesa objektu, var lūgt nodrošināt prasību, uzliekot arestu uz lietu [C. pr. nol. 709. (609.) р.]. Bet ja lieta izradītos par atsavinātu procesa laikā, tad prasītājs, dabūjis to zināt, var grozīt prasībā lūguma punktu, lūdzot meklējamās lietas vietā tās vērtību (Pretium succedit in locum rei) [C. pr. no]. 436. (333.) р., arī 1352. (1213.) p. un Civīllik. 914. р.]. Tomēr ja tā persona, kurai atbildetājs cedējis lietu vai savas tiesības, iestājas lietā atbildētāja vietā, tad no prasītāja atkarājas neizlaist atbildētāju no procesa vai arī atzīt atbildētāja vietā iestājušos cesionāru par atbildētāju šajā lietā.

b) Ja lieta, kuru prasītājs meklē prasības ceļā, — pret atbildētajā gribu, t. i. piespiedu kārtā izņemta no atbildētāja valdīšanas, tad arī šinī gadījumā prasītājam ir tiesība lietas vieta prasīt viņas vērtību pēc noteikuma „pretium succedit in locum rei".

1) Šajā jautājumā Latvijas Senāts vienā un tajā pašā lietā paskaidrojis sekošo: Kaut arī civilprasība apspriežama uz to attiecību pamata, kādas bijušas iesūdzības laikā, — tomēr tiesa nevar iet tam apstāklim garam, ka prasītajs pa procesu laiku — ekspropriācijas ceļā — zaudējis īpašuma tiesību uz mājām, līdz ar to zaudējot arī rīcības tiesību par viņam un tai skaitā arī tiesības prasīt atbildētāja izlikšanu no minētām mājam sprieduma taisīšanas laikā.

Tam apstāklim, ka pēc prasības celšanas taisni atkritīs prasības faktiskais pamats un priekšnoteikums, un pie tam bez atbildētāja rīcības, uz kuru prasītājs dibinājis savu prasību, un ka šis apstāklis varētu iespaidot šīs konkrētās lietas — procesuālo gaitu — šim procesuālam jautājumam ir izšķiroša nozīme (Sen. spr. 28. II. 1923. g., Firksa 1., Nr. 46).

Prasība atraidāma, ja viņa nav pamatota, vai nu tai ziņā, ka trūkst juridiska pamata, vai, ka prasības pamatā liktie apstākļi nav pierādīti, pie kam šo juridisko vai faktisko pamatu esamību jāattiecina uz prasības iesniegšanas momentu.

Tas apstāklis, ka pa procesa laiku prasītājs zaudējis īpašuma tiesības uz nomas priekšmetu, — nevarēja atņemt viņam tiesību vismaz realizēt savas tiesības un prasīt atbildētāja, kā līdzšinējā lietotāja, izlikšanu.

Kādā kārtībā, un vai vispār spriedumu par atbildētāja izlikšanu būtu iespējams izpildīt, tas nav no svara. (Sen. spr. 1913. g. Nr 71; 27. II. 1924. g., Firksa 1., Nr. 51).

267

4. Iespējams tomēr gadījums, kad atbildētājs var izstāties no procesa, atvietojot sevi ar citu personu. Tas ir gadījumā (nominatio auctoris), kad prasītājs ceļ pret viņa lietas turētāju (Civīlilk. 897. un 3783. p. p.) prasību īpašumа tiesību dēļ uz šo lietu. Tā kā šeit atbildētajam ka lietas vienkāršam turētājam, no vienas puses, grūti aizsargāties pret vindikācijas prasību, bet, no otras puses, viņam nav arī sevišķas intereses aizstāvēt lietu, kas atrodas pie viņā tikai pagaidām, — tad viņš var atteikties atbildēt uz prasību pēc būtības, norādot, ka viņš alieno nomine possidens, valda par šo lietu citas personas vārdā, un pieaicināt šo pēdējo personu. Ja šī persona ieradīsies un apstiprinās atbildētāja paskaidrojumus, tad pēdējais var izstāties no procesa, atvietojot sevi ar šo ieradušos trešo personu, kas arī paliek, pat pret prasītajā gribu, par atbildētāju. Bet ja šī trešā persona neierodas vai ierodoties apstrīd atbildētāja — lietas turētāja apgalvojumu, tad pēdējam, paliekot atbildētāja lomā, ir tiesība atzīt prasību un apmierināt prasītāju, atsvabinoties no atbildības pieaicinātās trešās personas priekšā, no kuras viņš atvasinājis savas tiesības uz lietu [C. pr. n. 758.—761. (1836.—1839.) р.]. Šis institūts (nominatio auctoris) agrāk nebija pazīstams Latgalē, bet tagad ar 1931. g. noveli attiecināts arī uz Latgali (Lik. kr.1931. g. 131).

Tuvu aprakstītiem procesuālās pēcnācības gadījumiem stāv gadījumi, kad viena no pusēm procesa laikā zaudē darbībspēju, kad izrādās, ka tiesa atzinusi kādu no pusēm par gara slimu, izšķērdētāju vai maksātnespējīgu parādnieku. Šāda gadījumā tāda puse izstājas no procesa fiziski, bet ne juridiski. Lietas gaita, tāpat kā nāves gadījuma, tiek apturēta [C. pr. nol. 782. (681.) p. 2. pkt.] līdz tam laikam, kamēr pusei rodas likumīgs pārstāvis,1) aizgādnis, zvērināts aizgādnis vai konkursa valde [C. pr. nol. 19. (27.), 21. (28.) р.].

§ 64. Pušu pārstāvība procesā.

I. Pušu pēcnācības (successio) gadījumā pirmatnējās puses izstājas no procesa un viņu vieta stājas citas personas; pie pārstāvības turpretim puse neizstājas, bet viņu tikai atvieto cita persona, kas pašas puses vieta izdara zināmas procesuālas darbības, kuru juridiskas sekas gulstas uz pašu pusi. Pēc vispārējā principa puses var pašas prasīt un

1) Kā jau iepriekš aprādīts, šeit īstas procesuālas pēcnācības nav, jo garā slima aizgādnis, izšķērdētāja mantas aizgādnis vai zvērināts aizgādnis (konkursa valde) atvieto izstājušos personu, nebūdams šīs personas tiesību pēcnācējs, bet tikai viņa pārstāvis.

268

atbildēt tiesā, ja tikai viņas ir tiesībun darbībspējīgas [C. pr n. 24. (16.), 25. (17.) р.].

Pie mums pārstāvība nav obligatoriska, kā tas ir Rietumeiropā, kur pastāv Anwaltszwang. Bet dažreiz likums prasa tādu pārstāvību, t. i.prāvnieka atvietošanu ar pārstāvi.

Pārstāvība ir tāda juridiska attiecība starp prāvnieku un trešo personu (pilnvarnieku, pārstāvi), kurai pastāvot šī trešā persona realizē prāvniekam piederošās tiesības, bet viņas darbības juridiskās sekās gulstas uz pašu prāvnieku (Civīllik. 3110. р.). Pārstāvība tiesā var būt:

1) obligatoriska jeb likumiska, kas pamatota uz likumu un tiek nodibināta bez pārstāvamās personas gribas.

2) labprātīga jeb līgumiska, kas pamatota uz pārstāvja vienošanos ar pārstāvamo, kuram nav atņemta tiesība arī pašam vest lietu.

II. Mūsuprocesa nolikums, kā arī civillikumi paredz likumiskas pārstāvības nodibināšanu:

1) fiziskām persоnām, kuŗām nav procesuālas darbībspējas. Par tādām personām uzskatāmi:

a) nepilngadīgie, kurus pārstāv viņu vecāki un aizbildņi, bet Latgalē arī aizgādņi [C. pr. nol. 27. (19.) р., Civīllik. 2918. p. un Latgales civillikumu 219. un 220р.];1)

b) garā slimi, kurus pilnīgi pārstāv aizgādņi [Civīllik. 501. līdz 503. un C.pr. nol. 27. (19.), 1544. (1924.) p.];

c) izšķērdētāji, kurus mantiskās lietās pārstāv viņu aizgādņi [Civīllik. 509. p. un C. pr. nol. 27. (19.), 1554. (1935.) р.];

d) promesošie vai bezvēsts promesošie, kuru mantiskās intereses pārstāv negotiorum gestor (Civīllik. 516., 4423., 4444. р. р.), vai aizgādnis [Civīllik. 517., 518. р. р., С. pr. n. 1559. (1940.), 1560. (1941.), 1565. (1947.) р., Latgal. civīllikumu 1243. p.]2), vai promesoša interešu aizstāvis [C. pr. n. 1102. (9671.) un sek. р.];

e) ārzemnieki, kuru mantiskās intereses zināmos (piem. nāves jeb gara slimības) gadījumos var pārstāvēt, saskaņā ar konvenciju, konsuls (sk. arī konsulāro reglamentu — Lik. kr.

1) Rietumlatvijā uz materiālo likumu pamata [Civīllik., 8., 11., 42. un 82. p. un C. pr. n. 25. (17.) p. piez.] vīrs var bez sevišķas sievas pilnvaras aizstāvēt viņas intereses un tiesības, bet Vidzemes pilsētās viņš ir visas kopējas mantas masas vienīgais pārvaldnieks. Tomēr sievai arī nav atņemtas tiesības patstāvīgi uzstāties tiesā visās lietās, kas aizskar viņas intereses. Sk. piez. pie Civīllik. 8. p. manos komentāros. .

2) Sk. X. sēj. 1243. p. 1929. g. lik. redakcijā: Bezvēsts promesošas personas mantai ieceļama aizgādnība, kura pārvalda mantu un rīkojas saskaņa ar noteikumiem par nepilngadīgo mantas aizgādnību (Lik kr 1929. g. 83).

269

1925 g. 17.; 102., 103. р., pēc kuriem Latvijas konsuls ir leģitims aizbildnis un aizgādnis Latvijas pavalstnieku bariņiem un ārzemēs esošiem garā vājiem; konsula pienākumos ir arī mantojuma apsardzība ārzemēs; sal. Kr. sen. 1883. g. spr. № 1),

f) ja prasītāja vai atbildētāja vispār nemaz nav, tad atsevišķos gadījumos viņu tiesības var izlietot un pienākumus var izpildīt prokuratūras amatpersonas [sk. C. pr. n. 1435. (1343.), 1466. (1346.), 1447. p. p. un Lik. kr. 1921. g. 39.; 74. р.].

2) juridiskām personām,1) kuras uz likuma pamata pārstāv likumīgie orgāni un pārstāvji [Civīllik. 2918. р.; С. pr. nol. 33. (26.), 34. (27.) un piez. pie 34. (1804.) р.], pie kam:

a) attiecībā uz biedrībām un sabiedrībām, kas ir juridiskas personas, izšķirošā loma jautājumā par pārstāvību ir viņu statūtiem;

b) mantojumu masu, ka juridisku personu, pārstāv (Civīllik. 1692., 268. p. p.) testamenta izpildītājs un aizgādnis, bet Latgalē aizbildnis [C. pr. n. 31. (24.), 32. (25.), 1626.—1627. (2009.—2010.), 863. (752.), 1093. (960.) p. p.];2)

c) fisku (valsti) un pašvaldības pārstāv sevišķi pilnvarotas amatpersonas vai izraudzīti zvērināti vai privāti advokāti [C. pr. n. 1400. (1285.) p.];3)

1) Par juridiskas personas tiesības, darbības un gribas spēju salīdz, prof. Dr. A. Loebers „Juridiskas personas gribas spēja", Tieši. Min. Vēstn. 1920. g. Nr. 2/3 un Sen. spr. 1925. g. Nr. 162.

2) Jautājums par to, vai mantojuma masa Latgalē ir juridiska persona, strīdīgs; saskaņā ar 1889. g. motīviem pie C. pr. n. 1811. panta (Hasmaņa un Nolkena 2. izd. 65. 1р.), „въ Имперiи наследство не представляетъ собою юридическаго лица, могущего совершать черезъ представителя (попечителя, опекуна) гражданскiя дeйствiя". Turpretim Kriev. senāta kas. depart. veselā rindā spriedumu paskaidrojis, ka mantojuma masas aizbildnim ir tiesība izdarīt juridiskas darbības; tādam aizbildnim ir tiesība ierasties tiesā ne tikai kā atbildētājam, bet arī kā prasītājam; viņam ir tiesība mantojuma masas vārdā celt dažādas prasības (1878. g. Nr. 290; 1879. g. Nr. 105; 1880. g. Nr. 206; 1883. g. Nr. 17); viņam ir tiesība izteikt tiesa atzīšanu (1880. g. Nr. 206); viņam ir tiesība atsavināt parādu prasījumus, kuri ietilpst mantojuma masā (1883. g. Nr. 17), un visas tādas darbības ir saistošas mantojuma masai un mantiniekiem. Bez tam Muravjeva kommisija 1900. gadā pie jaunā C. pr. n. projekta sastādīšanas (I. sēj. 72. Ip.) norādīja, ka особенная подсудность наслeдственныхъ исковъ обусловливается исключительностью положенiя наследственной массы до передачи ея наследникамъ лишь на время ея безхозяйности, когда она составляеть hereditas jacens. Annenkovs, Опытъ комментарiя I. 159.—164. lap. p. Šeršenevičs un Holmstens atzīst mantojuma masu par juridisku personu.

3) Pēc Sen. spr. 1924. g. Nr. 143, 1285. p. neaizliedz valsts iestādēm ar savu pilno sastāvu (pilnā sastāvā) parakstīt tiesā iesniedzamos lūgumus. No otras puses pietiek, kad zināma valsts resora vārdā tiesā iesniedzamo lūgumu paraksta šī resora priekšnieks, ja resors atrodas šīs

270

d) konkursa masu, kas nav atzīstama par juridisku personu, no sākuma pārstāv zvērināts aizgādnis, bet vēlāk konkursa valde [Civīllik. 268. р.; С. pr. n. 28. (21.) р.; Tirdzn.proc nol. 420.].

Par leģitimācijas dokumentu pārstāvības tiesību pierādīšanai var būt:

1) aizbildnības iestādes apliecība; (sal. ari Civīllik. 307. р.);

2) priekšniecības priekšraksts, vai apliecība, ka dotai personai uzticēta valsts interešu aizstāvēšana [C. pr. nol. 1401 (1286.) Р.] ;

3) pagasta padomes vai valdes nolēmums (Lik. kr. 1922. g 199. § 13 un 36];

4) juridiskās personas apstiprināti statūti;

5) konsulāra konvencija;

6) tiesas apliecība par promesošā interešu aiztsāvja iecelšanu [C. pr. nol. 1102. (9671.) p.];

7) apgabaltiesas apliecība, ka konkrētais pilnvarnieks pagaidām iecelts zināmas personas interešu aizstāvēšanai [C. pr. nol. 356. (254.) р.].

III. Līgumiskā pārstāvība pamatota uz prāvnieku brīvu vienošanos ar pilnvaroto. Visas personas, kam ir procesuālā darbībspēja, kā arī viņu likumīgie pārstāvji var paši vest procesu vai izdarīt procesuālu darbību caur pilnvaroto. Tomēr, neraugoties uz to, ka pusēm ir pilnvarotie, likums uzliek tam par pienākumu izdarīt dažādas procesuālas darbības personīgi, nepielaižot šeit pārstāvību. Tā, tikai puse personīgi var: 1) dot piekrišanu lietas izšķiršanai ar zvērestu [C. pr. nol. 574. (486.) un 576. (488). р. р.], kā arī dot šo zvērestu [C. pr. nol. 581. (494.) р.] un 2) iesniegt lūgumu par ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimešanu [C. pr. nol. 1523. (14601. р.].

IV. Kas tad var būt par pārstāvi? Vest svešas civillietas tiesas var tikai: 1) zvērināti advokāti [Tiesu iek. lik. 280. (353.) un 310. (383.) р.] un viņu palīgi [348. (40617)]; 2) privātadvokati [Ties. lik. 331. (4061.]; 3) prāvnieku tuvi radinieki: laulātie, vecāki, bērni [Ties. iekārt, lik. 314. (389.) р.]; 4) personas, kam ir kopēja prāva [314. (389.)]; 5) prāvnieku lietu un mantas pārvaldnieki [C. pr.n. 347. (245.) p. un T. iek. lik. 314. (389.) р.]; 6) miertiesās bez. tam vēl visas citas personas, bet ne vairāk kā trīs reizes gadā [T. iek. lik. 349(40618.) р.].

Bet likums vēl sevišķi norāda, kādas personas nevar būt par pilnvarniekiem: 1) lasīt un rakstīt nepratēji; 2) nevienīgās personas pārziņā. Tomēr jāatzīst, ka 1400. (1285.) p. formāla redakcija „prasa un atbild pie tiesas ne citādi" runā tam pretim.

271

pilngādīgie; 3) no tiesas par maksātnespējīgiem parādniekiem atzītie līdz viņu maksātnespējības rakstura noskaidrošanai;1) 4) aizgādnībā vai aizbildnībā stāvošie; 5) tiesu iestāžu locekli un prokurātūras amatpersonas, izņemot lietas, kuras viņi ved savu bērnu, vecāku, māsu vai sievas vietā, ja šīs lietas iztiesājamas ne tajā tiesā, pie kuras viņi pastāv, un ne tai padotās tiesu iestādēs; 6) personas, kurām piespriests ar tiesību zaudēšanu saistīts sods, kaut arī viņas pēc taļsītā sprieduma atsvabinātu no soda noilguma, izlīguma, apžēlošanas vai amnestijas dēļ; 7) personas, kas bijušas zem tiesas par noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem draudošais sods saistīts ar tiesību zaudēšanu, ja šo personu lietas izbeigtas pirms sprieduma taisīšanas uz iepriekšējā punktā minētiem pamatiem; 8) ar tiesas spriedumu no dienesta izslēgtie un 9) visi tie, kam svešu lietu vešana aizliegta ar tiesas spriedumu [C. pr. nol. 348. (246.) p. un Lik. kr. 1923. g. — 97].

V. Par pamatu pilnvarojumam vest svešu lietu var būt: 1) pilnvara, t. i. līgums, kaut ari tikai tiesas protokolā ierakstīts [C. pr. nol. 350. (248.) p.]; 2) apgabaltiesas priekšsēdētāja rīkojums [C. pr. nol. 356. (254.) un 1923. p.]; 3) zvērinātu advokātu padomes apliecība [T. iek. lik. 294. (367.) p. 4. pkts], pie kam gan ar šo apliecību vien nepietiek, — jābūt vēl arī pilnvarai (sal. Sen. spr. 1905. g. № 19); 4) tiesas lēmums, aizstāvot tāda atbildētāja intereses, 'kura dzīves vieta sprieduma izpildīšanas laikā nav zināma [T. iek. lik. 315. (390.) р.; С. pr. nol. 1102. (9671.) р.].

VI. Pilnvaras fоrma: 1) tādam personām izdodamai pilnvarai, kas nav zvērināti advokāti, noteikta stingra forma: pilnvarai jābūt apliecinātai pie notāra vai miertiesneša, tai jābūt izgatavotai uzrādīšanas kārtībā [C. pr, n. 3j49. (247.) p/];2) 2) zvērinātiem advokātiem bez formālā kārtībā sastādītām pilnvarām var izdot arī: a) mājas kārtībā sastādītas pilnvaras, kurās tikai pilnvaras devēja parakstu apliecinājis notārs, miertiesnesis vai policija un b) mutiskas pilnvaras, par kuru izdošanu ierakstīts tiesas sēdes protokolā [C. pr. nol. 350. (248.) p.]; 3) pilnvarojumu tikai lūguma iesniegšanai var ierak-

1) Likums cieš klusu par to, vai maksātnespējīgais parādnieks var būt par pilnvarnieku pēc maksātnespējības rakstura noteikšanas; aizlieguma nav, bet tāds izriet gan kāsekas no kriminalsprieduma, ar kuru Persona atzīta par ļaunprātīgu maksātnespējīgu.

2) C. pr. n. 58. (46.) p. — pretēji 247. p. — nenosaka, ka pilnvara personai, kas nav zvērināts advokāts, būtu jātaisa katrā zinā „attiecīgā" kārtībā; 247. p. attiecas tikai uz vispārējām tiesu iestādēm; miertiesu iestādēs pilnvaras arī personām, kas nav zvērināti advokāti, var izdot arī vienkārši apliecinot pilnvardevēja parakstu (Sen. spr. 1871. g. Nr. 466; 1872. g. Nr. 654 un 28. IX. 1923. g. spr, Janson-Šulca 1.).

272

stīt pašā lūgumā [C. pr. nol. 364. (259.) р.]; 4) pilnvaru, ko izdod ārzemēs, var sastādīt pēc ārvalsts likumiem. (locus regit actum), bet tai jābūt apliecinātai Latvijas pārstāvniecībā, ka tā atbilst šīs valsts likumiem [C. pr. nol. 552. un 553. (464. un 465.) p.]; 5) valsts pārvaldības iestādes izdotā pilnvara varbūt izteikta: a) uzdevuma vai priekšraksta formā, ja par priekšstāvi ir amatpersona, vai b) parastās pilnvaras formā, ja priekšstāvis ir zvērināts vai privāts advokāts [C. pr. nol. 1401. (1286.) р.].

Tas personas, kam nav tiesības vest tiesas svešas civillietas [C. pr. n. 348. (246.) р.], tomēr var saņemt pilnvaras lietu vešanai ar tālākpiļnvarošanas tiesībām un tad nodot lietu vešanu citām personām, kam pēc likuma ir tiesība lietas vest.

Pilnvaru var sastādīt vispārējos izteicienos, bet tiesība izdarīt zināmas procesuālas darbības pilnvarā sevišķi jāmin, jo citādi pilnvarniekam nav tiesības tās izdarīt. Pilnvarā sevišķi jāmin pilnvarojums: 1) iesniegt apellāciju;1) 2) iesniegt lūgumu par otras instances sprieduma atcelšanu;2) 3) izbeigt lietu miera ceļā; 4) celt strīdu viltojuma dēļ vai atbildēt tāda strīdā; 5) ievēlēt šķīrējtiesnešus; 6) tālākpilnvarot [C. pr. n.

1) C. pr. n. 352. (250.) un 60. (48.) npteikums par to, ka pilnvarnieka tiesībai iesniegt apellācijas sūdzību jābūt pilnvarā tieši norādītai, nav jāsaprot burtiski, itkā tai nozīmē, ka pilnvaras tekstā (vai nu tā būtu izdota rakstiskā dokumentā vai mutiski, ierakstījumā tiesas protokolā) būtu jābūt tieši frāzei „iesniegt apellācijas sūdzību", jo minēto tiesību var izteikt arī citiem vārdiem, ja vien pilnvardevēja griba dot pilnvarniekam minēto tiesību būtu skaidra (Kr. senāta spr. 1877. g. Nr. 301); pilnvarojot lietas vešanai „abās instancēs" pilnvardevējs skaidri izteic savu gribu lietu, vajadzības gadījumā, pārnest otrā instancē, t. i. iesniegt arī apellācijas sūdzību (Sen. 26. XI. 1930. g. spr. Pērkona 1., Nr. 1044).

Вlakus sūdzības iesniegšanai speciāls aizrādījums pilnvara nav prasāms, jo C. pr. n. 250. p. blakus sūdzību nemin. Tikai tad, ja izrādītos, ka pilnvara izdota vienīgi un speciāli iesniegšanai pašā zemes grāmatu nоdaļā vai tās priekšnieka m, tieši izslēdzot sūdzību iesniegšanu augstākām instancēm, apgabaltiesa būtu varējusi blakus sūdzību atstāt bez caurskatīšanas (Sen. spr. 31. I. 1927. g. Nr. 67, Musso 1.).

2) Tomēr Senāts vienā lietā paskaidrojis, ka Senāts pieder pie vispārējām tiesu iestādēm, bet ne pie miertiesu iestādēm. Tamdēļ pilnvarā, kura dota lietas vešanai miertiesu iestādēs vien, kaut gan tajā būtu paredzēt tiesība iesniegt kasācijas sūdzību [C. pr. n. 60. (48.) р.], nav uzskatāma — satura ziņā — par pietiekošu nedz kasācijas sūdzības iesniegšanai Senātam, nedz lietas vešanai Senātā (Sen. spr. 17. XII. 1925. g.. Vancana 1., Nr. 406).

Senāts gan ierosina jautājumu par pietiekošu pilnvarojumu kasācijas sūdzības iesniegšanai, bet pirmo reizi kasācijas sūdzībā iekustinātais strīdus par pretējās puses pilnvarnieka nepietiekošu pilnvaru lietas vešanai pēc būtības Senātā nav apspriežams (Sen. spr. 1883. g. Nr. 16; 1882. g. Nr. 64; 30. IV. 1930. g., Lējēju 1., Nr. 703).

273

352. (250.) р.]; 7) iesniegt lūgumu atļaut celt prasību par zaudējumiem pret tiesu resora amatpersonām [C. pr. nol. 1427. (1332.) p.]; 8) vest Civīlproc. nol. 1459. (13455.) p. paredzētās no ģimenes attiecībām izrietošās lietas, ar tīri ģimentiesisku raksturu;1) 9) vest lietas par laulības šķiršanu un laulības atzīšanu par spēkā neesošu [C. pr. n. 1440. un Lik. par laul. 66. p.]; 10) lūgt izdarīt ierakstus zemes grāmatu reģistri (Not. nol. 337. p.).

Pārstāvībai ir tā nozīme, ka visai pilnvarnieka darbībai, dotās pilnvaras robežās, ir tāds. pat spēks, kā paša pilnvarnieka darbībai [C. pr. n. 351. (249.) р.]. Mūsu materiālais likums (Civlllik. 4371., 4383. un 4384. p. p.) paredz trīs pilnvaras veidus: a) speciālu pilnvaru atsevišķas noteiktas lietas vešanai; b) ūniversālpilnvaru visu lietu vešanai vispār un c) ģenerālpilnvaru zināmas šķiras lietu vešanai. Bet pilnvarojuma apjomu pēc katras no šāmpirnvarām noteicjajās minētās darbības, pie kam universālās un ģenerālās pilnvaras jēdziens nebūt nav identisks ar Tirdzn. nol. 38. p. paredzētās pilnas pilnvaras jēdzienu.2)

VII. Jautājumus par pilnvaras spēku un nozīmi, par pilnvaras devēja un pilnvarnieka juridiskām attiecībām, kā arī par pilnvaras izbeigšanos izšķir materiālās tiesības (Civīllik. 4363.—4414. p. p. un Latgal. civīllik. 2291.—2334. р. р.). Procesā, bez augšminētā jautājuma par pilnvaras apjomu [C. pr. n. 352. (250.) р.], ir no svara, ka pilnvaras devējs un arī pilnvarnieks katrā brīdī var izbeigt pilnvaras līgumu [C. pr. n. 353. (251.), 354. (252.) р. р.], pie kam pilnvarniekam, atsakoties no lietas tālākas vešanas, ir jāpaziņo par to ne tikai tiesai, bet arī pilnvaras devējam, — pēdējam pie tam jau iepriekš, lai tas varētu paspēt ierasties tiesas sēdē vai pilnvarot citu personu lietas turpināšanai [C. pr. n. 354. (252.), 355. (253.) р. р.]. Lieta netiek apturēta, bet priekšsēdētājam ir tiesība neatsvabināt pilnvarnieku no viņa pienākumiem, ja pēdējiem ir steidzamības raksturs, vai arī pagaidām iecelt citu pilnvarnieku, kamēr tādu nenozīmē pats pilnvaras devējs [C. pr. n. 356. (254.) р.].

1) C. pr. n. 13455. p. ir spēkā visa Latvijā un, ievērojot viņa vis-Pārējo formulējumu („lietas vešana", bet nevis „prasības iesniegšana"), attiecas tiklab uz prasītāja, kā uz atbildētāja advokātu. Visi uz nepietiekošas pilnvaras pamata notikušie civilprocesuālie akti uzskatāmi par spēkā neesošiem (Sen. spr. 1887. g. Nr. 56. un 1925. g. Nr. 9), kamdēļ arī atstājama bez caurskatīšanas_ atbildētāja iesniegtā apellācijas sūdzība, ko viņš iesniedzis bez attiecīgās pilnvaras (Sen. spr. 1927. g. 2. XI. Nr. 448, Melberga 1.).

2) Tiesu palātas konstatējums, ka prasītajam izdotā pilnvara nav bijusi prokurā, bet vienkārša tirdzniecības pilnvara, nav pārbaudāms kasācijas kārtībā (Sen. spr. 1927. g. 27. X. Nr. 538, Vilciņa 1.).

18

274

Turpretim pilnvaras devēja vai pilnvarnieka nāves vai dar-bībspējas zaudēšanas gadījumā lieta tiek apturēta [C. pr. n. 354. (255.) un 782. (681.) р. р.] līdz tam laikam, kamēr ierodas mirušā tiesību pēcnācējs vai pārstāvis, vai kamēr otra puse iesniedz lūgumu atjaunot apturēto procesu [C. pr. n. 788. (687.) р.]. Tiesai pašai eх оfficio jāseko, lai nepilnvarotas personas neuzstātos tiesā. Tamdēļ prasības lūgums, kuru uz pilnvaras pamata iesniegusi persona, kas šo pilnvaru nav uzrādījusi, izsniedzams atpakaļ [C. pr. n. 370. (266.) p. 2. pkts un 675. (584.) p. 4. pkts]. Krievijas Senāts, apmierinot vajadzību pēc bezuzdevuma pārstāvības (negotiorum gestio), — kāds institūts Latg. civillikumiem ir svešs, — pielaida faktisku pārstāvību gadījumos, kad aiz nevērības kāds jau bija pielaists pie procesuālās darbības, uz kuru viņš nebija pilnvarots; šādu darbību atstāja spēka, ja tai sekoja ratihabitio (Sen. spr. 1892. g. № 93., 1909. g. № 87.). Rietumlatvija negotiorum gestio institūts pazīstams materiālam tiesībām (Civīllik. 4423.—4457. р. р.), bet ļoti jāšaubās par to, vai šis institūts piemērojams stingri formālās procesuālas tiesības, jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar Civīllik. 2948. p. 3. pktu ratihabīcijai nevar būt atpakaļejoša spēka tur, kur pati ratihabīcija saistīta ar zināmu, procesā vajadzīgu formālitātu ievērošanu.1) Sakarā ar to ļoti vēlams ievest mūsu likumos jaunu pantu, analoģisku vācu ZPO. 89. р., jeb Austrijas ZPO. 38. p., kas piešķirtu tiesai tiesību pagaidām pielaist tādu varbūtēju pilnvarnieku, dodot viņam termiņu pilnvaras iesniegšanai.

IV. NODALĪJUMS.

Tiesas un pušu procesuālās darbības.

§ 65. Tiesas procesuālās darbības.

Juridiskās attiecības, kas izceļas procesā, sastādās no procesuālām tiesībām un procesuāliem pienākumiem. Šās procesuālās darbības izdara ka puses tā arī pati tiesa.

Starp tiesas un pušu procesuālām darbībām ir manāma starpība:

1) Latvijas Senāts paskaidrojis, ka no parta izejoša iepriekšējas pilnvarnieka procesuālās darbības „ratihabitio" neizrāda procesuālas sekas un nevar izdziedināt vai „novērst" procesuālu trūkumu iepriekšēja nepietiekošā pilnvarā (Sen. spr. 1925. g. Nr. 3; 1887. g. Nr. 56).

Sal. arī VI. Bukovskis „Ratihabitio procesuālas tiesībās", Tiesl. Min. Vēstn. Nr. 5/6 — 1925. g.

275

I. Tiesa ir valsts varas orgāns, kas realizē vienu no valsts pārvaldīšanas funkcijām pēc iepriekš noteiktās kārtības. Tiesas darbība pieder pie publiskām tiesībām, bet tas nozīmē, ka tiesas reālizējamās tiesības līdz ar to ir arī viņas pienākumi. Ja tiesnesis nerealizēs savas procesuālās tiesības, tad tas nozīmēs viņa dienesta pienākumu pārkāpšanu, ko var pārsūdzēt un kas var dažreiz būt par pamatu vainīgo tiesnešu disciplinārai un kriminālvajāšanai. Pat tur, kur tiesai itkā dota ieskatu brīvība, — šī brīvība nevar būt patvaļīga, jo tiesai jācenšas pēc sava gala mērķa — noskaidrot patiesību; viņai vienmēr jārīkojas saprātīgi, taisnīgi, lietderīgi. Ja tomēr atsevišķās procesa likumu normās [piem. C. pr. n. 458. (368.), 597. (507.), 605. (515.), 586. (499.) р.] sacīts, ka atsevišķas procesuālas darbības izdarīšana atkarīga no tiesas ieskata, tad tas nebūt nenozīmē, ka šīs darbības izpildīšana atkarīga no tiesas patvaļības. Taisni otrādi: ja šīs darbības ir vajadzīgas un var vest pie patiesības atklāšanas, tad tiesai tās ir jāizdara.

II. Tiesas procesuālā darbība, no vienas puses, izpaužas prāta slēdzienos par atsevišķiem juridiskiem jautājumiem, tiesa, apspriežot lietas apstākļus, nāk pie slēdziena, ka jānopratina liecinieki, jāizdara apskatīšana, jāpieprasa lietpratēju slēdzieni. No otras puses, tiesas darbībai ir tīri faktisks raksturs: tiesa izved dzīvē savus slēdzienus, t. i. pratina lieciniekus, izdara apskatīšanu, iztaujā ekspertus.

III. Savus slēdzienus un atzinumus tiesa ietērpj zināmās ārējās formās — rezolūcijās un nolēmumos (резо-люцiи и постановленiя, Dekrete). Šīs rezolūcijas, kurām pēc formas gandrīz vienmēr ir pavēlošs raksturs (nenoteicamā izteiksmē: nopratināt, aicināt, uzlikt par pienākumu, izdarīt, apskatīt, piedzīt), savkārt jāšķiro.

Rezolūciju, ja tā ir pēdējā tiesas atbilde uz prasību un izšķir prasību pēc būtības, apmierinot vai noraidot to, sauc par spriedumu (judicium, рeшенiе, Urteil, Jugement).

Turpretim rezolūciju, kas, neizšķirot lietu pēc būtības, satur citu kādu tiesas nolēmumu, kuram dažreiz priekš nākamā sprieduma ir pārbaudīšanas, sagatavošanas vai vispār blakus raksturs, bet dažreiz arī lietu pārtraucošs, izbeidzošs raksturs, — sauc par lēmumu (опредeленiе, Beschluss).

Tā piem., rezolūcijas par liecinieku nopratināšanu, apskatīšanu, izziņas izdarīšanu, prasības nodrošināšanu, liecinieku sodīšanu vai ceļa izdevumu atlīdzināšanu tiem, procesa izbeigšanu, — uzskatāmās par lēmumiem; turpretim tiesas rezolūcijas par zināmas summas piedzīšanu no atbildētāja prasības apmierināšanai, par prasāmā priekšmeta izņemšanu no

18*

276

atbildētāja valdīšanas, kā arī par atbildētāja izlikšanu no prasītāja nekustamā īpašuma, vai beidzot par celtās prasības noraidīšanu, — uzskatāmas par spriedumiem, jo tās ir rezultāts, kurš radies apspriežot lietu visumā, pēc būtības.

Nepieciešami tomēr atzīmēt, ka apsаrdzības procesā, kur tiesa caurlūko lietu nevis sacīkstes, strīdus, prasības procesa kārtībā, — tiesas taisītās rezolūcijas vienmēr saucas par lēmumiem, neatkarīgi no tā, vai tiesa caurlūkojusi kādu blakus jautājumu (blakus lēmums), vai ari lietu pēc būtības (lēmums). Piem. tiesas rezolūcijas par mantinieku apstiprināšanu mantojuma tiesībās; par personas atzīšanu par garā slimu, izšķērdētāju vai maksātnespējīgu parādnieku; par testamenta atzīšanu par likumīgā spēkā stājušos, — visas būs lēmumi.

Kā spriedumi, tā dažreiz arī lēmumi pasludināšanas brīdī parasti nesatur sevī motīvus, uz kuriem tie pamatoti, bet, saucoties par rezolūcijām, satur tikai: 1) tiesas apzīmējumu; 2) tiesas sēdes laiku; 3) tiesnešu vārdus; 4) prāvnieku vārdus un uzvārdus un lietas satura īsu aprakstu un beidzot 5) paša sprieduma vai lēmuma būtību un tiesnešu (bet ne sekretāra) parakstus [C. pr. n. 803. (701.) р.]. Motīvi, kurus tiesa ņēmusi par pamatu, taisot savu spriedumu vai _lēmumu. prasa sevišķu, bieži ilgstošu garīgu darbību, un tamdēļ tos izgatavo attiecīgs tiesas loceklis — referents (miertiesā miertiesnesis) vēlāk, un likums šāda sprieduma izgatavošanai paredz noteiktu termiņu — divas nedēļas vispārējās tiesu iestādēs [C. pr. n. 818. (713.) р.] un septiņas dienas miertiesās [C. pr. n. 141. (195.) р.]. Tādā kārtā izgatavotais spriedums vai lēmums, kas saucas par spriedumu vai lēmumu gаlīgā veidā, satur sevī, bez rezolūcijā minētā satura, vēl lietas faktisko apstākļu atstāstījumu, prāvnieku prasījumu saturu, viņu paskaidrojumus un apsvērumus un likumus, kurus tiesa ņēmusi par pamatu taisot savu spriedumu vai lēmumu. Spriedums vai lēmums galīgā veidā vienmēr nobeidzas1) ar agrāk pasludinātās rezolūcijas burtisku atkārtojumu, pie kam to apliecina sekretārs un paraksta tiesas priekšsēdētājs un locekļi [C. pr. n. 815. (711.) un 817. (713.) p]. Ja lēmums nav komplicēts un sevišķi motīvi nav vaiadzīgi, tad to parasti atsevišķi neizgatavo, bet taisot rezolūciju tajā īsumā atzīmē arī apsvērumus un attiecīgus likumus; dažreiz aizrādījums uz likumiem atvieto tiesas apsvērumus, uz kuriem tā pamatojusi savu lēmumu.

1) Citādi tas ir Rietumeiropas valstīs, piem. Vācijā, Austrijā, kur

sprieduma rezolūtīvā dala vienmēr ir pirms vēsturiskās un motīvu

dajas.

277

Bez tiesas spriedumiem ,un lēmumiem likums vēl paredz rīkojumus (распоряжеше, Verfьgung), kurus dod priekšsēdētājs, virzot lietu [C. pr. n. 369. (265.), 372. (268.) р.]. Starp spriedumu, kas ir tiesas beidzamais nolēmums pēc prasības būtības, un blakus lēmumu, kas ir tiesas nolēmums kādā blakus jautājumā, ir tā lielā atšķirība, ka spriedumu pēc pasludināšanas tiesa, kas to taisījusi, nevar, pēc vispārējiem noteikumiem, grozīt vai atcelt, kamdēļ tam ir negrozāms,1) Pastāvīgs raksturs: to var atcelt vai grozīt tikai augstākā instance apellācijas pārsūdzības kārtībā; turpretim blakus lēmumu sakarā ar lietas apstākļu grozīšanos var kurā katrā laikā atcelt vai pārgrozīt tā pati tiesa, kas viņu taisījusi [C. pr. n. 1014. (891.) p. in fine]. Tiesa, kas taisījusi lēmumu par liecinieku nopratināšanu, ja puse pēc tam atteicas no šiem lieciniekiem vai neiemaksā naudu to aicināšanai, var vēlāk atcelt savu agrāko lēmumu; tiesa, kas nolēmusi nodrošināt prasību, kura tai likusies pamatota, vēlāk, kad iestājušies apstākļi, kas padara prasību šaubīgu, var grozīt savu agrāko lēmumu un atcelt nodrošinājumu, vai otrādi: tiesa, kurai sākumā prasība likusies šaubīga, var noraidīt lūgumu par prasības nodrošināšanu, bet vēlāk, ievērojot pierādījumus, kas pastiprina prasību, tiesa var grozīt savu iepriekšējo lēmumu un nodrošināt prasību [C. pr. n. 692. (592.) р.].

IV. Sakarā ar to, ka tiesas spriedumi pēc vispārējiem noteikumiem nav grozāmi, bet lēmumus var grozīt tikai grozoties apstākļiem, paceļas jautājums, — kā izlabot pārrakstīšanās un citas kļūdas un nepareizības, kas ieviesušās spriedumos vai lēmumos? Rezolūcijā izteiktais tiesas nolēmums var nesaskanēt ar tiesas īsto gribu; tas var būt vienkāršas pārrakstīšanās kļūdas vai pārskatīšanās rezultāts un tamdēļ tas dabiski jāizlabo. Šādas nepareizības agrāk bija izlabojamas tikai izņēmuma veidā, iztulkošanas ceļā [1098. (964.) р.], vai arī rezolūcija ieviesušos kļūdu, pēc Senāta paskaidrojuma (l879. g. Spr. № 126), varēja izlabot, izteicot spriedumu galīgā veidā sprieduma motīvos, bet ar 1930. g. noveli likumdevējs, sekojot Vācijas (ZPO. 319., 320. p.) un Austrijas (419., 420. un 423. p.) piemēram, ka arī ievērojot bij. Krievijas Muravjeva kommisijas slēdzienus (sal. Kriev. C. pr. n. jaunā proj. 623., 624. un 1137. p.), deva Latvijas tiesām plašāku spriedumu izlabošanas iespēju [C. pr. n. 1015.—1017. (8911.—8913.) un 1058. (9311.) р.].

1) Tikai izņēmuma veidā 1930. g. novele atļauj izlabot acīmredzamas kļūdas rezolūcijā vai spriedumā.

278

§ 66. Pušu procesuālās darbības.

Kas attiecas uz pušu procesuālā m darbībām, tad tām, saskaņā ar Biilova teoriju, pretēji tiesas darbībām nav pienākuma rakstura. Pat tajos gadījumos, kad tiesa pieprasa no puses zināmu procesuālu darbību izpildīšanu, piem., atzīst puses ierašanos tiesā par obligātorisku [C. pr. n 459. (3681.), 824. (719), 825. (7191.) р.] vai liek pusei priekšā iesniegt rakstisku paskaidrojumu [C. pr. n. 417. (312.), 440, (3351.) р.] vai pie viņas esošu dokumentu [C. pr. n. 530.—532. (442.—444.) р.], — izpildīšana vai peizpildīšana atkarājas no pašas puses, kurai tikai pie tam jārēk'nājas ar to, ka tiesa, sakara ar pieprasījuma neizpildīšanu, var taisīt no tā zināmus slēdzienus [sk. piem. C. pr. n. 459. (3681.), 532. (444.), 580. (492.), 824. (719.) р.]. Tieši no šā viedokļa runā par to, ka pusēm nav pienākumu.

Pušu procesuālā darbība pa lielākai daļai izpaužas lūgumos un prasījumos, ar kuriem tās griežas pie tiesas, bet tiesa sava darbībā dod atbildi uz šiem lūgumiem un prasījumiem rezolūciju veidā.

Kā tiesas, tā arī prāvnieku darbība ierobežota ar zināmu laiku, sakarā ar ko paceļas jautājums par termiņiem.

§ 67. Termiņi un to aprēķināšana.

I. Tā kāprocess ir dinamiska parādība, kur pastāvīga kustība, tad visām, kā tiesas, tā arī pušu darbībām jānorisinās zināmā laika. Savu darbību izdarīšanai, kā arī dažām prāvnieku darbībām tiesa pati var paredzēt noteiktus termiņus [C. pr. n. 939. (816.), 940. (817.), 402. (299.), 458. (368.), 543. (455.) p.], kuŗus tiesapēc saviem ieskatiem var arī grozīt un pagarināt, bet dažām pušu procesuālām darbībām pašā likumā paredzēti noteikti negrozāmi un nepagarināmi termiņi, kurus sauc par likumiskiem. Pēc sekām likumiskiem termiņiem ir izšķirošs, absolūts un liktenīgs raksturs. Tie nav grozāmi, pat ja abas puses tam piekristu; arī tiesa nevar tos grozīt un viņai ex officio jāseko to ievērošanai; to neievērošanas rezultāts ir tās procesuālās tiesības zaudēšana, kurai šis termiņš paredzēts [C. pr. n. 956. (833.) p. 1. pkts]. Tamdēļ juridiskā literatūrā šos likumiskos termiņus dēvē par liktenīgiem, izšķirošiem, absolūtiem, preķluzīviem [termina fatalia, Nothfrist;1) sal. C. pr. n. 859. (748.), 898. (785.), 910. (796.),

*) Par prekluzīviem termiņiem sk. prof. Dr. Loebera rakstu Tieslietu Min. Vēstnesī 1924. g. Nr. 1. un 4., un Sen. kas. dep. spr 1924 g. Nr. 48.

279

445 (340.) р.]. Izņēmuma gadījumos šos termiņus, kad tie nokavēti nevis prāvnieka vainas dēļ, bet aiz nepārvaramiem šķēršļiem(vis major) vai aiz amatpersonu vainas, var atjaunot [C. pr. n. 958. (335.) р.].

Beidzot dažam procesuālam darbībām termiņus var noteikt pašas puses. Šos termiņus, kurus sauc par labprātīgiem, iespējams grozīt uz pušu vienošanos [sal. piem. C. pr. n. 575. (487.) p. 3. pkt. un 579. (491.) p. 2. pkt.].

Tāda kārta termiņi var būt:

1) likumiskie vai izšķirošie (Nothfrist, termina fatalia); tie noteikti pašā likumā [piem. C. pr. n. 478. (389.), 594. (504.), 833. (727.), 374. (270.), 859. (748.), 910. (796.) un citip.]; tos nevar pagarināt [956. (833.) p. 1. pķts); viņu nokavēšana saistīta ar tiesības zaudēšanu; viņu ievērošanai seko pati tiesa;

2) labprātīgie vai līgumiskie, pēc pušu savstarpējas vienošanās, kuru sankcionē tiesa [C. pr. n. 575. (487.) p. 3.pkts, 579. (491.) p. 2. pkts, 782. (681.) p.]; ja notikusi vienošanas, tad šie termiņi ir saistoši, bet puses uz vienošanos var tos grozīt;

3) tiesas noteiktie termiņi, — kurus nozīmē pati tiesa [C. pr. n. 939. (816.) р.], priekšsēdētājs vai atsevišķi tiesas locekli [C. pr. n. 591. (501.), 625. (535.), 380. (275.) p.]; tos var grozīt vai pagarināt pati tiesa.

II. Termiņu aprēķināšana. Vārdam „termiņš" ir divējāda nozīme; ar to apzīmē:

a) laika momentu, datumu (dies in quo, Termin), piem. aicinājums uz tiesas sēdi 18. novembrī, plkst. 2 diena — še puse nevar izvēlēties dienu vai stundu;

b) laika sprīdi, periodu (dies intra quem, Frist), piem. mēneša laiks vai nedēļas laiks [C. pr. n. 94L (818.) р.] — še puse var izvēlēties kuru katru dienu nozīmēta laika sprīdī.

Laika momentu, datumu aprēķināšana ir ļoti vienkārša [sk. C. pr. n. 950. (827.) p.]; datums uzskatāms par nokavētu, ja puse nokavējusi ierasties līdz darbības beigām un ja darbība, kas nolikta uz šo momentu, jau izdarīta, — liecinieks nopratināts, aizmugurisks spriedums pasludināts [C. pr. n. 827. (721.) р.).

Laika sprīža, perioda aprēķināšana ir sarežģītāka. Periodu var noteikt: 1) kategoriski, nosakot beidzamo dienu, piem., līdz 15. novembrim; 2) relatīvi, norādot laika sprīdi un atstājot darbības momenta izvēli pusei, piem., 7 dienu laikā [С. pr. n, 374 (270.) p.ļ. Šim relatīvam termiņam parasti pievieno vēl tālumlaiku samērā ar attālumu starp tiesas atrašanās un prāvnieka dzīves vietu [C. pr. n. 403. (300.) р.], kad prāvnieks ne-

280

dzīvo tiesas atrašanās vietā un nav spiests uzrādīt savu juridisko adresi [C. pr. n. 834. (728.), 843. (734.) р.].

Termiņus — periodus skaita mēnešiem, nedēļām un dienām [C. pr. n. 941. (818.) р.]. Periodu (Frist) aprēķinot, neskaita vis no momenta līdz momentam, bet no dienas līdz dienai, pie kam neatkarīgi no tam, kādā perioda iesākuma dienas stundā attiecīgs periods (Frist) nolikts, periodu beigas vienmēr skaitās beidzamās dienas plkst. 12. naktī, bet ja darbībai jānotiek tiesā, tad līdz plkst. 3 dienā, kad tiek slēgta tiesas kanceleja, vai līdz sēdes beigām, ja šinī dienā sēde turpinājās pēc plkst. 3 dienā [C. pr. n. 948. (825.) р.]. Ja perioda termiņu rēķina pa dienām, tad diena, kurā Šis termiņš nolikts, netiek ņemta vērā [C. pr. n. 947. (824.) р.], piem., 3 dienu termiņš no 20. novembra turpinājās līdz 23. novembra pīkst. 12 naktī, bet ja periodu aprēkina nedēļām un mēnešiem, tad tas iztek nedēļas attiecīgā dienā vai mēneša attiecīgā datumā, — piem. 25. martā noteiktais mēneša termiņš izbeigsies 25. aprīli [sk. arī Civīllik. 3049.—3051. un C. pr. n. 942. (819.), 944. (821.) р.]. Saskaņā ar Civīllik. 3050. p. kustīgai nedēļai no norādītās dienas nedēļā līdz tai pašai dienai nākošā nedēļā ir 8 dienas.

Termiņu tecēšana ir nepārtraukta (tempus continuum), starpā esošas svinamās dienas netiek atskaitītas, bet ja termiņa beidzamā diena ir svinama diena, tad par termina pēdējo dienu skaitāma nākošā darbdiena [C. pr. n. 945. (822.) un 946. (823.) p.].1)

Periodu termiņu beigas: l) pie kategoriskā termiņa — lēmumā noteiktā diena (piem. 15. novembris); 2) pie relatīvā termiņa — mēneša vai nedēļas attiecīgā diena [C. pr. n. 942.—944. (819.—829.) р.]. Piem., 5. decembri nozīmētais 3 mēnešu termiņš beidzas 5. martā; trešdienā noliktais 3 nedēļu terminš beidzas trešdienā pēc trim nedēļām. Ja mēnešiem skaitāmā termina beigas iekrīt tādā mēnesī, kuram nemaz nav atbilstoša datuma, tad par termiņa beigām uzskatāma šā mēneša pēdējā diena, piem. 30.novembrī noliktais 3 mēnešu termiņš no-tecēs 28. vai 29. februārī [C. pr. n. 943. (820.) р.]. Procesuālos rakstus pa pastu sūtot, termiņš nav uzskatāms par nokavētu, ja raksts nodots pastā pēdējā termiņa dienā [C. pr. n. 951. (828.)

1) Priekš tiesu iestādēm viss laikmets no 23. decembra līdz 2. janvārim skaitās par svinamām dienām C. pr. n. 822. p. nozīmē (sal. Kriev. lik. kop. XIV. sēj.: Уст. о предупрежд. и пресeченiи преступленiй, 25. р. 2. teik. Kriev. senāta civ. kas. dep. spr. 1874. g. Nr. 701. 1878. g. Nr. 275), kāds noteikums nav ar Latvijas likumiem atcelts (Sen. spr. 28. V. 1924. g. Liepiņa I. Nr. 240).

281

p.], pie kam par pierādījumu noder nosūtīšanas vietas pasta iestādes zīmogs vai kvīte.

§ 68. Termiņu pagarināšana un atjaunošana.

Kad termiņš jau notecējis, tad iespējams runāt tikai par nokavētā termiņa atjaunošanu, kamdēļ nav pareizs C. pr. n. 956. (833.) p. 2. pkta noteikums, kas paredz pagarinājumu pēc termiņa notecēšanas. Kad termiņš vēl nav notecējis, bet puse jau apzinās, ka nevarēs laikā izpildīt vajadzīgo procesuālo darbību, tad var pielaist pagarinājumu, ar kuru jāsaprot vēl nepаlaistā termiņa pagarināšana. Pagarinājums pēc vispārējā noteikuma pielaižams tikai vienu reizi, bet izņēmuma veidā arī vairākas reizes [C. pr. n. 955. (832.) р.], proti: l) uz abu pušu lūgumu, vai 2) uz vienas puses lūgumu, ja iemeslu, aiz kura darbība laikā navjzpildīta, tiesa atzīst par likumīgu, piem., „vis major" gadījumā (puses fiziska slimība — par šādu iemeslu nav uzskatāma) [C. pr. n. 957. (834.) р.]. Nav pielaižams izšķirošu, likumisku termiņu pagarinājums, par piem., termiņu lūgumu iesniegšanai par spriedumu jaunu caurlūkošanu, kā ari atsauksmju iesniegšanai pret aizmuguriskiem spriedumiem. Šo termiņu nokavēšanas gadījumos iespējama tikai termiņu atjaunošana, bet arī vienīgi tad, ja termiņš nokavēts nevis aiz pašas puses, bet aiz kādas amatpersonas vainas, vai nepārvaramu šķēršļu (vis major) dēļ [C. pr. n. 958. (835.), 891. (778.) р.]. Fiziska slimība nevar būt par iemeslu termiņa atjaunošanai [C. pr. n. 957, (834.)], bet psīchiska slimība, kad pusei trūkst gribas brīvības (Civīllik. 2914. р.), ir lietas iztiesāšanas apturēšanas pamats [C. pr. n. 782. (681.) р.].

Kā iepriekš aizrādīts, tāda atjaunošana pielaižama vienīgi tad, ja termiņš nav nokavēts prāvnieka paša vainas dēļ [C. pr. n. 958. (835.) p.ļ. Lūgums par termina atjaunošanu iesniedzams divu nedēļu laikā, pieskaitot tSlumlaiku, skaitot no tās dienas, kad Pasludināts" tiesas lēmums par termiņa nokavēšanu tiesā, kurā konkrētā procesuālā darbībā bija jāizdara [C. pr. n. 960. (837.) р.], bet, saskaņā ar bij. Krievijas Senāta paskaidrojumiem (1872. g. Nr. 378., 1870. g. Nr. 821.pn 358.), lūgumu par termiņa atjaunošanu var iesniegt tikai pēc tam, kad tiesa jau taisījusi lēmumu par iesniegtās sūdzības vai lūguma atpakaļizsniegšanu viņu iesniegšanai noteiktā termiņa nokavēšanas dēļ. Bet ja termiņa nokavēšanas iemesli nerada šaubas ne tiesai, nedz pusēm, tad, pēc Krievijas Senāta paskaidrojumiem

282

(1901. g. Nn 68. un 1891. g. Nr. 38.), sevišķs lēmums par termiņa nokavēšanu nav nepieciešams,1) un šajā gadījumā 2 nedēļu termiņa tecēšana sākas no tā momenta, kad zudis no puses neatkarīgais šķērslis, kura dēļ nokavēts konkrētais termiņš.2) Šo momentu konstatē tiesa pēc katras konkrētas Не-

1) Kājas redzams no paša institūta nosaukuma „apellacijas, resp. kasācijas tiesības atjaunоšana" un no 778. un 779. p| tiešā satura un izpratnes, — apellācijas, resp. kasācijas tiesību atjaunošana var iestāties tikai ar to momentu, kad sprieduma pārsūdzēšanas iespēja izbeigusies aiz likumā paredzētā sprieduma pārsūdzēšanas termiņa notecējuma, un tamdēļ, ja, saskaņā ar 778. un 779. p. saturu, izpratni un nozīmi arī nav tiesai prasāms, lai tiesa iepriekš taisītu atsevišķu lemumu par apellācijas, resp. kasācijas termina palaišanu (779. р.), un ir pielaižams, ka lūgumu par šo tiesību atjaunošanu iesniedz jau iepriekš likūmā paredzētā sprieduma pārsūdzēšanas termiņa izbeigšanās, tad tomēr ja lūgums par apellācijas, resp. kasācijas tiesības atjaunošanu iesniedz līdz likumā paredzētā spriedumu pārsūdzēšanas termiņa notecēšanai un arī tiesa līdz tā paša termiņa notecēšanai ir taisījusi savu lēmumu par apelācijas (kasācijas) tiesību atjaunošanu, — tiesas tiesību atjaunošanai dotā laikā tecēšanu nevar skaitīt agrāk ne no kāda cita momenta, kā tikaļ no apellācijas, resp. kasācijas termiņa notecēšanas momenta; pielaist šā laika tecēšanu no kaut kāda momenta, kad likumā paredzētais sprieduma pārsūdzēšanas laiks vēl nebūtu izbeidzies, nozīmētu ne pārsūdzības termina atjaunošanu, bet gan pārsūdzības termiņa pagarināšanu, ko nepielaiž C. pr. n. 833. p. 1. pkt. (Sen. 12. XII. 1929. g. spr. Hercberga 1. Nr. 1368.)

2) 779. (892.) p. paredzētais 2 nedēlu laiks lūgumam dēļ apellācijas (kasācijas) termiņa atjaunošanas skaitās: a) ja šķērslis apellācijas iesniegšanai termiņā atkritis jau pēc apellācijas (kasācijas) termiņa notecēšanas — tad no šķēršļa faktiskās atkrišanas dienas, bet b) ja šķērslis atkritis vēl pirms apellācijas (kasācijas) termiņa notecēšanas — tad no apellācijas (kasāciļas) termina notecēšanas dienas, ja vien atliekošais laiks acīmredzot būtu uzskatāms par nepietiekošu apellācijas (kasācijas) iesniegšanai (Sen. spr. 1907. g. Nr. 59; 1912. g. Nr. 35; 1929. g. Nr. 49 un 21. III. 1929. g. Nr. 685, Salstrova 1.).

Pārsūdzības termina tecešana sakas nevis no tās dienas, kurā faktiski spriedums izgatavots galīgā veidā, bet gan no tās dienas, kuru tiesa noteikusi partiem sprieduma jzlasīšanai galīgā veidā. Tas apstāklis, ka sprieduma izgatavošanas galīgā formā novēlošanas dēļ parts nav varējis izlietot visu likumā paredzēto pārsūdzības laiku apellācijas (kasācijas) sūdzības izgatavošanai, itnebūt nedod viņam tiesību pēc sprieduma izgatavošanas galīgā veidā novēlošanas konstatējuma jau prasīt aiz šā iemesla apellācijas (kasācijas) termiņa atjaunošanu, kad šis termiņš vēl nemaz nav izbeidzies, kas nozīmētu pēc būtības prasīt apellācijas (kasācijas) termiņa pagarināšanu, ko likums nepielaiž; pēc 778. p. satura un izpratnes pats jautājums par apellācijas (kasācijas) tiesības atjaunošanu rodas tikai ar momentu, kad likumā paredzētais apellācijas (kasācijas) termiņš ir jau palaists garām vai pašlaik notek, un tikai sakarā _ar šo momentu tiesa pēc katras lietas apstākļiem var apspriest, vai lūdzēja lūgumā pievestais termiņa atjaunošanas iemesls ir pamatots, resp. vai par tādu dibinātu kasācijas termiņa atjaunošanai varētu dotā gadījumā atzīt to apstākli, ka spriedums nav laikā izgatavots galīgā veidā un tiesas slēdziens šinī ziņā nav pārbaudāms kasācijas kārtībā (Sen. spr. 24. XI. 1927. g. Nr. 931. Lapiņa 1.).

283

tas apstākļiem (Sen. spr. 1911. g. Nr. 33., 1901. g. Nr. 68.). Minētam 2 nedēļu termiņam pieskaitāms tālumlaiks [C. pr. n. 960. (837.) р.], izņemot apellācijas termiņa atjaunošanu, kāda gadījumā, ievērojot speciālo likumu [C. pr. n. 892. (779.) р.], tālumlaiks nav pieskaitāms (Sen. spr. 1911. g. Nr. 33.). Atjaunojot kasācijas termiņu, ir spēkā C. pr. n. 960. (837.) p. noteikums par tālumlaika pieskaitīšanu (Kr. Senāta spr. 1911. g. № 49.).

Noraksts no lūguma par termiņa atjaunošanu izsniedzams pretējai pusei, noliekot līdz ar to ari tiesas sēdi .šajā jautājuma [C. pr. n. 961. (838.) р.].

Apmierinot lūgumu par termiņa atjaunošanu, tiesa noliek jaunu termiņu pēc saviem ieskatiem atkarībā no izdarāmās darbības [C. pr. n. 940. (817.) р.]. Katrā ziņā šis termiņš nevar būt garāks par pirmatnējo, likumā nolikto termiņu1) [C. pr. n. 961. (838.) un 894. (781.) р.], pie kam šis, no jauna noliktais termiņš skaitāms no tās dienas, kad pasludināts tiesas lēmums par nokavētā termiņa atjaunošanu [C. pr. n. 961. (838.) un 895. (782.) р.].

Blakus sūdzību iesniegšanas termiņu atjaunošanas kartība ir tāda pati, kā pie apellācijas termiņu atjaunošanas (sķ. Sen. spr. 1876. g. № 504. un Latv. Sen. spr. 1920. g. № 111., Kerpe L).

Otrās instances lēmums, ar kuru atstāts bez ievērības lūgums par termiņa atjaunošanu, pārsūdzams nevis blakus sū-

Ja spriedums tika laikā izgatavots galīgā veidā, tad tas apstāklis vien, ka miertiesnesis nav izsniedzis laikā [C. pr. n. 197. (144.) р.] sprieduma norakstu un vēl mazāk, ka viņš to nav izsūtījis laikā, nevar noderēt par iemeslu atjaunot apellācijas termiņu; parta lūgums izsūtīt viņam sprieduma norakstu nemaz neatsvabina partu no pienākuma no sevis noskaidrot tiesā, vai spriedums ir sagatavots laikā galīgā forma, un apstiprinošā gadījumā iesniegt attiecīgo pārsūdzību, pilnīgi neatkarīgi no tā, vai un kad viņš būtu saņēmis izsūtāmo sprieduma norakstu (Sen. spr. 14. V. 1925. g., Bokal 1., Nr. 345).

1) Pēc C. pr. n. 781. p. tiešā satura un izpratnes, pie pārsūdzības termiņa atjaunošanas, termiņa noteikšana apellācijas sūdzības iesniegšanai atstāta tiesas ieskatam ar vienīgo aprobežojumu, ka šis termiņš nevar pārsniegt apellācijas sūdzības iesniegšanas termiņu; tā tad ir skaidrs, ka tiesa var noteikt šo termiņu īsāku par apellācijas termiņu. Ja lūdzējs atrod šo nolikto pārsūdzības termiņu par īsu, tad tas dod viņam Jikai tiesību tiesas taisīto lēmumu pārsūdzēt; šāda Pārsūdzība tieši paredzēta C. pr. n. 780. pantā, pēc kura katrs tiesas lēmums jautājumā par apellācijas tiesību atjaunošanu var tikt no partiem Pārsūdzēts — kā lēmums, ar kuru lūgums par termiņa atjaunošanu ir apmierināts, tā lēmums par tāda lūguma atraidīšanu un tā tad arī lēmums par pārāk īsa termiņa nolikšanu (Sen. spr. 25. II. 1926. g., Skrastiņa L, Nr. 54).

284

dzības, bet gan kasācijas sūdzības kārtībā (Senāta spr. 29. IV 1924. g., Griķis L, № 220.).1)

Apellācijas instances lēmumu, ar kuru atjaunots termiņš apellācijas iesniegšanai, un ar kuru tā tad lietas iztiesāšana pēc tās būtības netiek pabeigta, nevar atsevišķi pārsūdzēt kasācijas kārtībā (Kr. Sen. spr. 1874. g. № 780., Latv. Sen. spr. 26. IV. 1923. g, Āboliņa 1.).

§ 69. Pušu procesuālo darbību atceļamība.

Procesuālās darbības ir procesuālo tiesību realizēšanas līdzeklis, bet tā kā, ievērojot dispozitīvitāti, šo tiesību realizēšana atkarājas no prāvniekiem, tad pēdējo procesuālās darbības ir iespējams arī atcelt. Piem., puse lūgusi nopratināt lieciniekus, nodrošināt prasību; pēc tam viņa var attteikties no lūgtā, bet pie tam jāievēro sekošais: a) puses tiesība atteik-ties no procesuālās darbības ir aprobežota ar to juridisko seku iestāšanās laiku, kuru dēļ šī darbība izdarīta; piem., atteikšanās no liecmieku nopratināšanas — līdz nopratināšanas momentam; pēc nopratināšanas puse jau nevar atteikties no liecinieku liecībām (sal. Sen. spr. 1881. g. № 45.); b) pušu vienlīdzības labā zināmos gadījumos šī atceļamība ierobežota; piem., prasītājs, kurš cēlis prasību, var (paturot tiesību to celt no jauna) lūgt atstāt šo prasību bez caurlūkošanas tikai līdz tam laikam, kamēr nav iestājusies pušu saistība (Rechtshдngigkeit), t. i. kamēr atbildētājs nav stājies lietā, lai atbildētu prasībā, bet pēc tam, kad atbildētājs jau iestājies lietā, šāda lietas nosacīta izbeigšana pielaižama tikai ar atbildētāja piekrišanu (Sen. spr. 1910. g. № 12.); citādi varētu rasties tāds stāvoklis, ka prasītājs pēdējā momentā, apzinoties, ka viņš prasību zaudēs, var lūgt atstāt prasību bez caurlūkošanas; c) no otras puses viena prāvnieka procesuālā darbība var nākt pretiniekam par labu, un pēdējais var to izlietot, ar ko arī izskaidrojams, kamdēļ puses saistītas ar savām izdarītām darbībām. Tā, piem., vienas puses iesniegtus pierādījumus var izlietot arī otra puse (testēs et documenta per productionem fiunt communia [sk. C. pr. n. 566. (478.), 569. (481.) р.].

§ 70. Pušu procesuālo darbību forma.

Procesuālo darbību forma var būt: 1) mutiska un 2) rakstiska. Miertiesu iestādēs pārsvarā ir mutiskā forma; pat

1) Tiesas lēmumi, ar kuriem noraidīta par viņas spriedumiem iesniegto kasācijas sūdzību pieņemšana, ir pārsūdzami ne kasācijas, bet blakus sūdzības kārtībā. (Sen. spr. 12. XII. 1929. g., Hercberga 1., Nr. 1368.)

285

prasības lūgurnu miertiesnesim var iesniegt mutiski [C. pr. n. 63. (51.) p.], kādā gadījumā miertiesnesim tas jāieraksta protokolā [C. pr. n. 64. (52.) p.]; rakstiska forma vajadzīga tikai apellācijas un kasācijas lūgumiem [C. pr.p. 89. (681.)p.]. Turpretīm kollēģiālās, vispārējās tiesu iestādēs svarīgākam, lietas būtību noteicošām darbībām saistoša rakstiska forma. Rakstiski jāiesniedz, piem., prasības lūgumi [C. pr. n. 358. (256.) p], visas sūdzības [C. pr. n. 855. (744.), 907. (793.), 896. (783.) р.], atsauksmes pret aizmuguriskiem spriedumiem [C. pr. n. 833. (727.) р.], pretprasības [C. pr. n. 445. (340.) р.], lūgumi par trešās personas pieaicināšanu un iestāšanos lietā [C. pr. n. 749. (653.), 762. (662.), 765. (665.) р.], lūgumi par zvēresta pielaišanu [C. pr. n. 574. (486.) р.]. Citām procesuālām darbībām pieļauta gan rakstiska, gan mutiska (tiesas sēdes laikā) forma, kā piem., lūgumiem par prasības nodrošināšanu un par pierādījumu pārbaudīšanu. Dažos gadījumos mutiskiem lūgumiem jābūt ierakstītiem protokolā [piem., C. pr. n. 350. (248.) p. 3. pkts un 567. (479.), 646. (556.) р.]. Tāpat protokolā ierakstāmi tādi mutiski lūgumi, kas nav izteikti iepriekšējos rakstos. Gadījumos, kad likums nenosaka formu, jāpielaiž kā mutiskā, tā arī raktsiskā forma. Ja likums paredz kādai darbībai rakstisku formu, tad šādai darbībai, ja tā izdarīta mutiski, nav nekādas nozīmes, — piem., mutiskai trešāspersonas pieaicināšanai [C. pr. n. 749. (653.) р.], vai pretprasības celšanai [C. pr. n. 445. (340.) р.]. Tiesas procesa valoda ir valsts valoda (Lik. kr. 1918. g. 10. § 10. un Ties. iek. lik. 10. р.). Tomēr, saskaņā ar minēto 1918. g. likumu, tiesa, raugoties pēc apstākļiem un vajadzības, pielaiž arī vācu un krievu valodas lietošanu. Lai gan, saskaņā ar agrāko C. pr. n. 261. р., ārzemnieku lūgumiem arī jābūt rakstītiem valsts valodā, un tikai paraksts pielaižams lūguma iesniedzēja dzimtā valodā ar tulkojumu valsts valodā, tomēr šis noteikums runā pretīm minētā 1918. g. likuma 10. р., un Latvijā saskaņā ar šo noteikumu jau ir nodibinājusies prakse, pēc kuras pilsoņu lūgumi, kas rakstīti vācu vai krievu valodā, tiek pieņemti caurlūkošanai tiesā, pie kam tiesa pielaiž arī valsts valodas nepratēju mutiskus paskaidrojumus tiesā šinīs valodās, un tikai zvērinātu un privāt-advokātu lūgumiem un paskaidrojumiem jābūt valsts valodā.; valsts valodā vedama ari visa oficiālā tiesu iestāžu sarakstīšanās.1) Ja lūgumam pielikti dokumenti svešvalodā, tad jāpieliek arī to tulkojums [C. pr. n. 367. (263.) р., 2. pkts]. Ja paceļas strīds par tulkojuma pareizību, tad tulkojuma pareizību

1) Skat. šinī jautājumā B. Berent „Die Sprachenfrage in Lettland" Zeitschrift fьr Ostrecht, 4 Jahrgang, Heft 1.

286

pārbauda lietpratēji tiesas uzdevumā [C. pr. n. 629. (539.) un 630. (540.) р.].

V. NODALĪJUMS.

Civīlprasība un tās celšanas sekas.

§ 71. Prasības un to veidi.

I. Kad personas materiālās tiesības ir traucētas, un viņai vajadzīga tiesas palīdzība un aizsardzība, — viņa griežas pie tiesas, pieprasot šo palīdzību un aizsardzību. Pēc likuma šāds pieprasījums izteicams sevišķā formā, kuru sauc par prasību (actio, искъ, Klage. Demande).1)

Tiesai iesniedzamā prasībā ietvertais prasījums (actio) jāatšķir no materiāli-tiesiskā prasījuma (Sachlegitimation). Šis pēdējais prasījums ir pretenzija (Anspruch), un to iespējams apmierināt ne tikai tiesas ceļā ar piespiedu izpildīšanu, bet arī ar dažādiem citiem likumīgiem līdzekļiem, piem., ar ieskaitīšanu (compensatio; Civīlik. 3545.,_ 3560. р.), ar aizturēšanu (rententio; Civīllik. 3381. р.), ar ķīlāšanu (Pfāndung; Civīllik. 3387., 3389., 4264., 1404. р.). Iespējami gadījumi, kad mate-riāli-tiesisko prasījumu tiesas ceļā nevar realizēt. Tas var pastāvēt patstāvīgi, arī bez prasības, un mūsu Civillikumos var atrast tādus prasījumus, kuri nebauda tiesas aizsardzību (Civīllik. 3618., 3723., 4343., 4344. р.). Turpretim, tiesai iesniedzama prasība ietvertais prasījums ir prasījums, kas realizējams vienīgi tiesas ceļā un ar tiesas palīdzību.

Civīllikumos varam atrast vecās prasību klasifikācijas iespaidu atkarībā no tā, uz ko vērsta prasība. Ņemot vērā, ka vietējās materiālās tiesībās ir vairāk speciālu prasības veidu, 1889. gada tiesu reformas pretinieki aizrādīja, ka pēc Civillikumiem (Vietējo likumu kopoj. III. d.) katrs atsevišķs institūts bauda tiesas aizsardzību īpatnējas prasības veidā, kamdēļ še krievu 1864. gada procesuālos likumus itkā neesot iespējams piemērot. Šīs domas tomēr neattaisnojās.

1) Kaut gan Civilprocesa nolikums 11. p. runā par strīdiem, kas piekrīt tiesu iestāžu izšķiršanai, tomēr no tā neizriet, ka tiesa skata cauri tikai strīdus prasības. Liels daudzums prasību nemaz nav strīdus lietas, ka, piem., paradu prasības, kuras parādnieks nav apmierinājis līdzekļu trūkuma del. Tamdēļ pareizāki, liekas, izteicieni — „prasība", „prasības sūdzība", kuri ietver sevī ideju par prasītāja aktīvu tiekšanos pec savam tiesībām (Rechtsverfolgung), pat ja iztrūkst strīdus no atbildētajā puses, jo atbildētājs bieži vien procesā izturas pilnīgi pasīvi.

287

II. Civīllikumi tiešām paredz vairākas dažāda veida prasības piemēram:

1) īpašuma prasību (rei vindicatio)), ar kuru īpašnieks var izņemt lietu no ikkatras trešās personas valdīšanas; šo prasību mērķis ir īpašuma tiesību atzīšana (Civīllik. 876., 897., 907., 923. р.).

2) Aizlieguma prasību (actio negatoria), — kad īpašniekam vajadzīga tiesas aizsardzība nevis atprasot lietu no trešās personas, kas to nelikumīgi aiztur, bet, lai aizsargātos pret nelikumīgu iebrukumu viņa īpašuma. Aizsardzības mērķis, — aizsargāt brīvu rīkošanos ar savu īpašumu (Civīllik. 874., 947. p. 2. pkt, 1031., 1061. р.).

3) Līguma atcelšanas prasību (actio redhibitoria) — prasība atcelt pirkšanas līgumu, uzliekot pārdevējam par pienākumu ņemt lietu atpakaļ, ja tai ir trūkumi (Wan-delungsklage) (Civīllik. 3257., 3260. р.).

4) Cenas samazināšanas prasību (actio aestimatoria jeb actio quanti minoris) — vērstu uz pārdotas lietas cenas samazināšanu, ja lietai izrādās trūkumi (Civīllik. 3257., 3263. р.).

5) Atprasījuma prasību (actio de in rem verso — viens no romiešu actiones adjectitiae gualitatis veidiem), t. i. prasību pret personu, kas iedzīvojus|es caur tiesisku darījumu, ko otra persona izdarījusi uz pārstāvības tiesību pamata (Civīllik. 56. p. 4. pkt., 222., 3112., 4211., 4315. р.). Še tiek prasīts, lai atvietota persona patiešam būtu iedzīvojusies, kaut ari prasības celšanas laikā iedzīvotais vairs neatrastos atbildētajā mantā. Še apstākļi citādi, kā pie tiešās prasības par iedzīvošanos (Civīllik. 3734. un 3736. р.), kur atbildība pirmā kārta izriet no pārstāvības kā tādas.1)

6) Aizskartās personas prasību pret aizskārēju personīga gandarījumā dēļ (actiones vindictam spirantes). Tās nepāriet uz mantiniekiem, ja aizskartais pats nav tās cēlis tiesā (Civīllik. 158.—160. p. un 4560, р.).

7) Actio Pauliana — prasība atzīt par spēkā neesošu tiesisku darījumu, kas noslēgts in fraudem creditorum (Civīllik. 116., 4494. р.).

8) Actiones hereditatis — mantojuma prasības (Civīllik. 2599.—2620. p,).

9) Valdīšanas aizsardzības (pоsesоrа) Prasības — par valdīšanas aizsardzību un traucētas vai zaudētas valdīšanas atjaunošanu (Civīllik. 685., 690.,

1) Erdmann, IV., 153. lap. p.

288

691.—699.p.). Tā kā noteikumi par šām prasībām atrodas arī mūsu Civilprocesa nolikumā, tad tās jāapskata sīkāk.

III. Šis prasību veids, kur tiesnesim jāizšķir jautājums tikai par faktu, bet ne par tiesībām, pamatots uz principa, ka katra pastāvoša valdīšana un lietošana uzskatāma par likumīgu, kamēr nav pierādīts pretējais, un tamdēļ bauda tiesas aizsardzību (Civīllik. 682. р.), un sastopams Civilprocesa nolikuma 36. (1806.) panta 2. un 3. pktā, 37. (29.) panta 1. un 2. pkta, 94. (1807.) un 95. (73.) pantos. Šīs prasības piekrīt vienīgi miertiesnesim pēc nekustamas mantas atrašanās vietas [forum rei sitae — C. pr. n. 41. (34. р.].

Romiešu tiesībās bija paredzēti divējādi interdikti — interdicta retinendae et recuperandae possessionis.1) Sakarā ar šiem diviem traucējumu veidiem radās arī divi valdīšanas aizsardzības veidi, atkarībā no tā, vai valdīšanas traucēšana bija saistīta ar valdīšanas objekta zaudēšanu, jeb valdīšana bija traucēta neatņemot valdīšanas objektu.2)

Mūsu materiālās tiesības visā pilnībā patapinājušas romiešu mācību par actio retinendae vel recuperandae possessionis, paredzot, no vienas puses, pastāvošās valdīšanas aizsardzību. (Civīllik. 681. un 682.— 690. p.) un, no otras puses, zaudētās valdīšanas atjaunošanu (Civīllik. 691.—699. p.). Sakarā ar to paceļas jautājums, ciktāl mūsu procesuālās tiesības paredz abu minēto valdīšanas traucējumu gadījumus. Šinī ziņā jāatzīmē redakcijas dažādība Civilprocesa nolikuma 36. p. 2. pktā (1806. p. 2. punktā), kurš spēkā Rietumlatvijā (bij. Baltijas provincēs) un itkā paredz vienkārši prasības par traucētās valdīšanas atjaunošanu, un Latgalē spēkā esošā 37. p. 1. pkta (29. p. 1. pktā, kurš runā par diviem prasību veidiem: 1) traucētas un 2) zaudētas valdīšanas atjaunošanu. No sacītā varētu taisīt slēdzienu, ka Latgalē spēkā esošais procesuālais likums paredz abus valdīšanas traucējuma veidus — ar valdīšanas zaudēšanu un bez tādas zaudēšanas, bet Rietumlatvijā tas pats procesuālais likums [C. pr. n. 36. (1806.) p. 2. pkt.] paredz tikai aizsardzību traucētai valdīšanai, bez valdīšanas zaudēšanas. Tomēr šāds slēdziens būtu pavisam nepareizs, jo nepietiekoši skaidro un īso Civīlproc. nol. 36. p. 2. pkta (1806.

1) Sal. Dernburg, 1. sēj. § 185 un turpm.

2) Sal. Austrijas Civilprocesa likumu 454. р., kurš paredz: 1) valdīšanas aizsargāšanu un 2) traucētas valdīšanas atjaunošanu; Vācijas BGB. 861. un 862. р., kuri izšķir: 1) valdīšanas atņemšanu (wird der Besitz dem Besitzer entzogen) un 2) valdīšanas aizkavēšanu (wird der Besitzer im Besitze gestцrt); skat. arī O. Zwingmann — „Valdīšana šo laiku tiesībās''. Tieši. Min. Vēstn. 1926. g. 2./3.-7./8.

289

p. 2. pkta) redakciju pilnīgi papildina pantā minētā atsauce uz Civīllik. 682.— 699. р., kuri, kā augšā aizrādīts, paredz abus valdīšanas traucējuma veidus (sk. sevišķi 698. р.). Kas attiecas uz Latgalē spēkā esošā Civīlproc. nol. 37. p. 1. pkta (29. p. 2. pkta) redakciju, tad līdz 1912. g. še bija spēkā agrākā neizdevīgā 29. p. 4. pkta redakcija, kas paredzēja prasības par traucētas valdīšanas atjaunošanu, noklusēdama šās prasības iespēju, ja valdīšana zaudēta; likumdošanas motīvi Valsts kancelejas izdevumā turpretim norāda uz strīdiem sakarā ar mantas atņemšanu un citiem likumīgās valdīšanas traucējumiem.1)

Sakarā ar Civīlproc. nol. 29. p. 4. pkt. agrākas redakcijas neskaidrību Krievijas Senāts savos spriedumos2) paskaidrojis, ka minētais 29. p. 4. pkt. paredz abus prasību veidus, t. i. no vienas puses, prasības par tādas valdīšanas atjaunošanu, kas zaudēta sakarā ar atbildētāja darbību; un, no otras puses, prasības par traucētas prasītāja valdīšanas atjaunošanu, kad valdīšana gan palikusi prasītājam, bet traucēts šīs valdīšanas mierīgums un neapšaubāmība, piem., ja atbildētājs uz prasītājam piederošas zemes pļauj zāli jeb labību, cērt kokus, iznīcina žogus, grāvjus un, vispār, izdara darbības, kas traucē ar valdīšanu saistītās tiesības, neradot tomēr nekustama īpašuma atņemšanu valdītājam. Sakarā ar šiem paskaidrojumiem 1912. gadā grozīja Civilprocesa nolikuma 29. p. 4. pkta agrāko redakciju.

Kā jau iepriekšējās rindiņās aizrādīts, tiesnesis, caurlūkojot šīs prasības, neapspriež tiesību jautājumus, bet konstatē faktus: 1) ka prasītājs valdīšanas un lietošanas traucējuma brīdī patiešām valdījis pār zināmu lietu (kustamu vai nekustamu) un viņu lietojis (sal. Civīllik. 693. р., 1925. g. redakcijā; Lik. kr. 187.),3) 2) ka valdīšanas vai lietošanas traucējums patiešām noticis un 3) ka no valdīšanas traucējuma laika nav pagājis viens gads, pie kam, ja valdīšanas traucējums noticis slepeni jeb valdītāja prombūtnes laikā, gada laiks skaitās no

1) Sal. Civīlproc. nol. atcelto 1310. р., kurš arī paredzēja abus prasību veidus — nekustamas mantas atjemšanas un valdīšanas traucējumu gadījumos.

2) Kr. sen. 1892. g. spr. Nr. 18; 1892. g. Nr. 92; 1869. g. Nr. 82. Sk. arī Muravļeva kommisijas paskaidrojumus pie krievu Civilprocesa nolikuma jaunās redakcijas projekta — 1900. g. III. sēj. 12.—14. lap. p.

3) Attiecībā uz Latgali skat. arī Krievu Civillikumu redakcijas kommisijas uzskatus (вотчинное право I. sēj. 1902. g. 479 — 481. р.), Pamatotus uz Latgales Civīllik. 531. р., kurš runā par kuru katru valdīšanu; šī kommisija atzinusi, ka likums nešķiro kustamu un nekustamu mantu un tamdēļ valdīšanas prasība iespējama arī attiecībā uz kustamu mantu.

19

290

tās dienas, kad valdītājs par traucējumu dabūjis zināt (Civīllik. 699. р.). Sakarā ar to, ka miertiesnesis neapspriež jautājumu par prasītāja tiesībām, tad ar šāda veida prasībām nav iespējams savienot nekādas citas prasības, kas būtu pamatotas uz tiesībām.1) Posesora prasība, pēc Civīllik. 626. p. piezīmes, pieder arī katram turētājam (detentor), piem., nomniekam jeb īrniekam (Civīllik. 4053. р.), glabātājam (Civīllik. 3783. р.), atvēlējuma ņēmējam (Civīllik. 3768. p.). Tas apstāklis, ka miertiesnesis izšķīris šādu lietu pēc būtības, neizslēdz, protams, iespēju iesniegt, ja vajadzīgs, arī citu attiecīgu prasību, pamatotu uz īpašuma tiesībām, t. i. pavisam uz citu tiesisku pamatu.

Aplūkotā prasību klasifikācija, kas pastāvēja agrāko Baltijas guberņu tiesās līdz tiesu reformās ievešana_i, ar tiesu_ re-reformas ievešanu Baltijas provincēs 1889. gadā, ir zaudējusi savu nozīmi.

IV. Lielāka nozīme bija un vēl tagad ir prasību iedalījumam: lietiskās prasībās (.actio in rem, вещный искъ) un saistību jeb personiskās prasībās (actio in personām, обязательственный или личный искъ), atkarībā no tā, vai jautājums iet par lietisku vai personisku tiesību izlietošanu. Šāds iedalījums atbilst materi_ālo tiesību galvenam divi nodaļām — lietu un prasījumu tiesībām. Kā viena, tā otra prasība gala rezultātā grib panākt tādu spriedumu, kas piespiestu atbildētāju izdarīt zināmu darbību, t. i. panākt prasītāja tiesību realizēšanu spaidu ceļā: izdot prasības priekšmetu, samaksāt piespriesto summu, izpildīt saistību, kamdēļ abas šīs prasības apvieno kopējs nosaukums — izpildīšanas prasības (Leistungs oder Vollstreckungsklagen, иски объ исполненш или принужденiи.)

Šīs prasības piemērojamas tiem gadījumiem, kad atbildētājs ir traucējis prasītāja tiesības; un tā kā šādās prasībās no atbildētāja piespriež zināmu izpildījumu, tad šīs prasības sauc

1) Valdīšanas aizsardzības prasība pēc būtības vērsta uz valdīšanas restitūciju, izejot no tā, ka katra valdīšana bauda likumā paredzēto aizsardzību (Civīllik. 682. р.; Latgales Civīllik. 531. р.); pret šādu prasību nekad_nav ceļama nedz pretprasība, nedz ieruna, kuŗa būtu pamatota uz īpašuma tiesībām, — posesora prasītājs nav spiests pierādīt savas valdīšanas tiesības, un tamdēļ posesora prasība nav atspēkojama un nav izslēdzama ar pretinieka atsauksmi uz pēdējā valdīšanas tiesībām; tā tad pretiniekam nav — posesora prāvā — atļauts atsaukties uz sava īpašuma tiesību un ar to novērst prasītāja posesora prasību. (Sen. spr. 11./V. 1922. g. Bodze 1. Nr. 104.).

291

arī par piespriešanas prasībām (actiones cum condemnatione) vai par prasībām ar izpildu spēku (иски съ исполнительною силою).1)

V. Otrs prasību veids, kas krasi atšķiras no pirmā prasību veida ar to, ka neprasa no atbildētāja nekādu izpildīšanu, ir prasības tiesisku attiecību atzīšanas dēļ (Feststellungs oder Annerkenmmgsklagen, actiones sine condemnatione, prasības bez izpildu spēka, иски о признанiи, иски объ установленiи существованiя или несуществованiя юридическаго отношенiя). Šajās prasībās tiesai ar spriedumu jānosaka, vai starp prasītāju un atbildētāju pastāv jeb nepastāv zināma tiesiska attiecība. Šo prasību mērķis ir konstatēt zināmas tiesiskas attiecības esamību jeb neesamību. Šo prasību iemesls parasti ir bailes, ka nākamībā prasītāja tiesiskais stāvoklis, kas pašreiz varbūt vēl nav traucēts, var stiprā mērā ciest tādā gadījumā, ja tiesa ar spriedumu nenoteiktu zināmas tiesiskas attiecības, kurās prasītājs ievērojamā mērā ieinteresēts. Šīm prasībām ir bieži prejudiciāls raksturs, kamdēļ viņas arī sauc par prejudiciālām prasībām. Atzīšanas prasības izveidojušās no seno romiešu institūta: provocatio ex lege diffamari.

Šāda uzaicināšanas kārtība (provocatio) pastāvēja pirms tiesu reformas ievešanas arī agrākās Baltijas provincēs pēc vecā Vācijas procesa noteikumiem (Diffamationsklage). Šās kārtības būtiba saskaņā ar šiem noteikumiem šāda. Ja persona A apgalvoja, ka viņai ir tiesība vai prasījums pret personu B, un ja persona В neatzina personas A tiesību vai prasījumu, tad persona В varēja lūgt tiesu uzaicināt personu A, lai tā uzrada savas tiesības. Ja pēdējā atteicās to darīt vai noteiktā laikā neiesniedza tiesai prasību, tad tiesa viņu notiesāja uz mūžīgu klusēšanu — sub poena perpetui silentii. Ja A uzaicinājumu pieņēma un izteica gatavību iesniegt sūdzību, tad izcēlās jauna prāva. Še bija ideja, ka jādod tiesas aizsardzība personai, par kuru izplata baumas, kas kaitē šīs personas interesēm, kreditam un bojā viņas stāvokli sabiedrībā. Šādu apgalvojumu izlaidējām bija vai nu jāpierāda apgalvojuma pareizība vai jāklusē.

Vēlāk tiesu prakse un likums attiecināja uzaicinājumu ex lege diffamari uz visiem gadījumiem, kad kādas personas izturēšanas, darbība vai izteikumi deva iemeslu domāt, ka ar tiem varētu notikt otras personas likumīgo interešu aizskaršana.

Šāds uzaicināšanas veids bija neērts, tamdēļ ka gadījumā,

1) Гольмстенъ, Учебникъ русскаго гражданскаго судопроизводства,

1907. g.

19*

292

ja uzaicinātā persona apgalvoja savas pretenzijas esamību, apgalvojuma pareizību tūliņ nepārbaudīja, bet apgalvotajam vajadzēja uzsākt jaunu prāvu. Tamdēļ ari Vācijas likumdošana atvietoja šo uzaicināšanas kārtību ar augša noradīto Feststellungsklage, kur notiek abu pušu apgalvojumu pārbaudīšana. Šādā veidā prasību zināmas juridiskas attiecības pastāvēšanas vai nepastāvēšanas noteikšanas dēļ — Feststellungs-klage — pārņēma arī ievedot 1889. gadā tiesu reformu un ievietoja to Civilprocesa nolikuma 3. (1801.) p.

Šādu atzīšanas prasību iesniedzot nemaz nav vajadzīgs, lai tiesības jau būtu traucētas. Šādas prasības celšanai ir nepieciešams sekošais.

1) Prasītāja stāvoklim jābūt tādam, ka viņam vajadzīga tiesas aizsardzība; par prasības iemeslu var būt Paredzamā atbildētāja darbība, vārdi, nolaidība, vispār viņa izturēšanās, kāds dokuments, ko prasītājs neatzīst: nepieciešams, lai prasītājam būtu bažas, ka prasības neiesniegšanas gadījumā viņa tiesiskais stāvoklis pasliktināsies.

2) Nepieciešams, lai prasītājam būtu likumīga interese, proti, interese novērst strīdīgumu, neskaidrības, nenoteiktību tiesībās un kaitējumu, kas no tam ceļas prasītāja tiesiskam stāvoklim, ar tiesas sprieduma palīdzību.

3) Beidzot prasībai jābūt vērstai uz to, lai noteiktu zināmas juridiskas attiecības esamību vai neesamību, bet ne uz fakta noteikšanu (Senāta spr. 1875. g. Nr. 246; 1921. g. Nr. 18.)

Tā, piemēram, ir iespējama prasība atzīt par nederīgu līgumu, kurš satur fiktīvu, izdomātu darījumu (skat. Senāta spr. 1893. g. № 6);1) prasība atzīt, ka rentnieka pienākums ir atbrīvot rentes priekšmetu līguma terminā (Jurģu dienā), ja prasītājam ir pamats domāt, ka rentnieks šo pienākumu neizpildīs, kaut gan tiesību pārkāpšana vēl nav notikusi, un prasība iesniegta pirms līguma termina notecēšanas; iznomātajā pra-

1) Jautājums par to, vai par apkurināšanas un īres maksas vietu ir uzskatāms prasītāja vai atbildētāja dzīvoklis, ir juridiskas dabas jautājums, un attiecības, kuras nodibinātas starp partiem, zīmējoties uz šo jautājumu, ir juridiskas attiecības, jo viņas nosaka partu tiesības un pienākumus jautājumā par īres līguma izpildīšanu un tamdēļ, pēc tiešas C. pr. n. 3. (1801.) panta izpratnes var but par pamatu uz šo likuma pantu dibinātai prasībai.

Nolīguma eksistence par to, ka atbildētājam jānāk pie prasītāja pēc īres naudas, var būt par priekšmetu uz C. pr. n. 3. (1801.) panta dibinātai atzīšanas prasībai. (Sen. 4./VI. 1930. g. spr. Sieversa 1. Nr. 475.).

293

sība atzīt nomas līgumu par spēkā esošu, ja atbildētājs-nomnieks apgalvo, ka šim līgumam jāzaudē spēks u. t. t.1)

Prejudiciālu prasību vai atzīšanas prasību var celt tikai līdz tiesības traucējuma iestašanas momentam; ar traucējuma momenta iestāšanos tādai prasībai vairs nav vietas.2) (Senāta spr. 25. IV. 1927. g. Ronesala 1. Nr. 37.)

Izpildīšanas prasības iesniegšanas iespējamība nav par šķērsli atzīšanas prasības iesniegšanai.3) Lai gan šis prasību veids atrod pamatu mūsu Civilprocesa nolikuma 3. (1801.) р., kurš agrāk bija spēkā tikai Rietumlatvijā, tomēr no tā vēl neizriet, ka Latgalē, kur spēkā Latgales civillikumi, ievērojot tikai Civilprocesa nolikuma 1. p. noteikumu, šādas prasības agrāk nevarētu celt. Krievu Senāts vienu laiku turējās pie šā negatīvā uzskata,4) bet vēlāk no šā uzskata atteicās. Iespēja celt šāda veida prasības izriet no Civilprocesa nolikuma (1914. g. izd.) 1100., 1346., 396. p.5) Tagad ar 1931. g. noveli 3. (1801.) p. attiecināts arī uz Latgali.

Pēc būtības katrā piespriešanas vai izpildījuma prasībā vienmēr slēpjas arī prasība par atzīšanu. Atzīšanas prasības piekrīt tai tiesai (miertiesai jeb apgabaltiesai), kurai piekristu prasības attiecīgo juridisko attiecību traucēšanas gadījumā, bet ja prasības vērtību nevar noteikt6) — apgabaltiesai [C. pr.

1) Prasības formulējums: „atzīt prasītājus par mantiniekiem", neminot par noteiktu mantojumu vai mantojuma objektu un nelūdzot konkrētā priekšmeta atņemšanu atbildētājam, norāda uz to, ka prasītāji nav cēluši hereditatis petitio, bet gan aprobežojušies ar prasību konstatēt viņu mantošanas tiesības kā tādas, kuras atbildētājs apstrīdējis, tāpēc jāatzīst, ka prasība celta kā prejudiciāla prasība, bet nemaz ne kā hereditatis petitio; kā prasītāji savu prasību nosauc, tam nav izšķirošanas nozīmes (sk. Sen. spr. 1925. g. Nr. 98; 1927. g. Nr. 423).

2) Prasība, kas vērsta uz zināmas atzīmes dzēšanu zemesgrāmatas un uz zināma immōbila apstiprināšanu prasītājam par labu nemaz nav uzskatāma par prejudiciālu [C. pr. n. 3. (1801.) р.], bet gan par tipisku actio cum condemnatione (C. pr. n. 1. р., Sen. spr. 1925. g. Nr. 98 un 27. X. 1927. g. Nr. 423).

3) Muravjeva kommisijas paskaidrojumi pie Kr. Civilprocesa likumu Projekta jaunās redakcijas I. sēj. 91. р.; citādos uzskatos ir Plank, — Lehrbuch des deutschen Civilprocessrechts — II. sēj. 1896. g. 181. p.

4) Skat. Kr. Sen. 1875. g. spr. Nr. 246, 1875. g. Nr. 1052. 5) Skat. arī Kr. Sen. 1882. g. spr. Nr. 82, 1893. g. Nr. 6, 1880. g. Nr. 186, 1881. g. Nr. 116.

6) Zem jēdziena „prasības, kuras cenu nevar noteikt" jāsaprot taisni tādas prasības, kuras nepaiet zem C. pr. n. 377. (273.) p. uzskaitītām prasībām, t. i. prasības, kurās pats prasītājs, iesniedzot prasību, nevar no sevis — attiecīgo aizrādījumu trūkuma dēļ pašā likumā — noteikt cenu [C. pr. n. 359. (257.) 3. pkts; 370. (266.) 4. pkta

294

п. 3. (1801.) р.]._ No minētā izriet, ka starp piespriešanas un atzīšanas prasībām ir šāda starpība:

Piespriešanas prasības.

1) Šādas prasības ceļamas, ja prasītāja tiesības ir jau traucētas.

2) Šajās prasībās tiesa nospriež, ka atbildētajam kaut kas jāizdara, jāizpilda.

3) Kaut gan piespriešanas prasībās slēpjas atzīšanas prasības, tomēr šīs prasības vienmēr vērstas uz tiesību iepriekšēju pozitīvu, bet ne negatīvu atzīšanu, ar kuru tad arī jau saistīta piespiedu izpildīšana. Šīm prasībām vienmēr pozitīvs raksturs.

4) Vienmēr tiek pieņemts, ka prasītājam pieder zināma tiesība, bet uz atbildētāja guļ pienākums.

Atzīšanas prasības.

1) Pēc vispārēja noteikuma šādas prasības ceļamas, kad tiesības vēl nav traucētas, ja prasītājs baidās, ka nākotnē viņa juridiskais stāvoklis var pasliktināties aiz prasības nesniegšanas.

2) Tiesa nepiespriež atbildētājam izpildīt kādu darbību, bet tiesas atzinuma sekas ir tās, ka uz šā atzinuma pamata var rasties jauna Prasība ar izpildu spēku.

3) Prasību var vērst vai nu uz atzīšanu jeb uz nоliegšanu; tamdēļ šīs prasības var būt: a) pozitīvas un b) negatīvas.

4) Par prasītāju var būt arī persona, kurai nav pozitīvu tiesību, bet kura grib, lai konstatē to, ka viņai nav arī zināma pienākuma, p|em., prasītājs — bijušais parādnieks, iesniedz prasību, lai atzīst viņa agrāko parādu par dzēstu. Šeprasītājs uzņemas uz sevi itkā atbildētāja lomu, pierādīdams, ka uz viņa negulstas zināms pienākums. Ja prasītājs šādu prasību zaudē, tad tiesa līdz ar to netieši atzīst, ka atbildētājam pieder tā tiesība, ko prasītājs noliedz.

beigas], un kuras tāpēc ir jānovērtē tiesai, attiecīgo tiesu nodokļu ņemšanai, saskaņā ar C. pr. n. 971. (849.) p. (Sen. 21./Х1. 1929. g. Hubera 1. Nr. 413).

295

VI. Teorija paredz vēl vienu prasības veidu ar konstitūtīva1) rakstura spriedumiem, kas vērsti uz juridisku attiecību: a) radīšanu, b) grozīšanu vai c) izbeigšanu. Raksturīgā šo prasību pazīme tā, ka viņas vērstas uz pastāvošā tiesiskā stāvokļa grozīšanu, kamdēļ viņas saucas par tiesībpārveidojošām prasībām (Rechtsgestaltungsklagen vai Bewirkungsklagen, правопреобразовательные иски). Viņas var būt: a) tiesībradošās (правосозидающiе), piem., ja Latgalē zemes gabala īpašniekam nav ceļa uz savu mežu vai tīrumu, kurus ierobežo citiem piederoši īpašumi, tad viņš iesniedz prasību atzīt tiesības uz ceļu;2) b) tiesībgrožošās (правоизмeняющiе), piem., prasības grozīt periodiskās iemaksas, kuras jau agrāki piespriestas kā atlīdzība par zaudējumu, kurš nodarīts ekspluatējot dzelzceļu jeb kuģniecības uzņēmumu;3) tāda prasība atvieto lūgumu par sprieduma atcelšanu sakarā ar jaunu apstākļu atklāšanos [C. pr. n. 908. (749.) р.] un c) tiesībizbeidzošās (правопрекращающiе иски., piem., prasības atzīt laulību par šķirtu; prasība atzīt bērnu par dzimušu ārlaulībā.

No minētiem trim prasību veidiem visbiežāk sastopams pirmais veids: prasības ar izpildu spēku jeb piespriešanas prasības. Beidzamais prasību veids — tiesībpārveidojošās prasības (Rechtsgestaltungsklagen — правопреобразовательные иски) mūsu procesuālos likumos sevišķi nav minētas, bet tās varētu pakārtot noteikumiem par atzīšanas prasībām.

§ 72. Procesuālas attiecības rašanās nosacījumi.

I. Prasību ceļot jāievēro tikai noteiktas formalitātes, kas saistītas ar prasības lūguma iesniegšanu. Bet lai šāda prasība

1) Tiesas spriedumu konstitūtivais raksturs biežāk izpaužas apsardzības lietās, kur šie spriedumi itkā rada jaunas un groza vai izbeidz pastāvošās juridiskās attiecības. Patiesībā tiesa tikai sankcionē zināmus stāvokļus, kuri radušies bez tiesas līdzdalības, piem., apstiprinot mantošanas tiesībās, apstiprinot adopciju, atzīstot zināmu personu par garā vāju jeb izšķērdētāju; bet dažreiz tiesa rada jaunas tiesības, piem., pie mantоjuma dalīšanas: tiesa, sadalot kopēju nekustamu mantu, var radīt jaunas servitūta tiesības vienā mantas daļā otrai mantas daļai par labu.

2) Sal. X. sēj. I. d. 450., 451. p. — „гдe дорогъ нeтъ, тамъ назначать ихъ вновь шириною въ 3 сажени, незанимая однако усадебныхъ мест, и не повреждая никакихъ строенiй.

3) Sal. Latgales civīllik. 683. р. 6. pkt; Civīllik. 3283. р. 3. piezīmi; Latgales civīllik. 683. p. attiecināts arī uz Rietumlatviju, lai gan, pamatojoties uz dzelzceļa nolikuma 92. p. arī agrāk nebija šaubu, ka šis pants spēkā arī Rietumlatvijā.

296

sasniegtu savu gala mērķi, lai rezultātā rastos vajadzīgais juridiskais efekts, lai lieta beigtos ar izspriešana pēc būtības, t. i. ar prasības apmierināšanu, vai nu pilna apmērā, vai pa daļai, vai ar prasības noraidīšanu, — jāievēro vesela virkne nosacījumu1) (Prozessvoraussetzungen), no kuriem daži tik lielā mērā nepieciešami, ka pati tiesa ex officio raugās, lai viņi tiktu ievēroti un, ja konstatē šo nosacījumu pārkāpšanu, lietu izbeidz. Šos nosacījumus sauc par absolūtiem, atšķirībā no relatīviem, kuru neievērošanai var sekot lietas izbeigšana tikai tanī gadījumā, ja to prasa pretējā puse.

II. Absolūtie nosacījumi, kuru esamība jākonstatē pašai tiesai ex officio un par kuriem nav pieļaujama pušu vienošanās, ir sekoši:

1) nepieciešams attiecīgs .tiesas sastāvs vai, citiem vārdiem, tiesai jābūt personīgi tiesībspējīgai. Visiem tiesnešiem jābūt attiecīgi ieceltiem un apstiprinātiem tiesneša amatā2), un tiesas kollēģiālam sēdes sastāvam jābūt pilnīgam — tres faciunt collegium [Tiesu iek. lik. 80. (140.) p.];

2) prasībai jābūt tādai, kas piekrīt tiesu iestādēm vispār un konkrētai tiesai atsevišķi, vai nu pēc lietas šķiras, vai uz izņēmuma piekritības pamata [salīdz. C. pr. 675. (584.) p. 1. un 2. pkt.]. Ja šis pamatnosacījums nav ievērots, tiesa ex officio lietu izbeidz, neskatoties uz to, kuras instances tiesā šī pamatnosacījuma pārkāpšana atklāta;

3) abām pusēm jābūt procesuālā ziņā tiesībspējīgām un darbībspējīgām; ja šo spēju nav, tad tiesa nevar uzsāktjietas caurlūkošanu [C. pr. n. 675. (584.) p. 3. pkt.]. Ja šis trūkums rastos pēc prasības celšanas, tad tiesa aptur lietas tālākvirzīšanu līdz tam laikam, kamēr darbībspēju zaudējušo prāvnieku neatvieto viņa likumīgais pārstāvis vai likumīgs pēcnācējs [C. pr. n. 782. (681.) p. 2. pkt.];

4) pārstāvim, ja tāds lietā ir, jābūt tiesībspējīgām un darbībspējīgām: a) vispār, t. i., viņš nedrīkts piederēt pie Ci-

1) Apšaubāma .r prof. Holmstena (Гольмстенъ, Учебникъ русскаго граждaнск.судопроизв. 154. 1. р.) uzskata pareizība, itkā šie nosacījumi katrā ziņā nepieciešami jau priekš procesa rašanās. Process un procesuālās attiecības var rasties arī bez šiem nosacījumiem; bet ja konstatē, ka viņu nav, — process nevar beigties ar spriedumu pēc lietas būtības.

2) Saskaņā ar pašlaik Saeimā apspriežamo Tiesu iek. lik. 18. un 143. p. pārgrozījuma projektu, miertiesneši kā arī izmeklēšanas tiesneši stājas pie amata izpildīšanas pēc viņu iecelšanas nо Ministru kabineta, bet divu gadu laikā no iecelšanas viņi stādāmi priekšā Saeimai apstiprināšanai. Visus citus tiesnešus no apgabaltiesu locekļiem līdz senātoriem Ministru kabinets pēc iecelšanas stāda priekšā Saeimai apstiprināšanai, pie kam pēc apstiprināšanas viņi var stāties pie amata izpildīšanas.

297

vīlproc. nol. 348. (246.) p. minēto personu kategorijām, un viņam jābauda tiesība vest lietas tiesā [Tiesu iek. lik. 310. (383.), 314. (389), 331. (4061.) р.], b) atsevišķi, t. i. viņam jābūt attiecīgai pilnvarai [C. pr. n. 675. (584.) p. 4. pkts, 663. (572.) р., 667. (576.) p. 3. pkts, 370. (266.) p. 2. pkts);

5) ja prasība pamatota uz noziedzīgu nodarījumu, un ja krimināllieta jau ierosināta, tad jābūt krimināltiesas spriedumam [C. pr. n. 7. (5.) un 8. (6.) p.]; bet ja krimināllieta kāda iemesla dēļ nav ierosināta, tad civillietu var ierosināt neatkarīgi no krimināllietas;

6) ceļot prasību pret tiesnesi zaudējumu atlīdzības dēļ, prasības celšanai nepieciešama Senāta apvienotās sapulces iepriekšējā atļauja [C. pr. n. 1426. (1331.) p.];

7) daži procesuālisti1) pieskaita procesa rašanās absolūtiem nosacījumiem arī prasītāja likumīgās intereses esamību noteiktas prasības celšanai. Intereses esamību paredz mūsu C. pr. n. 6. (4.) pants („uz kurām šīs lietas attiecas"), un bez tam atzīšanas prasībās par juridisku attiecību pastāvēšanu jeb nepastāvēšanu [C. pr. n. 3. (1801.) p.ļ. Šā nosacījuma nepieciešamība skaidri izteikta franču aforismā: „Pas d'interкt, pas d'action". Tomēr, jautājums par to, cik tālu katrā atsevišķā gadījumā iespējams noteikt šo interesi paša procesa sākumā, paliek atklāts. Nav šaubu, ka prasītājam nepieciešama interese2) un tieši tiesiska interese, kura prasa lietas izšķiršanu tiesā (Sen. 1921. g. pask. № 35). Bet tiesai ex officio, bez atbildētāja attiecīgām ierunām vai noraidījuma, ne vienmēr ir iespējams noteikt, vai prasītājam ir likumīga interese vai ne. Tāds stāvoklis ir visās atzīšanas prasībās, kuras ceļot prasītājam, saskaņā ar C. pr. n. 3. (1801.) р., tieši jābūt šādai likumīgai interesei. Bet pa lielākai daļai uz intereses trūkumu norādīt un to pierādu var tikai atbildētājs, kāpēc šādas prasības tiesa bez atbildētāja iebildumiem nevar atstāt bez caurskatīšanas. No otras puses, — izpildīšanas prasībās pat tad, ja atbildētājs aizrādījis uz to, ka prasītājam nebija un nav intereses un pat pamata prasības celšanai, tiesai ne vienmēr ir tiesība atstāt prasību bez caurskatīšanas aiz tā iemesla, ka prasībai trūkst prasības priekšmeta. Piem., ja prasītājs ceļ pret atbildētāju tādu prasību, kuru pēdējais nekad nav apstrīdējis un vienmēr bijis ar mieru nokārtot bez tiesas. Še, kaut

1) piem Bacьковский, Учебникъ гражданскаго процесса 1917. g, 215. lap. p

2) Vienkārša, netiesiska rakstura interese prasītājam vienmēr atradīsies, piem., arī tad, ja cel prasību šikanas nolūkos vai gribot redzēt, kā tiesa izspriedīs konkrēto jautājumu; bet ne par šo interesi runā likums.

298

arī nebija pamata griezties pie tiesas, tiesa tomēr nevar prasību noraidīt un viņai, uz atbildētāja lūgumu, tiesība tikai uzlikt prasītājam procesuālos izdevumus par nepamatotu prasības celšanu. Turpretim atzīšanas prasībās, ja konstatēts, ka prasītājam nav C. pr. n. 3. (1801.) p. paredzētās likumīgās intereses, tiesa var prasību noraidīt.

Tamdēļ, pareizāk liekas, nosacījumu par likumīgās intereses nepieciešamību pieskaitīt procesa relatīviem nesacījumiem.

III. Relatīvie nosacījumi. Jautājumu par relatīvo nosacījumu neievērošanu tiesa pati ex officio neierosina, atstājot ierosināšanu atbildētājam noraidījumu veidā (отводъ, exceptio, Einrede).

Relatīvie nosacījumi ir šādi:

1) no vairāk vienādām tiesām lietai jābūt piekrītīgai tieši tai tiesai, kurā prasību ceļ [C. pr. n. 661. (571.) p. 1. pkts — exceptio fori declinatoria];

2) nedrīkst būt vienādības starp celto prasību un citu kādu prasību, kuru tas pats prasītājs pret to pašu atbildētāju jau agrāk tiesā cēlis [C. pr. n. 661. (571.) p. 2. pkts — exceptio litis pendentis], vai kura jau izšķirta (res judicata) valsts tiesā jeb šķīrējtiesā (exceptio rei judicatae).

Noraidījums ir iespējams, ja abu prasību: a) subjekti (prasītājs un atbildētājs) ir vieni un tie paši, b) objekts ir tas pats un c) pamati ir vienādi (salīdz. C. pr. n. 1021. (895.) р.]. Ja starp abām lietām ir ciešs sakars [C. pr. n. 661. (571.) p. 2. pkts], kuram var būt izšķiroša vai prejudiciāla nozīme pie otras lietas izšķiršanas (exceptio connexitatis), tad viena no tām apturama vai abas lietas apvienojamas, lai novērstu divu spriedumu ķolliziju.

3) Prasību var celt tikai pienācīgs prasītājs, t. i. prasītājam jābūt tiesībai prasīt, viņam vajadzīga tā saucamā aktīvā leģitimācija [C. pr. n. 661. (571.) p. 4. pkts — exceptio deficientis personae standi in judicio], bet atbildētājam nav tiesības prasīt, lai šo noraidījumu skata cauri atsevišķi no paskaidrojumiem pēc lietas būtības [C. pr. n. 680. (589.) р.].

4) Atbildētājam jābūt tiesīgam atbildēt celtā prasībā, t. i. nepieciešama tā saucamā pasīvā leģitimācija [C. pr. n. 661. (571.) 3. pkts]; piem., prasība par iznomātai mājai piederošā servitūta iznīcināšanu celta pret šīs mājas nomnieku — detentoru, kurpretim šādu prasību var celt tikai pret mājas īpašnieku.

5) Prasītājam-ārzemniekam jāiesniedz nodrošinājums varbūtējo izdevumu un zaudējumu segšanai prāvas zaudēšanas

299

gadījumā [C. pr. n. 661. (571.) p. 5. pkts — cautio judicatum solvi vai cautio de impensis]. No šī cautio de impensis pra-sitājs-ārzemnieks atsvabināts: a) ceļot prasību, kas izriet no krāvās starptautiskās pārvadāšanas [C. pr. n. 661. (571.) p. 1. piezīme], b) ja ārzemnieks pieder pie to valstu pilsoņiem, kurās Latvijas pilsoņi atsvabināti no tāda nodrošinājuma (C. pr._ n. 571. p. 2. piezīme).1) Kamēr nav iesniegts šāds nodrošinājums, kura apmēru nosaka tiesa [C. pr. n. 668. (577.) р.]. atbildētājs nav spiests atbildēt uz prasību pēc lietas būtības.

§ 73. Prasības lūgums.

Pamatojoties uz dispozitīvo principu, tiesa var uzsākt civillietas iztiesāšanu ne citādi, kā uz ieinteresēto personu iniciatīvi [C. pr. n. 6. (4.) р.]. Šī iniciātīve izpaužas iesniedzot prasības lūgumu vai prasības sūdzību [C. pr. n. 358. (256) p] Ar prasības lūgumu (исковое прошенiе, libellus, Klage, demende, ajournement, citation) puse, resp. prasitājs, kuram vajadzīga tiesas aizsardzība un palīdzība, griežas pie tiesas, lūdzot atzīt, ka viņam pieder zināmas tiesības, kuras atbildētājs traucējis vai neatzīst.

Lai gan Civīlproc. nol. 358. (256.) p. pielikumā ir dots prasības līguma paraugs, bet stingri saistoša šā parauga forma un redakcija nav. Prasības lūgumam tomēr jāatbilst nosacījumiem, kas paredzēti Civīlproc. nol. 359. (257.) pantā. Šo nosacījumu nolūks noteikti noskaidrot procesa subjektus un objektus. Ceļot prasību citas personas vārdā, prasības lūgumā jāpaskaidro lūdzēja likumīga tiesība vest lietu šās personas vietā un jāpievieno pilnvara vai attiecīga apliecība [C. pr. n. 366. (262.), 367. (263.) р.].

Pēc Civīlproc. nol. 359. (257.) panta noteikumiem prasības lūgumā jānorāda:

1. Prоcesuālо attiecību subjekti, t. i. a) tiesa, kurai pēc subjektīvās un objektīvās piekritības noteikumiem, prasības sudzību iesniedz; b) abu prāvojošos pušu (prasītāja un atbildētāja) vārds, tēva vārds, uzvārds un dzīves vieta

1) 7. martā 1930. g. (Lik. kr. 36) Saeimā pieņemts likums par Latvijas pievienošanos 17. jūlija 1905. g. Hagas konvencijai, pēc kuras valstis, kas tai pievienojušās (Vācija, Austrija, Ungārija, Beļģija, Dānija, Spānija, Francija, Itālija, Luksemburga, Norvēģija, Holande, Portugāle, Rumānija, Krievija, Zviedrija un Šveice), savstarpēji atteicās prasīt viena no otras pilsoņiem cautio judicatum solvi. Bez tam, noslēgta konvencija ar Igauniju un Lietuvu (Lik. kr. 1922. g. 143) un Somiju (Lik. kr. 1926. g. 43), Pēc kuŗām Latvija uz savstarpības pamatiem atsvabinājusi šo valstu pilsoņus no cautio judicatum solvi.

300

[C. pr. n. 359. (257.) р. 1. un 2J punkts]. Tēva vārda uzrādīšana nepieciešama, lai individualizētu puses, jo bieži vien ģimenē tēvam ar dēlu ir vienādi vārdi. Dzīves vieta uzrādāma ne tikai, lai būtu iespējams pusi izaicināt pēc norādītās adreses, bet tā vispari nosaka subjektīvo piekritību [C. pr. n. 309. (203) 1431. (1339.), 1457. (13453.) р.], kuras neievērošana dod atbildētajam noraidījuma tiesību [C. pr. n. 661. (571.) p. 1. pkt, 671. (580.) р.]. Ja atbildētāja dzīves vieta nav zināma, tad prasītājam uz to jāaizrāda prasības lūguma sākumā un jālūdz uzaicināt atbildētājs ar sludinājumu [C. pr. n. 393.(293.) un 358. (256.) p. II. pielik. 2. piezīme].

II. Prasības summa, ja tā ir noteicama [C. pr. n. 359. (257.) p. 3. pkts]. Prasības summas noteikšanai ir trejāda nozīme:

a) pēc šīs summas nosakāma prasības piekritība vienai vai otrai no dažāda veida tiesām [C. pr. n. 36. (1806.) p. un 37; p. (29.)]; b) pēc tās aprēķina tiesu nodevas [C. pr. n. 298. (2002.) un 970. (848.) р.] un c) pēc tās aprēķina lietas vešanas atlīdzību, kuru pēc takses piespriež prāvu vinnējušai pusei [C. pr. n. 992. (867.), 993. (868.) p. un pielik. pie Tiesu iek. lik 321. (396.) р.]. Prasību novērtē prasītājs, kurš atkarībā no prasījuma apmēra pats noteic savas prasības summu [C. pr. n. 376. (272.) p.],1) ja likumā nav par to sevišķu noteikumu. Šie sevišķie noteikumi paredzēti Civīlproc. nol. 377. (273.) р., pēc kura:

1) prasībās par naudas summām, prasības vērtība aprēķināma pēc prasāma kapitāla summas, pieskaitot līdz prasības iesniegšanas dienai pieaugušās procentes;

2) prasībāspar īpašuma tiesībām uz mantu (kustamu vai nekustamu) — pēc prasītajā novērtējuma; pretprasības lūgumā minēto prasības summu, prasībās par īpašuma tiesībām uz nekustamu mantu, atbildētājs var celt iebildumus, bet ne vēlāk ka pirmā tiesas sēdē [C. pr. n. 377. (273.) p. 2. pkts un 378. (274.) p.]; ja celta prasība atzīt īpašuma tiesības uz kustāmu mantu, kas aprakstīta uz kreditora pieprasījumu [C. pr. n. 1234. (1092.) р.], tad par prasības summu ņemama tā summa, par kādu manta pie aprakstīšanas novērtēta;2)

1) Lai gan C. pr. n. 272. p. nosaka, ka par prasības vērtību uzskatama prasītajā prasības sūdzībā uzdotā summa, tad tomēr šās summas noteikšana neatkarājas vienīgi no prasītāja ieskata, bet tai jābūt tieši saskaņotai ar prasītās tiesības vērtību (Sen. spr. 27./I. 21 g. Reiranta 1. Nr. 8).

2) 273. р., kaut arī neizsmeļoši noteicot prasības cenas aprēķināšanas veidu, nemaz neizšķir jautājumu par to, kā būtu jānovērtē prasība, kura celta par lielisķas tiesības atzīšanu uz kustamu mantu un par tās

301

3) kad vienā prasības sūdzībā apvienoti vairāku personu prasījumi, no kurām katra pretendē uz zināmu daļu no kopējā veselā [sal. C.pr. n. 19. (15.) p. un turpm.], tad prasības summa sastādās no atsevišķu prasījumu kopsummas; tomēr, ja šiem atsevišķiem prasījumiem ir solidārs raksturs, piem., kad prasības priekšmets ir nedalāms [C.pr. n. 3339. р.; sal. arī C. pr. n. 23. (154.) p.], tad prasības summu noteic prasāmā priekšmeta vērtība, bez tālākas saskaitīšanas;

4) prasībā, kas vērsta uz periodisku vai termiņumaksājumu piespriešanu, prasības summa līdzinās visu prasāmo maksājumu kopsummai,1) piem., pēc testamenta kādai personai pienākas 5 gadu laikā pa Ls 2000,— rentes gadā, — prasības summa līdzināsies 10.000 ls;

5) prasībās par beztermiņa vai mūža tiesībām prasības summa noteicama 10 gadīgu maksājumu kopsummas apmēra, piem., ja sakropļotais, kura darba spējas aprobežotas uz visu mūžu, ceļ prasību, lai tam ikgadus maksā Ls 1000,—, tad prasības summa ikgadīgas atlīdzības saņemšanai visa mūža laikā būs Ls 10.000,— ;

6) prasībās atzīt rentes līgumu par izbeigtu jeb turpinošos — prasības summa арrēķināma viena gada rentes apmēra, bet ja strīdīgā līguma spēkā pastāvēšanas laiks ir mazāks par 1 gadu, tad prasības summa līdzinās vēl pienākošo maksājumu summai;

7) prasībās par atlīdzības lielumu tādas mantas valdītājam, kura pēc dzelzceļa valdes prasījuma, uz dzelzceļa likuma pamata, iznīcināma vai pārvietojama [C. pr. n. 377. (273.) p. 7. pkts] — prasības summa līdzinās starpībai starp dzelzceļa piedāvāto un mantas īpašnieka prasīto cenu;

8) laulāto, vecāku vai bērnu (laulības un ārlaulības) prasībās uztura dēļ, kā arī vispār ascendentu alimentu prasības pret descendentiem un otrādi prasības summa aprēķināma alimentu gada summas apmērā, bet ja prasījums aptver arī pagājušo laiku, tad gada summai pieskaitāma arī summa, kas pienākas par pagājušo laiku līdz prasības celšanas dienai. [C. pr. п. 1416. (13456.) p. un Lik. kr. 1929. g. 115.];

9) prasībās par laulības šķiršanu jeb tās atzīšanu par

atsvabināšanu no aresta; šai ziņā Kr. Senāts (spr. 1875. g. Nr. 272) uzsvēris, ka krīt svarā nevis prasījuma apmērs, bet gan tikai aprakstītas mantas pašā aprakstīšanas aktā uzdotā vērtība. (Sen. 12./ХП. 1929. g. spr. Ridera 1. Nr. 939).

1) Uztura prasībām par notecējušu laiku piemērojams nevis C. pr. n. 377. (273.) p. 5. pkts, bet gan 377. (273.) p. 4. pkts. (Sen. 10./Ш. 1927. g. spr. Nr. 151 Lurop 1.).

302

spēkā neesošu, prasības summa paredzēta likumā — Ls 200, (C. pr. n. 1454. p. un Likuma par laulību 81. р.);

10) ja vjenā prasībā pret vienu un to pašu atbildētāju apvienoti vairāk dažādu prasījumu [C. pr. n. 361. (2581.) р.], no kuŗiem kātru var atsevišķi novērtēt, — tad prasības summa aprēķināma saskaitot visu atsevišķo prasījumu summas;

11) ķīlu tiesību prasībās (t. i. strīdos par to, vai zināma

manta uzsķatāna par prasījuma nodrošinājumu) — nodro

šināta prasījuma summas apmērā.1)

Citos, Civīlproc. nol. 377. (273.) un 378. (274.) p. neparedzetos gadījumos atbildētājam nav tiesības apstrīdēt prasītāja

uzradīto prasības summu, un pēdējā nosakāma pēc prasītāja

norādījumiem (Senāta Civ. kas. dep. spr. 1903. g. № 104., 1896

g. № 120.).

Prasītājam atļauts neminēt prasības summu prasības lūgumā šādos gadījumos:

l) kad prasību, pēc tās veida un rakstura, nav iespējams novērtēt, piem., prasības par dzimšanas likumību, par norēķina iesniegšanu;

2) kad prasību nav iespējams novērtēt prasības celšanas brīdī, piem., par ienākumu jeb zaudējumu piedzīšanu [C. pr. n. 1022. (896.), 1026. (900.) р.], vai kad prasītājs ceļ prasību par pašu tiesību (kuru nav iespējams novērtēt), nenorādot apmēru.2)

Visos pārējos gadījurnos, kas nav norādīti C. pr. n. 377. (273.) pantā, prasītājam jāuzrāda lūgumā prasības summa pēc sava ieskata [C. pr. n. 376. (272.) р.]. Atbildētājs var apstrīdēt prasītajā uzdoto prasības summu tikai C. pr. n. 377. (273.) panta noradītos gadījumos un ne vēlāk kā pirmā tiesas sēde šajā lietā, pie kam celtais strīdus galīgi izšķirams tanī pašā

tiesas sēdē [C. Pr. n. 72. (552.), 378. (274.), 379. (2741.) p.]. Tomēr pašai tiesai ex officio jāseko, lai prasības summa tiktu noteikta saskaņā ar likumu, jo tam ir fiskāla nozīme.

Prasības summa aprēķināma pēc prasības iesniegšanas momenta. Piekritības robežās prasītājs vēlāk var brīvi prasības summu samazināt, bet ja turpmāku prasības summas samazināšanu izsaukusi atbildētāja darbība, piem., samaksājot daļu prasījuma pēc prasības celšanas, tad šāda sa-mazināšana piekritību negroza.

1) Salīdz. Muravjeva kommisijas Krievu Civilprocesa nolikuma jaunas redakcijas projekta 120. p.

2) Prasībās par traucētas valdīšanas atjaunošanu prasības vērtība uzradāma [C. pr. n. 67. (54.) р.; Sen. 27./VII. 1923. g. s r. Muižnieka 1. Nr. 265].

303

III. Prasības lūguma 4. punktā likums [C. pr. n. 359. (257.) p.] paredz prasības pamatu, t. i., tos apstākļus, no kuriem izriet prasība. Šis punkts tieši saistīts ar Civ. proc. nol. 359. C257.) p 6. punktu, kuram jāizriet no 4. punkta kā sekām no cēloņa. Lai prasība būtu pamatota, nepieciešams: 1) no vienas puses, lai prasītājam būtu materiāla tiesība, kuras aizsardzību vai atjaunošanu viņš grib panākt (legitimatio activa),1) no otras puses, lai prasībai būtu iemesls, t. i., lai prasītāja tiesība būtu pārkāpta no atbildētāja puses (causa proxima agendi legitimatio passiva).

Materiālā tiesība var pastāvēt mierīga, ne no viena netraucētā stāvoklī un tādā gadījumā nav iemesla prasību celt.

Prasība kļūst nepieciešama tad, kad tiesība izkustināta no šā mierīgā līdzsvara stāvokļa, kad starp tiesību faktisko stāvokli momentā un to stāvokli, kādam viņam jābūt, izceļas konflikts.

Pēc prof. Mališeva pareiza izteiciena, prasība ir tiesību slimīga forma, kurai nepieciešama operācija tiesas ceļā. Tamdēļ, saskaņā ar C. pr. n. 359. (257.) p. 4. pktu, prasītājam, aprakstot lietas vēsturisko pusi, jānorada prasības:

1) aktīvais pamats, t. i., prasītājam piederošās tiesības un 2)

pasīvais pamats, t. i. atbildētāja darbība vai nolaidība, ar ko

šīs tiesības traucētas.

Šie prasības pamati jānorāda tik skaidri, lai konkrēto prasību varētu skaidri atšķirt no kuras katras citas prasības, kas jau izspriesta, vai vēl pastāv, vai arī nākotnē iespējama starp tām pašām pusēm, bet uz citiem pamatiem.

Tā kā personisko saistību prasības (actio in personām) prasības pamatā guļ saistība, ar ko noteikta persona, parādnieks, ir apņēmusies izdarīt kreditora labā zināmu darbību ar materiālu vērtību (Civīllik. 2907. р.), tad šādu saistību prasību aktīvais pamats pastāv kredītora tiesības uz atbildētāja zināmu pozitīvu darbību, kura ir šīs prasības saturs un priekšmets: turpretīm, prasības pasīvais pamats ir tas, ka atbildētājs neizpilda, saistību, t. i. pasīvam pamatam vienmēr ir negatīvs raksturs; pastāv zināma nolaidība.

Lietiskās prasībās (actio in rem), kur ir darīšana ar personas kundzību par lietu un ar visu pārējo personu pienākumu atturēties no darbības, kas traucē lietišķo tiesību realizēšanu, — prasības aktīvais pamats ir prasītajam piederošā noteiktā lietišķā tiesība un viņa tiesība prasīt no kura katra neiejauķšanos šinī viņa tiesībsfairā; bet prasības Pasīvais pamats ir tas, ka atbildētājs, par kuru lietišķās Prasībās var būt kura katra persona, izdara zi-

1) Sal. Sen. spr. 1921. g. 27. L, Reinerta 1., Nr. 8.

304

namu pozitīvu darbību, ar ko pārkāpj prasītāja lietišķās tiesības un tamdēļ še tiesībpārkāpumam vienmēr ir pozitīvs raksturs.

Atzīšanas prasībās prasītājam var arī nepiederēt pozitīva tiesība. Prasības aktīvais pamats še ir tas, ka prasītājam ir likumīgā interese panākt tiesas konstatējumu, atzinumu, ka viņam, attiecībā pret atbildētāju, nav zināmu pienākumu, un ka atbildētājam pret prasītāju nav zināmu tiesību; bet pasīvais pamats pastāv zināmu apstākļu esamībā (akts, līgums, testaments, atbildētāja apgalvojums u. c.), kuri sacel prasītājam bailes, ka v|ņš prasības neiesniegšanas gadījumā var zaudēt zināmas tiesības, vai ka uz viņu var gulties zināmi pienākumi.

IV. Prasību lūguma piektā punktā likums paredz pierādījumus un likumus uz kuriem prasība pamatota [C. pr. n. 359. (257.) p. 5. pkts].

Prasības aktīvais pamats, t. i. prasītajam piederošas zināmās tiesības (bet atzīšanas prasībās zināma interese), kuras pārkāptas (bet atzīšanas prasībās — apdraudētas), katrā prasībā prasītājam jāpierāda. Turpretim prasības pasīvais pamats, kas personiskās prasībās ir tas, ka parādnieks — atbildētājs neizpilda savu pienākumu, prasītājam nav jāpierāda, jo viņam nāktos grūti, bet dažreiz pat nebūtu iespējams, pierādīt, ka atbildētājs nav izpildījis savus pienākumus. Še pretējā, t. i. pienākumu izpildīšanas pierādīšana uzlikta atbildētājam, kuram tā nevar radīt grūtības (skat. Civīllik. 3531. р., kuru pēc analoģijas var piemērot ari citiem izpildījuma veidiem).

Turpretim, ja atbildētāja pienākums personiskās prasībās izņēmuma veidā pastāv in non faciendo un viņš, pārkāpdams šo pienākumu, izdarījis kaut ko neatļautu, tad šīs neatļautās darbības izdarīšanas onus probandi gulstas uz prasītāju.

Lietiskas prasībās kā arī atzīšanas prasībās prasītāja pienākums pierādīt ne tikai prasībās aktīvo, bet arī pasīvo pamatu.

Tā kā materiālie likumi normē personu savstarpējās, privāttiesiskās attiecības, kuras sastāv no tiesībām un pienākumiem, bet procesuālie likumi paredz tikai tiesību aizsardzības kārtību un traucēto tiesību atjaunošanu ar tiesas palīdzību, tad prasītājam sava tiesība uz tiesas palīdzību jāpamato uz attiecīgiem likumiem, uz ko norāda tas pats Civīlproc. nol. 359. (257.) p. 5 punkts. Tā kā tomēr pilsoņi var arī nepārzināt materiālās un procesuālās tiesības visos sīkumos, un tā kā pēc

305

mūsu likumiem advokāta pieņemšana lietas vešanai arī nav obligātoriska (nav Anwaltszwang), tad izpildīt prasījumu — noteikti uzrādīt prasības sūdzībās attiecīgos likumus, ir visai grūti, kamdēļ likumu neaizrādīšana un pat nepareiza aizrādīšana neatņem prasītājam iespēju panākt taisnīgu tiesas aizsardzību, vēl vairāk tādēļ, ka jura novit curia — tiesai pašai jāzin likumi un jāpiemēro tie ne tikai pēc likuma burta, bet

arī pēc likuma gara [C. pr. n. 11. (9.) un l2. (10.) p.].

V. Beidzot, pēdēja, un pie tam galvenā, prasības sūdzības daļa — prasījumu punkts, kas satur prasītāja prasījumus. Prasījumu punkts ir prasības lūguma loģisks noslēgums un, tā sakot, pakāpeniski izriet no prasības aktīvā un pasīvā pamata. Prasījuma punkta lielā nozīme un vislielākās uzmanības nepieciešamība pie viņa formulēšanas top saprotama, ja ņem vērā, ka, pamatojoties tieši uz šo punktu un no tā izejot, tiesas taisa savu spriedumu, un ka viņa nevar piespriest kaut ko, kas nav izteikts prasījumu punktā [C. pr. 1. 808. (706.) p.]; bez tam citas prasības sūdzības daļas (piem., lietas apstākļus, pierādījumus, likumus) prasītājs var grozīt un atvietot ar citām, bet prasījumu punkts prasītāju saista, un to var grozīt tikai izņēmuma veidā, zināmos gadījumos. Tamdēļ prasījumu punkta nepareiza formulējuma dēļ bieži vien nākas zaudēt tādas lietas, kuras savos pamatos ir pilnīgi pareizas.

VI. Prasības lūgums nobeidzas ar prasības lūguma iesniegšanas datuma apzīmējumu un prasītāja vai viņa pilnvarnieka parakstu; bez paraksta nav prasības lūguma [pielikums pie C. pr. n. 358. (256.) р.; Civīllik. 2942. un 3036. р.].

Prasības lūgumam jāpieliek [C. pr. n. 367. (263.) p.]:

1) tie dokumenti, oriģināli, noraksti (vai izraksti no tiem), uz kuriem prasītājs pamato savu prasību un ja dokumenti rakstīti svešās valodās, tad arī to tulkojumi;

2) pilnvara, ja sūdzību iesniedz uz prasītāja pilnvarojumu cita persona un ja šis pilnvarojums nav izteikts paša prasības lūgumā;

3) tiesu jeb prasības nodeva 4% apmērā no prasības summas, bet ja prasības summa nepārsniedz Ls 30, — 3% [C. pr. n. 298. (2002.), 970. (848.) p.]; prasību lietās, ja prasības summa nepārsniedz desmit latus — tiesu nodevu (miertiesās arī lokšņu nodevu) neņem [C. pr. n. 300. (2004.) p. 1. pk.];

4) zīmognodeva, saskaņā ar noteikumiem par zīmognodevu (miertiesās — lokšņu nodeva) [299. (2003.) un 967.

(844.) p.];

5) atlīdzība tiesu izpildītajam vai ziņnesim pēc takses par pavēstu izsniegšanu (Tiesu iek. lik. 277. p. piel.), bet gadījumā,

20

308

5. Pēc tam, kad prasība celta, tā var pāriet uz mantiniekiem; kaut arī daži tīri personīgie materiālie prasījumi paši par sevi mantošanas ceļā nepāriet (Civīllik. 2639., 2643., 2645. p.)1), bet pēc prasības celšanas tie automātiski pāriet uz mantiniekiem [salīdz, piem., C. pr. n. 1472. (1352.) p. par dzimšanas likumību; Latgal. civīllk. 1152. p. par nepieciešamās daļas izdalīšanu sievai un arī Civīllik. 157. р.].

§ 76. Atbildētāja aicināšana pie tiesas.

Pēc Civilprocesa nolikuma 6. (4.) panta, tiesa var uzsākt lietas caurlūkošanu tikai pēc tam, kad atbildētājam dota iespēja sniegt lietā savus paskaidrojumus (audiatur et altera pars). Tamdēļ atbildētājam paziņo par celto prasību, izsniedzot prasības lūguma norakstu un aicinot viņu tiesā atbildes došanai. Ar aicinājuma pavēstes izsniegšanu atbildētājam, strīdus attiecības starp divām pretējām pusēm uzskatāmas par nodibinātām un konstatētām, un no šā momenta iesākas lietas procesuālais stāvoklis (Rechtshдngigkeit-Litispendenz). Jautājums par to, no kāda momenta celtās prasības prasījumi skaitās par pieņemtiem caurlūkošanai tiesā, un no kura laika prasītājs uzskatāms par saistītu ar iesniegto prasību, mūsu likumā nav pilnīgi noskaidrots.

Pēc Vācijas (ZPO. 263. p.) un Austrijas (232. p.) procesa likumiem šis moments ir iestājies tad, kad atbildētājam izsniedz prasības sūdzības norakstu.

Atbildētāja aicināšana pie tiesas notiek vai nu ar pavēsti, ja prasības lūgumā viņa dzīves vieta uzrādīta, vai ar sludinājumu Valdības Vēstnesī, ja dzīves vieta nav zināma [C. pr. n. 380. (275.) un 397. (293.) р.].

Uz prasības lūguma pamata pie tiesas aicina pašu atbildētāju, bet nevis viņa pilnvarnieku (Sen. spr. 1875. g. № 465., 1896. g. № 58., 1874. g. № 691.

Pavēsti sastāda 2 eksemplāros. Tajā tiek norādīts: 1) ko aicina pie tiesas, 2) vai atbildētāju aicina uz tiesas sēdi [C. pr. n. 402. (299.) р.], vai no viņa prasa tikai paskaidrojumus [C. pr. n. 417. (312.) р.], vai pieprasa uzdot adresi tiesas at-

1) Uz mantiniekiem starp citu nepāriet: pavestās pūra prasījums (Civīllik. 156. р.); personālservitūti (Civīllik. 1293. р.); izpirkuma tiesība (Civīllik. 1631. р.); tīri personiskās tiesības un saistības (Civīllik. 3114. р.; sal. arī 3468. un 3469. р.); darbinieka pienākumi pēc personiska darba līguma (Civīllik. 4181., 4191. р.); kalpotāja līgums (Civīllik. 4218. р.); sabiedrības līgums (Civīllik. 4331. р.); pilnvarojuma līgums (Civīllik. 4409., 4412. р.); dāvinājuma atsaukums nepateicības dēļ (Civīllik. 4485. р.).

309

rašanās vietā [C. pr. n. 414. (3091.)p.], 3) uz kā lūgumu to aicina, 4) kādā lietā, 5) kādā tiesā un kādā laikā jāierodas, 6) kas pavēstei tiek pievienots, 7) likuma panti, kuri paredz neierašanās, adreses neuzdošanas vai paskaidrojumu neiesniegšanas sekas [C. pr. n. 78. (61.) un 381. (276.) р.].

Atbildētājam, kas dzīvo tiesas apgabalā, pavēsti piegādā tiesu izpildītājs vai ziņnesis [C. pr. n. 79. (62.) un 383. (278.) р.], ja tādi ir. Tādās vietās, kur nav tiesu izpildītāja un ziņneša, pavēsti piesūta pa pastu [С. pr. n. 371. (267.) panta piezīmes pielikums]. Ja atbildētājs dzīvo citas tiesas apgabalā, tad pavēsti nosūta šai tiesai izsniegšanai atbildētājam. [C. pr. n. 384. (279.) p.]. Ja atbildētājs atrodas ārzemēs, un viņa dzīves vieta ārzemēs uzrādīta prasības lūgumā, tad pavēsti nosūta atbildētājam caur Ārlietu ministriju [C. pr.n. 385. (281. р.].

Par nogādātu skaitās tikai tā pavēste, kas izsniegta, ievērojot Civilprocesa nolikuma formālos noteikumus. Saskaņā ar pēdējiem, ja nav iespējams pavēsti izsniegt pašam atbildētājam, tiesu izpildītājs, ziņnesis vai pastnieks nodod pavēsti atbildētāja mājniekiem,1) vai viņa mantas pārvaldniekam, vai, beidzot, tam no kaimiņiem, kurš ir ar mieru pavēsti nodot aicināmam un par to dod parakstu [C. pr. n. 82. (64.) un 386. (282.) р.]. Ja pavēsti izsniedz ne personīgi, bet caur citu personu, tad tiesu izpildītājs jeb ziņnesis pavēstes norakstu, ar savu parakstu, piesit pilsētās pie policijas iecirkņa, bet uz laukiem — pie pagasta valdes nama un paziņo par to policijas pārvaldei vai pagasta valdei [C. pr. n. 83. (65.) un 387. (283.) p.].3) Ja nevar atrast nevienu no 386. (282.) p. norā-

1) Ja pavēste izsniegta aicināmā mājniekiem,

tad uz pavēstes nav vajadzīgs atzīmēt, ka pavēstes saņēmēji apsolās ar

savu parakstu nodot pavēsti aicināmam, kas jādara vienīgi tad, ja pavēste

nodota nevis aicināmā mājniekam izsniegšanai, bet kādam no aicināmā

kaimiņiem. C. pr. n. 84. (66.) un 284. p. aizrādījums, ka uz pavēstes jā

atzīmē, kam un kad īsti pavēste nodota un kāpēc nav saņēmēja pa

raksta, attiecās tikai uz to gadījumu, kad aicināmais ir mājā, bet ne

var vai negrib parakstīties par pavēstes saņemšanu. (Sen. spr. 30./IХ.

1926. g. Progress 1. Nr. 249).

2) Par izsniegtu, C. pr. n. 83. (65.), 285. p. kārtībā, pavēsti varētu uzskatīt tikai tad, ja būtu konstatēts, ka atbildētājs gan dzīvo pavēste uzdotā dzīves vietā, bet nav bijis mājās un ziņnesis arī nav varējis atrast nevienu no C. pr. n. 282., 82. (67.) p. minētām personām un aiz šī iemesla atstājis vienu pavēstes eksemplāru policija; ja turpretim uz pavēstes ir sētnieces uzraksts, ka atbildētājs nedzīvo pavēstē uzdotā dzīves vietā, tad ziņnesim pavēstes abi eksemplāri jāatsūta atpakaļ, un pavēstes viena eksemplāra atstāšana policijā nevar padarīt pavēsti par izsniegtu. (Sen. spr. 22./Х. 1924. g. Feitelsona 1. Nr. 780).

310

dītām personām, tad tiesu izpildītājs vai ziņnesis, izpildot 387. (283.) panta formālitātes, bez tam atstāj vienu pavēstes eksemplāru pilsētā — policijā, bet uz laukiem — pagasta valdē nodošanai atbildētājam (C. pr. n. 389. (285.) р.]. Pavēsti atbildētājam var izsniegt arī ārpus mājas, kur viņu sastop [391. (287.) р.]. Ja atbildētājs nav darbībspējīgs, tad pavēsti izsniedz viņa likumīgiem pārstāvjiem, vecākiem, aizbildņiem, aizgādņiem vai citiem likumīgiem orgāniem [C. pr. n. 27. (19.) 392. (288.) un 393. (289.) р.].

Uz pavēstes otrā eksemplāra jāatzīmē: kad, kam tieši un kādā kārtā pavēste izsniegta un vai pie tam ievēroti visi izsniegšanas noteikumi [C. pr. n. 387. (283.) p.]; no šīm atzīmēm tiesa var redzēt, kādā tieši kārtā pavēste nogādāta un tieši kādos apstākļos [C. pr. n. 388. (284.) р.]; ja nav ievēroti C. pr. n. 387. (283.) un 389. (285.) p. noteikumi, pavēste uzskatāma par neizsniegtu. Bez tam zināmos gadījumos un proti 459. (3681.), 824. (719.) un 35. (1805.) p. pielikuma 6. (7.) punktā paredzētos gadījumos pavēste nododama pusei personīgi [386. (282.) р.].

Ja lūgumā uzrādīta nepareiza adrese, tad tiesa par to paziņo prasītajam, dodot viņam iespēju uzrādīt pareizu adresi, līdz kādam laikam aptur lietas tālākvirzīšanu. Izdevumi, kas cēlušies sakarā ar iepriekšējo aicinājumu pēc nepareizas adreses, gulstas uz prasītāju, kuram nav tiesības prieprasīt tos no atbildētāja [C. pr. n. 394. (290.) р.].

Aicināšanu ar sludinājumu Valdības Vēstnesī izdara tanī gadījumā, ja prasītājam nav iespējams uzrādīt atbildētāja dzīves vietu [C. pr. n. 397. (293.) р.]. Ja atbildētājam ir nekustams īpašums, tad, iesp|ežot sludinājumu V. V., nosūta vēl pavēsti uz nekustamā īpašuma atrašanās vietu [C. pr. n. 398. (294.) р.]. Prasītājs uz savu rēķinu var nodrukāt aicinājumu arī citos laikrakstos [C. pr. n. 400. 1297.) р.]. Sludinājumā atzīmē visu to, kas jānorāda pavēstē, īsumā atzīmējot arī prasības lūgumam pievienotos dokumentus [C. pr. n. 401. (298.) р.].

Bez minētiem aicināšanas veidiem likums [C. pr. n. 395. (291.) p. un 396. (292.) р.] paredz vēl pavēstes izkāršanu tiesas uzgaidāmās telpās, bet šim veidam ir tikai papildus nozīme un šis aicināšanas veids neatvieto aicināšanu.

§ 77. Atbildētāja aicināšanas termiņi.

Aicināšanas kārtība ir atkarīga no tā, vai priekšsēdētājs, atkarībā no lietas rakstura, atrod par vajadzīgu jeb nevajadzīgu pieprasīt no atbildētāja rakstiskus paskaidrojumus [C. pr. n. 417. (312.) р.].

311

1) Pirmā gadījumā par to atzīmē pavēstē, un atbildētāju, ja viņš atrodas Latvijas robežās, paskaidrojumu iesniegšanai un savas adreses uzrādīšanai tanī pilsēta, kur atrodas tiesa, dod laiku no 14 dienām līdz 1 mēnesim. Ja šādi paskaidrojumi netiek prasīti, atbildētāju tieši aicina uz tiesas sēdi, pie kam tiesas sēdi noliek ar tādu aprēķinu, lai starp pavēstes izsniegšanas dienu un tiesas sēdes dienu paietu ne mazāk par 7 dienām un ne vairāk par l mēnesi, pieskaitot tālum-laiku [C. pr. n. 402. (299.) p.].1)

2) Ja atbildētājs dzīvo ārzemes, vai viņa dzīves vieta nav zināma, tad tiesas sēdi noliek pēc 2 mēnešiem, skaitot no pavēstes izsniegšanas dienas vai sludinājuma iespiešanas Valdības Vēstnesī, bet ja atbildētājs dzīvo tādā ārvalstī, ar kuru noslēgta konvencija par tiešu savstarpēju tiesas palīdzību,2) — tiesas sēdi var nolikt pēc viena mēneša no pavēstes izsniegšanas dienas [C. pr. n. 405. (301.) un 414. (3091.) р.].

3) Ja lieta ir steidzama un atbildētājs dzīvo ne tālāk par 25 kilometriem no tiesas atrašanās vietas, — tiesas sēdi var nolikt tuvākā tiesas dienā, bet ja atbildētājs dzīvo tiesas atrašanās vietā, tad tiesas sēdi var nolikt pat prasības sūdzības iesniegšanas dienas noteiktā stundā.

§ 78. Atbildētāja aicināšanas sekas.

Kamēr atbildētājam nav nosūtīta pavēste, prasītājs vēl ir savas lietas kungs (dominus litis). Viņš var lietu izbeigt, ņemt sūdzību atpakaļ, celt citu prasību, mainīt prasības pamatu. No pavēstes nodošanas momenta rodas procesuālās attiecības, un puses savstarpēji ir saistītas. Līdz tam laikam, kad jāierodas uz tiesas sēdi, pusēm jāuzrāda sava adrese tiesas atrašanās vietā [C. pr. n. 413. (369.) р.]. Ja puse to neievēro, visas pavēstes un citi raksti paliek tiesas kancelejā un pusēm nav tiesības aizbildināties ar nezināšanu par šīm pavēstēm un rakstiem. [416. (311.) р.].

Atbildētājam ir tiesība prasīt lietas caurlūkošanu pēc būtības. Uz prasītāja lūgumu tiesa var lietu izbeigt: 1) ja at-

1) C. pr. n. 402. (299.) p. attiecās uz atbildētāja izsaukšanu uz pirmo tiesas sēdi un viņa nolūks ir dot atbildētājam iespēju iepazīties ar prasību; bet šis pants nav piemērojams partu izsaukšanas kārtībai uz nākošām sēdēm un jo mazāk otrā instancē. (Sen. 28./IХ. spr. Zacharjevas 1. Nr. 275).

2) Tādas konvencijas noslēgtas, ar Igauniju un Lietavu — Lik. kr. 1922. g. 143. Bez tam 7. martā 1930. g. Latvija pievienojusies pie 17. jūlija 1905. g. Hāgas konvencijas, kur tomēr tāda tiesas savstarpēja palīdzība paredzēta tikai kā pielaižama pēc speciālas vienošanās (1. p. in fine) (Lik. kr. 1930. g. — 36).

312

bildētājs neceļ iebildumus, 2) ja arī pats atbildētājs lūdz lietu izbeigt. Bez tam saskaņā ar Kr. Senāta spriedumiem 1881. g. № 53 un 1910. g. № 12, prasītājam ir tiesība lūgt izbeigt lietu uz visiem laikiem arī bez atbildētāja piekrišanas, jo pie šāda prasītāja lūguma atbildētājs itkā neesot ieinteresēts, lai lietu skata cauri pēc būtības.1)

Pēc agrākā stingri formāla likuma (C. pr. n. 332. p. agrākā redakcijā) prasītājam bez atbildētāja piekrišanas nebij tiesības grozīt pēc būtības prasības prasījumus, viņus paaugstināt, celt jaunus prasījumus, ja šie prasījumi tieši neizriet no celtiem prasījumiem. Aizliegums grozīt prasības prasījumus ir noteikts, atbildētāja interesēs un tādēļ tiesai pašai ex officio bez atbildētāja iebilduma nav tiesības ierosināt jautājumu par prasības prasījuma grozīšanu2) (Sen. spr. 1883. g. № 23.; 1875. g. № 810.).

1930. g. novele, sekojot pa daļai Vācijas (ZPO. 264. p.) un Austrijas (ZPO. 235. p.) procesa paraugam, ievērojami mīkstinājusi Civīlproc. nol. 435. (332.) p. noteikumus. Tagad prasītājam ir tiesība ar atbildētāja piekrišanu grozīt pirmatnējos prasījumus, pie kam iebildumu necelšanu no atbildētāja puses uzlūko par piekrišanu. Bet arī bez atbildētāja piekrišanas prasītājam ir tiesība grozīt prasījumus, ja prаsības pamats paliek iepriekšējais, un ja ar tādu grozīšanu ievērojami nesarežģījas un neaizkavējas lietas iztiesāšana.3) Par prasības grozīšanu nav uzskatāmi gadījumi, kad prasītājs: a) noteiktāki vai formāli pareizāki izteic savu prasījumu; b) izlabo acīmredzamu kļūdu; e) pievieno proce-

1) Latvijas Senāts savā 27.11. 1922. g. spr. Nr. 12 Moskovska lietā turpretim pareizi paskaidrojis, ka Kr. Senāta ieskats par iespēju lietu izbeigt pret atbildētāja iebildumu nav savienojams ar C. pr. n. 1. panta noteikumiem, kuri uzliek tiesu iestādēm par pienākumu izšķirt ikvienu strīdu par civilām tiesībām, kamdēļ, arī atbildētājam, ceļot ierunu pret prasītāja lūgumu par viņa celtās un pat jau tiesā pārbaudītās prasības sūdzības izbeigšanu uz prasītāja vienpusēju lūgumu, tiesai nav tiesība izbeigt, bet gan likums uzliek tai par pienākumu šo no atbildētāja turpināto strīdu caurskatīt un izspriest pēc būtības. Jautājums par to, vai atbildētājam ir kāda interese pie lietas turpināšanas, vai nē, jāatstāj atbildētāja paša izšķiršanai, kuram, neatkarīgi no prasības priekšmeta atkrišanas, var krist svarā viņa iebildumu apspriešana un caurskatīšana no tiesas un noteiktu attiecību radīšana strīdus jautājumā ar sprieduma došanu pēc būtības. Nevar tamdēļ atbildētājam ņemt tiesību prasīt viņa reiz apstrīdēto tiesību caurlūkošanu un noteikšanu tiesas ceļā ar spriedumu pēc būtības.

2) Citādās domās prof. Holmstens (169. lap. p.) atrodot, ka tiesai ex officio jāpaceļ jautājums par prasījumu grozīšanas iespēju.

3) Pēc vācu ZPO. 264. p. ist eine Aenderung der Klage nur zulдssig, wenn der Beklagte einwilligt oder das Gericht šie fьr sachdienlich erachtet.

313

suālus procentus un pieaugumus; d) iznīcinātā, bojātā vai zaudētā priekšmeta vietā pieprasa šā priekšmeta vērtību (pretium succedit in locum rei); e) negrozot prasījuma kopsummu, ieved grozījumus šās summas sastāvdaļās un f) pa lietas laiku pārgrozījušos apstākļu dēļ pirmējā prasījuma vietā, ar kuru viņš bij lūdzis noteikt pušu civiltiesiskās attiecības, lūdz atjaunot aizskartās tiesības un otrādi [C. pr. n. 436.

(333.) р.].

Prasības lūguma grozījumi prasītajam jāizteic rakstiski

[C. pr. n. 437. (334.) р.].

VI. NODALĪJUMS.

Atbildētāja aizstāvēšanās prāvā.

§ 79. Vispārīgi aizrādījumi.

Līdz 1914. gadam krievu procesā pastāvēja trejāda tiesāšanas kārtība: vispārējā — sarežģītākās lietās (C. pr. n. 1914. g. izd.312.—323, р.); saīsinātā — steidzamās un vienkāršākās lietās (C. pr. n. 1914. g. izd. 348.—365. р.), un vienkāršotā — uz neapstrīdamu aktu pamata (C. pr. n. 1914. g. izd. 3651.—36524. р.).

1914. gadā vienkāršotā tiesāšanas kārtība atvietota ar piespiedu izpildīšanu pēc aktiem [C. pr. n. 226.—252. (1611—16124) un 453. (3651.) p.], bet iztiesāšanas paātrināšanas labad vispārējā un saīsinātā kārtībā apvienota un ievesta šāda jauna kārtība: 1) sarežģītākās lietās tiesa var iepriekš pieprasīt no prāvniekiem rakstiskus paskaidrojumus [C. pr. n. 417. (312.) р.], 2) vienkāršākās lietās — atbildētāju tieši aicina uz sēdi [C. pr. n. 402.— 413. (299.—309.) р.].

Process ir sacīkste, cīņa, kurā uzbrucējs ir prasītājs (ac-tor), un tamdēļ atbildētājam šinī cīņā ir jāaizstāvās. Ar aizstāvēšanos (defensio) jāsaprot dažādi līdzekļi un paņēmieni, kurus izlieto atbildētājs, lai atspēkotu prasītāja prasījumu pamatotību. Aizstāvēties ir atbildētāja tiesība, bet ne pienākums, tamdēļ viņš var:

1) atzīt prasību [C. pr. n. 568. (480.) р.], — tad tiesa taisa spriedumu prasītājam par labu;

2) neizlietot nekādus aizstāvēšanās līdzekļus, nepiegriezt nekadu vērību prasītāja iesniegtiem pierādījumiem; tad tiesa var taisīt aizmugurisku spriedumu [C. pr. n. 198. (145.), 829. (722.) р.].

314

3) aizstāvēties pret prasību, pie kam šī aizstāvēšanās var būt dažāda:

a) atbildētājs, nedodot paskaidrojumus pēc butības, var aizrādīt uz to, ka formāli nav ievēroti iepriekš minētie relatīvie [C. pr. n. 661. (571.) р.], vai pat absolūti eprocesa nosacījumi [C. pr. n. 675. (584.) р.] — ja tiesa kaut kādu iemeslu dēļ nav piegriezusi vērību ex officio, piem. atbildētājs var pieteikt noraidījumus [exceptio fori, exceptio litis pendentis, exc. deficientis standi personae in judicio, exc. procuratoria (pilnvaras trūkums); exc. libelli inepti (prasības sūdzības dēfekti)];

b) atbildētājs, atbildot pēc būtības, var celt ierunas, kas attiecas uz juridisko jeb faktisko pusi, piem.: viņš var apstrīdēt prasības juridisko pusi, aizrādot, ka prasītājs nepareizi iztulko likumus, atsaucas uz nepiemērojamiem likumiem, nepareizi kvalificē līgumu vai juridiskās attiecības; viņš var noliegt prasības faktiskо pusi, — ceļot iebildumus pēc prasības būtības, piem., aizrādot, ka parāda zīmi viņš gan izdevis, bet draudu spiests, brīvai gribai trūkstot (Civīllik. 2953. un 2936. p.);

4) aizstāvēties, ejot pretuzbrukumā, iesniedzot patstāvību juridisku prasījumu — pretprasību [C. pr. n. 445. (340). р.];

5) beidzot, aizstaveties, atsaucoties uz trešo personu, saistot pēdējo lieta sev kā palīgu [C. pr. n. 749. (653.) un 758. (1836.) p.]; šis jautājums sīkāk aplūkots § 119.

§ 80. Ierunas.

Ar ierunu (возражеше, Einwendung) vārda plašā nozīme saprot katru atb|ldētāja aizstāvēšanās līdzekli, t. i., kā vienkāršu noliegšanu, tā arī katru juridiskas aizstāvēšanās veidu, kas vērsts uz prasītāja prasījumu apgāšanu kā pēc būtības, tā ari formālu noraidījumu ceļā.

ar ierunu vārda šaurā nozīmē (exceptio, Einrede) saprot tādus atbildētāja apgalvojumus, kuri, nesaturot nekā strīdīga pēc prasības būtības, vērsti uz celtās prasības lietas izbeigšanu. Atbildētājs neapstrīd prasītāja norādītos fak-tus, bet aizrāda uz tādiem apstākļiem, kuri pilnīgi vai pa daļai iznīcina prasītāja prasījumus.

Ierunas pēc būtības var būt: a) materiāli-tiesiska rakstura: piem., parāds pastāv, bet maksāšanas termiņš vēl nav iestājies; parāds ir bijis, bet ticis samaksāts; parāds radies zem draudu vai spaidu iespaida; b) procesuāla rakstura: piem., aizrādījums, ka vienā prasības sūdzībā

315

sajaukti dažādi prasījumi, kuŗus sajaukt nevar [C. pr. n. 361. (2581.) p.]; ieruna, ka celtā prasība ir tā pati, ko tiesa jau izspriedusi, t. i. aizrādījums uz res judicata;1) ieruna sakarā ar lietas izbeigšanu ar izlīgumu [C. pr. n._680. (589.) р.].

Jāņem vērā, ka ierunu ceļā atbildētājs dažreiz var aizsargāt tādu savu tiesību, kuru prasības veidā viņš aizsargāt nevarētu. Lieta tā, ka ierunas jau pēc savas dabas parasti nav padotas noilgumam, jo tās rodas kā atbilde uz zināmu prasītāja prasījumu.2) Persona, kuŗai pieder ierunas tiesība, atrodas nogaidošā stāvoklī, un tādēļ viņai nevar pārmest bezdarbību, kas atrodas noilguma institūta pamatā. Lūk kādēļ visas ierunas, ar kuŗu palīdzību atbildētājs cenšas noraidīt prasītāja prasījumus, nav padotas noilgumam. Tādas piem., ir ierunas par samaksu (exceptio solutionis), par parāda samaksas pagarināšanu vai pilnīgu atlaišanu (exceptio pacti), par jau notikušu lietas izšķiršanu (exc. rei judicatae); ieruna par izdarītu viltu (exc. doli); ieruna, ka pretējā puse nav izpildījusi divpusīgu līgumu (exc. non adimpleti contractus) (Civīllik. 3213. p.).3)

1) Ierunu par „res judicata" atbildētājs var celt ari otrā instancē. (Sen. spried. 1881. g. Nr. 35; 1872. g. Nr. 1017; 12./ХII. 1930. g. Cinovski 1. Nr. 1366).

2) Skat. Windscheid, I. § 112; Unger, System, § 125; Unterholzner, Verjдhrungslehre, § 156—160.

3) Sk. arī krievu Civīllik. projekta I. gr. 99. panta motīvus. Jāatzīmē tomēr, ka šis jautājums ir strīdīgs un pēc dažu juristu (Lutzau, Lehre von der Klageverjдhrung, 901. lap. p.) domām, noilgums dzēš ne tikai prasības tiesību, bet arī ierunas (noraidījuma) tiesību. Tādēļ tādas lietas pircējs, kurai izrādījušies trūkumi, ja viņš nokavējis termiņu prasībai par pirkuma cenas samazināšanu vai līguma atcelšanu (Civīllik. 3257. р.), nevar ierunas ceļā, atsaucoties uz Civīllik. 3266. p., apgāzt pārdevēja prasības pareizību un prasīt pirkuma cenas samazināšanu. Tas pats noteikums ir spēkā ierunām pie laesio enormis (Civīllik. 3893. un 3897. р.), kur ierunas (noraidījuma) tiesība izbeidzas līdz ar prasību. Tāpat tas ir ar ierunām par testamenta spēkā neesamību, ja tajā pārkāpts noteikums par neatņemamo daļu (Civīllik. 2005. un turpm. р.). Turpretim ierunas par līguma neizpildīšanu (Civīllik. 3213. p.) pareizāki atzīt par tādām, kuras noilgums nedzēš, jo katrai pusei še ir tiesība vienā laikā prasīt savstarpēju izpildīšanu. Tas, ka prasītājs neizpilda savu pienākumu, atņem viņam prasības tiesību.

Kas attiecās uz ierunu par ieskaitu, tad šai gadījumā jāņem, vērā, vai ierunas ceļā ieskaitāmais prasījums izbeidzies vēl pirms prasības prasījuma izcelšanās, jeb vai pēdējam jau bija savs pamats, iekām ieskaitāmais prasījums vēl nebij dzēsts (izbeidzies). Pirmā gadījumā, kur prasība un ieruna vērsti uz vienu un to pašu mērķi — izpildījumu un kur ieskaitām uzstādītā prasījuma izpildīšanu var panākt prasības ceļā, — ieruna (noraidījums) par ieskaitu katrā ziņā jāuzskata par dzēstu ar noilgumu. Bet arī otrā gadījumā, kad ieskaitam uzstādītais prasījums vēl nav izbeidzies, prasības prasījuma izcelšanās momentā, — to nevar izlietot kā ierunu (noraidījumu), ja šai pēdējā momentā noilgums notecējis.

316

§ 81. Noraidījumi.

Ar noraidījumiem vārda plašā nozīmē jāsaprot visāda veida formālas ierunas, kas neattiecas uz lietas būtību.

Šaurā, techniskā nozīmē noraidījums ir aizrādījums par procesa relatīvo nosacījumu neievērošanu (отводъ, exceptio dilatoria, Processhindernde Einrede, Exception).

Starp ierunām un noraidījumiem pastāv šāda atšķirība:

1) Noraidījumi pamatoti tikai uz procesuālām normām [C. pr. n. 661. (571.), 667. (576.) р.], bet ierunas var būt pamatotas kā uz procesuālām, tā uz materiāli-tiesiskām normām [C. pr. n. 680. (589.) р.].

2) Noraidījuma mērķis vispār ir vienkāršot tiesāšanu, atdalot visus blakus jautājumus, kas tikai sarežģī galveno lietas būtību, un dot atbildētājam tiesību lūgt tiesu izšķirt vienkāršos jautājumus atsevišķi blakus kārtībā. Noraidījumus var pielaist vienīgi tādos gadījumos, kad, neskarot pašu tiesību uz prasību, viņu nolūks ir novērst lietas iztiesāšanu.1) Citiem vārdiem noraidījuma mērķis — konkrētā: lietas tūlītēja izbeigšana, kaut gan nākotnē šī pati lieta varēti no jauna rasties (absolūtio ab instantia); ierunām daudz plašāks mērķis — izbeigt lietu uz visiem laikiem, noraidot prasību pēc būtības (absolūtio ab actione).

3) Noraidījumi jāpieteic pašā procesa sākumā un vienmēr pirms ierunām pēc būtības [C. pr. n. 666. (575.) p.];2) izņēmums ir C. pr. n. 667. (576). p. paredzētie noraidījumi; ierunas turpretim, var celt kurā katrā laikā līdz lietas izspriešanai, pat II. instancē.3)

-

jo pretprasījuma izcelšanās un esamība nedod pamatu pārtraukt vai apturēt noilgumu, kas turpina tecēt bez traucējumiem, un ja noilgums notek un prasījums zūd, tad tas nevar iegūt jaunu spēku ierunas veidā. (Sal. arī Civīllik. 3639. p. sakarā ar 3559. p.).

Attiecībā uz lietiskām prasībām, beidzot, jāaizrāda, ka tā ka tiesība pie lietiskām prasībām nezūd, tad arī ierunas (noraidījumi), kas pamatojas uz pašu tiesību, nav dzēšamas. (Lutzau, 901. un turpm. lap. р.).

1) Sal. likumdošanas motīvus pie C. pr. n. 571. р.,

2) C. pr. n. 575. p. noteikumi par to, ka noraidījumi jāceļ pirmā atbildes rakstā vai pirmā tiesas sēdē, saskaņā ar C. pr. n. 101. (80.) р., piemērojami arī miertiesu iestādēs (Sen. spr. 1924. g. Nr. 120, Skareviča 1.; 31. I. 1923. g., Graubes 1., Nr. 19).

3) Saskaņa ar Sen. pask., ierunu par res judicata atbildētāji var arī celt otrā instancē (Sen. spr. 1881. g. Nr. 35; 1872. g. Nr. 1017; 12. XII. 1930. g., Cinovski 1., Nr. 1366).

Turpretim C. pr. n. 90. p. 3. pkta, 571. p. 3. pkta paredzeto noraidījumu atbildētājs nevar pacelt pirmo reizi apellācijas sūdzībā (Kr. Sen. spr. 1874. g. Nr. 435; 1877. g. Nr. 294; Latv. Sen, spr. 30. X. 1930. g., Jakobsona 1., Nr. 1009).

317

4) Noraidījumus parasti izlemj ar atsevišķiem lēmumiem, bet ierunas apspriež izspriežot lietu pēc būtības un tās noslēdz ar spriedumiem.

5) Lēmumus, ar kuriem celtie noraidījumi ievēroti, var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas, blakus sūdzības veidā [C. pr. n. 677. (586.) р.], bet lēmumus par noraidījumu atstāšanu bez sekām pēc vispārēja noteikuma nevar pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas1) [C. pr. n. 678. (587.), 896. (783.) p.]; vienīgais izņēmums no šā noteikuma pielaists attiecībā uz noraidījumiem par lietas piekrītību [C. pr. n. 678. (587.) р.].

Viens no lielākiem vecā, pirmsreformas vācu un arī Baltijas procesa trūkumiem bija tas, ka viņā bija paredzēti bezgala daudz noraidījumu (Einreden, exceptiones), ar ko ārkārtīgi palēninājās lietas gaita. Šos noraidījumus kā mūsupirmsreformas, tā arī vācu procesā var iedalīt divās galvenās grupās: 1) noraidījumi, kas prāvas iztiesāšanu atlika (exceptiones dilatoriae, prozesshindernde Einreden) un 2) noraidījumi, kas prāvu izbeidza (exc. peremptoriae). Lēnā procesa gaita, kam par iemeslu bija iespēja plašos apmēros celt noraidījumus, bija par pamatu tam, ka, sastādot 1864. gada Tiesu nolikumus, tiesību celt noraidījumus ierobežoja. Nolikumu sastādītāji nāca pie pārliecības, ka atbildētājam, iekam tas sniedz paskaidrojumus pēc lietas būtības, dodama tiesība celt tikai tos noraidījumus, kuri, attiecoties uz pašu tiesību uz prasību, vērsti uz to, lai novērstu lietas iztiesāšanu (prozesshindernde Einreden), bet noteikumus par noraidījumiem, kas prasību izbeidz (peremptorische Einreden), atzina par lietderīgu Tiesu nolikumos neievest un nepieļaut šo noraidījumu caurskatīšanu atsevišķi no

1) Tas apstāklis vien, ka atbildētājs apgabaltiesas lēmumu, ar kuru atbildētajā uz C. pr. n. 571. p. 3. pkt. celtais noraidījums ticis atstāts bez ievērības, nav pārsūdzējis kopā ar apellāciļas sūdzību, nav atņēmis viņam tiesību šo noraidījumu otrās instances sēdē uzturēt kā ierunu pēc būtības. (Sen. spr. 1882. g. Nr. 7). Gan Kr. Senāta praksē tieši nav izšķirts jautājums par to, vai noraidījums būtu atkārtojams otrā instancē kā ieruna pēc būtības arī tad, ja noraidījums ticis atstāts bez ievērības ar sevišķu pirmās instances lēmumu, un šis lēmums nav ticis pārsūdzēts „kopā ar apellāciju". Bet tomēr jāatzīst, ka pat šai pēdējā gadījumā atbildētāja nav zaudējusi iespēju noraidījumu uzturēt kā ierunu pēc būtības, jo C. pr. n. 587. p. izteiktais noteikums, ka noraidījumu atraidošais lēmums nav pārsūdzams ,,atsevišķi no apellācijas", nenozīmē, ka šāds lēmums it kā stājas likumīgā spēkā un nebūtu atkārtojams kā ieruna pēc būtības otrā instancē, ja atbildētājs par šo lēmumu klusē savā apellācijas sūdzībā. Iesniedzot apelāciju par 1. instances spriedumu tā visumā, apellātors līdz ar to pārsūdz arī visus līdz sprieduma taisīšanai notikušos blakus lēmumus, izņemot vienīgi tos, kuri bija pārsūdzami atsevišķi no apellācijas. (Sen. spr. 3./IХ. 1925. g. Beidin 1. Nr. 402).

318

lietas būtības. To vērā ņemot, tad arī Civīlproc. nol. ievestie 661.—678. (571.—586.) р., ar kuriem palikuši spēkā arī pēc 1889. g. tiesu reformas neliels skaits noraidījumu. Noraidījumu celšanai pastāv zināma kārtība.

1) Noraidījums par piekritību [exceptio fori declinatoria C. pr. n. 661. (571.) panta 1. pkts] jāceļ pirms visiem citien noraidījumiem [C. pr. n. 665. (574.) р.], bet ja šāds noraidījums pamatots uz to, ka prasība pēc lietas šķiras vai uz absolūtās piekrītības pamata piekrīt citai tiesai, kā tas paredzēts Civīlproc. nol. 675. (584.) panta 1. un 2. punktā, tad šādu noraidījumu var celt katrā laikā, jo tiesai pašai ex officio jāraugās par šīs piekrītības ievērošanu. Lēmumu par šo noraidījumu var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas arī tad, ja noraidījums atstāts bez ievērības, bet tikai īsā termiņā — 7 dienu laikā1) [C. pr. n. 678. (587.) un 679. (588.) р.].

Noraidījumu par lietas piekrītību pēc atbildētāja pastāvīgās dzīves vietas tiesa var apmierināt, ja lieta nav steidzama [C. pr. n. 671.—674. (580.—583.) р.].

Visi pārējie noraidījumi ceļami vienkopus procesa sākumā [In limine litis; sk. C. pr. n. 666. (575.) р.], izņemot noraidījumu pēc Civīlproc. nol. 667. (576.) р., t. i. a) norādījumu attiecībā uz lietu, ko iztiesā cita tiesa, ja par to atbildētājam agrāk nav bijis zināms, b) noraidījumus, kas pamatoti uz prāvnieka nespēju prasīt un atbildēt tiesā un c) kas pamatoti uz pilnvaras trūkumu. Šos noraidījumus var celt katrā lietas stāvoklī.

2) Noraidījums, aiz lietas vienādības ar otru, iztiesāšanā atrodošos lietu (exc. litis pendentis), ja tas ir pamatots, izsauc lietas izbeigšanu. Šo noraidījumu, kā jau noraidīts, var celt arī vēlāk, ja lietas vienādība ar otru lietu atbildētājam agrāk nebija zināma [C. pr. n. 661. (571.) 2. pkt. un 667. (576.) p. 1. pkts].

3) Noraidījums, kas pamatots uz lietas ciešu sakaru ar otru lietu [exc. connexitatis: C. pr. n. 661. (571.) p. 2. pkts] ir par iemeslu tam, ka vai nu iesākto lietu aptur, vai arī abas lietas apvieno [Senāta paskaidrojumi 1876. g. № 374; salīdz. C. pr. n. 363. (2583.) р.].

4) Noraidījums aiz tā iemesla, ka prasību pilna ap-

1) Apellācijas instance, atzīstot, ka lieta vispār nebij caurskatāma pirmā instancē uz C. pr. n. 584. p. 1. vai 2. pkta pamata, var atcelt pirmās instances spriedumu visumā, kaut tas arī būtu pārsūdzēts tikai vienā daļā, jo nevar pielaist, ka otrā instance varētu atzīt lietu par nepiekrītošu I. instancei uz 584. p. 1. vai 2. pkta pamata un līdz ar to tomēr atstāt spēkā šīs instances spriedumu, kaut arī tikai daļā (Sen. spr. 1877. g. Nr. 298; 1882. g. Nr. 23; 14. XII. 1928. g. Nr. 1297, Švanberga 1.).

319

jomā1) vajadzēja celt pret citu atbildētāju [C. pr. n. 661. (571. p 3. pkts]2), vai noraidījums pasīvās leģitimācijas trūkuma dēļ, — izsauc lietas izbeigšanu.3) Piem., ja prasība atlīdzināt par sakropļošanu pie nama būves celta pret nama īpašnieku, bet to vajadzēja celt pret uzņēmēju, kuram bija uzticēts viss darbs, un kurš pats līdzis strādniekus, — tad, saskaņā ar celto noraidījumu, tiesai lieta jāizbeidz, bet ja atbildētājs uz tā paša pamata ceļ ierunu, tad prasība izšķirama pēc būtības un noraidāma.

Še pieskaitāms arī īpašs noraidījums uz nominatio auctoris pamata. Šis noraidījums ir iespējams, ja pret atbildētāju, kas valda par lietu citas personas vārdā, celta prasība par īpašuma tiesībām uz lietu [C. pr. n. 758. (1836.) р.].

Rietumlatvijā materiālie likumi (skat. Civīllik. 626., 876., 899. un 3783. p.) atļauj celt prasību par īpašuma tiesībām pret katru lietas turētāju. Šāds lietas turētājs, ja pret viņu vērsta prasība par īpašuma tiesībām, var pēdējo no sevis novērst, nosaucot īsto mantas īpašnieku un pieaicinot viņu prāvā kā trešo personu. Ja šī trešā persona iestājas prāvā, tad iepriekšējais atbildētājs var no prāvas pilnīgi izstāties. Ar 1931. g. noveli „nominatio auctoris" institūts attiecināts arī uz Latgali [C. pr. n. 758. (1836.)—761. (1839.) р.].

5) Noraidījumu uz tā pamata, ka prasītajam trūkst aktīvas leģitimācijas [exceptio actionis inhabilitatis jeb exc. deficientis personae standi in judicio; C. pr. n. 661. (571.) p. 4. pkts], var celt arī kā ierunu pēc lietas būtības, un tad īpašs lēmums nav vajadzīgs [C. pr. n. 680. (589.)]. Ja tiesa šo ierunu lūko cauri kā noraidījumu, tad viņa lietu izbeidz, bet ja kā ierunu pēc būtības, — tad noraida prasību, protams, ja celtā ieruna ir pamatota. Šo noraidījumu var celt katrā lietas stāvoklī [C. pr. n. 667. (576.) p. 2. pkts].

1) Nevar uzskatīt par noraidījumu pēc C. pr. n. 571. p. 3. pkta gadījumu, kad atbildētājs aizrāda tikai uz to, ka prasība nevar tikt celta pret viņu vienu pašu, jo 571. p. 3. pkts paredz prasības noraidījumu pilnā apjomā (Sen. spr. 1872. g. Nr. 519; 27. I. 1922. g. Nr. 2, Kaspar 1.).

2) Aizrādījumu, ka prasība neattiecas uz viņu, bet uz citu personu, atbildētājs var celt ne tikai kā noraidījumu, bet arī ka ierunu pēc lietas būtības (Sen. spr. 1879. g. Nr. 304; 1882. g. Nr. 7; 15. IX. 1921. g. Nr. 34, Zvēra l.). 571. p. 3. pkta paredzētais noraidījums, teorētiski nepareizi uzskatīts par noraidījumu, jo patiesībā tas ir nevis noraidījums, bet ieruna Pēc būtības (Isačenko, III. sēj. 68. un sek. l. un Sen. spr. 3. IX. 1925. g., Beidiņ l., Nr. 402).

3) C. pr. n. 90. (69.) р., ka arī 661. (571.) p. 3. pkta paredzēto noraidījumu atbildētājs nevar pacelt pirmo reizi apellācijas sūdzībā [sal. 666. (575.) p. un Sen. spr. 1874. g. Nr. 435; 1877. g. Nr. 294; 30. X. 1930. g., Jākobsona l., Nr. 1009].

320

6) Noraidījums uz tā pamata, ka prasītājs-ārzemnieks nav nodrošinājis varbūtējos zaudējumus un izdevumus [cautio de impensis vai cautio judicatum solvi; C. pr. n. 661. (571.) p. 5. pkts] prāvas pazaudēšanas gadījumā, ir par iemeslu procesā apturēšanai līdz vajadzīgā nodrošinājuma iesniegšanai, bet ja nodrošinājumu neiesniedz, prasību atstāj bez caurlūkošanas.1)

7) Noraidījums, kas pamatots uz pilnvaras trūkumu pilnvarniekam (exceptio procuratoria), arī pielaižams katrā laikā2) [C. pr. n. 667. (576.). p. 3. pkts] un to var celt ne tikai atbildētājs, bet attiecīgos gadījumos arī prasītājs [C. pr. n. 663. (572.) р.]. Ja šis defekts pastāv prasītāja pusē, tad tiesai pašai ex officio lieta jāizbeidz; ja pilnvara iztrūkst atbildētajā pilnvarniekam, tiesai šāds pilnvarnieks jāatraida no paskaidrojumu došanas.3)

1) 1930. g. 14. martā (Lik. kr. 36) Latvija pievienojusies 1905. g. 17. jūlija Hāgas konvencijaj, kurai jau iepriekš pievienojušās Vācija, Austro-Ungārija, Beļģija, Dānija, Spānija, Francija, Itālija, Luksemburga, Norvēģija. Holande. Portugāle, Rumānija, cariskā Krievija, Zviedrija. un Šveice. Šī konvencija paredz visu konvencijai pievienojušos valstu pavalstnieku atsvabināšanu no nodrošinājuma (cautio judicatum solvi — §§ 17—19), kāpēc tagad šim noraidījumam patiesībā nav gandrīz nekādas nozīmes. Ar Igauniju un Lietuvu noslēgta īpaša konvencija 1922. g. 14. jūlijā (Lik. kr. 143), bet ar Somiju un Zviedriju 1926. g. 15. aprīlī (Lik. kr. 43 un 44) — par minēto valstu pilsoņa savstarpēju atsvabināšanu no cautio judicatum solvi.

Ja ārzemnieks — prasītājs, celdams savu prasību, nav iesniedzis paredzēto nodrošinājumu, un prāvu zaudē, tad, pēc konvencijas, to sprieduma dalu, ar kuru atbildētājam piespriež tiesas un lietas vešanas izdevumus un eventuāli zaudējumus, var izpildīt uz kuras katras konvencijai pievienojušās valsts territōrijas (konvencijas §§ 18. un 19.).

2) Senātā gan var pacelt jautājumu par to, vai pilnvаrоjums ir pietiekošs kasācijas sūdzības iesniegšanai, bet ja kasācijas sūdzībā pirmo reizi pa procesa gaitu iekustināts strīdus par pretējās puses pilnvarnieka nepietiekošu pilnvarojumu lietas vešanai, tad tas pēc būtības Senātā nav apspriežams (Sen. spr. 1883. g. Nr. 16; 1882. g. Nr. 64; 30. IV. 1930. g., Lējēju L, Nr. 703).

3) No puses izejošā pilnvarnieka iepriekšējās procesuālās darbības ratihabīcija neizrāda procesuālas sekas un nevar izdziedināt vai „novērst" procesuālo trūkumu iepriekšējā, nepietiekošā pilnvarā. Nekrīt svarā, vai pretējā puse noraidījumu pret pilnvaru cēlusi pirmā vai otra instancē (C. pr. n. 584. р.). Arī pēc jaunas, formas ziņā pietiekošas pilnvaras izdošanas un iesniegšanas tomēr paliek tas fakts, ka visiem līdz tam uz pirmās, nepietiekošās pilnvaras pamata izdarītiem procesuāliem aktiem nav procesuāla spēka un nozīmes, uz kādu procesuālu trūkumu tiesai…. jāpiegriež vērība ex officio (C. pr. n. 584. p. 4. pkts). Jauniesniegtai pilnvarai būtu nozīme tikai tad, ja tā būtu izdota jau pirms to procesuālo aktu izdarīšanas, kurus pretējā puse apstrīdējusi kā izdarītus bez pietiekošas pilnvaras (Sen. spr. 1887. g. Nr. 56 un 31. I. 1925. g., Birkhan l., Nr. 9, pēc Tieši. Min. Vēstn. kr. Nr. 3). Par „ratihabitio procesuālās tiesības" sk. arī Vl. Bukovskis Tieši. Min. Vēstn, 1923. g. Nr. 5/6.

321

8) Beidzot, mūsu likums pazīst vēl tiesnešu atstatīšanu vai noraidīšanu, kas paredzēts Civīlproc. nol. 767. (667.) un turpmākos pantos; šie noraidījumi ceļami ne vēlāk kā pirmā sēde attiecīga lietā, ja tikai noraidījuma iemesli nav radušies vēlāk [C. pr. n. 769. (669.) р.]. Šāda norādījuma sekas ir lietas atlikšana un noraidīšanas jautājuma izlemšana slēgtā sēdē ne vēlāk par nākamo tiesas sēdi, nepiedaloties noraidītam tiesnesim [C. pr. n. 772. (672.) р.]; ja tiesa noraidījumu neievēro, tad var iesniegt blakus sūdzību, atsevišķi no apellācijas 3 dienu laika; līdz šās sūdzības izlemšanai noraidītais tiesnesis nevar ņemt dalību lietā, kuŗā pret viņu celts noraidījums [C. pr. n. 776. (676.) р.].

Attiecībā uz citiem noraidījumiem pastāv noteikums, ka tiesa, ja tā atzīst celto noraidījumu par ievērību pelnošu, apmierina to tanī pašā sēdē, taisot par to lēmumu, ko var pārsūdzēt augstākā instancē [C. pr. n. 677. (586.) р.]. Turpretim, ja tiesa nāk pie slēdziena, ka noraidījumu nevar apmierināt, tai nav jāizlemj jautājums tūliņ un atsevišķi, bet tā var caurlūkot lietu pēc būtības un, taisot spriedumu pēc būtības, līdz ar to taisīt arī lēmumu par noraidījuma atraidīšanu [C. pr. n. 680. (589.) р.].

§ 82. Pretprasība.

Ar pretprasību (Reconventio, Widerklage, Reconvention, встречный искъ) mes saprotam patstāvīgu prasījumu, ko ceļ atbildētājs pret prasītāju tai pašā lietā, kurā ir celta pirmprasība.

Pretprasības jēdzienā ir šādas divas pazīmes:

1) Pretprasība ir patstāvīgā prasība, kuru var celt arī atsevišķi no pirmprasības; tādēļ viņai jāatbilst visiem prasības nosacījumiem vispār [C. pr. n. 359. (257., 360. (258.) un 445. (340.) p.]; pirmprasības izbeigšana vai atstāšana bez caurlūkošanas neizšķir pretprasības likteni, jo tā neatkarājas no pirmprasības [C. pr. n. 333. (226.) р.], ja tikai pretprasība nav celta eventuāli gadījumam, kad pirmprasību lūkotu cauri pēc būtības.

2) Pretprasība ir atbildētāja aizstāvēšanās līdzeklis pret pirmprasību; tamdēļ viņai pilnīgi vai pa daļai jāiznīcina pirmprasība, citiem vārdiem sakot, lai panāktu tās kopīgu caurlūkošanu ar pirmprasību, tai jābūt tiesiskā sakarībā ar pirmprasību, bet tas iespējams:

21

322

a) ja pretprasība izriet no tā paša pamata kā pirmprasība1) [C. pr. n. 362. (2582.) р.], vai ja starp abām iekšējs sakars [C pr. n. 49. (38.), 333. (226.), 362. (2582.ā р.] un

b) ja pretprasība noder ieskatam ar pirmprasību [C. pr nol. 49. (38.), 333. (226). 362. (2582.) p.].2) Piemēri:

a) Prasītājs-iznomātājs piedzen nomas naudu pēc nomas līguma, bet nomnieks ar pretprasību lūdz atzīt līgumu par atceltu, ņemot vērā atsevišķu līguma nosacījumu neizpildīšanu. Šeit abas prasības izriet no viena un tā paša līgumiskā pamata, kuru tiesai reizē, abas prasības vienkopus caurlūkojot ērtāk noskaidrot.

b) Prasītājs ar pirmprasību pieprasa atbildētāja izlikšanu no nekustama īpašuma, bet atbildtājs ar pretprasību lūdz atzīt īpašuma tiesību uz šo nekustamo mantu aiz valdīšanas noilguma. Šai gadījumā, lai gan abu prasību pamati ir dažādi, tomēr starp viņiem ir ciešs sakars: pretprasības apmierināšanas sekas būs pirmprasības noraidīšana.

c) Prasītājs ceļ prasību pēc parāda zīmes par Ls 10.000,—, bet atbildētājs pretprasību Ls 8000,— apmērā par prasītājam piegādāto preci; šai gadījumā iespējama ieskaitīšana.

Kā redzams no likumdošanas motīviem pie 1914. g. 10. jūnija likuma, atbildētājam ir tiesība tāpat kā agrāk (sk. C. pr. n. 266 p. veco redakciju) celt pret prasītāju katru viņam piederošu prasījumu pretprasības veidā, ja tikai šis prasījums vispār piekrīt tai pašai tiesai. Tiesas pienākums tomēr lūkot to cauri kоpā ar pirmprasību tikai tai gadījumā, ja viņa atzīst, ka ievēroti nosacījumi par abu prasību pamata identitāti vai ieskaita iespējamību, vai arī iekšēja sakara esamību starp abām prasībām. Ja šo nosacījumu nav, tiesai ir tiesība šķirt abas prasības un lūkot tās cauri atsevišķi. Tādā kārta ne katra pretprasība jāskata cauri kopā ar pirmprasību, bet tikai tāda, kas atrodas sakarā ar pirmprasību, izriet no viena kopēja pamata vai pielaiž ieskaitīšanas iespējamību.

1) Kā redzams no Muravjeva kommisijas motīviem pie 68. р., pamata vienīgums, no kura izriet abas prasības, sastāda to iekšējo sakaru, kam jāpastāv pēc likuma starp abām prasībām. No tagadējās likuma redakcijas tas skaidri neizriet.

Sal. arī В. Л. Исаченко, „Предъявленiе встречныхь исковъ", Вестникъ гражд. права 1915. г. № 1 ; А. В. Завадскiй, Новое въ институге встречныхъ исковъ по закону 10. VI. 1914. г., Вестникъ права 1914. г. № 41 ; Г. А., Встречный искъ въ проекте новой редакцiи Уст. Гр.Суд. Ж. М. Ю 1901 г. № 1.

2) Saskaņā ar C. pr. n. 226. р., ir vajadzīgs, lai visa pretprasība derētu ieskaitam, jo pēc minētā likuma skaidrā teksta, runa ir par pretprasības (bet nevis tās dalās) ieskaitīšanu pirmprasība (Sen. spr. 22. XI. 1929. g., Zvīgul l., Nr. 1726).

323

Lai pretprasība derētu ieskaitam ar pirmprasību, ir nepieciešams, lai abi prasījumi būtu vienādas šķiras un lai pretpra-sījumam jau būtu iestājies termiņš (Civīllik. 3545., 3547., 3553 р.). Jautājumam par to, no kā izcēlusies pretējā, ieskaitāmā pretenzija, nav nozīmes (Civīllik. 3547. р.).

Ieskaitam celtā pretprasījuma apstrīdamība, pretēji Civīllik. 3552. р., pati par sevi nevar būt par šķērsli tā celšanai tiesā pretprasības kārtībā, jo tiesas tiešais uzdevums ir izšķirt strīdus. Beidzot, kas attiecas uz savstarpējo prasījumu summu nevienādību, tad uz 3548. p. pamata šī starpība nav par šķērsli ieskaitam.

Jāaizrāda, ka miertiesā pretprasījums, kas noder ieskaitam, bet pēc summas pārsniedz miertiesneša kompetenci, dod pamatu lietas izbeigšanai miertiesā un tiklab pirmprasības, kā pretprasības nodošanai apgabaltiesai,1) pie kam šai gadījumā abas prasības skaitās par celtām apgabaltiesā no to celšanas miertiesā [C. pr. n. 50. (39.) р.]. Ievērojot principu: „ubi eadem ratio, ibi eadem legis dispositio", jāatzīst, ka pretprasība, kas iesniegta pret apgabaltiesā celto pirmprasību, pēc vērtības var arī nepārsniegt miertiesneša kompetenci, ja tikai tā noder ieskaitam ar pirmprasību vai arī atrodas ar viņu ciešā sakarā. Pretējs iztulkojums varētu nostādīt pretkreditoru loti grūtā stāvoklī (sk. arī Kr. Sen. 1890. g. № 349). Ievērojot minēto, C. pr. n. 333. (226.) p. nosacījums, ka pretprasība nedrīkst piekrist citai tiesai pēc savas šķiras, piemērojams apgabaltiesā tikai tai gadījumā, ja pretprasība nenoder ieskaitam un nestāv sakarā ar pirmprasību.

Pretprasības iesniegšana notiek pēc parasto prasību iesniegšanas noteikumiem, ne vēlāk kā pirmā rakstiskā paskaidrojuma iesniegšanai paredzētā laikā, bet ja pēdējais nemaz nav iesniedzams, tad pirmā sēdē2) šajā lieta, uz kuru uzaicināts atbildētājs, vai, beidzot, iesniedzot atsauksmi pret aizmugurisku spriedumu [C. pr. n. 445. (340.) p.]. Ja līdz tiesas sēdei ir pārāk maz laika, un atbildētājs nespēj savākt prasībai nepieciešamos pierādījumus, tad tiesa, uz viņa lūgumu, dod šim nolūkam laiku no 3—7 dienām [C. pr._n. 446. (341.) р.]. Pēc Pretprasības iesniegšanas lietas iztiesāšanu var atlikt uz pre-

1) Tas ir izņēmums no vispārējā principa: „ubi acceptum est semel judicium, — ibi et finem accipere debet".

2) Pēc Senāta paskaidrojuma, tiesas sēdē, kura atbildētājs aprobežojas un var aprobežoties ar piekritības noraidījumu, nedodot paskaidrojumus pēc lietas būtības (571. р.), neskaitās par pirmo sēdi C.pr. n. 340. p. nozīmē. Pretprasība pieder pie atbildētajā aizstāvēšanās līdzekļiem, un tāpēc, bez šaubām, prasa un paredz lietas iztirzāšanu pēc būtības (Sen. spr. 25. X. 1928. g. Nr. 229, Legzdina l.).

21*

324

tējās puses lūgumu vai pēc tiesas ieskata [C. pr. n. 447 (342.) р.].

Pretprasība piekrīt tai pašai tiesai, kurai iesniegta pirmprasība[C. pr. n. 333. (226.) р.], un ja pretprasība pieņemta, tad tiesai jātaisa par abām prasībām viens kopējs spriedums. Ja pretprasība nenoder ieskaitam, vai neizriet no viena kopēja pamata, tad tiesa var izdalīt viņu atsevišķā lietā [C. pr. n. 362. (2582.) р.]. No otras puses, tiesa pati var atsevišķi celto prasību apvienot pretprasības veidā ar otru prasību, ja tikai abas puses neceļ pret to iebildumus [C. pr. n. 363. (2583.) р.]. Likums neparedz, ka šos lēmumus par prasības atdalīšanu atsevišķā lietā vai apvienošanu varētu pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas, ja tikai ar šādu lēmumu nav izšķirts jautājums par pretprasības piekrītību [C. pr. n. 677. (586.) un 678. (587.) р.].

VII. NODALĪJUMS.

Lietas rakstiska sagatavošana un iztiesāšana.

§ 83. Lietas rakstiska sagatavošana.

Kā jau iepriekš minēts, līdz 1914. g. pastāvēja trejāda tiesāšanas kārtība: vispārējā — kur pārsvars bija rakstiskai formai (C. pr. n. 312.—323. р.); saīsinātā (C. pr. n. 348.—365. p.) un vienkāršotā (C. pr. n. 3651.—36524. р.). Tagad, sākot ar 1914. g., rakstiska lietas sagatavošana sacīkstes rakstu izmaiņas ceļā nav obligātoriska un drīzāk uzskatāma kā izņēmums [C. pr. n. 440. (3351.) р.]. Jautājums par rakstiskas sagatavošanas izlietošanu vai neizlietošanu atkarājas no pašiem prāvniekiem.

Priekšlikums par rakstisku paskaidrojumu iesniegšanu var nākt no:

a) tiesas priekšsēdētāja [C. pr. n. 417.— 420. (312.— 315) un 422. (317.) р.],

b) tiesas [C. pr. n. 440. (3351.) р.].

Puses tomēr nav spiestas katrā ziņā iesniegt paskaidrojumus, pie kam, protams, jārēķinās ar tām sekām, kas var celties, ja lieta izrādītos nepietiekoši noskaidrota. Bet pusēm ir arī tiesība iesniegt paskaidrojumus pēc sava ieskata, neatkarīgi no tā, vai tiesa tos pieprasījusi vai nē.

Formas ziņā rakstiskiem paskaidrojumiem jāatbilst tiem vispārējiem nosacījumiem, kas paredzēti prasības lūgumiem [C. pr. n. 359. (257.) p. 1., 2., 4.— 6. pkt.]; — tie apmaksājami ar parasto zīmognodevu (miertiesās lokšņu nodevu), bet attie-

325

cībā uz pievienojamiem dokumentiem piemērojami Civīlproc. nol. 367. (263.) un 368. (264.) р., izņemot 367. (263.) p. 4. pkt. [sal. arī 421. (316.) р.].

Pēc rakstisku paskaidrojumu iesniegšanas vai iesniegšanai noteiktā termiņa notecēšanas, lietu, ievērojot tās kārtu, noliek uz tiesas sēdi [C. pr. n. 422. (317.) р.].

§ 84. Tiesas satiksme ar prāvniekiem un prāvnieku juridiskās adreses paziņošana tiesai.

I. Ārpus sēdes tiesa sazinās ar prāvniekiem rakstiski — ar pavēstēm vai sludinājumiem. Tomēr arī ārpus sēdes puses var mutiski lūgt un tiesas priekšsēdētājam jāizšķir, neuzaicinot otru pusi, šādi lūgumi: 1) nolikt lietu uz tiesas sēdi, 2) izsniegt dokumentu vai sprieduma norakstus vai arī kādu apliecību, 3) izsniegt izpildu rakstus. Prāvnieki var iesniegt tiesai dažādus rakstus, nosūtot tos pa pastu, nododot tiesas reģistratūrā vai, beidzot, nododot tieši priekšsēdētājam (piem., lūgumu par prasības steidzamu nodrošināšanu); pēdējā gadījumā raksti iepriekš tomēr jāreģistrē tiesas kancelejā.

Savus lēmumus un rīkojumus tiesa paziņo prāvniekiem vai nu mutiski — tiesas sēdē, vai rakstiski — ārpussēdes ar tiesu izpildītāju; vai ziņnesi, vai pa pastu [C. pr. n. 409. (305.) р.].

II. Lai saņemtu visus otras puses iesniegtos rakstus un pavēstes, katrai pusei jāpaziņo tiesai sava uzturēšanās vieta tanī pilsētā, kur atrodas tiesa, kas lietu caurlūko. Šo uzturēšanās vietas paziņošanu sauc par juridiskās adreses paziņošanu. Šī juridiskā dzīves vieta var sakrist ar faktisko dzīves vietu, ja puse dzīvo tanī pašā pilsētā, kur atrodas attiecīgā tiesa; bet ja puse dzīvo citā vietā, tad viņai tiek dota iespēja uzrādīt savu juridisko adresi pie pazīstamiem, radniekiem vai pilnvarnieka, pilnvarojot viņus saņemt visus prāvniekiem adresētos tiesas rakstus [C. pr. n. 413. (309.) р.].

Zināmos gadījumos kad sazināšanās pēc puses īstās pastāvīgās dzīves vietas nav saistīta ar grūtībām un nevar novilcināt lietas iztiesāšanu, priekšsēdētājs var atsvabināt puses no juridiskās adreses paziņošanas [C. pr. n. 413. (309.) р.]. Juridiskās dzīves vietas neuzrādīšanas sekas ir tās, ka visus papīrus un pavēstes, kas adresēti juridiskās adreses neuzrādītajam, atstāj tiesas kancelejā, skaitot tos tomēr par izsniegtiem pēc piederības.

Bez šādas tiesas rakstu izsniegšanas kārtības, likumde-

326

vējš paredzējis vēl 2 citas kārtības: 1) nodošanu caur sekre taru [C. pr. n. 411. (307.) р.] un 2) rakstu apmaiņu starp zvērinātiem advokātiem [C. pr. n. 412. (308.) р.]. Bet šī izņēmuma kārtība rakstu apmaiņāpav pielaižama pie prasības sūdzību un citu, — kā kasācijas, tā apellācijas sūdzību iesniegšanas.

Jāievēro, ka saskaņā ar rīkojumu par zīmognodevu 88. p zvērinātiem advokātiem, ja viņi izsniedz viens otram prāvu rakstu norakstus, jāatzīmē uz šiem rakstiem, ka par izsniegtiem norakstiem zīmognodeva samaksāta.1)

§ 85. Lietas iztiesāšanas kārtība.

Pēc rakstiskas sagatavošanas [C. pr. n. 422. (317.) р.] vai arī bez tās [402. (299.) р.] lietu noliek uz sēdi iztiesāšanai, kas notiek darba dienās sevišķi norādītās telpās [T. iek. lik. 77. (137.) р.].

Sevišķu sagatavošanas sedi, ka tas paredzēts Austrijas procesa likumā (ZPO. 239. р.), mūsu Civilprocesa nolikums nepazīst.

Ar lietas iztiesā šanu jāsaprot tā centrālā procesa daļa, kurā strīdus lietu kopā ar pierādījumiem mutiski ceļ priekšā tiesai.

Iztiesāšana sastādās no:

1) tiesneša-referenta mutiska lietas satura atstāstījuma [C. pr. n. 424. (324.), 428. (327.), 429. (328.) p.];2)

2) pušu mutiskas sacīkstes, ko vada tiesas priekšsēdētājs [C. pr. n. 430. (329.), 431. (330.), 443. (338.). p.]; sacīkstē puses var tiklab minēt jaunus pamatojumus un pierādījumus [C. pr. n. 433. (331.), 434. (3311.) р.], kā arī dažreiz grozīt prasījumus [mutatio libelli; — C. pr. n. 435.—437. (332.—334.) р.] vai atzīt kā zināmus lietas apstākļus, tā visu prasību;

3) jautājumiem, kurus pusēm uzstādīt tiesai ne tikai ir tiesība, bet pēc 1930. g. noveles pat ir pienākums, ja no lietas

1) Dažās tiesās pastāv pilnīgi nepareiza prakse, prasot apmaksāt ar zīmognodevu arī tos norakstus, no kuriem puses savstarpēji atteikušās. Apmaksājami tikai raksti, un ja puses atteicas no to saņemšanas, kaut ar nolūku samazināt izdevumus, tad, protams, nevar prasīt apmaksāt ar zīmognodevu tādu norakstu, kuru puse faktiski nav saņēmusi.

2) Tiesu iestādēm nav tiesības pat uz partu lūguma pamata atkāpties no esenciālām procesa formām, kā, piem., no lietas atreferēšanas publiskā tiesas sēdē, jo lietas apstākļu atreferēšanu likums paredz un prasa absolūti (Sen. spr. 1902. g. Nr. 120; 26. III. 1925. g., Praula l., Nr. 45). Tomēr, ja arī lieta nebūtu tikusi atreferēta, tad šāds formāls defekts pats par sevi vien nevar būt par iemeslu Tiesu palātas sprieduma atcelšanai (Sen. spr. 28. IV. 1927. g. Nr. 82, Miņinu l.).

327

redzams, ka viena vai otra puses izvairās dot noteiktus paskaidrojumus vai atturas no zināma fakta atzīšanas [C. pr. n. 438. (335.) р., sal. arī 271. (175.) p.];

4) tiesas priekšsēdētaja priekš likuma pusēm izlīgt, ja pēc lietas apstākļiem tas iespējams; pēdējā gadījumā tiesas sekretārs sastāda sevišķu protokolu, ko paraksta puses un viss tiesas sastāvs [C. pr. n. 442. (337.) р.].

Pušu sacīkste izbeidzas, kad tiesas priekšsēdētājs atrod, ka lieta pietiekoši noskaidrota, pie kam, ja viņš vienai pusei atļāvis dot paskaidrojumus kādā jautājumā, tad vienlīdzības dēļ viņam jāatļauj arī otrai pusei apgaismot to pašu jautājumu no sava viedokļa, lai paskaidrojumu skaits ne tikai ārēji no abām pusēm būtu vienlīdzīgs [C. pr. n. 443. (338,) р.], bet lai arī tiesa iegūtu ne tikai vienpusīgu, bet abpusīgu lietas apgaismojumu.

Attiecībā uz prasības grozīšanu jāaizrāda, ka agrāk tā bij noliegta ar nolūku uzglabāt strīdīgās attiecības iekšējo identitāti, kas zūd grozot prasības pamatu vai mainot strīdīgās attiecības objektu. Arī atbildētāja intereses prasa, lai iesniegtu prasību negrozītu, jo viņa stāvoklis pie aizstāvēšanas sakarā ar prasības grozīšanu var pasliktināties.

Pilnīgi saprotams, ka ja atbildētājs neceļ iebildumus pret prasības grozīšanu, tad arī tiesai nav pamata to nepielaist. No otras puses tomēr atbildētājs, ceļot savus iebildumus vai norādot uz kādiem apstākļiem, bieži vien piespiež prasītāju grozīt uzstādītos prasījumus,1) un šis apstāklis, sakarā ar cenšanos pēc materiālās taisnības, ko tiesā nevar ignorēt, pamudināja Latvijas likumdevēju 1930. g. novelē dot prasītājam iespēju pie zināmiem apstākļiem grozīt prasības lūgumā uzdotos prasījumus, sekojot šinī ziņā pa daļai Rietumeiropas likumdošanas paraugiem (sk. Vācijas ZPO 264. р., Austrijas — 235 p. un Bernes — 94. p.).2)

Vispirms jāatzīmē, ka saskaņā ar C. pr. n. 436. (333.) p. nav uzskatāmi par prasības grozīšanu gadījumi: 1) kad prasītājs savā prasības lūgumā celtos prasījumus izteic noteiktāki vai formāli pareizāki; 2) kad viņš izlabo prasības lūgumā pielaistās acīmredzamās kļūdas; 3) kad viņš pievieno prasījumiem pieaugumus vai procentus, kas pieauguši no sūdzības iesniegšanas dienas3) (Civīllik. 913. p. in fine); 4) kad prasības objekta atsavinā-

1) Sal. Schmidt, Lehrbuch des deutschen Zivilprocessrechts, 1898. g.

izd., 855., 856. lap. p.

2) Iespēja grozīt prasījumus, kaut arī ne tik plašos apmēros, bij paredzēta arī Muravjeva kommisijas projekta 185. un 186. p.

3) Bet procenti līdz prasības sūdzības iesniegšanai prasāmi reizē ar kapitālu un tam pievienojami [C. pr. n. 377. (273.) p. 1. pkts]. Tos ne-

328

šanas, zuduma vai citas pārnrainās dēj prasītājs pieprasa no atbildētāja mantas vietā tās vērtību [pretium succedit in locum rei; sal. Civīllik. 914. p. un .C pr. n. 1352. (1213.) p.]; 5) kad naudas prasība, kas sastādās no vairākām summām, prasītājs, nepalielinot prasības kopsummu, ienes grozījumus kopsummas sastāvdaļās;1) 6) kad prasītājs,pa lietas gaitas|aiku pārgrozījušos apstākļu dēļ, savā pirmējā prasījuma vietā, ar kuru viņš bij lūdzis noteikt pušu civiltiesiskās attiecības, lūdz atjaunot aizskartās tiesības [C. pr. n. 3. (1801.) р.], vai otrādi (piem., kad prasītājs lūdz, lai tiesības uz zaudējumu atlīdzību atzīšanas vietā tam piespriestu no atbildētāja noteiktu summu, ka atlīdzību par zaudējumiem un otrādi).

Neatkarīgi no šiem pārlabojumiem, ko prasītājam ir tiesība izdarīt un kas saskaņā ar C. pr. n. 436. (333.) p. neskaitās par prasības grozīšanu, likums [C. pr. n. 435. (332.) р.] pielaiž grozīt prasību, bet tikai pirmā instancē [C. pr. n. 858. (747.) р.], proti:

1) prasību var samazināt, bet samazināšana nedrīkst būt par iemeslu pirmatnējās prasības skaldīšanai ar nolūku nākotnē celt jaunu prasību par to daļu, par kādu samazināta celta pirmatnejā prasība (sal. Senāta 1875. g. spr. № 343) ;2)

2) ar atbildētāja piekrišanu ir iespējams ikkatrs prasības grozījums, pie kam atbildētāja ielaišanās sacīkstē bez ierunām pret prasības grozījumu uzlūkojama par piekrišanu šādam grozījumam;3)

3) bez atbildētāja piekrišanas, ja: a) pirmatnējais, prasības lūgumā uzrādītais pamats paliek negrozīts un b) lietas iztiesāšana, sakarā ar izdarīto grozījumu, stiprā mērā nesarežģījas un nenov|lcinājas.

Tikai šajās robežās, kas, salīdzinot ar agrāko kārtību, stipri paplašinātas, ir pielaista prasības grozīšana.

var pievienot vēlāk un arī nevar prasīt vēlāk ar atsevišķu prasību, ja savā laikā par tiem noklusēts vai, ja galvenā parāda samaksa pieņemta bez iebilduma (Civīllik. 3421. р.).

1) Līdzīgi grozījumi iespējami, kad _novērtējot atsevišķus prasījumus, eksperti atzīst dažus prasītāja prasījumus par pārspīlētiem, bet citus atkal par zemu novērtētiem.

2) Sal. аrī Исаченко I., 764. 1. p. Iespēja skaldīt prasību pēc atbildētāja uzaicināšanas tiesā būtu pretrunā ar noteikumu, ka prasītājam nav tiesības vienpusīgi, bez atbildētāja piekrišanas, izbeigt prasību ar tiesību to atjaunot, bet viņš var tikai atteikties no prasības uz visiem laikiem.

3) Šeit tā tad izteicas romiešu princips: qui tacet censentire videtur (sal. arī Civīllik. 2941. p. in fine). Tomēr, lai dotu atbildētājam iespēju apzinīgi izturēties pret prasības grozījumu, C. pr. n. 437. (334.) p. nosaka, „ka prasītājam, kas pārgroza savus prasījumus, par to jāziņo tiesai rakstiski."

329

Par prasības pamata grozīšanu, resp. neatļautu prasības grozīšanu jāuzskata gadījumi, kad prasītājs ārpus C. pr. n. 436. (333.) pantā paredzētiem nosacījumiem pieprasa prasības pirmatnējā objekta vietā citu, piem. , zirga vietā govi; kad tiesisko pamatu, uz kura sākumā balstījusies prasība, atvieto ar citu tiesisku pamatu, piem., ja prasītājs, kas pamatojis celto prasību uz testamenta, pēc tam pamato prasību uz mantošanu pēc likuma; kad uz formāla dokumenta pamatotu prasību par īpašuma tiesību uz lietu atvieto vēlāk ar prasību par īpašuma tiesību atzīšanu uz valdīšanas nоilguma pamata.

Pārgrozījums nebūs, ja prasītājs, prasot noteiktu summu uz dokumenta pamata, sākumā nosauks dokumentu par uzglabāšanas rakstu, bet pēc tam par parāda rakstu. Šeit prasības pamatā kā sākumā, tā arī vēlāk, likts viens un tas pats dokuments, kuru kvalificējot var būt dažādi uzskati (Senāta 1881. g. spr. № 112.).

Apellācijas instance prasījumu grozīšana nav pielaižama, bet prasījumu izlabošana, saskaņā ar C. pr. n. 436. (333.) р., iespējama arī otrā instancē [sal. C. pr. n. 858. (747.) un 255. (163.) р.]. Jautājumu par to, vai vienā procesā ir pielaižami vairākkārtēji prasības grozījumi, izšķir tiesa, ņemot vērā, kādā mērā ar šādu vairākkārtēju grozīšanu lietas iztiesašana sa-režģijas vai novilcinājās. Ja sakarā ar prasības grozīšanu rodas nepieciešamība pielaist jaunus pierādījumus vai nolikt jaunu sēdi, tad pat vienreizēju prasības grozīšanu nepielaiž [C. pr. n. 435. (332.) р.].

Viss par pirmprasības grozīšanu sacītais attiecas arī uz pretprasību. Tomēr, jāņem vērā, ka pretprasību un pirmpra-sību var caurlūkot vienkopus tikai tad, ja pretprasība stāv sakarā vai noder ieskaitam ar pirmprasību [C. pr. n. 333. (226.) р.], no kā izriet, ka pretprasības iesniegšanas gadījumā pirmprasības grozīšana iespējama tikai par tik, par cik ar to netiek traucēts jau nodibinātais sakars ar pretprasību vai ieskaitīšanas iespēja, un otrādi.

Grozot pirmprasību, prasītājam visādā zinā tanī pašā sēdē vai nekavējoties pēc sēdes jāiesniedz par to tiesai rakstisks Paziņojums [C. pr. n. 437. (334.) р.].

Kas attiecas uz jautājumiem, ko tiesas uzstāda pusēm, tad C. pr. n. 438. (335.) panta nolūks ir izmantot mutiska procesa labās īpašības, jo rakstiskā procesā puse viegli var izvairīties no daudziem, tai nepatīkamiem jautājumiem un atbildēm, kam dažreiz lietā ir izšķiroša nozīme. Bet tiesas sēdē. pateicoties C. pr. n. 438. (335.) un 439. (3351.) р., tiesai ir iespēja un pie-

330

nāķums prasīt kategoriskas un tiešas atbildes par visu, kas lietā izrādās neskaidrs. Dažreiz tāda prāvnieku pratināšana var padarīt par lieku tālāko sacīksti. Rietumeiropas likumdošanā tieši šim momentam piešķirta liela nozīme (Sal. Itālijas procesā, t. s. „interrogatorio delle parti"; Austrijā — ZPO 182., 263., 371.—383. р.; Vācijā — ZPO. 138.—141 p.). Mūsu Civilprocesa nolikuma 438. (335.) pantam analoģisku mērķi pa daļai cenšas sasniegt ar rakstiskiem paskaidrojumiem C. pr. n. 419. (314.) un 432. (3301.) pants. Un beidzot, lai piespiestu to pusi, kas no paskaidrojumiem izvairās, dot noteiktus paskaidrojumus, likums piešķir tiesai plašas tiesības prasīt, lai prāvnieks personīgi ierodas tiesā [sal. C. pr. n. 199. (1451.), 200. (1452.) 271. (175.), 459. (3681.), 824. (719.), 825. (7191.) р.], saistot pie tam puses neierašanos vai paska|drojumu neiesniegšanu ar nopietnām sekām priekš neieradušās puses.

Pēc tam, kad puses devušas savus paskaidrojumus, tiesa var vaipu izspriest lietu pēc būtības, ja lietas apstākļi pilnā mērā noskaidrojušies un nav vajadzīgi ne jauni pierādījumi, ne iesniegto pierādījumu pārbaudīšana, vai arī taisīt lēmumu par pierādījumu pārbaudīšanu [C. pr. n. 458. (368.), 460. (369.) p.]; pieprasīt pušu personīgu ierašanos tiesā (C. pr. n. 459, (3681.), 824. (719.), 825. (7191.) р.], vai rakstisku papildus paskaidrojumu iesniegšanu, ja tie, sakara ar lietas sarežģīto saturu, būtu vajadzīgi [C. pr. n. 440. (3351.) p. ]; vai arī, atkarīgi no lietā klātnākušiem apstākļiem, izlemt attiecīgus blakus jautājumus [C. pr. n. 656. (566.) p.]; vai izslēgt lietu no sēdes dienas kārtības vai apturēt lietas gaitu [C. pr. n. 782. (681.p.ļ.

Tā tad iekams lietu izspriež pēc būtības, to var vairākas reizes nolikt uz sēdi radušos blakus jautājuma izlemšanai. Visos šādos gadījumos sēžu raksturs ir vienāds, un sēdes norisinājās iepriekš aplūkotā kārtībā.

§ 86. Tiesas sēžu protokoli.

Par katru tiesas sēdi tiesas sekretārs ved protokolu [sal. T. iek. lik. 105. (164.) р.] kārtībā, kāda paredzēta Kriminālprocesa likumu 831.—840. (835.—837., 839.—845.) un Civilprocesa nolikuma 216.—219. (1552.—1555.) pantos. Šajā protokolā, kas atspoguļo visu, kas sēdē noticis, atzīmē sēdes dienu un tiesas sastāvu, pusu vārdus un uzvārdus, atzīmējot, kura no tām ieradusies uz sēdi personīgi vai atsūtījusi pilnvarnieku; kādus dokumentus prāvnieki iesnieguši, viņu paskaidrojumus uti paziņojumus, kam ir svarīga nozīme lietā, kā piem., prasības at-

331

zīšanu [C. pr. n. 568. (480.) р.], strīdus pieteikšanu par dokumentu viltojumu [C. pr. n. 646. (556.) p.], izlīgumu, šaubu pieteikšanu par dokumenta īstenību; lūgumus izlabot vai grozīt prasījumus u. t. t.; protokolā atzīmē īsumā arī pušu paskaidrojumus, ja tie jau neatrodas iesniegtos rakstos; dažādus viņu lūgumus, kā arī norādījumu, ar kādu tiesas nolēmumu (spriedumu vai blakus lēmumu) izbeigta sēde zināmā lietā, un vai spriedumu vai lēmumu izgatavos galīgā veidā un kad īsti.

Protokolu apliecina sekretārs un paraksta viss tiesas sastāvs. Pusei, kas atzīst protoklu par nepilnīgi vai nepareizi sastādītu, ir tiesība 7 dienu laikā, skaitot no tās dienas, kad nolikta sprieduma vai lēmuma izgatavošana galīgā veidā, iesniegt tiesai savas piezīmes par protokolu un lūgt to izlabot [Senāta 1879. g. spr. № 150. un 1901. g. № 56., sal. arī C. pr. n. 219. ,(155'.) p.)].1)

Šīs piezīmes jāskata cauri nākoša tiesas sede tam pašam tiesas sastāvam, kas piedalījies tanī sēdē, kad sastādīts izlabojamais vai nepilnīgais protokols (Kr. Sen. apv. sāp. 1904. g. spr. № 563.).

Par pierādījumu pārbaudīšanu ari sastāda protokolu; parasti to nedara sekretārs, bet tas tiesnesis, kas izdara pierādījumu pārbaudi [liecinieku nopratināšanu — C. pr. n. 476. (387.), 494. (406.) р.; apskati uz vietas — C. pr. n. 7601. (511.), 602. (512.) р.; rakstisku pierādījumu pārbaudi — C. pr. n. 593. (503.), 627. (537.), 639. (5490 р.].

Visus šos protokolus pēc tam atreferē tiesai tajā sēde, kur lietu izspriež pēc būtības. Bez sēdes protokola katrā atsevišķā lietā, sekretārs ved vēl sēdes žurnālu par visu sēdes gaitu [T. iek. lik. 104. (163.) р.], kurā īsumā atzīmē sēdes laiku, tiesas sastāvu un visas priekšā celtās lietas, atzīmējot, vai lieta izspriesta pēc būtības, vai arī lietā izlemts kāds blakus jautājums, jeb vai lieta izslēgta no sēdes dienas kārtības.

VIII. NODALĪJUMS.

Pierādīšana.2)

§ 87. Vispārīgi aizrādījumi.

Process ir divu pušu cīņa, kurā uzvar tā puse, kas tiesas priekšā pierāda savu taisnību ar iesniegto pierādījumu

1) Lūgums par protokola izlabošanu nav uzskatāms par nokavētu. ja tas iesniegts tai laikā, kad pats spriedums galīgā formā vēl nav bijis gatavs. (Sen. spr. 18. XII. 1924. g. Galviņa 1. Nr. 139.).

2) Literatūra: Rich. Schmidt, Lehrbuch d. deutschen Zivilprozess-

332

palīdzību. Tādā kārtā pierādīšanas mērķis ir noskaidrot tos faktiskos, patiesos apstākļus, uz kuru pamata tiesai, piemērojot tiem attiecīgas normas, jātaisa savs spriedums.

Censdamās sasniegt iespējamo materiālo taisnību, tiesa pati pierādījumus neievāc [C. pr. n. 457. (367.) р.], bet atstāi šo pienākumu pusēm (judex secundum allegata et probata а partibus judicare debet). Tiesa tikai uztver pušu iesniegtos an uzdotos pierādījumus, tos pārbauda, salīdzina un novērtē viņu pierādīšanas spēku. Pēc tam, kad puse pierādījusi zināmus apstākļus, un tiesa tos atzinusi par noteiktiem, viņa piemēro tiem attiecīgas normās. Tomēr tiesa nebūt neizturas vienaldzīgi un pasīvi jautājumā par patiesības noskaidrošanu. Šinī ziņā 1930. g. noveles it sevišķi ir uzlikušas tiesai par pienākumu visādi censties noskaidrot patiesību, uzstādot pusēm attiecīgus jautājumus tiesas sēdē, ja viņu mutiskie vai rakstiskie paskaidrojumi tiesai nav pietiekoši skaidri [C. pr. n. 438. (335.) р.].

Lietas faktiskas puses un strīdīgo lietas apstākļu noskaidrošanai tiesa jebkurā lietas stāvoklī var aicināt puses, kas nav atnākušas, ierasties personīgi tiesas sēdē, uzrādot pavēstē, kādu apstākļu noskaidrošanai viņas aicina, un brīdinot, ka neierašanās tiesā uz aicinājumu vai nepietiekošu kaut arī rakstisku paskaidrojumu iesniegšana var noderēt tiesai par pietiekošu pamatu atzinumam, ka aicinātā puse neapstrīd pretējās puses uzdotos apstākļus, kuru noskaidrošanai viņu aicina uz tiesas sēdi [C. pr. n. 459. (3681) un 824. (719.) p]. Likums [C. pr. n. 458. (368.) р.] uzliek tiesai par pienākumu griest pušu vērību uz pierādījumu trūkumu tajos jautājumos, ko tiesa atzīst par svarīgiem, un prasa, lai tiesa dotu pusēm iespēju sniegt paskaidrojumus ari jautājumos, kuŗi tiesai jāierosina pašai, ex officio, neatkarīgi no prāvnieku norādījumiem [sal. C. pr. n. 443. (338.) un 675. (584.) р.]. Beidzot uz C. pr. n. 540. (452.) p. pamata tiesai pašai ir tiesība pieprasīt no valdības iestādēm un amatpersonām tādus dokumentus, izziņas un darbvedības aktis, uz kuriem puse atsaucas, un kuri atrodas šajās iestādēs un amatpersonu rokās.

Viss iepriekš sacītais pierāda, ka jautājumā par patiesības noskaidrošanu tiesa, nekādā ziņā nav vienaldzīga skatītāja, kas pasīvi uztveŗjtikai to, ko puses ceļ tai priekšā, un pie tam tādā apgaismojumā, kādu piešķir apstākļiem viena vai otra puse.

-

rechts, 1910. g. 458.—488. lap. р.; Энгельманъ, Курсъ Русскаго Гражданскаго Судопроизводства; Малышевъ, Курсъ Гражд. Судопр., 271.— 326. lар. р. Konrād Hellwig, System des deutschen Zivilprocess rechts, 1912. g. I. s., 670. lap. p.

333

Gluži otrādi, lai gan pierādījumus iesniedz vai uz tiem atsaucas katra no pusēm, tiesai tomēr jāraugās uz tiem kritiski, jānoskaidro to objektīvā vērtība un jācenšas noskaidrot patiesos, faktiskos lietas apstākļus, kam gala rezultātā jānoved pie patiesības. Ja tiesa šiem pareizi noskaidrotiem, faktiskiem lietas apstākļiem pareizi piemēros pienācīgas tiesību normas, tad gala slēdzienā mēs dabūsim tiesas spriedumu, kas atbilst materiālās taisnības prasījumiem.

Prāvnieku darbību, kas vērsta uz viņu apgalvojumu un paskaidrojumu patiesīguma apliecināšanu pienācīgas kompetentas tiesas priekšā, sauc par pierādīšanu (probatio, Be-weisfьhrung, prouver, faire preuve, доказыванiе), bet tos paņēmienus un līdzekļus, ko prāvnieki izlieto tiesas pārliecināšanai, sauc par pierādījumiem (instrumenta, Beweismittel, preuves, доказательства).

§ 88. Pierādīšanas kārtība.

Pierādījumu iesniegšana tiesai no pusēm (Beweisfьhrung) un to uztveršana no tiesas (Beweisaufnahme) padota noteikumiem, ar kuriem jārēķinājas kā tiesai, tā pusēm. Šajos noteikumos paredzēts: a) kas īsti jāpierāda, b) kad pierādījumi tiesai jāiesniedz, c) kādā kārtībā pierādījumi jāiesniedz, d) kam jāpierāda,

I. Pirmā jautājumā jāatzīmē, ka pusei jāpierāda viņas apgalvotie faktiskie apstākļi, kas parādījušies uz ārieni zināmā laikā, zināmā vietā un attiecās uz konkrēto lietu, jo tiesas spriedums rodas, piemērojot noteiktas normas noskaidrotiem faktiskiem apstākļiem. Tomēr ne visi fakti, kaut arī tie attiektos uz konkrēto lietu, jāpierāda.

1) Nav jāpierāda vispār pazīstami fakti (Notorium non eget probatione). Par vispār pazīstamiem faktiem atzīst tos apstākļus, kas cilvēku dzīvē uz ilggadīgu piedzīvojumu pamata ir kļuvuši visiem un katram zināmi, kā arī visu to, ko nevar uzlūkot par tiesai nezināmu sakarā ar viņas oficiālo un publisko darbību (was amtlich bekannt ist, offenkundig ist; sal. vācu ZPO. 291. р.). Jautājumu par to, vai fakts uzskatāms par vispār pazīstamu, izšķir tiesa.1)

1) Nevien dabiski un politiski fakti var būt notoriski, bet arī visi citi, vispār pazīstami vietējās un ājzemes dzīves notikumi un parādības. Tiesnesis nestāv un nevar stāvēt ārpus ikdienišķās dzīves, un tādēļ viņam arī pilnīgi iespējams novērot notikumus un faktus, kas gadās dzimtenē vai ārpus tās un pie tam netikvien pēc avīžu sniegtām ziņām, bet

334

2) Nav jāpierāda fakti, ko pretējā puse tieši [C. pr. n. 567 (479.) un 580. (480.) р.] vai netieši [532. (444.) un 580. (492.) р.] atzīst. Tādu netiešu atzīšanu tiesai ir tiesība prezumēt vienmēr, kad, uz tiesas priekšlikumu dot paskaidrojumu par kādu jautājumu, puse izvairās no skaidras atbildes [C. pr. n. 438. (335.), 439. (3351.) р.] vai arī, pretēji tiesas aicinājumam, neierodas tiesā un arī rakstiski nedod pietiekoši skaidru atbildi uz uzstādītiem noskaidrojamiem jautājumiem [C. pr. n. 459 (3681.), 824. (719.)].

Beidzot, pēc miertiesas paredzētas tiesāšanas kārtības, ja pavēste izsniegta pašam atbildētājam personīgi, un tas neierodas uz sēdi un neiesniedz arī paskaidrojumus, tad miertiesnesim ir tiesība, nepārbaudot prasītāja iesniegtos pierādījumus, ar aizmugurisku spriedumu piespriest prasītājam tos prasījumus, kurus attaisno viņa uzdotie lietas faktiskie apstākli [C. pr. n. 202. (146.) р.]. Та tad ar 1930. g. novel; miertiesas, taisot aizmugurisku spriedumu tajos gadījumos , kad pavēste izsniegta atbildētājam pašam, pielaista teorija par atzīšanu klusu ciešot. Apgabaltiesās turpretīm paturēta teorija, kas māca, ka tiesa drīkst piespriest tikai pierādītus prasījumus [sal. C.pr. n. 829. (722.) р.].

3) Nav jāpierāda likumīgās prezumpcijas (законныя предположенiя, praesumptiones juris, Vermutungen-Prйsomptions), t. i. pieņēmumi, kas paredzēti likumā, taisot no zināma fakta slēdzienu attiecībā uzpezinātnu faktu.1) Pats likums, apvienojot pie zināmas kategorijas piederošo parādību vai gadījumu vairākumu, vispārinājuma ceļā rada šādas presumpcijas.

Likumīgās prezumpcijas sadalās: a) obligātoriski nepieciešamas — praesumptiones necessariae vai praesumptiones juris et de jure, kas nav ap-

arī pēc paša novērojumiem. Tiesnešiem nemaz nav sveši sabiedriskās, saimnieciskas un sevišķi arī tirdzniecības dzīves notikumi. Frāze: „quod non est in actis, non est in mundo", nav vairs piemērojama tiesai, kas stāv savu tagadējo uzdevumu augstumos. Tagadējā laikā tiesnesis vairs nav birokrāts, kas, sēžot pie zaļā galda, hermētiski noslēdzas no dzīves notikumiem un prasījumiem, kuri norisinājās ārpus tiesas zāles. (Sen. spr. 1927. g. Nr. 47; 1923. g. Nr. 84; 1924. g. Nr. 114, 231; 27./11. 1929. g. Nr. 29 „Konzums" l.).

1) Sal. franču Code Civil 1349.— 1353. p. Jautājumu par šo Code Civil pantu ievietošanu Civilprocesa nolikumā apskatīja Tiesu nolikumu sastādītāji, un ja šos pantus neieveda Civilprocesa nolikumā, tad tikai tadel, ka pati mācība par likumīgām prezumpcijām cieši saistīta ar civiltiesību pamatprincipiem, un bij domāts minētos pantus ievietot vēlāk, kad būs pietiekoši skaidri izstrādāti civillikumi, kas sastāda X. sējuma I. d. Pēdēja atrodas tikai nedaudz praesumptionis iuris piemēru. Sk. piem. 119., 530., 534., 2015. un 2053. p.

335

gāžamas ar pretpierādījumiem, kad likums uz tāda pieņēmuma pamata atzīst zināmus aktus par neesošiem, jeb nedod tiesību celt uz šādu aktu pamata prasību (sal. Latgal. civīllik. 2015. p.);1) b) vienkāršās — praesumptiоnes juris, t.i. likumīgās prezumpcijās, kuŗas pretējā puse var gan atspēkot, bet līdz tādam atspēkojumam atbrīvo no pierādījumiem to pusi, kuras labā prezumpcijas pastāv.2)

Mūsu Civillikumos atrodama vesela rinda tādu vienkāršu praesumptiones juris (sk. piem. 13., 132.—136., 526., 689., 806., 812., 2583.—2586., 2910., 2942., 3399., 3413., 3443., 3536., 3539. un citus р.). Tas atrodamas arī Civilprocesa nolikuma [sal. 561. (473.), 562. (474.), 564. (476.) р.]. No likumīgam prezumpcijām jāatšķir faktiskas prezumpcijas, kas pieņemtas sabiedrības zināmas aprindās (praesumptiones facti seu hominis — Natьrlich Vermutungen); tas nav noteiktas likumā3) un tādēļ nav tiesai saistošas. Zināmos gadījumos tiesa var ņemt vērā arī faktiskās prezumpcijas, ciktāl atzīst tās par pamatotām un apstākļiem atbilstošām.4) Tādas prezumpcijas bieži izteicās sakāmvārdu veida, piem., klusēšana ir piekrišanas pazīme (citādi Civillikumu 2941. р.).

4) Pusēm nav jāpierāda tā saucamās empīriskās, uz pieredzi pamatotās patiesības (опытныя положенiя, Erfahrungssдtze). Šīs piedzīvojumos iegūtās patiesības var attiekties uz zinātnes, mākslas, amatniecības, tirdzniecības, civiltiesiskas satiksmes, tikumības, parašu un pat tiesību nozari, un priekšstats par tām rodas, novērojot un pētot kā dabu, tā sabiedrisko dzīvi no dažādiem viedokļiem. Šīs uz pieredzi pamatotās patiesības māca mums, piem., ka mitrums parādās uz dzelzs rūsas veidā, uz audumiem — īpatnēju plankumu veidā, uz koka — pelējuma sēnīšu veidā; ka tīrība, gaiss un gaisma ir nepieciešamie higiēnas noteikumi; ka tuberkuloze pāriet uz pēcnācējiem u. t. t. Tā kā šīm empīriskām patiesībām nav fak-

1) Mūsu Civillikumos kā praesumptionis necessariae piemēru varētu norādīt 138. pantu. Pēc Senāta paskaidrojumiem (Sen. spr. 1924. g. Nr. 50) likuma par laulību § 50 ir praesumptio juris et de jure par to, ka nepārtraukti 3 gadus ilgstoša laulātu atšķirta dzīve ir uzskatama ipso facto par pierādījumu tam, ka laulības kopdzīve ir izārdīta bez kāda laulāta vienpusīgas vainas, un tamdēļ laulība šķirama uz katra laulāta prasības pamata pēc analoģijas ar likuma par laulību 49. p. 2. un 3. d. noteikumiem.

2) Sal. franču Code civil 1352. р.: „La presomption legale dispense de toute preuve celui, au profit duquel elle existe.

3) Code Civil 1353. р.: des presomptions, qui ne sont point etabliйs Par la loi.

4) Prof. Schmidts (467. lap. p.) pieved šādu praesumptionis facti pie-mēru: pircēja prasībā pret pārdevēju par zaudējumu atlīdzību preces nepiegādāšanas dēļ, pircējs kā praesumptio facti var uzsvērt apstākli, ka pircējs, ja prece būtu laikā piegādāta, būtu varējis to pārdot tālāk.

336

tisku apstākļu nozīmes, bet tās ir tikai secinājumi un loģiski slēdzieni no zināmiem, faktiem, tad tās ari pusēm nav jāpierāda, bet pati tiesa, piemērojot prāvnieku pierādītiem faktiem attiecīgās normas — izlieto empīriskās patiesības kā loģiska slēdziena locekļus. Daudzos gadījumos, kad tiesa trūkst zināšanu par kādas nozares empīriskām patiesībām, tā ir spiesta izlietot attiecīgas nozares lietpratēju palīdzību.

5) Tā kā jāpierāda tikai faktiskie apstākļi, tad рusēm nav jāpierāda, ka zināmas tiesību normas tiešām pastāv. Tiesību un likumu jautājumos tiesa ir lietpratējs (jūra novit curia), un tādēļ pusēm nav jāpierāda, ka viena vai otra likuma norma ir spēkā un piemērojama. Tiesai pašai jāpiemēro konkrētam gadījumam atbilstošie likumi pat tad ja puses uz tiem nav atsaukušās vai atsaukušās nepareizi.

Pat abu prāvnieku piekrišana kādas neatbilstošas normas piemērošanai konkrētam gadījumam neatsvabina tiesu no pienācīgā likuma pareizas piemērošanas. Gadījumos, kad jāpiemēro svešas valsts normas [C. pr. n. 552. (464.), 812. (707.) un 813. (708.) р.], ko tiesa nezin, tad attiecīgai pusei jāpierāda tāda likuma esamība un spēks. Bez tam tiesa var lūgt caur Ārlietu ministriju svešās valsts valdības slēdzienu ierosinātā jautājumā [C. pr. n. 814. (709.) р.].

Lai dotu tiesai iespēju vieglāk izspriest jautājumus, kas pamatojas uz aktiem, ko puses sastādījušas ārzemēs, un kas apspriežami pēc noteikuma „locus regit actum" [C. pr. n. 812. (707.) р.], likums uzliek pusēm par pienākumu iesniegt šos aktus ar Latvijas sūtniecības vai konsulāta apliecinājumu,1) ka tie patiešām sastādīti pēc attiecīgās valsts likumiem [C. rp. n. 553. (465.) р.], kas tomēr neatņem tiesai tiesību šaubu gadījumā pārbaudīt šo apstākli (Kr. Sen. spr. 1870. g. № 1780.), Tiesību jautājumos likums uzliek pusēm par pienākumu pierādīt visas vietējās parašas, kas tiesai var būt nezināmas, un uz kurām pamato savus prasījumus viena vai otra puse [C. pr. n. 13. (101.), 14. 102.) un 500. (412.) p.]. Pusei jāpierāda, tāpat kā vietējas parašas, arī to adminitsratīvo rīkojumu esamība, uz kuriem tā atsaucas, un kuri nav publicēti.

6) Jāpierāda tikai fakti, kam lietā svarīga nozīme (Frustra probatur quod probatum non relevat). Tādēļ tiesa var noraidīt to pierādījumu pārbaudi, kurus tā atzīst par mazsvarīgiem [sal. C. pr. n. 455. (3661.) р.].

1) Tas tomēr neattiecas uz aktiem, kurus sastādījušas un izsniegušas ārvalstu valdības iestādes, piem. civilstāvokļa aktiem (Sen. spr. 1888. g. Nr. 19; 1881. g. Nr. 97; 1868. g. Nr. 365); sk. arī Konsulāro reglamentu (Lik. k-r. 1925. g. Nr. 17; — 86. un 87. р.).

337

7) Pēc vispārēja noteikuma jāpierāda ne tikai fakti, kas nodibina prasītāja tiesības uz tiesā celto prasījumu, bet arī prasījuma apmērs. Tomēr naudas prasībās, uz taisnības principa pamata, tajos gadījumos, kad lietas apstākļi nedod iespēju noteikti noskaidrot prasījuma apmēru, un kad tiesa atzīst, ka pēc prasījuma rakstura tā apmēra noskaidrošanai nevar piemērot vispārējos noteikumus par prasību pierādīšanu, — tiesa var atbrīvot prasītāju no šo pierādījumu iesniegšanas un noteikt prasījuma apmēru pēc sava taisnīga ieskata, ņemot vērā visus lietas apstākļus [C. pr. n. 185. (1351.) un 809. (7061.) p.].1) Ja turpretim prasījuma apmēra noskaidrošana, kad prasītājs pieprasa ienākumus no attiesātās nekustamās mantas vai zaudējumu atlīdzību, izrādās apgrūtināta vai neiespējama tikai tānī brīdī, bet iespējama nākamībā, tad tiesa var aprobežoties tikai ar to, ka piespriež prasītājam viņa pierādīto tiesību uz ienākumiem vai atlīdzību, piešķirot viņam tiesību prasīt prasījumu apmēra noteikšanu un pierādīt to sevišķā kārtībā [C. pr. n. 1022. (896.) р.].

II. Jautājuma par pierādijumu iesniegšanas laiku likums prasa, lai pierādījumus iesniegtu laikā un ne vēlāk par pirmo mutisko sacīksti pēc lietas būtības [C. pr. n. 432. (3301.) р.] vai pirmā rakstiskā paskaidrojumā (C. pr. n. 420. (315.) р.]. Nokavēta pierādījumu iesniegšana dod pamatu uzlikt naudas sodu tai pusei, kas pielaidusi nokavējumu, 10 līdz 90 latu apmērā valstij par labu. Ja prasības summa pārsniedz 3000 latus, tad naudas sodu var palielināt līdz 3% no prasības summas, ja tiesa atzīst, ka pusei bijusi iespēja iesniegt šos pierādījumus arī agrāk, un ka sakarā ar pierādījumu novēlotu iesniegšanu aizkavēta lietas iztiesāšana [C. pr. n. 434. (3311.), 889. (7761.) р.].

Likums uzliek priekšsēdētajām par pienākumu laikus aizrādīt prāvniekiem uz novēlotas pierādījumu iesniegšanas sekām.

Ja pierādījuma pārbaudīšanai rodas kaut kādi šķēršļi, tad tiesa, uz puses lūgumu, var noteikt termiņu šķēršļu novēršanai, un pēc šā termiņa notecēšanas, ja šķēršļi nebūtu novērsti,

1) Pēc C. pr. n. 185. (1351.) un 809. (7061.) p. tiesa var zaudējumu atlīdzību noteikt pēc sava taisnīgā ieskata tikai tad, ja atrod, ka atlīdzības apmēra noteikšanā, prasījuma rakstura dēļ, nevar piemērot vispārējos noteikumus par prasības apstiprināšanu ar pierādījumiem, pamatojoties uz visu lietas apstākļu apsvērumiem; tādēļ tiesa var minētos likumos paredzēto tiesību izlietot tikai pietiekoši Motivējot neiespēju zaudējumu atlīdzības apmēru noteikt ar parastiem procesuāliem pierādīšanas līdzekļiem (Sen. spr. 28./Х. 1926. g. Apsēna 1. Nr. 346).

338

pavisam nerēķināties ar šo pierādījumu [C. pr. n. 456. (3662.) р.]. Pierādījumi jāiesniedz ne pakāpeniski, bet visi kоpāvienālaikā [C. pr. n. 432. (3301.) р.]. Kā izņēmums no šā noteikuma būs, saprotams, tie gadījumi, kad jautājums, kas prasa apstiprināšanu ar pierādījumiem, pacelsies tikai prāvas iztiesāšanas laikā [C. pr. n. 459. (368.) р.].

III. Jautājumā par pierādījumu iesniegšanas kārtību tiešuma princips pirmā kārtā prasa, lai pierādījumus iesniegtu tieši tai tiesai, kurai lieta jāizspriež pēc būtības (judici fit probatio), un tikai izņēmuma veidā, kad paši pierādījumi atrodas ārpus šās tiesas rajona, likums pielaiž izdarīt pierādījumu pārbaudi vietējā tiesā, kam tad arī nosūta tās tiesas lēmuma norakstu, kas nolēmusi pierādījumus pārbaudīt [C. pr. n. 595. (505.) p.]. Pretēji Tiesu nolikumu sastādītāju pamatdomai, kas paredzēja, ka civīltiesa, līdzīgi krimināltiesai, pilnā sastāvā izdara tai iesniegto pierādījumu pārbaudi [C. pr. n. 443. (385.), 587. (500.) р.], — ievērojot laika un izdevumu ietaupijumus ka arī pārmērīgo darba daudzumu, tiesās pamazām izveidojās tāda kārtība, ka, pretēji tiešuma principam, pierādījumu pārbaudi sāka uzdot vienam tiesas loceklim [C. pr. n. 474. (386.), 501. (413.), 588. (5001.), 598. (508.), 607. (517.), 624. (534.) р.] vai arī vietējam miertiesnesim.

Tiesai jārēkinājas tikai ar tiem pierādījumiem, kurus tā uztvērusi pašā tiesā un pie tam konkrētā lietā1) (Non refert quid notum sit judici, si notum non sit in forma judicii). Tas, kas tiesnesim nācis zināms nejauši, ārpus tiesas, nevar noderēt viņam par objektīvu pierādīšanas materiālu, jo pierādījumiem jābūt objektīva rakstura. Izlietojot materiālu, kas nejauši kluvis zināms tiesnesim kā aculieciniekam vai lieciniekam, viņš, būdams procesa subjekts, itkā pārvēršas par liecinieku un kļūst par procesa materiālu, kas viņam pašam jānovērtē. Tiesneša personīgā, subjektīvā apstākļu pazīšana gan var noderēt par pamatu viņa iekšējai pārliecībai, tomēr spriedums tam jāsaskaņo un jāpamato uz objektīviem pierādījumiem.

Attiecībā uz pierādījumu pārbaudīšanas formu jāaizrāda, ka likums dažreiz šo formu nosaka un nepieļauj tās pārkāpšanu. Tā piem., lieciniekiem jānodod sava

1) Pēc C. pr. n. vispārējiem noteikumiem tiesai pašai tieši jāuzņem un jāpārbauda partu pienesamie pierādījumi, kamēr citā lietā ar šai citā lietā uzņemtiem pierādījumiem nodibinātie fakti uzskatāmi par pieradītiem izspriežamā lietā tikai tad, ja tiesa sevišķi pārbaudījusi šādu citā lietā nodibināto faktu pierādīšanas spēku un nozīmi atkarība no šādu faktu nodibināšanas kārtības un citiem lietas apstākļiem (Sen. spr. 17. XII. 1927. g. Vingra 1. Nr. 316).

339

liecība tiesai mutes vārdiem [C. pr. n. 486. (398.) р.], un tādēļ tiesa nevar pieņemt rakstītas liecinieku liecības, kaut arī tās būtu apliecinātas pie notāra (Kr. Sen. spr. 1875. g. № 281.). Izņēmums no šā noteikuma paredzēts C. pr. n. 792. (691.) pantā.

Dažu apstākļu pārbaudīšanai likums nosaka īpatnēju pierādījuma veidu, kas nav pielaižams tanīs gadījumos, kur tas nav norādīts, vai kur tas tieši noliegts; tā, ziņu ievākšanu no apkārtniekiem prasības kārtībā vedamās lietās pielaiž tikai a) strīdos par nekustamas mantas platību, atrašanās vietu vai valdīšanas laika ilgumu un b) kad jāpierāda kādas vietējās parašas pastāvēšana [C. pr. n. 500. (412.) p.].1)

Parašas esamību var pieradīt, neievācot ziņas no apkārtniekiem, arī ar agrāko tiesu spriedumiem [C. pr. n. 14. (102.) р.], bet tirdznieciskās lietās vēl ar biržas komitejas apliecībām un lietpratēju liecībām [C. pr. n. 35. (1805.) p. pielik., 18 (19.) р.]. Gadījumi, kad parašu tiesībām ir piešķirta, izņēmuma kārtā, priekšrocība, pievesti Civillikumu attiecīgas vietās (Civill, ievada XXV. р.; sal. arī XXVI. р.; sk. piem., Civīllik. 561., 992. p. piez., 1122., 1134., 1160., 3364., 4180., 4182., 4186., 4193., 4202., 4206., 4215.).

Liecinieku liecības nav pielaižamas tādu notikumu apliecināšanai, kas apliecināmi ar raktsu [C. pr. n. 497. (409.) un Not. nol. 280. р.], vai neapstrīdētu publisku dokumentu apgāšanai [C. pr. n. 498. (410.) p.],2) tāpat kā notariālā kārtībā sastādītus vai apliecinātus dokumentus nevar apgāst ar mājas kārtībā sastādītiem dokumentiem [C. pr. n. 547. (459.) р.].

Pierādījumu pārbaudīšana notiek vai nu uz pušu lūguma pamata [C. pr. n. 460. (369.), 500. (412.), 573. (485.) р.], vai pēc tiesas ieskata [C. pr. n. 586. (499.), 597. (507.), 605. (515.) р.]. Tomēr visos gadījumos, kad tiesa atrod, ka dažiem apstākļiem, kurus tā atzīst par svarīgiem lietas noskaidrošanai, vēl trūkst pierādījumu, tiesas pienākums ir aizrādīt uz to attiecīgai pusei, noteicot tai termiņu šo pierādījumu iesniegšanai [C. pr. n. 458. (368.) р.].

Viena vai otra pierādījuma nozīmes un pierādīšanas spēka novērtēšana piekrīt tiesai, bet tiesība izvēlēties vienu vai

1) Apsardzības kārtībā vedamās tielās ziņu ievākšanu no apkārtniekiem pielaiž lūgumos atzīt personu par garā vāju [C. pr. n. 1535. (1915.) р.], izšķērdētāju [C. pr. n. 1552. (1932.) p.], vai mirušu [C. pr. n. 1567. (1949.) p].

2) No pievestiem C. pr. n. 498. p. piezīme (1819.) Civillikumu pantiem izriet, ka ar liecinieku liecībām var apgāzt visu tādu rakstisku dokumentu saturu, kuriem rakstiska forma piešķirta ne pēc likumu priekšraksta, bet vienīgi tikai uz kontrahentu vēlēšanos (Sen. spr. 28./1Х. 1923. g. Dreja l. Nr. 235).

22*

340

otru pierādījumu atstāta pusei, kas šinī ziņā saistīta tikai atlikumu, kas iepriekš minētos gadījumos nepielaiž vienu vai otru pierādījumā veidu. Divos, praksē reti pielietojamos gadījumos, — ievācot ziņas no apkaimiešiem [C. pr. n. 510. (422.) un 525. (437.) р.] un izšķirot strīdu ar zvērestu [C. pr. n. 585. (498.) р.] — procesa likumi dod pusēm iespēju, vienošanās ceļā, ierobežot tiesas tiesības pierādījumu novērtēšanā. Visos citos gadījumos dažreiz sastopamā prāvnieku vienošanās, ar kuru jau iepriekš [erobežota kā atsevišķu pierādījuma veidu pielaišana, tā pierādījumu spēks, uzskatāma par spēkā neesošu.1)

IV. Ceturtā jautājumā — kam jāpierāda — Civilprocesa nolikums pretēji Kriminālprocesa likumiem noteic, ka civīltiesa pati pierādījumus neievāc, bet pamato savu spriedumu uz prāvnieku iesniegtiem pierādījumiem [C. pr. n. 4157. (367.) p. — Judex secundum allegata et probata a partibus judicare debet, sed non secundum conscientiam].

Tā kā civīltiesā, kur lieta grozās ap civiltiesiskām interesēm, katra puse ieinteresēta noskaidrot tiesas priekšā tos faktiskos apstākļus, uz kuriem tā pamato savus prasījumus, — tad šeit paceļas ļoti nopietns jautājums par pierādīšanas smaguma sadalīšanu starp pusēm, t. i. jautājums, kas gluži svešs kriminālprocesā. Šinī jautājumā jāņem vērā, ka prāvā viena puse cenšas uzturēt status quo (atbildētājs), bet otra turpretim ar tiesas palīdzību cenšas panākt status quo ante (prasītājs). Prasītājs cenšas panākt tā stāvokļa grozīšanu, kāds pastāvēja prasības celšanas laikā. Šā stāvokļa grozīšanas iniciatīvi prasītājs jau ņēmis savās rokās, iesniegdams prasības sūdzību, kuŗā lūdz tiesu palīdzēt viņam pārveidot patreizējo lietas stāvokli tā, kā tam pēc viņa domām vajadzētu būt. Viņš apgalvo, ka tagadējais stāvoklis ir nenormāls, radies aiz atbildētāja nelikumīgās rīcības, un ka tas jāgroza prasītā ja norādītā virzienā. Gluži dabīgi, ka taisni viņa pienākums tā tad ir pārlie cināt tiesu, ka patreizējais stāvoklis ir nenormāls un tamdēļ grozāms. Atbildētājs, turpretun, atrodas izdevīgā stāvoklī ar to, ka tam par labu runā sūdzības iesniegšanas momentā pastāvošie faktiskie apstākļi, kuru grozīšanu viņš nebūt nevēlas. Rīkoties, virzīt lietu pienākas tam, kas vēlas pārmaiņas un pārgrozības, bet ne tam, kas vēlas mieru, 30 „semper necessitas probandi incumbit illi, qui agit". Tādēļ arī prasītāju sauc par „actor", — tas, kas rīkojas. Kamēr šis actor nepierāda tiesai, ka patreizējais stāvoklis ir nenormāls un

1) Salīdz, arī Konrād Hellwig, System des deutschen Zivilprocessrechts,I. s., 673. lap. p.

341

prasa pārmaiņas, līdz tam laikam atbildētājs var palikt pilnīgi mierīgs, un viņam nekas nav jādara, jo „actore non probante, reus absolvitur".

Bet tiklīdz prasītājs sasniedzis savu mērķi, pārliecinājis tiesu, ka prasības iesniegšanas laikā bijušais status quo ir nenormāls un tamdēļ jāgroza, tad no šī brīža atbildētājs vairs nevar palikt mierīgs. Taisnības svaru kauss jau nosvēries par labu prasītājam1; viņš iekustinājis svaru rādītāju vēlamā virzienā, un tiesa, sekojot šai virzienā rādītājam, ir spiesta pārgrozīt patreizējo stāvokli. Tagad atbildētāja pienākums, ja viņš nevēlas pielaist pārmaiņas, pārliecināt tiesu, ka prasītājam nav taisnība; viņam jācenšas virzīt svaru rādītāju atpakaļ; tagad viņam jāsāk darboties, jāceļ ierunas un tās jāpierāda, jo „reus excipiendo fit actor". Tādas svaru rādītāja svārstības var notikt vairākkārt, un onus probandi šādā gadījumā katru reiz gulstas uz to pusi, kurai pēc lietas apstākļiem jāzaudē prāva, ja tai neizdosies pārliecināt tiesu, ka pretējās puses prasījums pamatots vai nu uz nepareiziem apgalvojumiem, vai nepietiekošiem pierādījumiem. Šie principi izteikti mūsu Civilprocesa nolikuma četri īsos pantos, kas attiecas uz jautājumu par pierādīšanas smaguma sadalīšanu: 192. (81.) un 454. (366.) pantā, pēc kura prasītājam jāpierāda sava prasība, bet atbildētājam — savas ierunas pret prasību, kā arī 202. (146.) un 829. (722.) pantā, pēc kura tiesa ar aizmugurisku spriedumu piespriež prasītājam visus viņa pierādītos prasījumus.1)

Tā kā ceļot prasību, prasītājs cenšas atjaunot savas no atbildētāja aizskartās tiesības vai panākt no atbildētāja apstrīdēto tiesību atzīšanu, tad prasītājam jāpierada: 1) ka viņam tādas tiesības pieder (prasības aktīvais pamats) un 2) ka atbildētājs tās aizskāris vai apstrīd (prasības pasīvais

pamats).

Tā tad, pēc vispārējiem noteikumiem, prasītajam jāpierāda : 1) prasības aktīvais pamats, t. i., ka viņam pieder tās tiesības, kuru aizstāvēšanu viņš lūdz (īpašuma vai valdīšanas tiesības, prasījumu tiesības, kas pamatotas uz līguma vai likuma); 2) prasības pasīvais pamats, t. i., ka šīs viņa tiesības aizskartas, vai, ka atbildētājs šo tiesību realizēšanai liek šķēršļus ceļā, kādēļ viņam vajadzīga aizsardzība. Prasītāja uzdevums pierādījumu iesniegšanā būtu tomēr

1) Tagad pie miertiesneša, pēc 1930. g. noveles, prasītājs tiek atbrīvots no pienākuma iesniegt pierādījumus, ja atbildētājs, kuram pašam ir

izsniegta pavēste, tiesā neieradīsies un arī neatsauksies uz sūdzību; bet

prasītāja pievestiem faktiskiem apstākļiem pilnīgi jāattaisno prasība un

jāsaskan ar to [C. pr. n. 202. (146.) р.].

342

ārkārtīgi apgrūtināts un nereti kļūtu pat neiespējams, ja, savas tiesības (aktīvo pamatu) pierādot, viņam būtu jāpierāda ne tikai to esamība, bet ari izcelšanās pareizība, un pie tam ne tikai attiecībā uz sevi pašu, bet arī attiecībā uz saviem tiesību priekšgājējiem,1) kā arī tajā gadījumā, ja viņam vajadzētu pierādīt ka viņa tiesības nav pārgrozījušās un izbeigušās (tā saucamā probatio diabolica).

Ievērojot sacīto un vadoties no taisnības principa (aequi-tas, Billigkeit, справедливость) — pierādīšanas smagumu, kas gulstas uz prasītāju, lielā mērā samazina, bet dažreiz pat pārcel uz atbildētāju.2)

Izejot no šā aequitatis principa, prasītājam savas prasības aktīvā pamatā jāpierāda tikai tuvākie tiesības radošie fakti. Prasītājs atbrīvots no pienākuma pierādīt attālākos faktus, šo faktu pārmaiņas vai izbeigšanos. Prasītājam jāpierāda tikai savu tiesību izcelšanās; bet ja atbildētājs, atzinis prasītāja tiesību izcelšanās faktu, apgalvo, ka šīs tiesības pēc tam izbeigušās, tad šo tiesību izbeigšanās fakts atbildētājam arī jāpierāda.3) Turpretim, ja prasītājs savā prasībā par īpašuma tiesībām ir pierādījis, ka tiesību aizskaršanas momentā viņš bijis īpašnieks, tad tam nav jāpierāda, ka visi viņa tiesību priekšgājēji ieguvuši šo īpašumu likumīgā ceļā. Ka prasītāja tiesības pēc tam izbeigušās,4) tas saskaņā ar Civillikuma 917. p. jāpierāda atbildētājam. Ceļot prasību par parāda samaksu, prasītājam, kas iesniedzis tiesai atbildētāja izdotu parāda rakstu, nav jāpierāda causa debendi (sal. arī Civ. lik. 3701. p. 3. pnkts); nav viņam ari jāpierāda, ka aizdevuma līguma noslēgšanas laikā abas puses bijušas rīcības spējīgas.

1) Sal. piem. īpašuma tiesību pierādījumu pēc Latgal. civīllik. 420. р., kas paredz lietas likumīgu iegūšanu ne tikai no pirmā ieguvēja, bet arī visos turpmākos tālāknodošanas gadījumos. Citādi skatās Civillikumu 917. pants.

2) Kā to jau prof. Engelmanis aizrādījis savā grāmatā (И. Э. Энгельманъ, Курсъ Русскаго Гражд. Судопроизводства, 278. 1ар. р.), lieli nopelni mācībā par Onus probandi pieder vācu profesoram Rich. Schmidtam, kas savā grāmatā „Lehrbuch des deutschen Civitprocessrechts" 1910. g. (458.— 488. 1. p.) sevišķi uzsvēris taisnības principa (Billigkeit) lielo nozīmi procesā.

3) Tiesai nav tiesības uzlikt prasītājam par pienākumu pierādīt prasības pamatā esošos faktus, kurus atbildētājs sevišķi neapstrīd, un kurus atbildētājs atrod tikai par nepierādītiem (Sen. spr. 1874. g. Nr. 421; 25./II. 1926. g. Olechnas l. Nr. 139).

4) Tikai tanī gadījumā, ja strīdus izcēlies par to, vai prasītājs pats ieguvis lietu likumīgā ceļā — prasītājam būs jāpierāda lietas likumīga pāreja no agrākā īpašnieka (Civillikumu 918. р.; sal. arī Erdman: II. 202. lap. р.).

343

Prasības pasīvā pamatā prasītājam jāpierāda visi tie viņa tiesību traucējumi no atbildētāja puses, kas izteicas atbildētāja aktīvā darbībā, uz ko tam nebij tiesību, bet prasītājam nav jāpierāda tiesību traucējumi, kas izteicas atbildētāja pasīvitātē, viņa bezdarbībā. Tā, piem., prasībā par traucētas valdīšanas atjaunošanu, prasītājam jāpierāda, ka atbildētājs tiešām traucējis viņa valdīšanu (Civillīk. 685. р.).

Prasībās par īpašuma tiesībām prasītajam jāpierāda, ka atbildētājs valda viņa lietu un tādā veidā pārkāpj prasītāja tiesības (Civīllik. 916. р.).

Prasībā atcelt īres līgumu tamdēļ, ka īrnieks trokšņo vai bojā izīrēto lietu, prasītājam jāpierāda trokšņošanas vai lietas bojāšanas fakts (Civīllik. 3443. un 4118. р.). Visos šinīs gadījumos atbildētāja pārkāpumi izteicas aktīvā darbībā, un tādēļ tie jāpierāda prasītājam. Turpretim, prasībā, kas pamatota uz aizdevuma līgumu, — parāda nesamaksāšanas fakts prasītājam nav jāpierāda, jo šeit atbildētāja pārkāpums izteicas viņa bezdarbībā, un tādēļ šeit onus probandi pāriet uz atbildētāju (Civīllik. 3531. р.).

Neatkarīgi no prasības pamata pierādīšanas, prasītājam jāpierāda arī prasības apmērs. Ja prasība vērsta uz zaudējumu atlīdzību, tad šis zaudējums (interese) var izteikties pozitīvi — prasītāja mantas samazināšanās veidā (damnum emergens) vai gaidāmās peļņas zaudēšanā (lucrum cessans; Civīllik. 3437. р.). Abos gadījumos zaudējuma apmērs jāpierāda prasītājam. Pie damnum emergens prasītājam nav tiesības prasīt no atbildētāja pretium affectionis (Civīllik. 3454. р.), bet pie lucrum cessans viņam jārēķinājas ar normālo varbūtējo peļņu, bet ne ar gadījuma vai iedomāto peļņu (Civīllik. 3452. p.).1) Tā kā aprādītos gadījumos prasītāja stāvoklis onus probandi jautājumā nereti var izrādīties par ļoti grūtu, tad 1930. g. novele dod viņam iespēju visos naudas prasījumos, kuŗu īstā apmēra noteikšanai nav iespējams piemērot vispārīgos noteikumus par prasības apstiprināšanu ar pierādījumiem, lūgt tiesu apmierināt prasību tādā apmērā, kādā to pati tiesa atzīst par taisnīgu pēc visu lietas apstākļu apsvēršanas [C. pr. n. 809. (7061.) p.].2)

1) Sk. manā komentārā pie Civillikumu 3452. p. pievestos piemērus.

2) Pēc Senāta (spr. 28./Х. 1926. g. Apsēna l. Nr. 346) paskaidrojumiem, tiesa var zaudējumu atlīdzību noteikt pēc sava taisnīga ieskata (C: pr. n. 7061. p.) tikai tad, ja atrod, ka atlīdzības apmēra noteikšanā prasījuma rakstura dēļ, nevar piemērot vispārējos noteikumus par prasības apstiprināšanu ar pierādījumiem, pamatojoties uz visu lietas apstākļu apsvērumiem; tādēļ, tiesa var minētos likumos

344

Kas attiecas uz atbildētāju, tad līdz tam, kamēr prasītājs nav iesniedzis pienācīgos pierādījumus, atbildētājam tiesība vienkārši prasību noliegt, nepievedot tam nekādus pierādījumus. Negantis nulla probatio est.1) Likums tikai prasa, lai viņš vai nu rakstiskā paskaidrojumā [C. pr. n. 419. (314.) p.], vai mutiskos paskaidrojumos dotu noteiktas atbildes uz viņam uzstādītiem jautājumiem [C. pr. п. 438._(335.) р.], vai viņš atzīst vai noliedz zināmus faktiskos apstākļus. Pat tad, ja atbildetajs, noliedzot prasītāja norādītu, bet no viņa vēl nepierādīto faktu, pats atsaucas uz pretēju faktu, — ir tad tas viņam pagaidām nav jāpierāda, jo viņa pienākums nav apgāst ar pierādījumiem to, ko pats prasītājs vēl nav pierādījis. Nevajaga aizmirst, ka viss tas, uz ko balstās prasība, ir jāpierāda prasītājam, un tikai attiecībā uz prasības pasīvo pamatu prasītājs, kā tas iepriekš norādīts, ir atbrīvots no pierādījumu iesniegšanas par tādiem no atbildētāja pielaistiem un prasītāja tiesības traucējošiem faktiem, kas izteikušies negatīvi, kaut gan patiesībā atbildētāja pienākumiem pret prasītāju pūtu vajadzējis izteikties pozitīvi (in faciendo). Šinī gadījumā atbildētājam jāpierāda, ka tiesību traucēšana vai nu nav notikusi, vai nav pieskaitāmā viņam par vainu. Tā piem., pēc piegādes līguma atbildētājs apņemies piegādāt prasītājam malku un jau saņēmis par to maksu, bet malku nav piegādājis. Ievērojot to, ka līguma pārkāpums no atbildētajā puses izteicas negatīvi, t. i. tāda pienākuma nepildīšana, ko tam vajadzēja izpildīt, tad prasītājs uzlūkojams ka pilna mēra pierādījis savu prasību, tiklīdz tas pierādījis prasības aktīvo pamatu: piegādes līguma noslēgšanu un cenas samaksu: uz atbildētāju pāriet jau onus probandi, ka

paredzēto tiesību izlietot tikai pietiekoši motivējot neiespēju zaudejumu atlīdzības apmēru noteikt ar parastiem procesuāliem pierādīšanas līdzekļiem.

1) Nav pareizi taisīt no šā. vai citiem romiešu tiesību principiem (ei incumbit probatio qui dicit, non qui negat), tādu slēdzienu, itkā negatīvi fakti vispār nemaz nebūtu jāpierada. Ja romieši mācīja, ka affirmanti, non neganti, incumbit probatio (1. 23. C. de probat. 4, 19), tad tas nozīmēja tikai to, ka gadījumos, kad viena puse apgalvo, kādas tiesības esamību, bet otra to noliedz, tad tiesības esamība japierada tai pusei, kas apgalvo, bet ne tai, kas noliedz. Ļoti daudzus negatīvus faktus viegli var pierādīt ar pretējā pozitīvā fakta nodibināšanu, piem. alibi vai to, ka lieta neatradās pie A., var pieradīt ar to, ka lieta atradās pie B; faktu, ka lauks palicis neapstrādāts — ar šā lauka faktisko stāvokli. Kā pareizi atzīmējis prof. Engelmanis, romieši ir ietvēruši apradītos principos ne formu, bet pašu būtību, ne atsevišķus faktus, bet pašas tiesības. Sk. arī Васьковскiй: Учебникъ Гражд. Проц 235. lр. р., un viņa pievestos Senāta spriedumus 1869. g. Nr 1266. 1873. g. Nr. 434, 1879. g. Nr. 119; B. Popov: Negatīva non probantur Vestņik Prāva 1905. g. 6. sēj.

345

ilguma pārkāpšana nav notikusi, ka malku viņš piegādājis vai nav piegādājis aiz svarīgiem iemesliem.

Tiklīdz prasītājs pierādījis aktīvo un, zināmos gadījumos, arī pasīvo prasības pamatu,1) atbildētājs jau vairs nevar aprobežoties vienīgi ar noliegšanu vai apstrīdēšanu, — tagad jau viņa pienākums apstiprināt savus iebildumus ar attiecīgiem pierādījumiem.

Bet atbildētājam ir tiesība, neielaižoties prasības atspēkošanā pēc būtības, un vēl pirms kā prasītājs iesniedzis savus pierādījumus, uzstāties pret prasītāju ar formāliem noraidījumiem, kas paralizē pašu prasību.

Par cik šie noraidījumi nav uzskatāmi par absolūtiem procesa izcelšanās nosacījumiem, par kuriem rūpējas pati tiesa [C. pr. n. 675. (584.) ž.], — par tik šo noraidījumu pareizība jāpierāda atbildētājam [C. pr. n. 664. (573.) р.].

Tādā kārtā atbildētāja pienākums ir pierādīt: a) zināmos gadījumos prasības pasīvā pamata trūkumu, t. i. pierādīt, ka atbildētāja bezdarbība nav traucējusi prasītāja tiesības, kaut gan atbildētājam bij pienākums izpildīt attiecībā uz prasītāju kādu darbību (Sal. Civīllik. 3531. р.); b) savu formālo noraidījumu pareizību, t. i. pierādīt, ka prasītājs pārkāpis relatīvos procesa nosacījumus [C. pr. n. 661. (571.) un 664. (573.) p.],2) c) to savu ierunu pareizību, ar kuram tas grib atspēkot tos faktiskos lietas apstākļus, ko prasītājs jau paspējis tiesai pierādīt. Šīs ierunas var būt divējāda rakstura: a) vai nu tādas, ka kavē pašu tiesību rašanos (Rechtsvernichtende Tatsachen), piem., pēc tam, kad prasītājs pierādījis, ka zināms līgums pastāvējis, — atbildētājs savās ierunās apgalvo, ka līgums nav speķa, jo tā noslēgšana panākta ar draudiem (Civīllik. 2986. р.), viltu (Civlllik. 2979. р.), vai arī kā otra līguma slēdzēja puse nav bijusi rīcības spējīga (Civīllik. 354., 502. un 509. p.) un tml; b) vai tādas, kas kavē tiesību izlietošanu (Rechtshindernde Tatsachen), piem., kad atbildētājs atsaucas uz noilgumu (Civīllik.

1) Prasītājs, pievedot savai prasībai Likumīgus pierādījumus, var Piespiest izteikties par atbildētāja tikai kailos vardos celtam ierunām, ka viņš tās apstrīd… tāda viņa neizteikšanās — klusēšana nevar tikt ieskatīta par ierunas atzīšanu, kas atsvabinātu atbildētāju no celtas ierunas Pierādīšanas (Sen. spr. 30./ГХ. 1920. g. Glužga l. Nr. 81).

2) Formālie noraidījumi, ja tie neattiecas uz gadījumiem, kādi paredzēti C. pr. n. 667. .(576.) р., atbildētājam jāpaziņo tiesai pirma sēde, kas nolikta lietas izspriešanai, vai pirmā atbildes rakstā; un tā ka par Pareiziem atzītie noraidījumi atņem tiesai jespeju izspriest prasību pēc būtības, tad noraidījumu pareizība atbildētajam jāpierada pirms, ka prasītājs iesniedzis savus pierādījumus pēc prasības būtības [C. pr. n. 666. (575.1 un 664. (573.) р.].

346

3618. р.), uz to, ka parāds dzēsts ar ieskaitu (Civīllik. 3560 3561. р.), ka darījums pārjaunots (Civīllik. 3579. p.) un tamlīdzīgi.

Pēc tam, kad atbildētājs ar savām, attiecīgi apstiprinātām ierunām apgāzis prasītāja minētos pierādījumus, tā kā prasītāja prasījumiem jau draud no tiesas puses noraidīšana, tad pienāk atkal prasītāja kārta ar atspēkojumiem un pierādījumiem apgāst atbildētajā pieradītas ierunas. Tā piem., atbildētāja ierunas, ka līguma noslēgšana panākta ar draudiem vai viltu, — prasītājs atspēko ar aizrādījumu, ka minētiem draudiem nav bijis tiesiskas nozīmes (Civīllik. 2983. р.), tos izteikusi priekšniecība noteikta kartība (Civīllik. 2982. р.), tiem piemitis pierunās raksturs (Civīllik. 2985. р.), tāpat viltum trūcis tiesiskas nozīmes (Civīllik. 2977. un 2978. р.). Atbildētāja ierunu, ka pretējai pusei līguma noslēgšanas laikā trucis rīcības spējas, prasītājs var atspēkot, pieradot, ka pretējā puse pēc pilngadības sasniegšanas atzinusi darījumu (Civīllik. 356. р.); atbildētāja pierādīto atsaukšanos uz noilgumu, prasītājs atspēko ar iebildumu par noilguma pārtraukumu (Civīllik. 3631. un 3633. р.); atbildētāja iebildumu par ieskaitu prasītājs atspēko ar apgalvojumu, ka pretprasīļums ir apstrīdams (Civīllik. 3552. р.), vai ka ieskatam uzstādītie prasījumi nepieder pašam atbildētājam (Civīllik. 3557. p.): iebildumu, ka darījums pārjaunots, prasītājs atspēko ar norādījumu, ka še trūkst pārjaunojumam vajadzīgo nosacījumu (Civīllik. 3587. р.).

Ja prasītājam izdodas ar minētiem un, vajadzības gadījuma, ari pierādītiem pretiebildumiem atspēkot atbildētāja iebildumus, — lomas atkal mainas; atbildētājam no jauna piekrīt agresīva loma un pienākums apstiprināt savus atspēkojumus, cik tas nepieciešams, ar pienācīgiem pierādījumiem. Onus probandi arvien gulstas uz to pusi, kura vēlas iznīcināt zināmā momenta ar pieradījumiem nodibināto un pretējai pusei labvēlīgo status quo, un kurai būtu jāzaudē prāva, ja tiesa tūliņ taisītu spriedumu.

Papildinot sacīto, jāpiezīmē, ka nevarētu būt saistošas nozīmes prāvnieku iepriekšējai norunai, ka katrs no viņiem uzņemtos likuma neparedzētu onus probandi, tāpat kā nebūtu uzskatama par saistošu kādas puses iepriekšēja atteikšanās ar līgumu no zināma pierādījuma izmantošanas.

Noteikumi par pierādīšanas smaguma — onus probandi — sadalīšanu ir procesuāla, bet ne materiāla rakstura normas;1) tikai procesā tās praktiski piemērojamas un

1) Sk. arī Fridrich Stein, Die Zivilprocessordnung fьr das deutsche Reich 1. 1925. i. (740., 741. 1. p.) un Rich. Schmidt. Lehrbuch des deutsch.

347

procesa vajadzībām sastādītas [C. pr. n. 454. (366.) р.]. Tādēļ arī nav pielaižama pušu vienošanās par pierādīšanas smaguma sadalīšanu, jo tā ierobežotu pušu procesuālās tiesības.

Tomēr noteikumi par pierādīšanas smaguma sadalīšanu starp pusēm neatņem vienai pusei iespēju un tiesību izmantot otras puses iesniegtos pierādījumus pat tad, ja šī pēdējā no tiem atteiktos. Testes et documenta per productionem fiunt communia [Sal. C. pr. n. 557. (469.) un 566. (478.) p.]1)

Ievērojamu palīdzību pierādīšanas smaguma pareizas salīdzināšanas gŗūtā darbā sniedz mūsu materiālās tiesības, kas pagaidām spēkā tikai Latvijas rietumdaļā, un kas satur veselu rindu pantu, kuri nosaka un izšķir jautājumu par onus probandi sadalīšanu iepriekš norādītā garā. Piemēra dēļ var aizrādīt uz šādiem Civillikuma pantiem: 13., 64., 504., 685., 688., 862., 863., 866., 916.—919., 1038., 1091., 2233 p. piez., 2240., 2243., 2582., 2976., 2988., 2991., 3213., 3293., 3304., 3399., 3443., 3531., 3619., 3700., 3883. p.2), kā arī uz Latgales civīlli-

-

Zivilprocessrechts 1910. g. 475. lap. p. Pie cita, jāšaubās vai pareiza, uzskata pieturas. Б. Поповъ: Распредeленiе доказательствъ между сторонами, 8. 1. p.), kas mācību par pierādīšanas smaguma sadalīšanu pieskaita materiālām tiesībām. Pēc tā paša autora domām, onus probandi piekrīt tai pusei, kurai vieglāk pievest attiecīgos pierādījumus; kurai tas vieglāk tagad vai bij izdevīgāk agrāk. Punietur, ut de jure suo probare necesse haberet. Diezin vai tāda teorija pieņemama; pieturoties pie šā uzskata, bieži būtu jāuzliek pusei par pienākumu pievest pierādījumus pašai pret sevi.

1) Ar civilprocesa izpratni un nozīmi ir pilnīgi savienojams tas princips, ka viena parta pievestais pierādījums no vienas puses pats par sevi būtu uzskatāms vispār tā visumā par pilnīgi ticamu, cik tālu tas runā šim partam par labu, un ka tomēr no otras puses šī pierādījuma atsevišķās dalās būtu izlietojamas kā pierādījums tam pašam partam par ļaunu (sk. 469. un 478. p.) (Sen. spr. 24./IХ. 1924. g. Rubina l.).

2) Lielais daudzums procesuāla rakstura pantu par onus probandi materiālo tiesību kodekā izskaidrojams, no vienas puses un pirmā kārta, ar to, ka Vietējo civillikumu kodificēšanas laikā agrākas Baltijas guberņās vēl nebij kodificēta procesuālā kodeka, un tadu pantu ievešana materiālā kodekā tādēļ izrādījās pilnīgi dabīga. Tā ka materiālo kodeku vienmēr un visur sastāda un kodificē pirms procesuāla, — tad procesuālo normu izdalīšana no materiālām, tiesībām notiek pakāpeniski [sal. piem. X. sēj. I. d., no kuras lielāko dalu procesuālo pantu izdalīja, tikai pakāpeniski, bet attiecībā uz testamentu (1060.—106613. p.), tie atstati arī vel tagad materiālās tiesībās]. Bez tam vel jāņem vēra, ka Vietējo civillikumu III. d. kodifikātori atsevišķu pantu saturu un redakciju bieži patapināja no toreizējām tiesību mācības grāmatām, kuras, pilnīgi dabīgi, blakus materiālai normai bij norādīts arī, uz ko gulstas onus probandi.

Bet no otras puses jāņem vērā, ka bieži materiālo un procesuālo tiesību normas tik cieši saplūdušas kopā, kā arī no tīri praktiska viedokļa ir grūti un pat nevēlami atdalīt vienu normu no otras, un jautājuma par

348

kumu 683. р. 2. pktu, kurš ir spēkā arī Latvijas rietumdaļā (Civīllik. 3283. p. 3. piezīme).1)

Kā sadalās onus probandi dažos atsevišķos gadijumos, -apskatīts sevišķā tabulā šās grāmatas beigās (pielikumā).

§ 89. Pierādījumu novērtēšana.

Kad pierādīšanas materiāls savākts, tiesai tas jānovērtē. Šo novērtēšanu var izdarīt dažādi.

l) Pēc formālo pierādijumu teōrijas, kas pastāvēja līdz tiesu reformas ievešanai, pierādījumu spēka noteikšanai pastāvēja sevišķi formāli noteikumi, piem., rakstiskiem pierādījumiem piešķīra priekšroku, salīdzinot ar liecinieku liecībām; vīrieša liecībai piešķīra vairāk ticamības kā sievietes liecībai; pieaugušas personas liecībai bij priekšroka pret nepieauguša liecību, garīdznieka liecībai — pret laicīgas personas liecību u. t. t, pie kam faktu varēja uzskatīt par pierādītu tikai ar 2 liecinieku liecībām. 2 ticami liecinieki skaitījās par plenа рrоbatiо2); l ticams liecinieks — semi

-

onus probandi iepīšana materiālās tiesībās sastopama arī jaunākos Rietumeiropas valstu kodekos (Sal. piem. Šveices saistību tiesības 54.—56., 63., 64., 103., 106., 222. 420. un citus р., Vācu BGB. 345., 358., 363., 442., 542., 636., 2336. un citus pantus).

1) Saskaņā ar X. sēj. I. d. 683. p. 2. punktu dzelzceļu un tvaikoņu uzņēmumu valdītāji atsvabināti no pienākuma atlīdzināt cietušiem nodarītos kaitējumus vai z.audējumus tikai tad, kad viņi pierāda, ka nelaime cēlusies: a) ne aiz uzņēmuma pārvaldes un tās aģentu vainas, vai arī b) nepārvaramas varas iespaida dēļ. Tā tad onus probandi tādās lietās, pretēji C. pr. n. 454. (366.) р., guļ ne uz prasītāju, bet uz atbildētāju, kas izskaidrojams ar:

a) lielo pelņu, ko šādu riska uzņēmumu īpašnieki gūst no saviem uzņēmumiem,

b) ievērojamām briesmām, kas no šādiem uzņēmumiem draud iedzīvotājam, kam bez tam jau grūti pierādīt dzelzceļa vai tvaikoņa vainu.

1932. g. 20. apr. (Lik. kr. 1932. g. 106) Latvijas Republikas Satversmes 81. p. kartībā izdoti pārgrozījumi un papildinājumi dzelzceļa likuma un saskaņā ar dzelzc. likuma 97. р., dzelzceļš atlīdzina katras personas zaudējumus nāves gadījumā, kā arī veselības vai mantas bojājumu gadījumos, ja tie cēlušies sakarā ar dzelzceļa ekspluatāciju un ja cietušaļs pierāda, ka nelaime notikusi dzelzceļa vai viņa darbinieku vainas dēļ.

Tā tad saskaņā ar šo pēdējo likumu onus probandi atkal uzlikts prasītājam, un šis likums ir pretrunā ar augšminēto X. sēj. 1. d. 683. p. noteikumu.

2) Sal. arī Bībelē, V. Mozus grām. 17,6; un nodibinājušos uz šiem principiem sakāmvārdu: „Durch zweier Zeugen Mund wird alle Wahrheit kund". Formālās pierādījumu teorijas atspoguļojumu un pierādījumu sadalīšanu pilnīgos un nepilnīgos sk. Tirdzn. procesa nolikumā, 234., 236., 237. un 239. p.

349

piena probatio minor; l ticams un l mazāk ticams liecinieks — semi plena probatio major. Tiesas uzdevums pastāvēja galvenā kārtā liecinieku saskaitīšanā.

2) Pēc tiesas brīvas iekšējas pārliecības, kad tā nav spiesta paskaidrot, kādēļ viņa nonākusi tieši pie tādas pārliecības Šeit tiesas ieskatam piešķirta neaprobežota brīvība. Uz šā pierādījumu vērtēšanas principa pamatojas zvērināto tiesas.

3) Pēc brīvas pierādījumu novērtēšanas sistēmas jeb materiālās pierādījumu teōrijas (freie Beweiswьrdigung). Šeit tiesa novērtē pierādījumus pēc to iekšējas vērtības, pamatodamās uz loģikas likumiem, zinātnes patiesībām, dzīvē iegūtiem novērojumiem, un nav saistīta ar kaut kādiem formāliem noteikumiem. Bet tiesai jānorāda pamati, kuru dēļ vienu vai ptru apstākli vina uzskata par pierādītu un kādēļ vienam pierādījumam dota priekšroka pret citiem [sal. C. pr. n. 499. (411.) р.].

Šī sistēma skaitās par vislabāko un tagad pieņemta gandrīz visur. No vienas puses, tā neierobežo tiesu pierādījumu novērtēšanā, bet, no otras puses, uzliek tiesai pienākumu sīki iedziļināties katra pierādījuma būtībā, salīdzināt to ar citiem un piešķirt tam to nozīmi, kādu tas pelna pēc savas iekšējās vērtības. Uzliekot tiesai pienākumu norādīt pamatus un motivēt spriedumu, šī sistēma ierobežo tiesnešu patvaļu, piespiež tiesu dziļi pārdomāt, vispusīgi apsvērt un analizēt pušu iesniegto pierādījumu materiālu, un bez tam dod otrai instancei iespēju apellācijas kārtībā pārbaudīt pierādījumu novērtējuma un slēdzienu pareizību. Gandrīz visi tagadējie ārvalstu procesa likumi pieņēmuši šo trešo pierādījumu novērtēšanas sistēmu. (Sal. Vācu ZPO 286. un 287. р.; Autsrijas ZPO 272. un 327. р.).

No daudzu Civilprocesa nolikuma pantu satura jānāk pie slēdziena, ka arī pie mums pastāv brīvās pierādījumu novērtēšanas princips [Sk. C. pr. n. 135. (102.), 181. (129.), 196. (142.) p. 4. pkt., 444. (339.), 499. (411.), 525. (437.), 623. (533.), 816. (711.) p, 2. pkt. un 886. (774.) р.]. Izejot no brīvas pierādījumu novērtēšanas principa, gadījumos, kad viens iesniegtais pierādījums runā pretim otram, tiesa var piešķirt priekšroku vienam no šiem pierādījumiem, piem., rakstiskiem pierādījumiem — pret liecinieku liecībām vai arī otrādi; tiesa var pamatot savu spriedumu tikai uz dažu liecinieku liecībām, nepiešķiŗot nozīmi pārējo liecinieku liecībām [C. pr. n. 499. (411.) р.] u. t. t. Sakarā ar liecinieku noraidīšanas institūta atcelšanu, tiesai sevišķi apdomīgi un kritiski

350

jāraugās uz liecinieku liecībām, jo starp lieciniekiem var būt personas, kas ir ieinteresētas prāvas iznākumā. Atzīstot, ka zināmu, tiesai neskaidru apstākļu noskaidrošanai ir vajadzīga apskate [C. pr. n. 597. (507.) р.] vai lietpratēju iztaujāšana [C. pr. n. 605. (515.) р.], tiesai ir tiesība un pienākums arī bez pušu lūguma nolemt izdarīt apskati vai lietpratēju iztaujāšanu. Pēdējo slēdzienam tiesa var arī nepiekrist, ja tas pēc viņas domām runā pretim ticamiem lietas apstākļiem [C. pr. n. 623. (533.) р.]. Uz tā paša pierādījumu brīvas novērtēšanas principa pamata tiesa var apspriest, kādu nozīmi piešķirt tam apstāklim, ka puse izvairās dot tiešu atbildi uz tiesas uzstādītiem jautājumiem [C. pr. n. 438. (335.) un 439. (3351. р.], vai izvairās personīgi ierasties tiesā strīdīgu lietas apstākļu noskaidrošanai [C. pr. n. 459. (3681.), 824. (719.) р.]. Pēc saviem ieskatiem tiesa var novērtēt ari prāvnieku sniegtos paskaidrojumus. Atzīstot, ka dažiem prāvnieku norādītiem apstākļiem, kam pēc tiesas domām ir svarīga nozīme, ir nepieciešami papildu pierādījumi, tiesai jāpaziņo par to prāvniekiem [C. pr. n. 458. (368.)p.]. No otras puses, tiesa var atteikties no turpmāko pierādījumu pieņemšanas, ja puses iesniegtie pierādījumi pilnā mērā pārliecinājuši tiesu par apliecināmā apstākļa patiesīgumu, vai ja apstāklis, kuru puse vēlas pierādīt, ir lietā nenozīmīgs [C. pr. n. 455. (3661.) р.]. Brīvā pierādījumu novērtēšana piešķiŗ tiesai tiesību nerēķināties ar prāvnieku domām un slēdzieniem; viņa var no iesniegtiem pierādījumiem taisīt tādu patstāvīgu slēdzienu, kādu pat neviena no pusēm nav taisījusi.1)

Pirmās instances novērtējums nebūt nesaista otro instanci, kas, pārbaudot pārsūdzētā sprieduma pareizību, savkārt ir pilnīgi brīva iesniegto pierādījumu novērtēšanā.

Pēc iesniegtiem pierādījumiem taisīto apellācijas instances slēdzienu pareizība nav pārbaudāma un kritizējama kasācijas instancē, ja tikai otrā instance, povērtējot pierādījumus, nav pielaidusi lietas faktisko apstākļu sagrozīšanu vai procesa likumu pārkāpšanu. Tomēr brīvās pierādījumu novērtēšanas tiesības neatsvabina tiesu no pienākuma uzņemt šos pierādījumus tādā kārtībā un ievērojot tos noteikumus, kas paredzēti pierādījumu uztveršanai. Ja vispārīgie likuma noteikumi paredz, ka liecinieki, pirms nopratināšanas nozvērināmi [C. pr. n. 484. (395.) р.], — tad šie noteikumi ir tiesai saistoši. Ja likums [C. pr. n. 608. (518.) р.] paredz, ka lietpratējus izrauga puses pēc savstarpējas vienošanās, bet ja tāda nav pa-

1) Sal. arī Friedrich Stein, Die Zivilprocessordnung fьr das deutsche Reich, I., 756. lap. p.

351

nakta — izvēlas tiesa pati, tad tiesa nedrīkst pieņemt kā objektīvu ekspertīzi trešās personas rakstisku atzinumu, ko tai iesniedz viena no pusēm. Tādu atzinumu tiesa var pieņemt kā vienkāršu rakstisku pierādījumu, kas novērtējams kā dokuments, bet ne kā tiesas ekspertīze.

Brīvās pierādījumu novērtēšanas princips nevar atsvabināt tiesu no pienākuma ievērot procesuālos noteikumus, kas paredzēti procesa likumā un nosaka, kādā kārtā tiesai jāuztver pierādījumi.

Bet brīva pierādījumu novērtēšana tiesai ir arī robežas.

1. a) Pašas puses, ievērojot dispozitivitātes principu, var atzīt un neapstrīdēt zināmus faktus un pretējās puses apgalvojumus. Ar tādu atzīšanu tiesa formāli ir saistīta [C. pr. n. 568. (480.) р.], kaut ari visi lietas apstākļi runātu pretim šādai atzīšanai.1) b) Puses var izšķirt lietu ar zvērestu, ko civīltiesā nevar apgāzt ar citiem pierādījumiem2) [C. pr. n. 585. (498.) p.]. c) Prāvnieki var vienoties, ka strīdus izšķirams uz kopīgi izraudzīto apkārtnieku izsacījumu pamata [C. pr. n. 510. (422. р., sakarā ar 525. (437.) p.].3)

2. Materiālais likums ari dažreiz ierobežo tiesas brīvību pierādījumu novērtēšanā. Šiem materiālā likumā paredzētiem ierobežojumiem piemīt stingri formāls raksturs, un tie pamatojas uz to, ka pēc likuma daži akti sastādāmi sevišķi noteiktā kārtībā, piedraudot atzīt tos pretējā gadījumā par spēkā neesošiem. Dažreiz likums zināmu līgumisku attiecību nodibināšanai visādā ziņā prasa rakstisku vai pat notariālu formu un neļauj pierādīt šīs attiecības ar lieciniekiem [C.pr. n. 497. (409.) р.]. Pēc Civillikumu 2999. р., formas neievērošana tajos gadījumos, kuriem viņu noteic likums, vai kad puses nostādījušas atkarībā no formas sava darījuma spēku, padara pašu darījumu par spēkā neesošu. Pēc Civillikumu 813. un 3004. р., lietu tiesības uz nekustamu mantu

1) Citādi novērtē atzīšanu prasībās atzīt laulību par neesošu (C. pr. n. 1445. p.) un par dzimšanu laulībā (Civīllik. 139. р.).

2) Tomēr kriminālvajāšanas ceļā, ja krimināltiesa atzītu zvērestu par nepatiesu, šo pierādījumu var iznīcināt, lūdzot iztiesāt lietu no jauna [С. pr. n, 908. (794.) р.].

3) Šo novērtēšanas brīvības ierobežojumu, noradot pie tam, ka minētie procesa likumi formāli saista tiesu, parasti lieto kā pamatojumu tam apgalvojumam, ka civīltiesas uzdevums nebūt nav panākt materiālo taisnību, kas var arī pavisam nesakrist ar slēdzieniem, kas taisīti uz šeit minēto formālo pierādījumu pamata. Tomēr jāņem vērā, ka dzīvē šādi gājumi reti nāk priekšā. Grūti iedomāties gadījumu, kad puse sev par ļaunu atzīs to, kas neatbilst patiesībai. Labprātīgu zvērestu kā pierādījumu un abu prāvnieku kopīgu atsaukšanos uz apkārtniekiem, ar c. pr. n. 510. (422.) pantā norādītiem ierobežojumiem, varētu pilnīgi izslēgt no pierādījumu skaita, jo dzīvē tos gandrīz nekad nelieto.

352

iegūst tikai pēc attiecīga darījuma ierakstīšanas zemes grāmatas. Latgales civillikumu 2015.p. nepielaiž nekādu strīdu par notariālā kārtībā sastādīta parāda raksta bezvalūtību. Pēc Not. nol. 280. р., kas pamatojas uz materiālām tiesībām, vesela rinda aktu un darījumu, kā piem. testamenti Vidzemes pilsētas, laulības līgumi un līgumi par mantinieka iecelšanu visāda ziņa jānoslēdz notāriālā kārtībā (Civīllik. 36. 2095. un 2488. р.), un notariālās formas neievērošana dod plašu iespēju šos darījumus apstrīdet; šinī gadījumā tiesa ir spiesta rēķināties ar likuma noteikto formu.

3. Tiesa ir saistīta un tai jārēkinājas ar tiesas spriedumu, kas stājies likumīga speķa. Pēc Kriminālprocesa likumu 35. (30.) un 36. (31.) p. krimināltiesas spriedums jautājumā, vai noziedzīgais nodarījums tiešam noticis un vai tas ir bijis tiesājama nodarījums, ir saistošs civīltiesai. Pēc Civilprocesa nolikuma 1019. (893.) р., tiesas spriedums, kas stājies likumīgā speķa, saista ne tikai prāvniekus, bet arī tiesu.

4. Tiesu saista arī t. s. praesumptiones iuris, t. i. tādi likuma noradīti pieņēmumi par kādiem apstākļiem, kurus likums, ja pastāv vajadzīgie nosacījumi, uzskata par esošiem, iekams nav pierādīts pretējais. Piemēra dēļ še varētu aizrādīt uz dažiem likuma paredzētiem pieņēmumiem.

Par likumīgiem atzīstami tie bērni, kas ieņemti vai piedzimuši likumīgā laulībā (Civīllik. 132. р.); šo likuma pieņēmumu tomer var apgāzt ar pretpierādījumiem (Civīllik. 136. р.).

Pēc Civillikumu 689. p. katra valdīšana uzskatāma par likumīgu un taisnprātīgu, kamēr nav pierādīts pretējais. Parāda akta atrašanas parādnieka rokās ir prezumpcija, ka parads samaksāts, tomēr kreditoram nav ņemta tiesība pierādīt pretējo (Civīllik. 3539. p. un Latgal. civīllik. 2053. р.).

Ja nav līguma par mantas kopības atcelšanu, — visa Vidzemes pilsētas laulātiem piederīgā manta, izņemot katra laulātā atsevišķo mantu, skaitās kā ieplūdusi kopējā masā, kura atbild par visiem vīra parādiem (Civīllik. 79., 80., 81., 85. р.).

Civillikumos, kā jau iepriekš aizrādīts, atrodas vesela rinda tādu praesumptiones iuris,1) ar kurām tiesai jārēkinājas, kamēr puse tās nav apgāzusi.

§ 90. Pierādījumu veidi.

I. Pierādījumi ir tie līdzekļi, ar kuriem puses pārliecina tiesu par zināmu apstākļu esamību vai neesamību.

1) Sal. Civīllik. 13., 132.—136., 526., 689., 806, 812., 863., 2583—2586., 2910., 2942., 3413., 3422., 3443., 3536., 3539., 3902. u. c. p.

353

Šie līdzekļi ir divējādi:

1) Iekšējie līdzekļi, kas iziet no pašām pusēm un izteicas vienas puses liecībā par kādu strīdīgu apstākli.

Pie tiem pieder zvērests (C. pr. n. 573. (485.) un turpm. р.] un pa daļai atzīšana1) [C. pr. n. 567. (479.) un turpm. р.].

2) Ārējie līdzekļi, kurus tiesa var uzjemt: a) vai nu tieši un personīgi uztverot zināmas ārējās pasaules parādības un notikumus ar jūteku — redzes, dzirdes, taustes, garšas un ožas palīdzību, b) vai no trešam personām: lieciniekiem, aculieciniekiem, apkārtniekiem un amatpersonām.

No otras puses, pierādījumi var būt: 1) tieši (unmittelbarer, direkter, natьrlicher Beweis, прямое доказательство), ar kuriem tieši noskaidro zināmu pierādāmo faktu un 2) netieši (mittelbarer, kunstlicher, Indicien Beweis, косвенное доказательство), ar kuriem noskaidro zināmus mazaksvarīgus apstākļus, no kuriem tiesa vai nu salīdzināšanas ceļā, vai taisot zināmus slēdzienus, var nākt pie pārliecības, ka tādā ceļā pierādāmais fakts ir noticis.

II. Iekšējie līdzekli. Pašu prāvnieku liecības, pēc vispārējā noteikuma, neņem vērā; tās nebauda ticamību. Kur jautājums grozās ap prāvas vinnēšanu, kam priekš puses ir liela nozīme, tur cilvēks reti kad spēj pilnīgi bezpartejiski attēlot faktus, kas attiecas uz paša lietu. Kārdinājums ir par daudz liels, lai negodīgs cilvēks atturētos noslēpt vai sagrozīt zināmus faktus; bet arī godīgs cilvēks bieži vien aiz iekšējās pārliecības par savu taisnību vai aiz pašapmānīšanās, gribot negribot, var sagrozīt faktus, un tādēļ vecais procesa noteikums skanēja: „Nemo testis idoneus in causa propria". Pie šāda uzskata turējās arī vecās procesuālās likumdošanas. Jaunākās likumdošanas no šā uzskata jau atteikušās. Itālijā, piem., piešķir loti lielu nozīmi pašu prāvnieku iztaujāšanai (interrogatorio delle parti). Iztaujājot abas puses krustim, tiesai bieži vien izdodas noskaidrot strīdīgos un neskaidros lietas apstākļus. Līdzīga pušu iztaujāšana paredzēta arī Austrijas procesā (sk. 371., 373., 376., 378. un 380. p.) un pa daļai arī Vācijas ZPO. (138.—141. un 272-a р.). Apmēram tāda pat iztaujāšana paredzēta bij. Krievijas Tirdzniec. procesa nolikumā (196.— 200. р.). 1930. g. novele, sekojot pa daļai minētām rietumu likumdošanām, uzlika arī Latvijas tiesai par pienākumu censties panākt no pusēm skaidras un noteiktas atbildes uz visiem jautājumiem, par kuriem tiesai rodas šaubas,

1) Mūsu nolikumā atzīšana ievietota VIII. nodaļā, kā viens no pierādījumu veidiem, kaut gan, kā tas turpmāk (371. un 372. lap. p.) aizrādīts. atzīšana gluži neatbilst pierādījuma noteikumiem.

354

sakarā ar pušu iesniegtiem rakstiskiem vai mutiskiem paskaidrojumiem [C. pr. n. 438. (335.), 459. (3681.) р.], pie kam puses atteikšanas vai izvairīšanas no skaidras un noteiktas atbildes uz uzstādītiem jautājumiem dod tiesai tiesību taisīt slēdzienu, ka puse neapstrīd tos pretējās puses norādītos apstākļus, par kuriem viņai bii uzstādīti jautājumi [C. pr. n. 439. (3351), 459 (3681.) un 824. (719.) р.].

Ar tādu pušu iztaujāšanu tiesai dota plaša iespēja apgaismot lietas faktiskos apstākļus. Par nožēlošanu, kā uz to norāda arī Konrāds Hellvigs (I. 465. lap. р.), tiesas mazā mērā izmanto šo pušu iztaujāšanas tiesību, kas Latvijā ar 1930. g. noveli ir pārvērsta arī par tiesas pienākumu. Pilnīgi saprotams, ka puses atbildē doto paskaidrojumu novērtēšana, t. i. vai paskaidrojumi atbilst patiesībai jeb nē, — atstāta brīvam ieskatam, kā tas sevišķi aizrādīts Vācijas ZPO. 286. p. Musu Civilprocesa nolikumā attiecīga panta trūkums liek sevi manīt. Vācijas tiesai piešķirta tiesība šaubu gadījumos uzlikt vienai no pusēm zvērestu (ZPO. 475. p.) dotās atbildes pareizības apliecināšanai. Mūsu likums nepazīst tādu papildpierādījumu.

Puses iztaujājot, tiesā saņemtās atbildes un paskaidrojumi pēc mūsu procesa likumiem par pierādījumiem tomēr neskaitās. Tie noder tiesai tikai lietas noskaidrošanai un palīdz atrast materiālo taisnību. Ja vienas puses atsevišķi paskaidrojumi vai atbildes nāk par labu otrai pusei, tad pēdējā var tos izmantot kā atzīšanu, atsvabinādama ar to sevi no attiecīga pierādījuma iesniegšanas [C. pr. n. 568. (480.) р.].

Saprātīgi izlietojot šo līdzekli, tiesa bieži var sasniegt to, ka pierādījumi kļūst lieki tajos gadījumos, kad zināmu faktu noskaidro pēc pašu pušu atbildēm.

Kas attiecās uz tiem pierādījumiem, kas nāk tieši no pašam pusēm, tad mūsu likums pieskaita tiem atzīšanu un zvērestu. Likumdevējs, piešķirot puses atzīšanai pierādījuma spēku, bijis tajās domās, ka nav pamata neticēt pusei tajos gadījumos, kad puse runā sev par ļaunu un otrai pusei par labu. Tā kā tāds liecinājums, ko viena puse dod sev par ļaunu un otrai pusei par labu, no otras puses, pa lielākai daļai netiek apstrīdēts, tad tiesai ir jārēķinājas ar tādu puses liecinājumu, ko šādos gadījumos sauc par atzīšanu [C. pr. n. 567. (479.) un 568. (480.) р.].

No otras puses, neuzticība pret puses taisnīgumu un bezpartējību atkrīt arī tad, ja viena puse ir ar mieru apstiprināt savu apgalvojumu ar zvērestu, un ja abas puses ir vienojušās

355

izšķirt strīdīgo jautājumu ar zvērestu; apstākļi, kuru apstiprināšanai uz abu pušu savstarpīgu vienošanos dots zvērests, nav apgāžami ne ar kādiem citiem pierādījumiem un saista kā abas puses, tā arī tiesu [C. pr. n. 585. (498.) р.].

III. Ārējie līdzekļi. Kas attiecās uz otro pierādījumu veidu, kurus uztver ar jutekļiem, tad tiešuma principam visvairāk atbilst tie pierādījumi, ko tiesa uztver ar pašas personīgiem jūtekļiem: redzi, tausti, dzirdi, ožu, garšu. Paša piedzīvojumi — zināmas parādības uztveršana ar personīgiem jutekļiem, skaitās arī tagad par labāko pārliecināšanas līdzekli. Apkārtnes vai mašīnas apskate, puvušas gaļās vai mitruma izgarojumu smakas uztvere ar ožu, kaut kāda produkta nogaršošana, tvaika āmura trokšņa pārbaude ar dzirdi bez atļaujas uzceltā fabrikā (Sal. Civīllik. 987. р.), ķermeniskas lietas aptaustīšana — visi tie ir paņēmieni, ar kuŗiem tiesnesis tieši var uzņemt iespaidus no viņam priekša celtiem lietišķiem pierādījumiem ar saviem jutekļiem. Tā kā personīgi iepazīstoties ar pierādījumiem un uzņemot pierādījumu sniegtos iespaidus, tiesa daudzos gadjjumos var izrādīties par nespējīgu izprast viena vai otra ārējā fakta nozīmi, tad viņai ir tiesība uzaicināt sev palīgā lietpratējus — ekspertus [C. pr. n. 605. (515.) р.]. No jutekļiem redzei tomēr piekrīt galvenā loma, un tādēļ šo pierādījumu uztveršanas līdzekli sauc par personīgo apskati (inspectio ocularis, Augenschein, личный осмотръ).

Pašus priekšmetus, kas personīgi uztverami, sauc par lietišķiem pierādījumiem (Kriminālproc. lik. 417. р.).

No lietišķiem pierādījumiem civillietās vislielākā vērtība ir tiem norādījumiem uz juridiskiem faktiem un attiecībām, kas uzglabājas dažāda veida dokumentos. Šos dokumentus ieinteresētās personas bieži sastāda ar nolūku uzglabāt atmiņā juridiskos faktus strīdus gadījumam, bet dažreiz šiem rakstītiem norādījumiem ir gadījuma raksturs (par piem. vēstules, sarakstīšanās, dienas grāmatas).

Tā kā tiesai tomēr aizvien ir darīšana ar pagātnes faktiem, kas laika tecējumā mainās, tad tiesai daudz biežāk ir darīšana ar citāda veida pierādījumiem, t. i., ar citu persоnu — aculiecinieku — paziņojumiem, kas pagātnes zināmas parādības uztvēruši ar saviem jutekļiem. Šeit jau tiesa zināmu parādību uztver nevis tieši, bet netieši ar citu personu vidūtājību, pie kam šie citu personu paziņojumi var būt a) rakstiski, apliecību, sludinājumu, protokolu, vēstuļu un telegramu, t. i. tā saucamo rakstisko pierādījumu veidā [C. pr. n. 526. (438.) un turpm. р.), kuri uzskatāmi par

23*

356

vienu no visvairāk izplatītiem lietišķu pierādījumu veidiem, un b) mutiski, kad trešās personas mutes vārdiem liecina par uztvertām ārējām parādībām vai novērotiem faktiem. Pēdējā gadījumā tiesai ir darīšana ar liecinieku vai apkārtnieku liecībām. Kā rakstiskiem pierādījumiem, tā arī liecinieku liecībām var būt vai nu nesagatavots, gadījuma raksturs, vai arī, otrādi, šie pierādījumi var būt ar nolūku sagatavoti zināma notikuma apliecināšanai un uzglabāšanai atmiņā.

Pēc mūsu Civilprocesa nolikuma, par pierādījumiem skaitās:

1) liecinieku izsacījumi [462. (370.) — 499. (411.) p.ļ;

2) zinu ievākšana caur apkārtniekiem [500. (412.) — 525. (437.) р.];

3) rakstiski pierādījumi [526. (438.)—566. (478.) p.];

4) atzīšana [567. (479.)—572. (484.) p.];

5) zvērests [573. (485.)—585. (498.) р.].

Kas attiecas uz аpskati un lietpratēju atzinumu, tad, ņemot vērā, ka noteikumi par tiem ievietoti Civilprocesa nolikuma II. grāmatas 9. (10.) sadaļā ar virsrakstu „Pierādījumu pārbaudīšana", kā arī bij. Krievijas Valsts kancelejas motīvus, varētu taisīt slēdzienu, ka Tiesu nolikumu sastādītāji uzlūkojuši apskati un lietpratēju atzinumu tikai par pierādījumu pārbaudīšanas līdzekļiem. Ja tomēr ņem vērā, ka ar pierādījumu jāsaprot līdzeklis tiesas pārliecināšanai par tādu zināmu faktu esamību un patiesīgumu, uz kuriem atsaucas puses, tad jānāk pie slēdziena, ka arī apskati (inspectio ocularis), kā labāko tiesneša rīcībā esošo paņēmienu strīdus objekta īstā stāvokļa uztveršanai, un ekspertīzi, kā tiesneša pieredzes un izpratnes papildinājumu ar speciālistu paskaidrojumiem, var pieskaitīt arī patstāvīgiem pierādījumu veidiem, kā to dara Austrijas (351. un 368. p.) un Vācijas (371. un 402. p.) procesa likums kā arī mūsu Civilprocesa nolikuma I. grāmata, kurā noteikta tiesāšanas kārtība miertiesās [164. (119.) un turpm. p.) un noteikumi par apskati un lietpratēju slēdzienu ievietoti V. nodaļā ar virsrakstu „Pierādījumi". Senāta agrākā prakse (sk. 1873. g. spr. Nr. 1639. 1876. g. Nr. 84, 1879. g. Nr. 316, 1878. g. Nr. 43) arī bieži atzina apskati un ekspertīzi par patstāvīgiem pierādījumiem, sakarā ar ko Civilprocesa nolikuma pārstrādāšanas kommisija paredzēja piešķirt tiem patstāvīgu pierādījumu nozīmi un apvienot 586. (499.) — 596. (506.) pantus ar 454. (366.) — 460. (369.) p.1)

1) Sk. arī Friedrich Stein, Die Zivilprocessordnung fьr das deutsche Reich, 1925. g. (L, 478. lap. р.); Konrad Hellwig, System des deutschen

357

§ 91. Liecinieku liecības.

1. Ar tām mēs saprotam tādu personu mutiskus paskaidrojumus tiesai, kas pašas lietā nepiedalās, bet attēlo tiesai tos konkrētos faktus, ko tās pašas uztvērušas par strīdīgo lietu. No šīs definīcijas izriet,

ka:

a) liecinieki dod savas liecības mutiski [C. pr. n. 486. (398.) p.];

b) liecinieki nedrīkst piedaloties lieta: viņi nedrīkst būt procesa subjekti, tādēļ arī nedz tiesnesis, nedz puse nevar būt par lieciniekiem savā lietā (nemo testis idoneuspropria causa);1)

c) lieciniekiem jādod savas liecības tai tiesai, kas izspriež lietu pēc būtības, vai tai tiesai, kuŗa to atvieto un darbojās viņas uzdevumā; tā tad liecībām, kas dotas ārpus tiesas vai arī rakstiski, nav piešķirama liecinieku liecību nozīme (Sen. spr. 1880. g. Nr. 60, 1873. g. Nr. 101). Liecinieku liecību nozīmes nav arī tāmjiecībām, ko liecinieki devuši tiesai citā liеtā. Izņēmums ir tikai tādas liecības, kas dotas tādā lietā, kuras gaita apturēta [C. pr. n. 782. (681. un 1840.) р.] un pēc tam neturpināšanas dēļ izbeigta, ja pa to starpu liecinieki miruši [C. pr. n. 792. (691.) р.]. Iesniedzot jaunu prasības sūdzību, puses var izmantot izbeigtā lietā protokolētās liecinieku liecības, ja šos lieciniekus par jaunu nopratināt nav iespējams;

d) par liecinieku liecības priekšmetu var būt tikai konkrētās lietas konkrēt[e faktiskie apstakli, ko liecinieki šinī lietā redzējuši vai dzirdējuši; uztverto faktu novērtēšana nav liecinieku uzdevums, un ar to liecinieki atšķiŗas no lietpratējiem. Tādēļ viņu domām par apliecināto faktu juridisko nozīmi

Zivilprocessrechts, I., 672. lap. р.; Bonnier, Traite des preuves, 18. lap. р.; Bacьковский, Учебникъ Гражд. Процесса, 1917 г. 239. lap. р., Энгельманъ, Курсъ Русск. Гражд. Судопр. 1911 г. 291. lap. р.; Анненковъ, Комментарiй, II. sēj., 2 — 4. lap. p; Гольмстенъ, Состязательное начало въ изслeдованiяхъ, 417. lap. р. Tomēr, pie cita uzskata turas Исаченко, II sēj. 690. — 633. lap. p. 1) Pēc Senāta 27. II. 1928. g. paskaidrojuma (Mūrnieku lietā pret Danderi un Kici) tie lietas dalībnieki, kas I. instances spriedumu nepārsūdz un kas II. instancē vairs kā puse neuzstājas, var tikt šinī II. instance nopratināti kā liecinieki. Tomēr jāaizrāda, ka šis uzskats viegli var novest pie ļaunprātībām procesā, vedinot uz domām, ja prāvā vairāk dalībnieku, mākslīgi izslēgt II. instancē vienu dalībnieku, lai dotu tam iespēju uzstāties liecinieka lomā un ar to procesuāli pastiprināt jau pazaudēto atlikušo dalībnieku — apellātoru pozīciju. Lūk, kādēļ tiesai pret šādu liecinieku — paslēpušos pusi, jāizturas ar sevišķu apdomību.

358

un šo faktu zinātniskiem un techniskiem novērtējumiem nav nozīmes (Sen. spr. 1909. g. Nr. 56).

II. Pusei, kas atsaucas uz liecinieku, jāuzrāda ne tikai liecinieka vārds, uzvārds un dzīves vieta, bet arī tie konkrētie apstākļi un fakti, kas lieciniekam jānoskaidro vai jāapstiprina [C. pr. n. 465. (374.) р.], un visi šie dati jāatzīmē arī tiesas lēmumā [C. pr. n. 466. (376.) р.] par liecinieku nopratināšanu. Tādēļ arī nav pielaižama atsaukšanās uz liecinieku bez norādījumiem, kādus faktus tam tieši vajaga apstiprināt.

III. Lieciniekus uzaicina tiesā a) ar pavēstēm [C. pr. n. 467.—469. (379.—3801.) р.] vai b) atved tiesā pati puse [C. pr. n. 467. (379.) р.]. Aktīvā kara dienestā esošos kareivjus1) un dzelzceļa ierēdņus uzaicina tiesā ar pavēstēm, nosūtot tās jau laikus šo personu tuvākai priekšniecībai [C. pr. n. 468., 469. (380., 3801.) р.].

Uz uzaicinājumu tiesā jāierodas visiem lieciniekiem, kas dzīvo ne tālāk kā 30 kilometru no tiesas atrašanās vietas [C. pr. n. 470. (382.) р.], bet ja lieciniekus uzaicina pie sava iecirkņa miertiesneša, tad tiem jāierodas neatkarīgi no attāluma [123. (91.) р.]. Par neierašanos tiesā lieciniekus soda ar naudas sodu no 1—25 latiem [C. pr. n. 123. (91.), 471. (383.) p.]2)

Ja liecinieks ari pēc otrreizēja aicinājuma neierodas tiesā, tiesa var atkārtoti uzlikt naudas sodu un nolemt atvest liecinieku tiesā spaidu kārtā [C. pr. n. 471. (383.) p.].

Ja liecinieki dzīvo tālāk kā 30 kilometru no tiesas atrašanās vietas un aicina viņus ne vietējais miertiesnesis, — tad lieciniekiem ir tiesība lūgt nopratināt viņus savā dzīves vietā [C. pr. n. 470. (382.) р.]. Mūsu procesa likumi nepazīst, līdzīgi vācu (382. p.) un vecajam krievu procesa likumam (88. un 386. р.), atsevišķas personu kategorijas, kam būtu tiesība pieprasīt nopratināt .viņas savā dzīvoklī vai dienesta vieta.3)

Liecinieks var atbrīvoties no viņam uzliktā naudas soda, iesniedzot tiesai mēneša laikā, skaitot no paziņojuma par soda uzlikšanu, paziņojumu par iemesliem, kas viņu aizkavējuši ierasties tiesā, ja tiesa atzīst šos iemeslus par ievērību pelnošiem [C. pr. n. 472. (384.) р.].

1) T. i. visus karavīrus, izņemot virsniekus, sanitārvirsniekus un kara ierēdņus.

2) Senāta ap v. sapulce 1926. g. 12. III. paskaidrojusi, ka aktīvā kara dienesta stāvošiem lieciniekiem par viņu neierašanos civīlresora tiesas sēde bez likumīgiem iemesliem esot uzliekams sods kriminālun civīlresora likumos noteiktā, kārtībā (Sen. apv. sapulces spr. 1926. g. Nr. 4).

3) Saskaņā ar 474. (386.) p. tiesa var uzdot nopratināt liecinieku — ierēdni tiesnesim, kad liecinieks dienesta pienākumu iemeslu dēļ nevar ierasties tiesā.

359

IV. Pēc mūsu procesa likuma lieciniekus var iedalīt sekošās 4 kategorijās:

1) Pie pirmās kategorijas pieskaitāmas personas, kas nav spējīgās būt par lieciniekiem. Tās noraida no liecības došanas pati tiesa [C. pr. n. 463. (371.) р.]. Pie tām pieder:

a) par vājprātīgiem atzītie un personas, kuras uzlūko par garā vājām un kas tādēļ atrodas ārstu uzraudzībā [C. pr. n. 1540. (1920.) р.], kā arī personas, kas atrodas uz tik zemas attīstības pakāpes, ka nespēj dot paskaidrojumus mutiski, ne rakstiski (idioti, kretīni u. t. t); pie šīs grupas pieskaitāmi bērni, kas jaunāki par 7 gadiem, jo tiem trūkst brīvas gribas (Civīllik. 2914. р.);

b) aklie, attiecībā uz faktiem, kas uztverami ar redzi un kurlie, attiecībā uz faktiem, kas uztverami ar dzirdi; pie šīs grupas var pieskaitīt ari personas, kas neprot to valodu, kādā saruna viņām klātesot notikusi, ja tām jāliecina par sarunas saturu;

c) aiz ētiskiem motīviem bērniem vispār neļauj liecināt pret vecākiem;

d) garīdznieki — attiecībā uz to, kas viņiem uzticēts grēkus sūdzot, kā arī citas personas, kas pēc sava amata vai profesijas nedrīkst izpaust viņām uzticētos slepenos apstākus — attiecībā uz šiem apstākļiem: zvērināti un privātadvokāti — attiecībā uz apstākļiem, ko advokātam uzticējis klients [T. iek. lik. 327. (403.) p.]; notāri — viņiem uzticētās lietās (Not. nol. 23. р.); dienesta personas, kurām pēc viņu amata nav tiesības izpaust viņām uzticētos slepenos apstākļus (Sodu ļik. 653.—655. p.); ārsti — attiecībā uz slepeniem apstākļiem, ko tiem uzticējuši slimnieki.

2) Pie otrās kategorijas pieskaitāmas personas, kam likums piešķir tiesību atteikties no liecības došanas [C. pr. n. 462. (370.) p.].1)

Pie tām pieder:

a) prāvnieku laulātie draugi un radnieki taisnā līnijā bez pakāpju ierobežojumiem, bet sānu līnijā pirmo triju pa-

1) Mūsu C. pr. n. nav norādīts, kad un kādā veidā var atteikties no pienākuma nodot liecību. Šai zinā jānorāda, ka Vācijas (ZPO. 386.—390. p.) un Austrijas (ZPO. 321.—326. p.) civ. pr. nolikumos ir noteikts laiks un kartība, kādā liecinieki var iesniegt paziņojumu par liecības došanas atteikšanos. Ja tiesa atzīst atteikšanos no liecības došanas par nepamatotu, — viņa uzliek lieciniekam soda naudu un tiesu izdevumus, kuri radušies sakarā ar atteikšanās caurlūkošanu, un aicina to no jauna pratināšanai, pie kam par nepamatotu atteikšanos no liecības vai zvēresta liecinieku soda ar arestu.

360

kāpju radnieki un pirmo divi pakāpju svainieši, kaut arī laulība būtu izbeigusies;

b) prāvnieku aizbildņi un aizgādņi kā ari tie, kas stāv viņu aizbildnībā un aizgādnībā;

c) prāvnieku adoptētāji un adoptētie;

d) prāvnieku pilnvarnieki;

e) tie, kas prāvojas ar vienu no pusēm, un tie, kam nāk labums no lietas izspriešanas vienai vai otrai pusei pa labu.

Tiesai jānorāda šiem lieciniekiem uz viņu tiesību atteikties no liecības došanas; tomēr ģimenes lietās, kur par lieciniekiem parasti tieši ir tuvinieki, — šīs kategorijas pirmo 3 grupu personas nevar atteikties no liecības došanas [C. pr. n. 462. (370.); 1462. (13458) p.]:

f) Saeimas loceklis var atteikties no liecības došanas par personām, kas viņam, kā tautas pārstāvim, uzticējušas zināmus faktus, kā arī par personām, kam viņš uzticējis kaut kādus faktus vai ziņas, un arī par pašiem faktiem un ziņām [Satversmes 31. р., С. pr. n. 462. (370.) p. piez.].1)

3) Pie trešās kategorijas pieskaitāmi nepilngadīgie 7— 14 gadu veci, kas nopratināmi bez zvēresta [C. pr. n. 464 (372.) р.].

4) Pie ceturtās kategorijas pieskaitāmi visi pārējie liecinieki. To liecinieku grupu, kurus puses agrāk varēja noraidīt (Sal. C. pr. n. 1914. g. izd._373. p.), 1930. gada noveles pavisam atmetušas, ņemot šinī ziņā par piemēru Vācijas un Austrijas civilprocesa likumus, kas liecinieku noraidīšanu nepazīst; lielākai daļai liecinieku no šīs grupas piešķirtas tiesības atteikties no liecības došanas (sk. otro liecinieku kategoriju).

Atceldams liecinieku noraidīšanas institūtu, kura pamatos bij, likta doma, ka par dažu liecinieku bezpartejiskumu un objektivitāti ir iemesls šaubīties, — Latvijas likumdevējs ar to pašu ir uzlicis tiesnesim par pienākumu izturēties ar lielāko apdomību pret lieciniekiem, kuru bezpartejiskumu un objektivitāti var apšaubīt. Tādēļ arī ar С.рr. n. 499., (411} panta noteikumu (in fine) tiesnesim būs biežāk jārēķinājas.

V. Liecinieku pienākums ir: a) ierasties nopratināšanas vietā, ja viņi nav atsvabināti no ierašanās ar C. pr. n. 470. (382.) p. noteikumiem par 30 kilometru atstatumu;2) b)

1) Prof. K. Dišlers, Deputātu tiesība atteikties no liecības došanas. Tieši. M. Vēstu. 1923. g. Nr. 8.

2) Ja liecinieku aicina tas miertiesnesis, kura iecirknī liecinieks dzīvo, tad tas apstāklis, ka liecinieka dzīves vieta atrodas tālāk par 30 ki-

361

dot zvērestu; lieciniekus nozvērina pirms nopratināšanas1) priekšsēdētājs vai viņa vietnieks; no zvēresta atsvabināti tikai nepilngadīgie no 7 līdz 14 gadu veci [464. (372.) p.]2) un personas, ko abas puses atbrīvo no zvēresta3) [484. (395.) р.]; c) dot patiesu liecību.4) Liecinieku pienākumi ir publiski — tiesiska klausa, kam padotas visas personas, kas dzīvo valsts robežās.5)

Tomēr par šās klaušas neizpildīšanu sankcija paredzēta vienīgi par liecinieka neierašanos tiesā.6) Neierašanos soda divreiz ar naudas sodu, pie kam tiesa var taisīt lēmumu par liecinieka atvešanu uz tiesu spaidu kārtā [C. pr. n. 471. (383) р.].

-

lometriem no miertiesneša atrašanās vietas, neatsvabina liecinieku no ierašanās pie miertiesneša [sk. C. pr. n. 127. (94.) р.].

1) Pēc vācu procesa, liecinieku nozvērina pēc liecības došanas (ZPO. 392. p.).

2) Tā ka zvērestam pēc Latvijas likuma (Lik. kr. 1923. g. 97) ir tīri laicīgs, bet ne reliģisks raksturs, tad no zvēresta neatsvabina ne garīdzniekus, nedz arī sektantus, kas nezvēr.

3) Saskaņā ar C. pr. n. 128. (95.) un 484. (395.) p. izpratni liecinieku atsvabinās an а по zvēresta pielīdzināma viņu nozvērināšanai (Sen. spr. 25. XI. 1926. g. Fogela 1. Nr. 463).

4) Mūsu C. pr. n. nekas nav teikts par liecinieku tiesību neatbildēt uz zināmiem, jautājumiem, kas varētu kaitēt viņam vai viņa tuvākiem radiniekiem. Vācu ZPO. 384. p. skan: Das Zeugnis kann verweigert werden: 1) ьber Fragen, deren Beantwortung dem Zeugen oder einer verwandt naherstehender Person (§ 383,Nr. l—3) einen immittelbaren vermцgensrechtlichen Schaden verursachen wьrde; 2) ьber Fragen deren Beantwortung dem Zeugen oder den Angehцrigen desselben (§ 383, Nr. l—3) zur Unehre gereichen oder die Gefahr strafgerichtlicher Verfolgung zuziehen wьrde; 3) ьber Fragen, welche der Zeuge nicht wьrde beantworten kцnnen, ohne ein Kunst — oder Gewerbegeheimniss zu offenbaren. (Salīdz, arī Aus.tr. ZPO. 321. p.)

Saskaņā ar mūsu Krimin. proc. 1. 737. (722.) р., lieciniekam nav jāatbild uz jautājumiem, kuri pierādītu viņa paša vainu kādā noziedzīgā nodarījumā.

5) Jautājumu par to, vai C. pr. n. 332. (225.) p. noradītas personas var uzaicināt par lieciniekiem pareizāki izšķirt noraidoši, kas, protams, neizslēdz viņu labprātīgu ierašanos tiesā liecības došanai. (Sal. arī K. Hellwig, System des deutsch. Ziwilprocessrechts, 1912. g., I., 75 lap. p.)

6) Citādi pēc Vācijas procesa likumiem, kur par atteikšanos no zvēresta vai liecības došanas, bez ievērojamiem iemesliem, soda ar naudas sodu vai arestu (ZPO. 390. р.).

Saskaņā ar Kriev. sen. paskaidrojumu (sk. apv. sapulces 1905. g. spr. Nr. 72), gadījumā, ja liecinieks atsakās dot zvērestu, tiesa, neierosinajot jautājumu par tāda liecinieka atbildību, nopratina viņu bez zvēresta, atgādinot viņam, ka viņš nes atbildību par nepareizu ziņu sniegšanu (salīdz. Ж. M. Ю. 1906. g. Nr. 8, 249. lap. р.). Saskaņa ar Sodu lik. 172. р., kas ieradies pie tiesas kā liecinieks un bez ievērojamiem iemesliem atteicies izpildīt savu pienākumu — sodāms ar arestu, vai ar naudas sodu ne augstāku par 100 latiem.

362

VI. Par nopratināšanas vietu, pēc vispārējiem noteikūmiem, skaitās tā tiesa, kas ispriež lietu pēc būtības [C. pr. n. 473. (385.) р.], bet atsevišķos gadījumos arī cita tiesa [C. pr. n. 595. (505.) p.] vai vietējā miertiesneša kamera, kuram tiesa var uzdot nopratināt lieciniekus, ja viņi dzīvo tālāk par 30 kilometriem no tiesas atrašanās vietas [C. pr.p. 470. (382.) p.]. Dažreiz lieciniekus var nopratināt tanī vietā, kur notiek apskate [C. pr. n. 474. (386.) p. 2. pkt.], vai daudzu liecinieku atrašanās vietā [C. pr. n. 474. (386.) p. 3. pkt.], kā arī liecmieka dzīves vietā, kad viņš slimības dēļ nevar ierasties tiesā, vai viņa dienesta vietā, kad dienesta pienākumi saista liecinieku pie šīs vietas [C. pr. n. 474. (386.) p. 1. pkt].

Lieciniekiem ir tiesība saņemt ceļa izdevumu atlīdzinājumu patieso izdevumu apmērā un tāpat atlīdzību par atraušanu no darba. Tuvākus noteikumus par atlīdzību instrukcijas veidā izdod tieslietu ministris [C. pr. n. 137. (104.), 98. (860.) р.]. Atlīdzība lieciniekam jāpieprasa no tiesas, pirms nav pabeigta sēde, un to piespiež tas tiesnesis, kas izdarīja nopratināšanu, un piedzen no tās personas, kas lūgusi liecinieku nopratināt. Sūdzības par atlīdzības piespriešanu nepietiekošā apmērā nav pielaižamas [C. pr. n. 495. (407.), 499. (408.) un 988. (860.) р.].

VII. Nopratināšanas kartība. Lieciniekus pēc nozverināšanas ieved atsevišķā telpā, no kurienes tos izsauc uz nopratināšanu pēc kārtas un katru atsevišķi.1) Tagadējā nopratināšanas kārtība atšķiŗas no tās, kāda pastāvēja pirms, tiesu reformas ievešanas, ar to, ka puses ir klāt pie liecinieku nopratināšanas, kaut gan pušu neierašanās nav par kavēkli nopratināšanai; ja abu pušu liecinieki ierodas reizē, tad pa priekšu nopratina prasītāja un pēc tam atbildētāja lieciniekus. Vispirms noskaidro liecinieka personību un viņa attiecības pret pusēm, lai pārliecinātos, vai liecinieks nav ieinteresēts lietas izspriešanā [C. pr. n. 480.—484. (391.—394.) p.]. Pats par sevi saprotams, ka puse, uz kuŗas aizrādījumu liecinieks uzaicināts, var atteikties no šā liecinieka nopratināšanas, bet atteikšanās neatņem otrai pusei tiesību pastāvēt uz atnākušā liecinieka nopratināšanu. Kaut gan šis noteikums, kas spēkā Vācijas (ZPO. 399. p.) un Austrijas (345. p.) procesa likumos, mūsu procesa likumā nav tieši izteikts, bet kā to jau atzinusi arī Tiesu nolikumu revidēšanai bij. Krievijā ieceltā Muravjeva

1) C. pr. n. 130. (98.) un 480. (391.) р., pēc kuriem liecinieki, kuri liecību vel nav nodevuši, nedrīkst būt klāt pie citu liecinieku nopratināšanas, nesatur nekādu sankciju un tā neievērošana nevar novest pie liecinieka atstātišanas no liecības došanas (Sen. spr. 1869. g. Nr. 669; 1870. g. Nr. 1035; 1930. g. 21. V. Rodes 1. Nr. 772).

363

kommisija (195. lap. p. paskaidr. pie projekta 245. р.), tad otras puses iespēju izlietot atnākušos lieciniekus, neskatoties uz tās puses atteikšanos no nopratināšanas, uz kuŗas lūgumu liecinieki uzaicināti, nevar apšaubīt, un praksē bieži to tiesību izlieto.1)

Pati nopratināšana sākas ar to, ka lieciniekam vispirms liek priekšā pašam pastāstīt, kas viņam zināms par tiem apstākļiem, uz kuŗiem puses atsaukušās [C.pr. n. 485. (397.) р.]. Šai patstāvīgai, lieciniekam zināmo lietas apstākļu attēlošanai, bez uzvedinošo jautājumu uzstādīšanas, piekrīt sevišķa nozīme, jo dod tiesai iespēju konstatēt to, ko liecinieks īsti labi atceras, bez sevišķas uzvedināšanas vai puses priekšā sacīšanas. Pēc tam puses un arī tiesneši uzstāda lieciniekam papildu jautājumus, kuru mērķis ir sīki noskaidrot to jautājumu, kura dēļ liecinieks uzaicināts. 1930. g. noveles prasa no tiesas aktīvāku piedalīšanos nopratināšanā [C. pr. n. 488. (400.), 489. (401.) р.]. Pretrunu noskaidrošanai atsevišķu liecinieku liecībās tiesa vai nu nopratina lieciniekus krustim, vai uzstāda jaunus papildu jautājumus jau nopratinātam lieciniekam, kādēļ nopratinātie liecinieki paliek tiesā līdz visu liecinieku nopratināšanai [C. pr. n. 490.— 491. (402.—403.) р.]. Liecinieka mutes vārdiem doto liecību [C. pr. n. 486. (398.) р.] ieraksta protokolā pēc iespējas viņa paša vārdiem; protokolu nolasa lieciniekam priekšā, un to paraksta liecinieks, puses un tiesneši, kas izdarījuši nopratināšanu; ja liecinieks neprot rakstīt, tad to atzīmē protokolā un liecinieka vietā parakstās tiesnesis; ja liecinieks neprot latviešu valodu, tad uzaicina tulku, kas pēc Senāta paskaidrojuma jānozvērina, ja viņš nav zvērināts tulks (Sen. spr. 1868. g. № 600).

VIII. Liecinieku liecību pieradīšanas speķa un nozīmes noteikšanu tiesa izdara, pretēji agrākai formālai pierādījumu teorijai, vadoties no brīvās pierādījumu novērtēšanas principiem, atkarībā no liecinieka ticamības, viņa liecības skaidrības, pilnības un varbūtības pakāpes, pie kam likums prasa, lai tiesas spriedumā būtu minēti motīvi, kādēļ no pretrunīgām liecinieku liecībām viena liecinieka izteikumiem piešķirta priekšroka pret citu liecinieku liecībām2) [C. Pr. n. 499. (411.) р.].

1) Pieturoties pie citāda uzskata, būtu jānorāda otras puses tiesība lūgt izsaukt no jauna to pašu liecinieku uz šīs otras puses lūguma pamata sal. arī C. pr. n. 566. (478.) p. noteikumu un jaunā krievu Civilprocesa likuma projektu 245. р.].

2) Ja tiesa noteikti aizrāda, ka viņa lieciniekam neticot tamdēļ, ka liecinieka liecībās ieraugot pretrunu, tad tiesai arī jānoskaidro, kādēļ un

364

Kā izriet no likumdošanas motīviem (Kriev. valsts kancelejas izdev. pie Civ. proc. lik. 411.p. 227. lap. р.), liecinieku liecību novērtēšanu nevar izdarīt pēc noteiktiem priekšrakstiem. Neatkarīgi no liecinieka izteiksmes veida, kuram dažreiz ir ievērojams iespaids uz liecības nozīmi, vairāku liecību savstarpēju salīdzinājumu un liecību lielāku vai mazāku līdzību var nevērtēt tikai piedzīvojuši tiesneši pēc savas iekšējās pārliecības, kuru sīki formāli noteikumi ne tikai veltīgi apgrūtinātu, bet novestu pat pie kļūdīšanās, jo vārdu un izteicienu, bieži neskaidru un vēl biežāk nenoteiktu, — jēgumu iespējams novērtēt vienīgi pēc asa prāta norādījumiem. Tiesu prakse rāda, ka liecinieka atmiņa var viņu maldināt, ka liecība var būt pamatota uz nepareizām baumām vai aizspriedumiem un, beidzot, ka liecību svarīguma novērtējums vairāk atkarājas no liecību rakstura, nekā no to skaita un pat saskaņas starp liесiniekiem, kuri kļūdījušies gadījuma apstākļa dēļ un sakarā ar neskaidrībām jēdzienos par liecību priekšmetiem.

Tamdēļ, lai novērstu jebkuŗu patvaļu no tiesnešu puses pie liecinieku liecību novērtēšanas, atzīts par nepieciešamu uzlikt tiesai par pienākumu pievest spriedumā tos pamatus, kuŗu dēļ liecinieku liecības pieņemtas par pierādījumiem, un kādēļ viena liecinieka liecībai dota priekšroka pret otra liecinieka liecību. Kā pareizi norāda prof. Mališevs (I. 282. lp.), pie liecinieku liecības novērtēšanas svarīgi izšķirt trīs jautājumus 1) vai liecinieks grib pasacīt taisnību, t. i., vai viņam nav intereses paslēpt vai sagrozīt taisnību, vai tas nav pazīstams kā melis pēc agrākām liecībām un kā viņš izturas pie liecības došanas; 2) vai liecinieks var pasacīt taisnību, t. i. vai tas atradies tādā stāvoklī, lai pazītu un paturētu prātā to apstākli, par kuru viņš liecina, vai varējis novērot zināmu notikumu vai apstākli, un cik ilgi tas varējis būt u. t. t.; 3) vai viņa liecība ir ticamā, vai nav pretrunu starp liecības dažādām daļām un vai apstāklis, vai notikums, par kuru liecinieks runā, vispār bijis

no kādiem liecinieku izteicieniem viņa nākusi pie šāda slēdziena par liecinieka pielaisto pretrunu (Sen. spr. 31. III. 1927. Nr. 130 Vitauta l.).

No vienas puses, no tiesas atkarājas ņemt vērā kopā ar citiem pieradjjumiern arī pie izmeklēšanas tiesneša dotās liecības, ja pretējā puse nav apstrīdējusi liecinieku liecību protokola pievienošanu šai lietai un nav lūgusi tiesu šos lieciniekus nopratināt tiesā; no otras puses, pilnīgi pielaižams, ka tiesa var ticēt liecinieka liecības vienai daļai, bet otrai ne, un šo pēdējo atmest (Sen. spr. 1926. g._Nr. 290); liecinieku pie izmeklēšanas tiesneša dotās liecības nevar būt par pamatu tiesai noraidīt parta lūgumu tos pašus lieciniekus pārpratināt tiesā (Sen. spr. 1923. g. Nr. 239, Freimaņa l.; 30. I. 1930. g. Nr. 247. Lasmaņa l.).

Likums nenoliedz tiesai dot priekšroku otrā instancē dotām liecībām pret liecībām, kuras tie paši liecinieki devuši pirmā instancei (Senāta spr. 28. X. 1926. g. Šķerbela 1. Nr. 269).

365

iespējams.1) Tiesas izdarītais liecinieku liecības nozīmes un spēka novērtējums nav padots kasācijas pārbaudīšanai (Kr. Sen. spr. 1913. g. № 32; 1909. g. № 98; 1908. g.№ 22, 1900. g. № 1 un 2.), bet liecinieku liecības sagrozījums ir par pamatu tiesas sprieduma atcelšanai, ja spriedumā no liecinieku liecībām taisītais secinājums nesaskan ar šo liecību patieso saturu, kā tas ierakstīts sēdes protokolā (Kr. Sen. 1870. g. spr.

№ 1656).

Tā ka tagad, pēc 1930. g. noveles, liecinieku noraidīšana vairs nav pielaižama un liecības došanu tagad prasa arī no tiem, ko agrāk uzskatīja par testes inhabiles et suspecti (Sk. C. pr. n. atcelto 373. p.), — tad jāpastrīpo, ka tiesnesim vajadzīga divkāršota apdomība, un tam ir sevišķs pienākums stingri kritiski izturēties pret liecinieku liecībām, it sevišķi tad, ja tās savā starpā pretrunīgas. Apdomīgam tiesnesim te stāv priekšā sevišķi gŗūts uzdevums.

Atmetot liecinieku noraidīšanu, likumdevējs rēķinājās tieši ar to, ka tiesa pratīs kritiski izturēties pretjās grupas liecinieku liecībām, kurus līdz 1930. g. novelei varēja noraidīt, kā šaubīgus. Bet šai brīvai liecinieku liecību novērtēšanai tomēr ir savas robežas:

1) Pats procesa likums [C. pr. n. 497. (409.) р.] nepielaiž liecinieku liecības tādu faktu apstiprināšanai, priekš kuŗiem materiālais likums prasa rakstiskus pierādījumus,2) un pielaiž izņēmumu no formālā noteikuma tikai tanīs gadījumos, kad rakstisks akts, kaut arī bijis sastādīts, bet vēlāk bez prāvnieka vainas gājis bojā,3) nozaudēts, nolaupīts, ja šā nozaudētā akta saturu var apliecināt, ne tikai ar lieciniekiem, bet arī ar citiem pierādījumiem. Šeit tā tad tiesai, izšķirot jautājumu par liecinieku pielaišanu, vispirms jāizšķir jautājums par to, vai materiālais likums prasa vai neprasa viena vai otra notikuma apstiprināšanai rakstiska

1) Sal. arī Doc. P. Lejiņš, Liecinieku liecības no psīcholoģiskā viedokļa (Tieši. Min. Vēstn. 1923. g. Nr. 6 un 8); Kraft-Ebing .Судебная психологiя" 1895. g., 605. un turpm. lap. p.

2) C. pr. n. 497. (409.) р., kā izņēmuma likums, iztulkojams visšaurākā nozīmē sevišķi ārpus Kr. civīllik. piemērošanas territōrijas. Saskaņā ar piez. pie 498. (1819.) p. un privātlikuma noteikumiem par līguma noslēgšanas atcelšanas un izpildīšanas formu un veidiem, līguma nosacījumu nesaskaņa ar kontrahenta īsto gribu vai īstiem lietas apstākļiem pilnīgi pierādāma ar lieciniekiem (sk. Hasmaņa un Nolkena 2. izd. 75. lap. p. un Sen. spr. 29. X. 1925. g. Ragana l. Nr. 92 un 26. XI. 1925. g. Balcera l. Nr. 133 pēc kr. pie T. M. V.).

3) Tiesai ir pilnīgi pareizs iemesls baznīcas metriku grāmatu evakuēšanu uz Krieviju — juridiski un prakstiski — pielīdzinat viņu iznīcināšanai, kamēr nav pierādīts, ka metriku grāmatas tikušas reevakuētas uz Latviju (Sen. spr. 31. III. 1927. g. Nr. 159 Bister l.).

366

akta sastādīšanu, un tikai pēdējā gadījumā ir pielaižamas liecinieku liecības (Sen. spr. 1904. g. Nr. 91; 1893. g. Nr. 57). Tā tad materiālās tiesības jau iepriekš izšķir jautājumu par to, kādā apmērā liecinieku liecības var, vai nevar būt par pierādīšanas līdzekli. Tanīs valstīs, kur materiālās tiesības piešķir zināmam aktam likumīgu spēku tikai pēc tam, kad tas ietērpts rakstītā formā, kā piem. franču, un zem to iespaida sastādītā krievu X. sēj. 1. d., — tur arī liecinieku liecību pielaišanas apjoms ir stipri ierobežots, un process norit ātrāk kā tanīs valstīs [kā piem. Vācijas valstīs, Latvijā un Igaunijā (Sk. Civīllik

2993.. 2994., 3027., 3031.— 3034. p.)], kur materiālais kodeks piešķiŗ plašu brīvību attiecība uz darījuma ārējo formu. Šinī ziņā jāaizrāda, ka Latgalē spēkā esošais materiālais kodeks (X. sēj. 1. d.), daudz stingrāks un formālāks attiecībā uz aktu rakstisko formu kā Rietumlatvijā spēkā esošais Civīllikumu kopojums, kas, izņemot nedaudzus aktus, kas sastādāmi notariālā kārtībā (Sk. Not. nol. 280. р.), pielaiž darījumu noslēgšanu ka rakstiska, tā mutiskā formā [sal. Civīllik. 2952., 2993

2994., 3532., 3572., 3605., 3850. р., uz kuŗiem atsaucas C. pr. n. piezīme pie 498. (1819.) р., un kuri pielaiž liecinieku liecības rakstisku dokumentu satura apgāšanai].

Rēķinoties ar Latgales civillikumu ārkārtīgo formālismu un, kā liekas, nākot pretim dzīves prasībām, krievu Senāts (Spr. 1881. g. Nr. 180 un 1911. g. Nr. 8) ir paskaidrojis, ka uz abu pušu vlenošanos var prasīt liecinieku nopratināšanu tādu apstākļu apstiprināšanai, kas apliecināmi ar dokumentiem. Tomēr vienas puses vienkārša klusēšana vai iebildumu necelšana pret pretējās puses lūgto liecinieku nopratināšanu nav iztulkojama kā viņas piekrišana (sal. arī Latv.

1) Latgalē rakstiskā formā jānoslēdz: 1) aizdevuma līgums (X. sēj. 1. d. 2031., 2036. р.); 2) glabājuma līgums, izņemot gadījumus, kad glābājuma aktu nevar sastādīt ugunsgrēka, plūdu, kuģa bojā ejas un tamlīdzīgo iemeslu del; tāpat karavīriem nododot savas mantas glabāšanā samniekiem gadījuma, kad karavīriem pēkšņi jādodas karā, un tirdzniecības glabajuma līgumus (X. sēj. 1. d. 2104., 2111., 2112. р.); 3) pilnvarojuma līgums (2308. un 23101. р.); 4) nekustamas mantas pirkšanas-pārdošanas līgums (X. sēj. 1. d. 1410., 1420. p. un Not. nol. 66. р.); 5) darbuzņēmuma un piegādes līgums (1742. р.); 6) aizpārdošanas raksts (1680., 1683.);

7) nekustamas mantas nomas līgums, izņemot nekustamas mantas iznomāšanu lauku iedzīvotājiem un pilsētu nekustamu īpašumu iznomāšanu par summu zem Ls 300,—, vai uz laiku, īsāku par 3 gadiem (1700. un 1703. р.);

8) kustamas mantas ieķīlāšanas līgums (1667. un 1672. р.); 9) nekustamas mantas ieķīlāšana (1642. р.); 10) galvojums (1562. р.); 11) sabiedrības līgums (Sen. spr. 1871. g. Nr. 162; 1872. g. Nr. 617); 12) nekustamas mantas dāvinājums (987. р.); turpretim mutiskā formā var noslēgt: kustamas mantas dāvinājuma līgumu (993. р.); kustamas mantas nomas līgumu (1700. р.); kustamas mantas maiņas līgumu (1380. р.); patapinājuma līgumu (Sen. spr. 1870. g. Nr. 1354; 1874. g. Nr. 104; 1875. g. Nr. 97).

367

Sen. spr. 29./I. 1931. g. Bikova l. Nr. 418.). No otras puses jāpiezīmē, ka bieži tiesa, uzstādot pusēm attiecīgus jautājumus, var padarīt pašu liecinieku nopratināšanu par lieku un tā paātrināt un vienkāršot procesa gaitu.

2) Ar liecinieku liecībām nevar apgāzt publisku dokumentu saturu1), ja tikai pret tiem neceļ strīdu par viltojumu [С pr. n. 498. (410.) р.], un ar šo noteikumu tiesa arī ir ierobežota liecinieku liecību brīvā novērtēšana.2) Rietumlatvijā, ka augšā jau norādīts, piezīme pie C. pr. n. 498. p. (1819.) pielaiž ievērojamus izņēmumus (sal. Civīllik. 2952., 2993., 2994., 3532., 3542., 3605., 3850. р.).

§ 92. Ziņu ievākšana no apkārtniekiem.

I. Ziņu ievākšana no apkārtniekiem [C. pr. n. 500.— 525. (412.— 437.) р.] ir kāda veca pierādīšanas līdzekļa — visu apkārtnieku iztaujāšanas (повальный обыскъ) atspoguļojums, ko lietoja krievu vecā procesā pirms tiesu reformas izvešanas. Ar visu apkaimiešu iztaujāšanu saprata visu vietējo iedzīvotāju izprašņāšanu caur valsts ierēdni par apvainotā uzvešanos. Apvainotam nebija tiesības būt klāt pie iztaujāšanas, bet viņam

1) Kā liekas, likumdevējs zem 498. (410.) p: norādītiem dokumentiem

sapratis aktus, kuri sastādīti (Not. nol. 79. p.) vai ipliecinati pie notāriem

(Not. nol. 128. Р.), vai valsts iestādēs. Pie tāda uzskata turējies arī Kr.

sen. kas. dep. (spr. 1912. к. Nr. 47; 1909. g. Nr. 33; 1905. g. Nr. 18; 1888. g.

Nr. 97; 1885. g. Nr. 122). Sal. arī Объяснит, записка къ проекту новой

редакцiи Уст. Гражд Суд. т 1. стр. 201 ; Isačenko, Komentāri II.,

353. lap. p. un Vaskovskis, Учебн. Гр. Процесса, 1917. г.. 410. lар. р.;

Pie cita uzskata pieturas Mališevs (I, 319. lap. р.), Gulajevs (Акты и свидeтельскiя показанiя въ гражданской судебной практике, Ж. М. Ю.

1902. g. Nr. 9) un А. Nolkens (Уставь Гражд. Суд. 1916. g., 412., 413. lap. p.),

kuŗi atrod, ka zem 410. p. noradītiem aktiem jāsaprot arī mājas kartība

sastādītie akti, ja viņi ietver tādu juridisku darījumu, kurš pēc likuma

paģēr rakstisku formu.

2) Ja no obligācijas redzams, ka parādnieks apņemies maksāt kreditoram par aizņemto kapitālu 12°/o jgadā, tad šādu partu līguma saturu, fiksētu notariāli apliecinātā līgumā — obligācija, nevar apgāzt, nepārkāpjot C. pr. n. 410. р., ar liecinieku liecībām (Sen. spr. 28. II. 1929. g. Burga l. Nr. 41).

Senāts atradis, ka Tiesu palāta pareizi atraidījusi atbildētajā lūgumu nopratināt notāru par pierādījumu tam, ka pilnvаra tikusi atņemta 30. I. 1923. g., uz tā pamata, ka notāra apliecinājums par to, ka atbildētājs 8. III. 1923. g. uzrādījis orīģinalpilnvaru, nav pēc C. pr. n. 410. p. apgāžams ar liecinieku liecībām (Sen. spr. 31. III. 1927. g. Otvara l. Nr. 36).

Pagasta valdes grāmatās (Latgale) ierakstīts nomas līgums neskaitās Par publisku aktu C. pr. n. 410. p. nozīmē (Sen. spr. 1874. g. Nr. 624; 1876. g. Nr. 53; 26. XI. 1925. g. Nr. 348 Balcera l.).

368

bij tiesība pārsūdzēt „mazo iztaujāšanu" (малый обыскъ), ja tā viņam nebij labvēlīga, un tad nolika „lielo iztaujāšanu"1) (большой обыскъ)

Pētera Lielā vienlaicnieks Posoškovs, raksturojot iztaujāšanu, piezīmē, ka „nolādētā apkārtnieku iztaujāšanā pats velns sēž iekšā, bet no Dieva taisnības tur nav ne jausmas".

Ārvalstu likumdošanas šādu pierādījumu veidu nepazīst.

No apkārtnieku iztaujāšanas izveidojusies ziņu ievākšana no

apkārtniekiem, kas mūsu tagadējā civilprocesā pastāv iekš tā,

ka ar lozi izvēlētus ilggadīgus vietējos iedzīvotājus

nopratina par apstākļiem, kas, domājams, viņiem labi pazī

stami.

II. Ziņu ievākšana no apkārtniekiem atšķiras no liecinieku nopratināšanas ar to, ka:

1) apkartniekus puses nenosauc vārdā, kā lieciniekus. [C. pr. n. 504. (416.) p.];

2) apkartniekus nekad nepratina tiesā, bet aizvien uz vietas [C. pr. n. 502. (414.) p.];

3) apkartniekus nopratina tikai noteiktu jautājumu noskaidrošanai un proti: a) strīdos robežu dēļ, strīdos par nekustamas mantas valdīšanas ilgumu, kā ari par valdīšanas raksturu un īpašībām; b) zināmā apvidū vispār pazīstamu parašu tiesību esamības apliecināšanai;2)

1) Sibīrijā un dažās Krievijas nomaļu guberņās (Archangelskas, Astrachaņas, Olonecas, Orenburgas, Ufas un Vologdas guberņās), kur līdz pat

Krievijas revolūcijai bij spēkā agrākās tiesu iekārtas „Likumi par civīltiesāšanas kārtību" (XVI. sēj. 2. d. 1892. g. izd. 229.—239, р.), bet nevis.

Aleksandra II. „Civilprocesa likumi" (XVI. sēj. 1. d.), vēl uzglabājusies

apkaimiešu iztaujāšana, ko nosauca par mazo, kad nopratināja tuvākos

apkaimiešus, un par lielo, kad nopratināja arī tālākos. Tā tad apkai

miešu iztaujāšana uzskatāma par sabiedribas (община) liecību. No tādas

pat sabiedrības liecības Anglijā attīstījās zvērināto piesēdētāju insti

tūts (sk. Мaлышевъ, I., 321. lap. р.).

2) Kaut gan apkaimieši, nopratinot viņus par tiesiskas parašas esamību — apliecina juridiskas normas esamību, fet ņemot vērā, ka šī norma, izteicās zināmos faktos, par kuŗiem patiesībā arī nopratina apkaimiešus,-tad šāda apkaimiešu nopratināšana nerunā pretim viņu, kā liecinieku, uzdevuma būtībai (sk. arī Tiesu likumu caurlūkošanas kommisijas paskaidrojumus, 204. lap. р.).

Tiesa var savu slēdzienu par ierašu esamību dibināt arī uz agrākiem spriedumiem līdzīgās lietās (C. pr. n. 1805. p. piel. 19. р., Civīllik. ievad.. XXVI), bet tikai tad, ja apgabaltiesa pie tam varētu pamatoties uz pastāvīgu (konstantu) tiesu praksi, bet ne uz kādu vienreizēju spriedumu, kas pie tam runā pretim citam spriedumam (Sen. spr. 17. XII. 1924. g. Vingra l. Nr. 125, pēc spr. kr. pie T. M. V.).

Saskaņā ar C. pr. n. 1805. p. pielik. 19. pantu, biržas komitejas tikai apliecina zināmu tirdzniecības ieraduma pastāvēšanu, kamēr jautājuma izšķiršana par to, vai un cik tālu šīs tiesības piemērojamas kon-

369

4) ziņu ievākšanu no apkārtniekiem pielaiž strīdus kārtībā vedamās lietās tikai uz vienas vai abu pušu lūguma [C. pr. n. 500. (412.) p.]3)pamata;

5) atsevišķus apkartniekus par neierašanos uz nopratināšanu nesoda ar naudas sodu; я tlīdzību par ierašanos viņi arī nesaņem. III. Ziņu ievākšanas gaita sadalās 5 posmos.

1) Iepriekšēja saraksta sastādīšana, kad tiesas loceklis, kam uzdota ziņu ievākšana no apkārtniekiem, vispirms pieprasa no vietējās policijas vai pašvaldības iestādes vietējo, ilggadīgo iedzīvotāju — mājsaimnieku sarakstu [C. pr. n. 504. (416.) р.]. Šinī sarakstā aizliegts ierakstīt puses, viņu laulātos draugus, radniekus taisnā līnijā bez pakāpju skaita ierobežojuma, bet sānu līnijas pirmo 3 pakāpju radniekus un pirmo 2 pakāpju svainiešus, kā arī personas, kas kalpo pie pusēm [C. pr. n. 505. (417.) р.].

Pēc tam tiesas loceklis uzaicina puses izvelēt apkartniekus uz savstarpējas vienošanās pamata. Šī ir tā saucamā „atsaukšanās uz kopīgiem apkārtniekiem" (общая ссылка), ko Maskavas laikmetā sauca par „kopīgo taisnību", „общая правда" [C. pr. п. 508.—511. (420.—423.) р.].

2) Ja puses nevar vienoties par kopīgiem apkārtniekiem, tad tiesas loceklis stājas pie saraksta apstiprināšanas: iepriekšējo sarakstu (ko sastādījusi policijas vai pašvaldības iestāde) tiesas loceklis ceļ priekšā pusēm, ja tās ieradušās; pusēm tiesība aizrādīt uz sarakstā ielaistām nepareizībām un lūgt to izlabot un papildināt, pēc kam saraksts tiek apstiprināts [C. pr. n. 513.—517. (425.—429.). p.].

3) No apstiprinātā saraksta ar lozi izvēl 12 vai 6 personas, atkarībā no saraksta lieluma [C. pr. n. 517. (429.) р.]. pie kam pusēm ir tiesība no šā, ar lozi izvēlēto personu skaita noraidīt visas tās personas, kam kā lieciniekiem būtu tiesiba atteikties no liecības došanas, kā arī tās personas, kas netiktu pielaistas pie liecības došanas vispār, kā absolūti nederīgi liecinieki (testēs inhabiles et incapaces) [C. pr. n. 518. (430.), 462.— 464. (370.— 372.) p.]; bez tam katram prāvniekam vēl pieder tiesība noraidīt 2 personas [C. pr. n. 519. (431.) р.], neuzrādot noraidīšanas iemeslus.

4) Pēc noraidījuma pieteikšanas — noraidītās personas ar lozi atvieto ar citām personām no apstiprinātā saraksta tā, lai

-

krētā strīdus gadījumā, piekrīt tiesu iestādēm (tā paša likuma 18. p.). (Sen. spr. 28. II. 1929. к. Nr. 71.4 Šīmaņa 1.)

3) Apsardzības kārtībā vedamas lietas ziņu ievākšanu no apkaimiešiem ierosina pati tiesa, izlemjot lietas: par personas atzīšanu par garā vāju [1535. (1915.) p.]; par izšķērdētāju [1552. (1932.) р.] un par mirušu 11567. (1949.) р.].

24

370

galīgā sarakstā paliktu ne mazāk kā 6 personas, kuŗas tad ieraksta protokolā un pēc tam uzaicina uz nopratināšanu [C. pr n. 520.— 523. (432.— 435.) p.];

5) Pirms nopratināšanas apkartniekus nozvērina, un nopratināšanu izdara saskaņā ar noteikumiem par liecinieku nopratināšanu [C. pr. n. 524. (436.) р.].

IV. Apkārtnieku liecības tiesa novērtē pēc sava ieskata, nosakot to spēku un ticamību, līdzīgi liecinieku liecībām [C. pr. n. 525. (437.) р.]. Likums tomēr atļauj pusēm izvēlēties apkartniekus uz savstarpīgas vienošanās pamata un tanī pat laikā vienoties arī par to. lai strīdu, kas viņu starpā izcēlies par nekustama īpašuma valdīšanu jeb par tiesiskas parašas esamību — izšķirtu vienīgi uz kopīgi izvēlēto apkārtnieku liecību pamata (agrākā „вобчая ссылка изъ виноватаго") [510. (422.)р.]. Šinī izņēmuma gadījumā tie sasbrīvā liecību novērtēšana atkrīt, un tiesa ir formāli saistīta ar šīm liecībām [C. pr. n. 525. (437.) p.].1)

§ 93. Atzīšana tiesā.2)

I. Mūsu procesa noteikumi II. grāmatas VIII. (agrāk IX.) nodaļā starp pierādījumiem min atzīšanu tiesā (Confessio, Gestдndnis, судебное признанiе, aveu), ar ko likums saprot tiesai, procesa laikā rakstiski iesniegtu vai mutiski izteiktu vienas puses pozitīvu paziņojumu, kas apstiprina kādu konkrētās lietas apstākļa patiesīgumu un noder pretējās puses tiesību apstiprināšanai, atsvabinot pēdējo no šā apstākļa pierādīšanas.

1) Atzīt kādu apstākli konkrētā lietā var tikai puse, kas ņem lietā dalību (vai arī viņas pilnvarnieks), bet ne persona, kas lietā nepiedalās;

1) Ja šo apkārtnieku liecības nesaskanētu, tad pēc prof. Holmstena (Журналъ Гражд и Угол, права, 1880, III) un Isačenko domām (II. sēj. 386.— 388. lap. p.) — tiesai jāizspriež lieta pamatojoties uz apkaimiešu balsu vairākuma (salīdz. arī Sen. spr. 23. IV. 1925. g. Astriča l. Nr. 146). Citādos uzskatos ir Annenkovs (II., 177. lap. p.) un Engelmans (317. lap. р.), pēc kuru domām pretrunīgās apkaimiešu liecības tiesai jānovērtē saskaņā ar vispārīgiem noteikumiem, t. i. tiesai uz vispārīgo noteikuma pamata jāpaskaidro sprieduma motīvos, kādēļ vienai liecībai dota priekšroka pret otru. Šis pēdējais uzskats izliekas pareizāks, jo, ja apkaimiešu liecības ir pretrunīgas, tad formālais noteikums, uz kura pamata abas puses vienojušās, atkrīt; bez tam pretrunas var būt tik dažādas, ka vairākuma domu pat grūti atrast. Pie šī uzskata turējās arī Muravjeva Tiesu likumu caurlūkošanas kommisija, 238. lap. p.

2) Literatūra: Проф, Т. M Яблочковъ, — Формальные признаки судеб-наго признанiя въ гражд. процессе (Юридическiя записки 1913 г. № 3 и 4). Матерiальные признаки судебн. признанiя — Ж. М. Ю. 1915. г. № 3). Малининъ, Судебное признанiе въ гражд. дeлахъ. Полетаевъ — Делимо ли признанiе— Ж. М. Ю. № 10, 1900 г.

371

2) par atzīšanas priekšmetu var būt nevien zināmi fakti vai darbība, bet arī juridiskas attiecības (īpašuma tiesību atzīšana); atzīšanas priekšmetam vienmēr jābūt tādam, ka tas noder pretējās puses tiesību apstiprināšanai, t. i. šķietami nāk par labu šai pusei un par kaiti atzīstošai pusei (Sen. spr. 1886. g. № 51.);

3) atzīšanai jābūt izteiktai tās lietas iztiesāšanas laikā, uz kuŗu šī atzīšana attiecas;1)

4) atzīšanai jāattiecas uz caurlūkojamās lietas apstākļiem;

5) atzīšanai jābūt izteiktai expressis verbis, t. i. pozitīvi,2) bet ne klusējot — tacitu consensu (Civīllik. 2910. p.), un pie tam rakstiski vai mutiski; pēdējā gadījumā, tai pusei, kura grib šo atzīšanu izlietot, jālūdz to ierakstīt tiesas sēdes protokolā [C. pr. n. 567. (479.) р.].

No minētā atzīšanas definējuma izriet, ka atzīšanu pēc būtības pevar pieskaitīt pierādījumiem, jo pierādījumi, pēc vispārējā principa, jāuzdod tai pusei, kas ir ieinteresēta kāda apstākļa apstiprināšanā, kurš nāk viņai par labu, bet atzīšanu dod tā puse, kas nemaz nav ieinteresēta šā apstākļi apstiprināšanā, bet gan tā nāk viņai par kaiti. Tālāk, vienas puses uzdotos pierādījumus otra puse var atspēkot, turpretim atzīšana, pēc vispārējā principa, nepielaiž atspēkošanu, tā nav atsaucama (confessio non revocatur). Mūsu C. pr. n. 569. (481.) p. pielaiž atzīšanas atsaukšanu izņēmuma veidā tikai sekošos gadījumos:

1) ja atzīšana nav attiekušies uz puses personīgo darbību (sk. arī Civīllik. 2959. р.);

2) kad puse, kas kaut ko atzinusi, var pieradīt, ka viņa, atzinumu dodot, maldījusies, nezinādama to apstākli, kas nācis zināms tikai vēlāk (sal. arī Civīllik. 2958. р.; Sen. spr. 1896. g. № 18.).

1) Pēc prof. Jabločkova uzskata (Формальные признаки судебн. признанiя въ гражданскомъ процессе): „Признанiе, сделанное стороною въ уголовномъ судe, — должно считаться судебнымъ признанieмъ и для гражданскаго суда." Senāts šinī jautājumā gluži pareizi ir citos uzskatos — sk. Sen. spr. 1879. g. № 192 un 1875, g. № 410.

2) Par atzīšanu C. pr. n. 115. (112.), 568. (480.) p. nozīmē atzīstami tikai tādi prāvnieka paskaidrojumi, ar kuriem viņš pilnīgi skaidri un noteikti atzīst pretējās puses tiesību, resp. apgalvojumu pareizību, kādēļ minētie panti nav piemērojami gadījumos, kad atbildētājs pašu faktu vai vienu no faktiem, uz kuriem prasītājs pamato savas tiesības, atzīst tikai ar dažiem ierobežojumiem, resp. nosacījumiem, vai apgalvo, ka aiz viņa uzdotiem iemesliem prasība nav apmierināma; raksturojot šādus atbildētāja paskaidrojumus kā atzīšanu, tiesa pielaistu neatļautu atzīšanas skaldīšanu (Sen. spr. 1913. g. Nr. 76; 1922. g. Nr. 3 Spiridonovu l.; 14. XII. 1928. g. Nr. 558 Filipovu l.).

24*

372

Kā redzams no C. pr. n. 568. (480.) p. satura, vienas puses

atzīšana nozīmē šās puses atteikšanos no strīdus par kaut kādu

jautājumu un otras puses atbrīvošanu no pierādījumiem šajā

jautājumā, kamdēļ arī no mūsu procesa viedokļa atzīšanu īste

nībā nevar uzskatīt par pierādījumu, bet gan kā līdzekli

otras puses atbrīvošanai no zināmu pierā

dījumu iesniegšanas.1).

II. Atzīšanas subjekts. Zināmus apstākļus var atzīt kā puse pati, ja viņa ir rīcībspējīga [Civīllik. 2912. p. un 2916. р., un C. pr. n. 572. (484.) р.], tā arī viņas likumīgie (pēc likuma)2) vai izraudzītie (uz vienošanās pamata) pārstāvji (Sk. Sen. spr. 1880. g. №№ 33. un 206.), un atzīšanai ir saistošs spēks neatkarīgi no tā, vai šī atzīšana saietas ar patiesību, vai arī ir nepatiesa. Gadījumā, ja pilnvarnieks atzīst kādus apstākļus pretēji sava pilnvaras devēja gribai, pēdējam ir tiesība nekavējoties celt protestu pret nepareizo atzīšanu.3)

Saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem (sk. Sen. spr. 1886. g. № 51.) pilnvaras devējs var apstrīdēt sava pilnvarnieka atzīšanu, ja tā izdarīta pēc iepriekšējas norunas ar pretējo pusi. kā arī tad, ja atzīšana notikusi pēc tam, kad pilnvara zaudējusi savu spēku (Sen. spr. 1880. g. № 33.).

Jautājums, vai atzinējs sapratis atzīšanas tiesiskās sekas, vai nē, nespēlē nekādu lomu4) [C. pr. n. 569. (481.) р.], bet

1) Sk. arī Sen. spr. 1912. g. Nr. 84: Vācijas (ZPO § 261., 288.).

Austrijas (§ 266.) un Ungārijas Civīlproc. likumi (§ 263.) neuzskata atzī

šanu par pierādījumu; sk. arī Konrād Hellwig, System des D. Zivilprocessrechts, I. gr., 438. un 672. lap. р.; arī H. Полетаевъ, Ж. М. Ю. 1900 г.

№ 10, 145. lap. p.

2) Mantojuma masas aizgādnim vispārīgi ir tiesība atzīt pret masu celto prasību; šādu uzskatu izteicis jau Kr. senāts (1880. g. Nr. 206), izejot no tā, ka aizgādnis pēc likuma ir mantojuma masas pārstāvis tiesas priekšā, un ka C. pr. n. 479. un 480. p. nekādus izņēmumus attiecībā uz aizgādņiem neparedz; šie Kr. senāta spriedumi piemērojami ne tikai Latgalē, bet arī pārējā Latvijā, jo nedz Priv. lik. 2594. р.. nedz kādi citi Priv. lik. noteikumi pievestam uzskatam nerunā pretim; protams, aizgādnim būtu pienākums atlīdzināt eventuālos zaudējumus, ja izrādītos, ka prasības atzīšana no viņa notikusi, neievērojot to rūpību, kuru likums no viņa prasa (Sen. spr. 21. IV. 1931. g. Brūna l. Nr. 752).

3) Vācijas (§ 852.—90.) un Austrijas (§ 34.) procesā šī tiesība celt protestu speciāli minēta. Neskatoties uz mūsu procesa klusēšanu, šāda pilnvaras devēja tiesība jāatzīst arī pie mums; pēc jaunā Kriev. Civīlproc. lik. projekta sastādītāju — Muravjeva kommisijas — uzskata, minētie Vācijas un Austrijas proc. noteikumi nerunā pretim ne C. pr. n. 249. р., ne arī X. sēj. 1. d. 2326. p., un nesatricina pilnvarnieka patstāvību attiecībā uz to, kas atrodas ārpus lietas apstākļiem. Tamdēļ šis noteikums uzņemts projekta 97. p. (sk. arī Малининъ, Судебное признанiе въ гражд. делахъ, изд. II стр. 72 и Малышевъ, 1 стр. 303.)

4) Sk. arī Яблочковъ, Ж. М. Ю. 1915 г. № 3, — 133. un turpm. lap, p.

373

pašai atzīšanai, kā gribas aktam, jābūt brīvai un apzinātai (animus confitendi; sk. Sen. spr. 1875. g. № 163. un 1886. g. №_51.). Atzīt kādu apstākli var katrā lietas stāvoklī kā pirma, tā arī otrā instancē (bet ne trešā instancē); atzīšana var būt pušu slepenas vienošanās rezultāts, bet var būt arī pilnīgi neatkarīga no tādas.

Mūsu likums neprasa, lai vienas puses atzīšana katrā ziņā sakristu ar kādu otras puses apgаlvоjumu. Tamdēļ uz „gemeinem Recht" pamatotā teorija par „Uebereinstimmung der Parteien" nepieciešamību pie atzīšanas (sal. Vācijas ZPO. § 288., Austrijas § 266. un Ungārijas § 263.), kura sacēlusi strīdus Vakareiropā, pie mums nav atstājusi iespaida.1)

III. Atzīšanas objekti. Kā jau iepriekš aprādīts, par atzīšanas objektiem var būt ne tikai zināmi fakti vai darbība, bet arī juridiskas attiecības. Atbildētājs var atzīt visu prasības prasījumu2) vai tikai prasījuma daļas pareizību, viņš var atzīt arī zināma apstākļa vai kāda pretējās puses apgalvojuma pareizību.

Par atzīšanas priekšmetu nevar būt publiskas tiesības un tādas tiesības, attiecībā uz kurām pusēm nav rīcības brīvības, t. i. nav jus aut facultas disponendi; piem., atzīšana nav pielaižama lietās par civīlstāvokli un jautājumos par dzimšanu laulībā (sal. arī Civīllik. 139. p.); lietās par laulības spēkā neesamību atzīšanas spēku novērtē tiesa (C. pr. n. 1445. р.); saskaņā ar C. pr. n. 28. (21.) un 572. (484.) p. par maksātnespējīgu parādnieku izsludinātas personas izteiktai atzīšanai nav spēka lietās par viņas mantu, kas pieder pie konkursa masas, no tā laika, kad šī persona atzīta par maksātnespējīgu.

1) Sk. Яблочковъ, Ж. M. Ю. 1915. g. № 3, 103.— 106. l. p.

2) Prasības atzīšana (C. pr. n. 188. p. 1. pkt., 314., 737. p. 1. pkt.) jāatšķiŗ no zināma konkrēta fakta atzīšanas (C. pr. n. 479. un sek. р.; Sen. spr. 1921. g. Nr. 37 Baloža l.). Ja arī atbildētājs prasību vjsumā apstrīd, tad tas nemaz neizslēdz iespēju atzīt kādu konkrētu faktu, kuru pievedis prasītājs; ja atbildētājs atzīst zināmus faktus, tad tas vien jau pats par sevi atsvabina prasītāju no pierādīšanas pienākuma. Ja tiesa šādam faktam piešķir izšķirošu nozīmi, tad ar to tiesa atzīšanu nesaskalda, neskatoties uz to, ka atbildētājs prasību kā tādu nav atzinis (Sen. spr. 1926. g. 30. IX. Savickas l. Nr. 202).

Atbildētāja izteikta prasības atzīšana (C. pr. n. 188. p. 1. pkt., 314., 737. p. 1. pkt.) nemaz nav saistoša atbildētājas pusē esošam blakus intervenientam; jo, ja pēdējam pieder tiesība patstāvīgi pārsūdzēt spriedumu, kas taisīts pret atbildētāju, kura pusē viņš bija iestājies procesā ((Sen. spr. 1908. g. Nr. 84; 1914. g. Nr. 45) un kurš ar spriedumu ir apmierinājies, tad blakus intervenientam arī nevar būt saistoša paša atbildētāja rīcība, kurā pēdējais tieši atzīst prasību kā tādu. Šais gadījumos blakus intervenientam nav vēl sevišķi jāatspēko šādas prasības atzīšana, kuru pats parts izteicis procesā (Sen. spr. 28. X. 1926. g. Neikšana l. Nr. 217).

374

Tur, kur akta publicitāte ir zināmas juridiskas attiecības esamības nosacījums, tur atzīšana, ja tā runāpretī lietā iesniegtam publiskam (piem. zemes grāmatu) aktam, nevar radīt juridisku efektu (Sen. spr. 1879. g. № 245.); piemēram, nav nekādas juridiskas nozīmes, kad kāds atzīst lietisku tiesību uz nekustamu mantu, ja ir konstatēts, ka šī lietiskā tiesība zemes grāmatās nav ierakstīta (sal. Civīllik. 3014., 4045. un 4126. р.). Tāda lietiskas tiesības uz nekustamu mantu atzīšana no kompetentas personas varētu tikai noderēt kā pamats personiskam prasījumam izdarīt korroborāciju.

Tiesai pašai jāzin un jāpiemēro lietai tikai atbilstošās likuma normas un jāizspriež lieta pamatojoties uz spēkā esošiem likumiem [C. pr. n. 11. (9.) un 816. (711.) р., jura novit curia]; tamdēļ tam apstāklim, ka viena puse atzīst par pareizu otras puses minēto likuma iztulkojumu vai zināma jautājuma juridisko apgaismojumu — nav nekādas nozīmes, un tas neatsvabina tiesu no pienākuma piemērot lietā attiecīgās normas, kaut arī katra no pusēm atzītu, ka lietai piemērojamas pretējās puses norādītās nepareizās normas. To pašu iemeslu dēļ tiesai pašai ex officio jāierosina jautājums par to, vai ievēroti procesa absolūtie nosacījumi [C. pr. n. 675. (584.) р.], neatkarīgi no tā un pat pretēji tam, ka viena vai otra puse atzinusi šo nosacījumu esamību.

IV. Atzīšanas mērķis parasti ir vēlēšanās paātrināt un vienkāršot procesa gaitu, kamdēļ viena puse atbrīvo otru no pierādījumu iesniegšanas (bet tiesu no pierādījumu pārbaudīšanas), bez kuriem šī otra puse un tiesa citādi nevarētu iztikt. Tamdēļ nevar būt runa par tādu apstākļu atzīšanu, kurus pretējā puse jau pierādījusi.1)

V. Atzīšanas tiesiskās sekas ir tās, ka puse, kurai bija jāpierāda tādsapstāklis, kuru ir atzinusi pretējā puse, atsvabināma no šā apstākļi pierādīšanas, un tiesai šis apstāklis jāuzskata itkā par pierādītu, jo atzīšanas būtība jau pastāv iekš tā, ka atzīšana pārvērš strīdīgo apstākli par neapstrīdamu (sk. C. pr. n. 568. (480.) p. un Sen. spr. 1874, g. № 245.)].

Atzīšanas un tiesas pārliecības kolliziju gadījumos, izšķirošā nozīme ir atzīšanai, kura neatļauj tiesai uzturēt spēkā savu pārliecību un iznīcina jau radušos tiesas pārliecību.2)

1) Sk.arī Яблочковъ, „Понятiе судебнаго признанiя" Ж. M. Ю. 1915. g. № 3, 88 lap. n.

2) Sk. Sen. spr. 1874. g. Nr. 245; 1881. g. Nr. 161; 1876. g. Nr. 97. Citādos uzskatos tomēr ir prof. Jabločkovs (Понятiе судебн, признанiя,

375

Tomēr atzīšana tiesā zaudē spēku un atkrīt, ja tā runā pretī fiziski neiespējamiem vai arī vispār zināmiem faktiem; tā kā „notoria non eget probatione", tad vispār zināma fakta esamība iznīcina atzīšanu, kas runā pretī šādam vispār zināmam faktam.1)

VI. Kā jau iepriekš aizrādīts, atzīšanu ir iespējams atspēkot; t. i. atsaukt C. pr. n. 569. (481.) pantā2) paredzētā izņēmuma gadījumā. Bet bez tam atzīšanas spēku un nozīmi var apstrīdēt visos tajos gadījumos, kad atzīšanai katrā ziņā nepieciešamais animus confitendi vispār nav bijis vai arī nav varējis brīvi izteikties (sal. Civīllik. 2953.— 2988. р.; Latgal. Civīllik. 701.— 703. p. un Sen spr. 1886. g. № 51.). Tamdēļ viltus vai piespiešana, kuri izsaukuši atzīšanu, dod iespēju apstrīdēt šādas atzīšanas spēku un nozīmi (sal. Civīllik. 3680. un 4462. р.).

VII. Subjektīvās līdzdalības gadījumos viena lietas līdzdalībnieka atzinums nesaista pārējos, un šādam atzinumam attiecībā uz pārējiem līdzdalībniekiem nav nekāda spēka, ja strīda priekšmets ir dalāms [C. pr. n. 570. (482.) p.].3) Bet ja strīda priekšmets ir kopīga nedalāma tiesība vai nedalāms līdzdalīb-

-

Ж. M. Ю 1915. g. Nr. 3, 92. un sek. lap. p.) kurš, pretēji literātūrā dominējošai „gribas teorijai", atrod, ka tiesas pārliecība iznīcina atzīšanas spēku un nozīmi.

1) Sk. Friedrich Stein, „Die Zivilprocessordnung fьr das Deutsche Reich", 1925. g. I., 765. lap. р.; Яблочковъ, Ж M. Ю 1915. g. Nr. 3, 101. lap. p.; Sen. spr. 1873. g. Nr. 119.; Konrad Hellwig, I., 407. lap. р., pareizi norada, ka „der Richter ist durch das Parteiverhalten niemals in die unwьrdige Lage zu bringen, dass er gezwungen wдrs unmцgliche oder offenkundig unwahre Thatsachen als mцglich oder wahr zu behandeln, oder offenkundig wahre Thatsachen zu unterdrьcken".

2) C. pr. n. 481. p. nav piemērojams miertiesu iestādēs, jo attiecīgos noteikumos par atzīšanu (155.— 157. p.) tamlīdzīga noteikuma nav; tā tad atzīšanas atsaukšana miertiesu iestādēs nemaz nav ierobežota ar 481. p. paredzētiem stingriem nosacījumiem (Sen. spr. 25. III. 1921. g. Baraševska l. Nr. 628).

3) Prasības atzīšanai, kura dabiski var iziet tikai no atbildētāja, ir tā nozīme, ka atbildētājs prasību neapstrīd un līdz ar to atzīst ne tik vien prasības pamatā esošos faktus un apstākļus un prasības summu, bet arī pašu prasības pamatu. Tādēļ, tiesa nekad nedrīkst un nevar paiet garām prasības atzīšanai, bet principā viņai atzīta prasība ir jāapmierina. Ja lietā piedalās vairāki atbildētāji, no kuriem tikai viens pats atzinis prasību, tad, ja prasības prļekšmets ir dalāms, prasības atzīšanai no viena atbildētāja puses jānoved pie piespriešanas atzītā daļā taisni pret to atbildētāju, kas prasību atzinis. Turpretim, ja prasības priekšmets nav dalāms, tad prasības atzīšana tikai no viena atbildētāja puses nevar izrādīt procesuālas sekas un nevar iespaidot tiesas slēdzienu par prasības apmierināšanu vai atraidīšanu (Sen. spr. 9. VI. 1927. g. Geikinu l. Nr. 154).

376

nieku kopīgs pienākums, tad viena līdzdalībnieka izteiktas atzīšanas spēku novērtē tiesa, apsverot pārējo līdzdalībnieku paskaidrojumus un lietas apstākļus1) [C. pr. n. 571. (483.) p.].2)

VIII. Sevišķa nozīme procesā ir tā sauktai kvаlificētai atzīšanai (Confessio qualificata seu conditionalis), ar kuru saprot atzīšanu ar atrunu; piem. atbildētājs atzīst parāda faktu, bet līdz ar to apgalvo, ka šo parādu nomaksājis, ka parāds dzēsts ar ieskaitu. Kvalificētas atzīšanas gadījumā paceļas nopietns jautājums, vai atzīšanu var saskaldīt, t. i. vai tiesa, pieņemot atzīšanas pirmo daļu, kas runā par labu pretējai pusei, var ignorēt viņas otro daļu, ar kuru pati atzīšana dabū itkā citu raksturu, tiek itkā anullēta. Francijas Code civile (1356. p.) nepielaiž dalīšanu.3) Austrijas procesa 266. р., atkārtojot mūsu C. pr. n. 568. (480.) p. noteikumu, līdz ar to piezīmē, ka tiesai, pēc tam, kad apsvērti visi lietas apstākli, jānosaka, kādā mērā iznīcināts vai pamazināts atzīšanas spēks ar to, ka atzīšanai piemetināti aprobežojumi; Vācijas ZPO. 289. p. pastrīpo, ka piemetinājumi, kuri paši par sevi ir patstāvīgi uzbrukšanas vai aizstāvēšanās līdzekļi, nesamazina atzīšanas spēku, pie kam jautājums par atzīšanas spēku izšķirams, apsverot visus konkrētās lietas apstākļus.

Lai gan mūsu C. pr. n. nesatur nekādus noteikumus par šo jautājumu, tomēr, kā tas redzams no likumdošanas

1) „Prasības" atzīšana nemaz neuzliek tiesai par pienākumu prasību apmierināt, ja lietā iestājusies trešā persona, kura cēlusi noteiktas ierunas pret konkrēto prasību un ja tiesa šādas ierunas atrod par pamatotām: trešās personas tiesības, kura, iestādamās lietā atbildētāja pusē, ņem lietā dalību līdz ar atbildētāja pusi, un pašas atbildētājas puses atzīšanas sekas attiecībā uz trešo personu apspriežamas uz tiem pašiem pamatiem, kā atzīšanas sekas, kuru taisa viens no attiecīgās proces-puses vairākiem dalībniekiem (C. pr. n. 482., 480. p.): ja prasības priekšmets nav dalāms, tad viena dalībnieka atzīšana neizrāda sekas (Sen. spr. 1927. g. Nr. 154 un 1926. g. 30. IX. Nr. 120 Zīle l.: 1926. g. 28. X. Neikšana l. Nr. 217).

2) Tiesa var pat viena paša atbildētāja atzīšanos attiecināt arī uz pārējiem atbildētājiem uz tā pamata, piemēram, ka zeme tiek pieprasīta iz visu atbildētāju nelikumīgās valdīšanas nedalīti, un tā tad atbildētāja pienākums — zemi nodot prasītājam — attiecībā uz atbildētājiem uzskatāms par nedalītu un nedalāmu (solidāru). Tāpēc tiesa var, saskaņā ar C. pr. n. 483. р., pēc lietas apstākļiem viena atbildētāja atzīšanos uzskatīt par saistošu arī pārējiem atbildētājiem (Sen. spr. 1930. g. 27. XI. Bukovska l. Nr. 769).

C. pr. n. 483. p. vecās, 1914. g. atceltās redakcijas uzglabāšanos 157. (114.) pantā var izskaidrot, pēc autora domām, vienīgi ar pārskatīšanos pie kodifikācijas, jo likumdošanas motīvos nav izteikta likumdevēja griba izšķirt šo jautājumu pie miertiesnešiem citādi, kā vispārējās tiesās. 3) 1356. p. skan: „L'aveu judiciaire ne peut кtre divisй cotre celui, qui l'a fait."

377

mоtīviem pie C. pr. n. 567. (479.). р., 1864. gada Tiesu nolikumu sastādītāji nav pieņēmuši Francijas principu par atzīšanas nedalāmību, bet sekojuši Holandes procesa likumam, kurš katrā atsevišķā gadījumā atstāj šā jautājuma izšķiršanu tiesas saprātīgam ieskatam. Tamdēļ vispareizāki ir atzīt, ka pie mums, tāpat kā pēc Austrijas procesa, tiesai, pēc visu lietas apstākļu apsvēršanas, jāizšķir jautājums, kādā mērā tiek iznīcināts vai samazināts atzīšanas spēks sakarā ar to, ka atzīšanai pievienoti zināmi ierobežojumi.1)

Tomēr Krievijas Senāts, pretēji iepriekš minētiem Valsts kancelejas motīviem, lielākā daļā no saviem spriedumiem turējies pie atzīšanas nedalāmības principa (sal. Sen. spr. 1869. g. № 856., № 691.; 1870. g. № 1631., 1872. g. № 157., 1881, g. № 131., 1913. g. № 76.) un atkāpies no šā uzskata tajos gadījumos, ja atbildētājs, atzīstot noteikumu, kuŗš sastāda prasības pamatu, līdz ar to norāda uz tādu apstākli, kas uzskatāms par neatkarīgu un patstāvīgu iebildumu pret prasību2) (Sen. spr. 1878. g. № 191. un 1874. g. № 721.).

IX._ Mūsu C. pr. n. 567.— 572. (479.— 484.) panti paredz, ka tiesā izteiktai atzīšanai jābūt izteiktai pozitīvi — expressis verbis.

Tomēr tiesā ir iespējams atzīt zināmus apstākļus arī netieši vai pat klusējot. Pēc mūsu materiālām tiesībām (Civīllik. 2941. р.), klusuciešana vispār netiek atzīta ne par piekrišanu, nedz arī par noliegšanu; izņēmums no šā noteikuma ir tas gadījums, kad likums tieši prasa klusuciešanas pārtraukšanu, uzskatot turpmāko klusēšanu par piekrišanu (Qui tacet, consentire videtur).

Procesuālais likums, turoties pie tāda paša noteikuma, dod tiesai iespēju daudzos gadījumos prezumēt atzīšanu tad, kad pusei ir iespēja celt iebildumus, bet viņa cieš klusu.

Še piederas gadījumi:

a) miertiesām piekrītošās lietās, kad atbildētājs, kas personīgi saņēmis aicinājuma pavēsti, neierodas tiesā un vis-Par neņem lietā nekādu dalību; šādā gadījumā miertiesnesim, taisot aizmugurisku spriedumu, ir tiesība, nepārbaudot pierādī-

l) Sk. arī Васьковскiй, Учебникъ, 247 lap. р.; Малышевъ I., 305 lap. р.; п. Полетаевъ: „Делимо ли признание". Ж. М. Ю. 1900. g. № 10, 144 un turpm. 1. р.; Hasmanis un Nolkens, Tieši. Min. izdevums 76. lp.

2) Šeit Senāts, acīmredzot, pieturējies pie Vācijas ZPO 289. p. principiem. Latvijas Senāts šinī jautājumā paskaidrojis, ka par nepielaižamu atzīšanas skaldīšanu varētu runāt tikai tad, ja tiesā ar to sarautu loģisko sakaru starp atzīšanas izteikumā ietērptiem paskaidrojumi e m un apskatītu tikai kādu paskaidrojumu dalu ārpus, loģiskā sakara ar paskaidrojumu pārējām daļām (Sen. spr. 29. IV. 1926, g. Nr. 149 Orlova l.).

378

jumus, apmierināt prasību, ciktāļ to attaisno prasītāja uzdotie

faktiskie lietas apstākļi [C. pr. n. 202. p. (146.) un piez. pie 10*

(81.) p.];1)

b) kad puse izvairos dot noteiktus paskaidrojumus uz tiesas priekšā liktiem jautājumiem, kas attiecas uz strīdīgiem lietas apstākļiem; šādā gadījumā tiesai ir tiesība taisīt sledzienu ka puse, kas izvairās no paskaidrojuma, šos apstākļus neapstrīd [C. pr. n. 439. (3351.) p.].2)

Prof. Jabločkovs3) pilnīgi pareizi aizrāda, ka tiesas uzdevums ir no prāvnieku paskaidrojumiem caur izjautāšu (Fragerecht) izveidot „atzīšanu" vai „strīdu".

c) Strīdīgo jautājumu noskaidrošanai tiesa var prasīt, lai puses personīgi ierodas tiesā; ja puse, neraugoties uz šādu aicinājumu, kuram jābūt personīgi izsniegtam aicinātam, tiesā neierodas vai neiesniedz pietiekošus rakstiskus paskaidrojumus, tad tiesai, ievērojot šādu puses klusuciešanu, ir pamats taisīt slēdzienu, ka šī puse neapstrīd tos, otras puses uzdotos apstākļus, kuru noskaidrošanai viņa bija uzaicināta [C. pr. n. 1061., 459. (3681.), 199. (1451.) un 824. (719.) р.].

d) Ja atbildētājs, ceļot iebildumus rakstiski vai mutiski, neapstrīd kādu no prasītāja prasījumiem vai apgalvojumiem, tad tiesai ir pamats taisīt slēdzienu, ka atbildētājs tos atzīst [C. pr. n. 419. (314.), 420. (315.), 432. (3301.) р. а contrario un Sen spr. 1879. g. № 319, 1912. g. № 34].

Visos iepriekš minētos gadījumos, kad tiesa prezumējusi netiešu atzīšanu, pusei ir tiesība, līdz lietas galīgai izspriešanai, apstrīdēt un atspēkot tiesas slēdzienu pareizību. Tas izriet ne tikai no C. pr. n. 433. (331.) panta satura, kurš piešķir pusei tiesību iesniegt līdz lietas izspriešanai jaunus pierādījumus, bet arī no tā vispārīgā noteikuma, ka katru prezump-

1) 1930. g.novele tādā kārtā pie lietu iztiesāšanas miertiesās pārgājusi no tiesas pārbaudes teorijas (C. pr. n. 722. p.) uz teoriju par atzīšanu, ja tikai pavēste izsniegta atbildētājam personīgi, kas tomēr bieži vien nav konstatējams, piem., ja atbildētājs ir analfabēts vai ja viņa vārds sakrīt ar otra ģimenes locekļa vārdu. Še no personas, kas izsniedz pavēsti, vajadzētu prasīt, lai viņa taisa sevišķu atzīmi par to, ka pavēste izsniegta atbildētājam personīgi.

2) Ja parts lietā dod divējādus, viens otram pretimrunājošus paskaidrojumus, tad tiesa var piegriezt vērību vienam no viņiem, pie kam jautājums, vai un cik tālu vienā vai otrā partu dotā paskaidrojumā būtu jāierauga parta atzīšanās, kā arī pašas atzīšanās novērtējums un iztulkošana attiecas uz lietas faktisko pusi un nav pārbaudāmi kasācijas kārtībā (Sen. spr. 1926. g. 28. I. 1926. g. Ozolu 1. Nr. 21).

3) Ж. M. Ю. 1915 г. № 3, 85. lap. p. Tagad šie tiesas Fragerecht pārvērtusies par tiesas Fragepflicht. Salīdz. arī B. Berent, Дnderungen im Lettlдndischen Zivilprocess, 163. lap. р., Rig. Zeitschrift fьr Rechtswissenschaft 1930, 3 Heft.

379

ciju, pat arī likumīgu1) (ja tikai vina nav praesumptio juris et de jure) un vēl jo vairāk tiesas prezumpciju, var atspēkot (sal. arī Sen. spr. 1880. g. № 213).

e) Par netiešu atzīšanu tiesa var uzlūkot gadījumu, kad uz vienas puses priekšlikumu iesniegt dokumentu, kas atrodas pie otras puses, šī pēdējā, nenoliedzot dokumenta atrašanos viņas rīcībā, tomēr atsakās prasīto dokumentu iesniegt; šādā gadījumā tiesa var2) atzīt par pierādītiem tos apstākļus, kuŗu apstiprināšanai puse atsaucas uz neiesniegto dokumentu [C. pr. n. 532. (444.) р.].

f) Par netiešu atzīšanu tiesai jāuzskata gadījums, ja puses vienojušās izšķirt lietu ar zvērestu, un ja pēc tam viena puse „atsakās dot zvērestu; šajā gadījumā par atzītu jāuzskata tas apstāklis, kuŗa dēļ zvērests nolikts [C. pr. n. 580. (492.) р.].

X. No tiesā izteiktās atzīšanas, kuru, kā tas jau iepriekš noskaidrots, var izteikt vai nu expressis verbis vai arī klusuciešot (netieša atzīšana), jāatšķir atzīšana ārpus tiesas. Ar šādu atzīšanu kāda no pusēm ārpus tiesas, rakstiski vai mutiski, liecinieku klātbūtnē, apstiprina viņai nelabvēlīga apstākļa esamību. Tādu, ārpus tiesas izteiktu atzīšanu tiesa var uzņemt tikai netieši vai nu kā dokumentu, vai kā liecinieku liecības. Tamdēļ šādu, ārpus tiesas izdarītu atzīšanu tiesa apspriež un novērtē pēc noteikumiem par rakstiskiem pierādījumiem vai liecinieku liecībām.3) Ja, saskaņa ar C. pr. n. 497. (409.) p., liecinieku liecības nav pielaižamas tāda notikuma apliecināšanai, kura pierādīšanai likums prasa rakstisku apliecinājumu, tad arī šāda notikuma ārpus tiesas izdarītu atzīšanu, kas pierādīta tiesā ar liecinieku liecībām, nevar pieņemt par pierādījumu (sal. Sen. spr. 1870. g. №1011, 1885. g. № 99).1)

1) Sal. Civīllik. 136., 3536., 3539. p.

2) Pēc Sen. spr. 1873. g. Nr. 1610, tiesa, atšķirībā no C. pr. n. 580. (492.) p. paredzētā gadījumā, nav spiesta katrā ziņā uzlūkot šo gadījumu par netiešu atzīšanu.

3) Ārpus tiesas izdarīta atzīšana ir pielaižama kā pierādījums un ir uzskatāma kā apstāklis, kurš ir jāpierāda, kurš var tikt apstrīdēts un kura nozīme un spēks, tāpat kā katra cita apstākļa spēks un nozīme, ir noteicama pēc vispārējiem noteikumiem par pierādījumu spēku un nozīmi (Sen. spr. 1927. g. 24. XI. Ni_. 500 Getce 1.).

4) No Rīgas statūtu II. grāmatas XXV. nodaļas redzams, ka ārpus tiesas atzīšanu, līdz tiesu reformai, pieskaitīja patstāvīgiem pierādījumiem; bet pie 1889. g. tiesu reformas ievešanas likumdevējs, saskaņā ar Valsts kancelejas motīviem, kuri uzskatīja, ka ārpus tiesas dots liecinājums pierādāms vai nu ar rakstiskiem dokumentiem, vai ar lieciniekiem, nepieškīra ārpus tiesas izdarītai atzīšanai patstāvīga pierādījuma nozīmi (sal. Hasmanis un Nolkens. Tieslietu ministr, izdev.. 76. lр.).

380

Atšķirībā no tiesā pozitivi izteiktas atzīšanas, ārpus tiesas izdarīto atzīšanu ir iespējams atspēkot ar citiem pierādījumiem

Ārpus tiesas izdarīta atzīšana ir arī tajā gadījumā, ja atzīšana izteikta gan tiesā, bet tikai citā lietā, jo atzīšanas uz. skatīšanai par izdarītu tiesā ir nepieciešami, lai atzīšana būttu izteikta tieši tai tiesai, kura izspriež lietu un pirms lietas galīgas izspriešanas [C. pr. n. 567. (479.) р.].

Puse var atsaukties uz atzīšanu, kas savā laikā izteikta citā lietā un lūgt tiesu pievienot šo lietu caurlūkojamai lietai bet tad šinī gadījumā ir darīšana ar rakstisku pierādījumu un nevis ar tiesā izteiktu atzīšanu.

§ 94. Prāvnieku zvērests.

1. Ar prāvnieku zvērestu mēs saprotam mutiski izteikti un pēc tam izteicēja parakstītu tiesiska fakta esamības svinīgi apstiprinājumu, ko viens no prāvniekiem, jau iepriekš izstrādātā redakcijā, pēc savstarpīgas vienošanās ar otru prāvnieku dod personīgi tiesas priekšā, pie kam uz šā svinīgā apstiprinājuma pamata tiesa izspriež strīdu par labu svinīgā apstiprinājuma devējam.

Zvērests kā pierādījums pastāvēja jau senos laikos pie visām tautām un izpaudās dievu pieaicināšanā par lieciniekiem attiecībā uz zināmu notikumu.

Baltijas provincēs, līdz 1889. gada tiesu reformas ievešanai, zvērests bij viens no galveniem pierādījumu veidiem. Ņemot par pamatu zvēresta priekšmetu, pastāvēja šādi zvēresti:

1) galvenais vai izšķirošais zvērests (juramentum pro re judicata, главная или рeшительная присяга, Hauptoder Schiedseid) prasības prasījuma apstiprināšanai;

2) papildu zvērests (juramentum suppletorium, дополнительная присяга, Ergдnzungseid), kuru tiesa uzlika tam prāvniekam, kurš bija iesniedzis vairāk kā puspierādījumu (semiplena probatio major);

3) šķīstīšanās zvērests (jur. purgatorium, очистительная

присяга, Reinigungseid), kuru uzlika pretējai pusei gadīju

mos, ja bija iesniegts mazāk par puspierādījumu (semiplena

probatio minor);

4) novērtējuma zvērests (jur. in litem, оценочная присяга, Schдtzungsoder Wьrdigungseid). ko piemēroja gadījumos, ja nebija iespējams noteikt nodarītā kaitējuma apmērus (sal. Civīllik. atcelto 3456. р.);

5) zvērests, ar kuru persona, apstiprināja, ka viņa nav noslēpusi kādu mantu (явочная присяга, jur. manifestationis,

381

Offenbarungseid); tagad tas atvietots ar parakstu [sal. C. pr. n. 1396. (1400.) p. pielik. 7. pantu].

Šo zvērestu piemērošana bija saistīta ar dažādām, diezgan sarežģītām formalitātēm, pie kam par katru no šiem zvēresta veidiem pastāvēja visai plašas teorijas.

Bez jau minētiem zvērestiem vēl pastāvēja:

6) mājas akta īstuma atspēkošanas zvērests1) (Diffessionseid);

7) zvērests tā apstākļa apstiprināšanai, ka dokuments, kura izdošanu pieprasa puse, neatrodas pie personas, no kuras to pieprasa, un ka šī persona pieprasīto dokumentu tīši nav iznīcinājusi2) (Editionseid);

8) zvērests tirdzniecības grāmatu ierakstu pareizības apstiprināšanai (Bucheid);

9) konkursa kreditoru zvērests, ka viņu pieteiktie prasījumi ir pareizi, un ka samaksa pēc tiem nav saņemta (Konkurseid, sal. Vidz, zemn. lik. § 909.) un

10) speciāls zvērests pie immobiļa izpirkšanas (Eid beim Nдherrecht, Reluitionseid, sal. Civīllik. 1629. un 1631. р., kuros zvērests tagad atvietots ar parakstu).

Kas attiecas uz galveno vai izškirošo zvērestu (Schiedseid), tad pusei, kurai pienācās zvērēt, bija tas jādara, vai arī jāpārnes zvēresta pienākumus uz pretinieku (referiren), vai, beidzot, jāatvieto zvērests ar citiem pierādījumiem (probatio pro exoneranda conscientia); pretējā gadījumā pusei bija jārēķinājas ar to, ka visi tie apstākļi, kuru apstiprināšanai bija nepieciešams zvērests, tiks atzīti par pierādītiem. Zvērestu nosauca par labprātīgu tamdēļ, ka priekšlikums dot zvērestu nenāca no tiesas, bet gan no vienas no pusēm (Deferent), un ka tā puse, kurai bija likts priekšā zvērestu dot (Delat), varēja no zvērēšanas atteikties un pārnest šo pienākumu uz pretinieku (Relat). Ja puse (Delat) bija ar mieru zvērestu dot, tad viņai bija tiesība prasīt no pretinieka, kas zvērestu ierosinājis, lai tas savkārt iepriekš apzvēr, ka nav piedāvājis zvērestu aiz ļaunprātības vai viltus (jur. calumniae, Gefārdeeid).

Galvenam jeb izšķirošam zvērestam (Schiedseid) līdzīgs zvērests (izņemot jur. calumniae) pastāv Vācijā vēl tagad (sal. ZPO. 445., 477. р.).

Zvēresta negatīvas puses, kas bija par pamatu tam, ka krievu likumdevējs atteicās no piespiedu zvēresta vispār un no tiem zvēresta veidiem, kas līdz 1889. g. tiesu reformai pa-

1) Sal. Vidzemes zemn. lik. §§ 848. un 850. un Kurzemes zemn. lik. §§ 443. un 445.

2) Sal. Vidzemes zemn. lik. § 853. un Kurzemes zemu. lik. § 448.; sal. arī vācu ZPO § 426.

382

stāvēja bij. Baltijas provincē, bija šādas. Zvērests pārvērta prāvniekupar tiesnesi viņa paša lieta; uzspiežot prāvnieka apziņai grūtu cīņu par viņa personīgām interesēm, zvērests pamudināja prāvnieku uzturēt spēkā jau reiz izteikto nepatiesību; bez tam ļaunprātīgs prāvnieks vienmēr varēja izlietot zvērestu savā labā; zvērests vairāk nāca par labu netaisnīgam prāvniekam un bieži vien pavedināja nepatiesi zvērēt.

Tādā kārtā, formālai pierādījumu teorijai pastāvot, kad tiesneša pārliecības brīvība bija aprobežota un lietas izšķiršana atkarājas no pierādījumu aritmētiskas saskaitīšanas par un pret, zvērestam bija svarīga juridiska nozīme.

Turpretim, tādā civilprocesa sistēmā, kuras mērķis atklāt īsto patiesību un kura dod brīvību tiesneša saprātīgiem ieskatiem, nespiežot viņu aritmētiski saskaitīt gan pilnīgu, gan nepilnīgu, gan pietiekošu, gan nepietiekošu pierādījumu dažādas dalās, bet uzliekot par pienākumu apsvērt katra pierādījuma pareizību, — prāvnieku zvērests pilnīgi jāizslēdz no pierādījumu skaita. Tamdēļ arī Civilprocesa nolikumā tika atstāts tikai viens zvēresta veids — līgumiskais zvērests pēc prāvnieku savstarpējās vienošanās, bez tiesas iejaukšanās un piespiešanas (sk. motīvus pie Kriev. C. pr. n. 485.—498. p. — Kr. Valsts kancelejas izdev.).

Tomēr jāatzīmē, ka pēc bij. Krievijas Civīlproseca nolikuma noteikumiem zvērestam piemita reliģiska akta raksturs;1) zvērēja baznīcā svinīgos apstākļos, pēc mācītāja atgādinājuma par zvēresta nozīmi un svētumu; tādā kārtā tikumiska rakstura elementiem pievienojās reliģiskais elements. Šādos apstākļos ticīgi ļaudis varēja piešķirt zvērestam lielu nozīmi. Tagad, kad svinīgais baznīcas zvērests atvietots ar vienkāršu laicīgu solījumu, zvērests zaudējis visu savu agrāko nozīmi, kamdēļ to, kā pierādījuma veidu, kuru izlieto ļoti retos gadījumos, varētu pavisam izslēgt no likuma. Vairāk praktiskas nozīmes būtu parakstam, kuru uz tiesas priekšlikumu varētu ņemt zvēresta vietā no vienas vai otras puses zināma fakta apstiprināšanai vai arī atspēkošanai tādos gadījumos, kad nav nekādu citu pierādījumu (sal. Tirdzn. proc. nol. 278.. 279. р., kur zvērests tomēr palicis).

Pēc mūsu likuma, kā tas redzams arī no iepriekšējā dēfīnējuma:

1) zvērests ir pušu iepriekšējas vienošanās rezultāts; zvēresta pamatā ir līgumisks elements, kam par pamatu ir vienas puses ticība otras puses godīgumam un taisnīgumam:

1) Jurare est deum in testem vocare et est actus divini cultus.

383

katra iespaidošana pilnīgi izslēgta, pat tiesai nav tiesības likt priekšā kādai no pusēm zvērestu [C. pr. n. 573. (485.) p.];

2) zvēresta tekstu izsaka divējādā formā — vispirms mutiski un pēc tam rakstiski: zvēresta devējs paraksta zvēresta tekstu [C. pr. n. 582. (495.) р.], pie kam zvēresta tekstu abas puses izstrādā jau iepriekš t. s. zvēresta lapas veidā [C. pr. n. ,577. (489.) р.];

3) puse var nodot zvērestu tikai personīgi un nekāda pārstāvība netiek pielaista; arī tiesai iesniedzamais lūgums atļaut izšķirt lietu ar zvērestu jāparaksta pašiem prāvniekiem, bet nevis viņu pilnvarniekiem [C. pr. n. 581. (494.), 576. (478.) p.];

4) puse ar zvērestu apstiprina tādu strīdīgu lietas apstākli, kurš nāk par labu zvēresta devējam (pretēji tam, kā pie atzīšanas);

5) tiesai nav tiesības, brīvi novērtēt doto zvērestu, ka pierādījumu; tiesa nevar doto zvērestu apskatīt arī kritiski, spriest par to, vai zvērests ir nepatiess vai apšaubāms, kā arī salīdzināt zvērestu ar citiem pierādījumiem [sal. C. pr. n. 573. (485.), 585. (498.) p.];

6) tā ka tiesai jāizspriež lieta uz vienas puses zvēresta pamatа [С. pr. n. 573. (485.) р.], tad saprotams, ka strīdīgam apstāklim, kura esamību vai arī neesamību apstiprina vienas puses zvērests, jābūt ar izšķirošu, bet ne blakus nozīmi lietā.

Likums tālāk paredz, ka zvērests nav pielaižams:

a) lietās, kuru priekšmeti izņemti no prāvnieku personiskās rīcības lauka — piem., par civīļstāvokļa tiesībām, dzimšanu, laulību, laulības spēkā neesamību [C. pr. n. 584. (497.) p. 1.pkt.];

b) lietas, kuras ņem dalību personas, kam trūkst darbībspēju, un kuras tamdēļ nevar stāties līgumiskās attiecībās [C. pr. n. 584. (497.) p. 4. pkt.)];

c) lietās, kas izspriežamas uz formalu aktu un dokumentu pamata, piem., lietās par lietiskām tiesībām uz nekustamu mantu (C. pr. n. 584. (497.) p. 2. pkt.];

d) attiecība uz apstākļiem, kuriem sakars ar kādu noziedzīgu nodarījumu [C. pr. n. 584. (497.) p. 5. pkt.];

e) juridisku personu lietās vispār, valsts un pašvaldību lietās it sevišķi [C. pr. n. 584. (497.) p. 3. un 6. plkt.], jo pārstāvji zvērēt nevar, bet juridisku personu rīcība iespējama tikai caur pārstāvjiem (Civīllik. 2918. p.);

f) aktu tiešā jēguma apgāšanai, ja nav apšaubīts šo aktu īstums [C. pr. n. 584. (497.) p. 7. pkt.];

384

g) attiecībā uz tādiem apstākļiem, kurus tiesa jau atzinusi par pierādītiem, kā arī vispār zināmu faktu apstiprināšanai vai atspēkošanai (notoria non eget probatione).

Kā tas redzams no C. pr. n. 573. (485.) р., kas aizliedz tiesai no sevis likt priekšā pusēm zvērestu, un no C. pr. n. 578. (490.) р., kas uzliek par pienākumu tiesas priekšsēdētājam likt pusēm priekšā izlīgt bez zvēresta, likumdevējs pat uz šo līgumisko zvēresta veidu kā pierādījumu raugās negatīvi.

II. Nozvērināšanas kārtība. Prāvniekiem, kas vienojušies pieņemt zvērestu, personīgi jāiesniedz tiesai parakstīts lūgums [C. pr. n. 574. (486.) un 576. (488.) p. p.], 1) kurā jānorāda: 1) kura no pusēm apņemas dot zvērestu; 2) kādi apstākļi vai kāda darbība jāapstiprina ar zvērestu un 3) laiks, kad prāvnieks apņemas ierasties dot zvērestu [C. pr. n. 575. (487.). р.].

Ja šie nosacījumi nav ievēroti, piemēram, nav norādīts termiņš, lūgums netiek virzīts tālāk. Lūgumam jāpievieno arī zvēresta lapa, kas satur pilnīgu zvēresta tekstu [C. pr. n. 577. (489.) р.].

Kā jau minēts, pēc šāda lūguma saņemšanas tiesas priekšsēdētājam jāliek pusēm priekšā izlīgt miera ceļā, bez zvēresta [C. pr. n. 578. (490.) p.]; ja izlīgumu nav iespējams panākt, tiesa taisa lēmumu par zvēresta pielaišanu [C. pr. n. 579. (491.) р.] un uzaicina puses ierasties zvēresta došanai tiesā noliktā termiņā, nosūtot abām pusēm lēmuma norakstu [C. pr. n. 580. (492.) р.].

Zvēresta došanai noliktā dienā priekšsēdētājs tiesas sēdē atgādina prāvniekam, kas apņēmies zvērēt, zvēresta nozīmi un atbildību par nepatiesu zvērestu [C. pr. n. 581. (494.) p.]; pēc tam prāvnieks dod zvērestu, nolasot zvēresta lapas tekstu, kuru pēc tam paraksta zvēresta devējs un tiesas priekšsēdētājs [C. pr. n. 582. (495.) р.].

III. Zvēresta sekas un atteikšanās no zvēresta. 1) Puses dotais zvērests uzskatāms par pilnīgu pierādījumu tam, par ko viņš dots, un nav apgāžams ne ar kādiem citiem pierādījumiem [C. pr. n. 585. (498.) р.]. Tiesa ar šo pierādījuma veidu ir formāli saistīta un nevar to brīvi novērtēt. Pat pārliecība, ka zvērests ir nepatiess, — nedod tiesai tiesību izšķirt lietu pēc savas iekšējas pārliecības.

Šajā gadījumā pretējai pusei ir tikai viena iespēja — ierosināt kriminālvajāšanu par nepatiesu zvērestu, pie kam zve-

1) Miertiesā lūguma vietā var sastādīt protokolu, kuru paraksta puses. Zvēresta lapu tādā gadījumā sastāda miertiesnesis [C. pr. n. 160. (1161.), 161. (1162.) р.].

385

resta devēja notiesāšanas gadījumā lūgt no jauna caurlūkot civīllietā taisīto spriedumu C. pr. n. 861. (750.) un 908. (794.) p. kārtībā.

2) Šāda pat stingri formāla un izšķiroša nozīme ir ari tam apstāklim, kad puse vienpusīgi atsaķās no zvēresta pēc tam, kad tiesa nolēmusi zvērestu pielaist. Sājā gadījumā atteikšanās no zvēresta vai arī neierašanās zvēresta došanai nosacītā terminā tiesai jāuzskata par to otras puses apgalvojumu pareizības atzīšanu, kuru dēļ zvērests nolikts [C. pr. n. 580. (492.) р.].

3) Turpretim, uz abpusīgu vienošanos prāvnieki var atsacīties no lietas izšķiršanas ar zvērestu pat arī pēc tiesas lēmuma par zvēresta pielaišanu; par to prāvniekiem jāiesniedz tiesai attiecīgs lūgums (Civīllik. 3572. р.).

Ja puses vienojušās izšķirt lietu ar zvērestu, bet prāvniekam, kas apņēmies zvērēt, nav bijis iespējams to izdarīt aiz tā iemesla, ka otra puse viņu nav pie tā pielaidusi, tad tiesa jau nevar izšķirt lietu uz tajā esošo pierādījumu pamata, ņemot vērā, ka prāvnieks, kam zvērests bij jādod, no tā nav atteicies. Pušu vienošanās par zvērestu paliek spēkā, un nav pielaižams, ka prāvnieks, kas izteicis piekrišanu tam, ka otra puse dod zvērestu, varētu brīvi atkāpties no šādas vienošanās bez kādām neizdevīgām sekām [Sen. spr. 1911. g. № 30; sal. arī Civīllik. 2384.—2386. un 3192. р.].

4) Zvērestam ir stingri personīgs raksturs, un tas pamatojas uz vienas puses uzticību otrai, un tāpēc gadījumā, ja puse, kas uzņēmusies zvērestu, nomirst vai ja to atzīst par darbības nespējīgu, zvērestu nevar uzlikt šīs puses vietniekam; šādā gadījumā lieta izšķirama uz citu, lietā esošu pierādījumu pamata [C. pr. n. 583. (496.) р.].

§ 95. Apskatīšana uz vietas.

Ar apskatīšanu uz vietas (Inspectio ocularis, Осмотръ на месте, Augenschein, Descente surs le lieux) likums saprot iepazīšanos ar kādu priekšmetu viņa atrašanās vietā, ko izdara tiesnesis personīgi un tieši ar savu jūtu orgānu palīdzību.

Kā jau iepriekš aizrādīts, apskatīšana uz vietas un lietpratēju atzinumi, no vienas puses, var būt patstāvīgi pierādījumi, no otras puses, tie ir līdzekļi, kas dod tiesnesim iespēju uztvert Pierādījumus ar ārējo jūtu orgānu, galvenam kārtām redzes Palīdzību, kamdēļ šādu apskati arī dēvē par inspectio ocularis,

25

386

Augenschein. Izdarot apskatīšanu uz vietas, tiesnesis var uztvert zināmus pierādījumus arī ar citu jūtu orgānu palīdzību, piem., apskatot fabriku, ar dzirdes palīdzību tiesnesim ir iespējams konstatēt tvaika vesera pārmērīgo troksni, ar ožas orgāniem — kaitīgus iztvaikojumus, pārmērīgu dūmu atdalīšanos u. t. t. (sal. Civīllik. 987. р.). Apskatīšana ir iespējama tikai tad, ja apstākļus, kas jākonstatē tiesā, ir iespējams uztvert ar jūtu orgānu palīdzību. Apskatīšanu uzskata par vienu no labākiem pierādīšanas veidiem (omnium probationum firmatissima), jo tās pamatā ir tiešuma princips (oculis fidelibus).1) Apskatīšana uz vietas vienmēr notiek objekta atrašanās vietā, pie kam līdzekļu kā arī spēku taupības labad, pa lielākai daļai, to izdara vienpersonīgi vai nu tiesnesis lietas referents vai arī vietējais miertiesnesis [C. pr. n. 598. (508.) р.]. Apskatīšanu izdara netikai uz pušu lūgumu, bet arī pēc tiesas ieskata tādos gadījumos, kad tiesa atrod par nepieciešamu vai derīgu lietas apstākļu noskaidrošanai izdarīt apskatīšanu uz vietas [C. pr. n. 597. (507.) р.]. Būt klāt pie apskatīšanas jāuzaicina arī puses [C. pr. n. 600. (510.) р.; Sen. spr. 1870. g. Nr. 1571], lai gan pušu neierašanās nav par šķērsli apskatīšanas izdarīšanai, ja tikai tā iespējama bez pušu piedalīšanās.

Bieži vien apskatīšana uz vietas ir savienota ar liecinieku nopratināšanu apskatīšanas vietā [C. pr. n. 474. (386.) p. 2. pkt.] vai arī ar lietpratēju pieaicināšanu [C. pr. n. 597. (507.) p.).2) Viss kas pie apskatīšanas novērots, jāatzīmē sevišķā protokolā, kuru sastāda tiesnesis. Protokolu paraksta tiesnesis un personas, kas bijušas klāt pie apskatīšanas [C. pr. n. 593. (503.) p.].3) Šādā kārtībā sastādītais protokols nolasāms tiesas sēdē pie lietas caurlūkošanas. Puses tamdēļ, protams, ir ieinteresētas, lai visu to, kam, pēc viņu domām, ir svarīga nozīme lietā, ierakstītu protokolā [C. pr. n. 600. (510.) p.]; arī lieciniekiem, kas nopratināti pie apskatīšanas, ir tiesība lūgt ierakstīt protokolā aizrādījumus, kas attiecas uz viņu liecībām, jo vēlāk ne pusēm, nedz lieciniekiem nav tiesības celt iebildumus

1) Tomēr šis tiešuma princips, uz kura svarīgumu aizrādīts iepriekš un kuru nav iespējams pietiekoši novērtēt, — gandrīz pavisam zaudē savu nozīmi, ja apskatīšanu izdara nevļs tiesnesis, kas ņem dalību lietu pēc būtības caurlūkojošo tiesnešu kollēģijā, bet miertiesnesis, kas lietas izspriešanā pēc būtības nekādu dalību neņem.

2) Pēc franču Code de procedure civile 295. p. tiesa pati var arī neizdarīt apskatīšanu uz vietas, bet uzdot to izdarīt lietpratējiem, kuri pēc tam dod tiesai savu slēdzienu. Mūsu C. pr. n. to nepielaiž.

3) Miertiesnesis, izdarot apskatīšanu viņam piekrītošās lietās, vienmēr pieaicina pie apskatīšanas divus lieciniekus, понятые [C. pr. n. 165. (120.) р.].

387

pret to, kas apliecināts ar apskaušanas protokolu un kas to sastādot nav ticis atrunāts vai aizrādīts [C. pr. n. 602. (512.), 603 (513.) р.].

Ja izrādās, ka apskatīšana ir izdarīta nepilnīgi, vai ja rodas pretrunas starp apskatīšanas protokola datiem un citiem lietas apstākļiem, tad, protams, nav izslēgta otrreizējas apskatīšanas iespējamība. Apskatīšanas izdarīšana vienmēr ir saistīta ar izdevumiem tiesnešu un tāpat arī ekspertu izbraukšanai, kamdēļ šos izdevumus aprēķina iepriekš, pie kam puse, uz kuras lūgumu apskatīšanu izdara, vai arī abas puses līdzīgās daļas, ja apskatīšanu izdara uz abu pušu lūgumu vai pēc tiesas ieskata, iemaksā tiesai vajadzīgo naudu iepriekš [C. pr. n. 604. (514.), 989. (864.) р.].

Mūsu Civilprocesa nolikums nekā nerunā par apskatīšanu pašā tiesā. Nevar būt tomēr šaubu, ka gadījumos, ja apskatāmo priekšmetu bez grūtībām ir iespējams nogādāt tiesā, tad apskatīšana izdarāma tiesā pēc iepriekš noradītiem noteikumiem. Kas ir apskatīšanas priekšmets — nekrīt svarā; par tādu priekšmetu var būt kustama vai nekustama manta, dokuments, kustonis un arī cilvēks (sakropļošanas gadījumos — Civīllik. 4552., 4553. р.). Apskatāmais priekšmets jānogādā tiesā vai apskatīšanas vietā tai pusei, pie kuŗas tas atrodas; ja apskatīšanas priekšmets ir pati puse, pēdējai jāierodas personīgi. Nepamatota puses atteikšanās dot apskatīt pieprasīto priekšmetu vai sevi pašu nozīmē atņemt tiesai iespēju izdarīt pierādījumu pārbaudīšanu, jo civīltiesa šādos gadījumos nevar piemērot spaidu līdzekļus Nepamatotas atteikšanās sekas ir šādas: ja pierādījumi jāiesniedz tai pusei, pie kuras atrodas apskatāmais priekšmets, — prasība atzīstama par nepierādītu, ja pārējie pierādījumi ir nepietiekoši; ja, turpretim, apskatīšanas izdarīšanu lūgusi tā puse, kuras rīcībā apskatāmais priekšmets neatrodas, tad otras puses nepamatotu atteikšanos dot apskatīt pieprasīto objektu var brīvi novērtēt tiesa, kurai ir tiesība, pēc analoģijas ar pieprasīto dokumentu neiesniegšanas gadījumiem [C. pr. n. 532. (444.) р.], atzīt par noraidītiem vai apstiprinātaem tos apstākļus, kuru noskaidrošanai apskatīšana tikusi pielaista.1)

1) Sal. arī Civīllik. 2384. sakarā ar 3192. р.; tāpat Konrad Hellwig I, "90. lap. р.; izņēmuma gadījumos ieinteresēta puse varētu, saskaņa ar Civīllik. 4593.— 4595. p. un, C. pr. n. 36. (1806.) р., celt prasību par lietas parādīšanu (actio ad exhibendum), apskatīšanas izdarīšanas nolūka. Sekas paredzētas Civīllik. 4598. p.

25*

388

§ 96. Lietpratēju atzinums.

I. Ar lietpratēju atzinumu (artis periti experti, заключенiе свeдущихъ лицъ, Sachverstдndigenbeweiss, Rapports d'experts) jāsaprot paskaidrojumi, ko tiesai sniedz lietā neieinteresētas blakus personas ar speciālām zināšanām, pamatojoties uz lietas konkrētu faktu vai datu pētījumiem, vai atsevišķos gadījumos abstraktos jautājumos savas specialitātes robežās.

Par ekspertīzes priekšmetu var būt tādi fakti, kuru esamību var pierādīt vai noskaidrot ar zinātnes, technikas, mākslas aroda vai pieredzējumu palīdzību. Starp liecinieku liecībām un lietpratēju paskaidrojumiem vai atzinumiem ir liela starpība. Liecinieks atstāsta tiesai tos notikumus vai faktus, kurus viņš pats redzējis, dzirdējis vai citādi uztvēris parasti vēl pirms procesa sākšanās. Tamdēļ liecinieks kā persona, kas personīgi uztvērusi zināmu apstākli vai faktu, savā ziņā, ir neatvietojams. Turpretim lietpratējs, izejot no lietas faktiskiem materiāliem un pamatojoties uz zinātni, techniku, arodu, mākslu vai piedzīvojumiem, taisa zināmus slēdzienus, kas palīdz tiesai noskaidrot tādus jautājumus, kurus tiesa nepārzin. No šā viedokļa eksperts uzlūkojams par objektīvu tiesneša palīgu, kas līdz procesam nav bijis saistīts ar lietu un tamdēļ pilnīgi atvietojams ar citu ekspertu-speciālistu tajā pašā nozarē.1)

Lietpratēji uzaicināmi tikai tādos gadījumos, kad tiesa apzinās, ka viņai trūkst vajadzīgo zināšanu attiecīgā nozarē un nepieciešama speciālistu palīdzība (skat. Sen. spr. 1921. g. № 46). Tiesa var aicināt lietpratējus ne tikai uz prāvnieku lūgumu, bet arī pēc saviem ieskatiem [C. pr. n. 605. (515.) р.].

Par lietpratēju var būt katra lietā neieinteresēta persona, kurai ir vajadzīgās zināšanas tajā nozarē, uz kuru attiecas no viņas prasāmais atzinums [C. pr. n. 605. (515.) р.]. Ja aicināta persona atzīst sevi par nekompetentu zināmā nozarē vai arī pieder pie personām, kam tiesība atteikties no liecināšanas [C. pr. n. 462. (370.) р.], tad viņa var atteikties no lietpratēja pienākuma [C. pr. n. 610. (520.) р.]. Bez tam eksperta piederība pie Civīlproc. nolik. 462. (370.) p. norādīto personu kategorijām dod pusēm tiesību prasīt lietpratēja noraidīšanu [C pr.

1) Vācijas process pazīst tā saucamos Sachverstдndigen Zeugen (ZPO § 414.), ko mūsu process nepazīst. Tomēr arī pēc mūsu procesa atsevišķos gadījumos iespējama liecinieka nopratināšana ne tikai par to, ko viņš redzējis vai dzirdējis, bet arī par to, kas viņam kā lietpratējam zināms, piem., ārsta nopratināšana par viņa ārstēšanā bijušā, bet tagad mirušā, pacienta gara spējām.

389

n. 613. (523.) р.], bet ne vēlāk kā 3 dienu laikā no tās dienas, kad prāvniekiem paziņots par lietpratēja iecelšanu, ja tikai noraidījuma iemesls nav radies vai nācis gaismā vēlāk, pie kam arī tad noraidīšana iespējama tikai līdz ekspertīzes iesākšanai [C. pr. n. 612. (522.) р.].

Lietpratējus izvēlas puses, savstarpēji vienojoties [C. pr. n. 608. (518.) p.]; šādos gadījumos lietpratēju noraidīšana nav pielaižama [C. pr. n. 611. (521.) p.]; ja tiesas noliktā laikā puses nav panākušas vienošanos par lietpratējiem, tad tos ieceļ tiesa nepāra skaitā, parasti 3 personas; ja prasība mazvērtīga vai ja puses tam piekrīt, tad var nozīmēt vienu lietpratēju [C. pr. n. 609. (519.) р.]. Rakstiskam atzinumam, ko devis pusei kāds lietpratējs ārpus tiesas, nevar piešķirt tiesas ekspertīzes nozīmi, bet tam var piešķirt tikai rakstiska pierādījuma nozīmi vispār.

II. Lietpratēju pienākumi. Lietpratējam, kas laikā nav atteicies, noteiktā laikā jāierodas tiesā un jādod atzinums. Šo pienākumu neizpildīšanas gadījumā, lietpratēju var sodīt ar naudas sodu no 1 — 25 latiem un, ja ir iespējams, viņa vietā ieceļams cits lietpratējs [C. pr.n. 618. (528.) р.]. Neieradušos lietpratēju atvešana spaidu kārtā nav pielaižama. Lietpratējus nenozvērina [C. pr. n. 1151. (1003.) p. un Sen. spr. 1873. g. № 993). Lietpratēji dod atzinumus vai nu tiesas sēdē, tiesnešu kollēģijai, vai arī tiesnesim, kam uzdota pārbaudīšana ar ekspertu palīdzību [C. pr. n. 586. (500.) un 614. (524.) р.]. Tiesas loceklis-referents attēlo lietpratējam lietas apstākļus, ciktāl tas nepieciešams viņam uzstādāmo jautājumu atrisināšanai. Bieži vien pirms atzinuma došanas apskata vai aplūko priekšmetu vai personu, par kuru ekspertiem jādod atzinums, pēc kam lietpratējiem uzstāda attiecīgus jautājumus.

Pēc vispārēja noteikuma lietpratēji dod atzinumu rakstiski, norādot, uz kāda pamata viņi nākuši pie viena vai otra slēdziena [C. pr. n. 605. (525.) p.].1) Atzinuma uzrakstīšanai tiesa var noteikt zināmu laiku. Likums pielaiž arī mutiskus atzinumus: a) jā ekspertīze nav sarežģīta, b) ja lietpratējs ir vāji rakstītpratējs un c) ja viņš vāji pārvalda valsts valodu [C. pr. n. 615. (525.) р.]. Pēdējā gadījumā, ja tas ir vajadzīgs, var pieaicināt tulku. Mutiski atzinumi ierakstāmi protokolā.

1) C. pr. n. 525. p. nemaz neprasa, ka ekspertiem jāpamato savs slēdziens, paskaidrojot, uz kādiem reāliem apstākļu pamātiem viņš dibināts, bet gan 525. p. tikai prasa, lai eksperts savā slēdzienā aizrādītu uz tiem apcerējumiem (доводы), uz kuriem slēdziens dibinājās: 525. p. neraksta priekšā noteiktu slēdziena formu (Sen. spr. 13. XII. 1928. g. Nr. 901. Šķester l.).

390

III. Ekspertīzes slēdziena novērtēšana. Tiesa nav saistīta ar lietpratēju atzinumu un var to novērtēt pēc sava ieskata. Uz lietpratēju slēdzienu tiesai jāraugās kritiski, ņemot vērā visus lietas apstākļus. Arī puses var apstrīdēt lietpratēju atzinuma pareizību (Sen. spr. 1879 g. № 156). Tiesa, ja viņa nākusi pie slēdziena, ka lietpratēju atzinums runā pretim lietas ticamiem apstākļiem, var šo atzinumu nepieņemt [C. pr. n. 623. (533.) p.]; bet šādos gadījumos tiesai jānorāda, kamdēļ tā nav varējusi pievienoties lietpratēju atzinumam (Sen. spr. 1910. g. № 22).1) Nepiekrītot lietpratēju dotam atzinumam, tiesa var uzaicināt citus lietpratējus jauna atzinuma došanai, vai arī, atzīstot doto atzinumu par nepilnīgu vai pretrunīgu, pieprasīt papildu atzinumu no agrākiem vai arī no jauniem lietpratējiem [C. pr. n. 616. (526.) р.].

IV. Atlīdzība lietpratējiem. Lietpratējiem ir tiesība pieprasīt atlīdzību: a) par savām pūlēm; b) par atraušanu no parastā darba; c) par izdevumiem, kas saistīti ar izmeklēšanām (foto plates, skābes u. t. t.); d) par ceļa izdevumiem, ja atzinums bijis saistīts ar izbraukumu. Šo pēdējo izdevumu segšanai nepieciešamo naudu jau pirms ekspertīzes iemaksā tiesai tā puse, kura lūgusi uzaicināt lietpratējus, vai arī abas puses līdzīgās daļās, ja ekspertīze izdarīta pēc tiesas ieskata [C. pr. n. 989. (864.) р.].

Atlīdzības apmērus nosaka tiesa pēc sava taisnīga ieskata, atkarībā no pūlēm un patērētā laika. Noteiktā atlīdzība arī tūlīt izmāksājama lietpratējiem, pie kam maksā tā puse, uz kuras lūgumu ekspertīze izdarīta, vai arī abas puses, ja ekspertīze izdarīta uz abu pušu lūgumu vai uz tiesas lēmumu [C. pr. n. 620. (530.), 622. (532.) р.].

Lietpratēju sūdzības par atlīdzības apmēriem nav pielaižamas [C. pr. n. 621. (531.) р.], bet puses, ja atrod, ka šī atlīdzība, acīmredzot, ir pārmērīgi liela, jādomā, var sūdzēties.2)

1) C. pr. n. 533. p. piemērojams arī miertiesu iestādēs, jo C. pr. n. noteikumos attiecībā uz miertiesu iestādēm nav 533. pantam korespondējoša panta. Pēc 533. p. tiesa tikai tad var ar ekspertizi nerēķināties, ja viņa atrod un nodibina, ka pēdējā nesaskan ar lietas apstākļiem. Tā tad tiesa nevar aprobežoties ar aizrādījumu, ka viņa apšauba ekspertīzi vai atrod to par nepārliecinošu (Sen. spr. 20. XII. 1926. g. Nr. 580, Elerta l.).

2) Agrākais C. pr. n. 860. p. paredzēja lietpratēju atlīdzības apmērus no 25 kap. līdz 25 rubļiem. C. pr. n. 988. (860.) p. jaunā redakcijā iziet no tiesas taisnīgiem ieskatiem, kuri balstās uz izlietotām pūlēm un izlietoto laiku. Aprēķinot atlīdzības apmēru, nav jāaizmirst, ka atzinuma došana ir pienākums (klausa), un atlīdzība par šāda pienākuma izpildīšanu nevar būt par netaisnas iedzīvošanās līdzekli uz prāvnieku rēķina, kā arī pārmērīgi vairot tiesu izdevumus.

391

§ 97. Rakstiskie pierādījumi.

Ar rakstiskiem pierādījumiem (Urkunden) šā vārda plаšā nozīmē jāsaprot visādi priekšmeti, uz kuriem uzdarinātas kādas zīmes, kas izteic kādu cilvēka domu, kura attiecas uz konkrētu lietu. No šā viedokļa ir maza nozīme tam, vai šās zīmes uzdarinātas uz papīra, audēkļa, ādas, koka, metāla vai akmens, vai šās zīmes sastāda zināma alfabēta burtu kārtu, vai viņas izteiktas šifra, telegrāfisku, stenografisku u. tml. zīmju veidā, vai viņas taisītas ar zīmuli, tinti, krāsām, pat asinīm, ar roku, rakstāmmašīnu vai tipogrāfiski. Šo dažādo zīmju nozīme ir tā, ka savā savienojumā tās attēlo (izsaka) zināmu cilvēka domu.

Mūsu Civīlproc. nolik. 526. (438.) pants runā tikai par aktiem un papīriem, t. i. par parasti un visbiežāk dzīvē sastopamiem rakstiskiem pierādījumiem. Ņemot vērā, ka rakstiskā pierādījuma nozīme pastāv nevis pašā rakstā kā reālā priekšmetā (kā materiālā, uz kura uzdarinātas zināmas zīmes), bet pašās tajās zīmēs, kas uz viņa uzdarinātas un izteic zināmu domu, tad jautājumam pār to, uz kā, t. i. uz kāda materiāla, ar kādu līdzekli un kādā veidā šās zīmes uzdarinātas, ir blakus nozīme. Lai šie raksti iegūtu rakstisku pierādījunm nozīmi, ir nepieciešams, lai tajos izsacītai domai būtu kāds sakars ar konkrēto lietu. Tādā veidā ar dokumentu, kā rakstisku pierādījumu, procesā mēs saprotam reālā formā ietvertu cilvēka domu, kas satur zināmu gribas izteiksmi un attiecas uz konkrētu lietu.

Rakstiskie pierādījumi ir svarīgākais pierādījumu veids, tamdēļ ka tie satur personas noteiktu domu un gribu taisni tādā veidā, kādā tā savā laikā izteikta. Kamēr visapzinīgākais liecinieks reti spēj noteikti un pareizi atstāstīt to, ko viņš dzirdējis no trešās personas, — dokumentā mums ir darīšana ar tā noteiktu reprodukciju, ko savā laikā izteikusi persona, kaut arī viņa vairs nebūtu dzīva. Vox audita perit, litera scripta manet.1) Tamdēļ, kā pareizi aizrāda prof. Mališevs, rakstiskos pierādījumos atskan aizmirstībā grimušu faktu balss un atspoguļojas pagātnes notikumi.

1) Gadījumā, kad pēc oficiāliem (kaut gan ne oriģināliem) dokumentiem ir iespējams nodibināt jau krievu laikā iesāktās lietas saturu un gaitu, tiesai nav tiesības izvairīties no lietas atjaunošanas, no jauna sastādot aktu pēc partu rīcībā esošiem un tiesā iesniegtiem oficiāliem dokumentiem, Pēc oficiāli apliecinātiem norakstiem. (Sen. spr. 1924. g. Nr. 452 un 1925. g. 14. V., Gret. l. Nr. 97). Sal. arī Kr. Sen. spr. 29. VII. 1916. g. Nr. 202 un 1917. g. 20. VI. likumu par aktu restaurēšanu — Kr. lik. krāj. 153, Nr. 853. Sen. spr. 1921. g. Nr. 54. 1924. g. Nr. 9.

392

§ 98. Publiskā kārtībā un mājas kārtībā sastādīti akti un dokumenti.

Mūsu Civilprocesa nolikums šķiro aktus un dokumentus pēc to sastādīšanas kārtības publiskā un mājas kārtībā sastādītos aktos un dokumentos1) [C. pr. n. 526. (438.), 547. (459.) р.], piešķirot publiskā kārtībā sastādītiem ievērojami lielāku nozīmi, neka mājas kārtībā sastādītiem dokumentiem un aktiem.

Ar publiskā kārtībā sastādītu dokumentu (Instrumenta publica, Цffentliche Urkunden) mēs saprotam aktu, kuru sastādi jusi kompetenta amata persona jeb iestāde (vai kurš sastādīts tādiem piedaloties) likumā paredzētā kārtībā. Tā tad, lai dokumentam būtu publisks raksturs, nepieciešams: 1) lai amata persona vai iestāde ņemtu tā sastādīšanā zināmu dalību, 2) lai attiecīgai amata personai būtu likumā piešķirtā tiesība attiecīgu aktu sastādīt un 3) lai akts būtu sastādīts likumā paredzēta kārtībā pēc noteiktas formas. Tamdēļ saprotams, ka dzimšanas vai miršanas apliecība, kuru sastādījis notārs, nebūs publisks dokuments; testamentu, kaut tas arī sastādīts notāram piedaloties, bet nav ierakstīts notāra aktu grāmatā, nevar uzskatīt par publisku (Civīllik. 2025, un 2034. р.).

Visi dokumenti, kas neatbilst publicitātes nosacījumiem,2) uzskatāmi par mājas kārtībā sastādītiem aktiem (Privaturkunden, домашнiе акты).

Priekšrocības, kuras likums piešķir publiskā kārtībā sa-

1) Civīlproc. nolik. 526 (438.) un 545. (457.) p. publiskiem dokumentiem pieskaita: zemes grāmatu, notariālus un uzrādīšanas kārtībā apliecinātus aktus, neminot citus. Šajos pantos nav norādītas publisko aktu sugas pazīmes. Kā redzams no Lik. kop. XVI. sēj. 2. d. (Законы о Судопроизводствe гражданскомъ) 145. un 146. р., rakstiski pierādījumi ir akti. kas apliecina kādas personas tiesību vai pienākumu. Šie akti ir trejādi: civilstāvokļa akti, mantas nostiprināšanas akti un oficiālu iestāžu akti. Ja ņem vērā, ka saskaņā ar minētā likuma 147.—149. р., pie civilstāvokļa aktiem pieder metriskas grāmatas, izraksti un apliecības no tām; bet pie mantas nostiprināšanas aktiem: 1) zemes grāmatu akti, 2) notāriāli akti, 3) uzrādīšanas kārtībā oficiālā iestādē, pie notāra vai maklēra apliecināti akti un 4) mājas akti, un beidzot pie oficiālo iestāžu aktiem — tiesas žurnāli, protokoli, galda reģistri, saņemtie un izsūtītie raksti, izraksti no lietām, likumīgā spēkā stājušies tiesas lēmumi un spriedumi, robežgrāmatas (межевыя книги), aizliegumu (запретительныя) un to noņemšanas (разрешительныя) grāmatas u. c., — tad ir skaidrs, ka Civīlproc. nolik: 526. (438.) un 545 (457.) pantā paredzēto publisko dokumentu jēdzienā ietilpst ne tikai zemes grāmatu, notariāli un apliecināšanai uzrādīti akti, bet vispār visādi dokumenti, kas taisīti likumā norādītā kārtībā kompetentai amatpersonai vai iestādei piedaloties.

1) Nav uzskatāms par publisku akts, kurā tikai paraksti apliecināti pie notāra jeb kādā iestādē, jo šāda akta sastādīšanā amata persona nekādu dalību nav ņēmusi. (Sen. spr. 1913. g. Nr. 74; 1914. g. Nr. 48; 1921. g. Nr. 46).

393

stādītiem dokumentiem, salīdzinot ar mājas kārtībā sastādītiem dokumentiem, pamatotas uz tās prezumpcijas, ka amata personām, kas piedalās šo aktu sastādīšanā, nav nekādas intereses kaut ko nepatiesu apliecināt un ka viņas, kā amata personas, atbild par nepatiesu apstākļu apliecināšanu (Sodu lik. 445., 667. un 669. р.).

Publisko aktu priekšrocības ir šadas:

1) ja publiskā kārtībā sastādīta dokumenta īstums nav apstrīdēts,1) tad dokumenta saturu nevar apgāzt ar liecinieku liecībām2) [C. pr. n. 498. (410.) р.], nedz ar mājas kārtībā sastādītiem dokumentiem [C. pr. n. 547. (459.) p.];

2) publiskā kartība sastādīta dokumenta īstumu var apstrīdēt tikai ceļot strīdu par aktu viltojumu [C. pr. n. 633. (543.) р.];

3) publiskā kartība sastadītos dokumentos ierakstītais dokumenta sastādīšanas vai apliecināšanas datums tiek atzīts par pareizu attiecībā uz visām personām, kamēr nav celts viltojuma strīds [C. pr. n. 564. (476.) р.], kurpretim mājas kārtībā sastādītos aktos atzīmētais akta sastādīšanas datums tiek atzīts par pareizu tikai attiecībā uz akta dalībniekiem un viņu tiesību pēcnācējiem [C. pr. n. 565. (477.) р.]. Pārējām personām ir tiesība neatzīt mājas kārtībā sastādītā aktā atzīmēto akta sastādīšanas datumu par neapstrīdamu un šādā gadījumā datuma pareizība jāpierāda tam, kas aktu iesniedzis un atsaucas uz tā pareizību.

Pēc satura akti var būt: a) rīkojumu akti (Dispositivurkunden, распорядительные акты), kas satur tiesiskas gribas izteikumu, vērstu uz zināmu juridisku attiecību nodibināšanu, pārgrozīšanu vai izbeigšanu; tiem pieskaitāmi visi akti,

1) Šeit runa tikai par akta formas apstrīdēšanu un par akta formālu pārbaudīšanu kas neizslēdz iespēju apstrīdēt aktu pēc tā iekšējā satura; Par to sk. tālāk — aktu materiālā pārbaudīšana.

2) Civīlproc. nolik. 498. (410.) p. redakcija nav izdevusies; šis pants nepielaiž pienācīgā kārtībā sastādītu rakstisku dokumentu satura apgāšanu ar lieciniekiem. Par šādiem dokumentiem jāatzīst arī mājas dokumenti, kurus tomēr var apstrīdēt ar liecinieku liecībām. Pēc Senāta paskaidrojumiem ar Civīlproc. nolik. 498. (410.) p. paredzētiem aktiem jāsaprot: iestāžu un amatpersonu akti (1900. g. Nr. 33; 1905. g. Nr. 18), pie notāra uzrādīti akti vai notāru aktu grāmatas ierakstīti (1912. g. Nr. 47; 1905. g. Nr. 18) u. c. Saskaņā ar Senāta spr. 1888. g. Nr. 19, policijas protokolus civillietās var apstrīdēt ar liecinieku liecībām.

Pagasta valdes grāmatās ierakstīts nomas līgums neskaitās par publisku aktu Civīlproc. nolik. 410. p. nozīme (Sen. sp. 1874. g. Nr. 624, 1876. g. Nr. 53; 1925. g. Nr. 133); citādi ir ar pagasta tiesā apliecinātiem aktiem (sal. Kr. Sen. apv. sap. spr. 1900. g. Nr. 31).

394

kas satur tiesisku darījumu (Rechtsakt); b) informācijas vai paziņojumu akti (berichtende Urkunden, освeдомительные акты), kas satur ziņas par kādu notikumu, kā piem., protokoli, apliecības, izziņas, kvītes par saņemšanu un pieņemšanu.

Pēc mērķa aktus var iedalīt: a) aktos, kas sastādīti ar tiešu nolūku radīt pierādījumus vai atvieglot pierādīšanu (sal. Civīllik. 3032. un 3033. р.), še pieder protokoli, kvītes un citi; un b) gadījuma aktos, kas nav radīti pierādīšanas nolūkiem, piem. vēstules, dienas grāmatas, telegrammas u. tml.

Katra akta sastāvdaļas ir šādas: a) teksts un b) zem tā personas paraksts, ar kuru parakstītājs apliecinā teksta saskaņu ar viņa gribas izteikumu, ar īstenibu (subscriptio tenet subscribentem). Parakstam jābūt gandrīz zem visiem, tiklab publiskā kā mājas kārtībā sastādītiem aktiem, jo paraksts pierāda, ka akts ir noslēgts, nobeigts.1) Atsevišķiem dokumentiem var būt spēks arī bez paraksta, kapiem.: tirdznieciskām grāmatām, piezīmēm, rēķiniem. Bet rīkojumu aktiem, kuŗi satur gribas izteikumu (tiesiskus darījumus), kā essen-ciālā sastāvdaļa nepieciešams tās personas paraksts, kura šinī aktā savu gribu izteikusi; bez paraksta viņiem nav spēka (Civīllik. 3036. р.).

Publisko dokumentu arējas raksturīgas pazīmes parasti ir tādas, ka bez amata personas vai iestādes vadošo personu paraksta uz tiem ir vēl iestādes vai amatpersonas nosaukums un uz apliecībām arī zīmogs, sevišķs izsūtāmo rakstu № jeb burts, un tajos atzīmēts akta sastādīšanas laiks. Bieži vien šādi akti sastādīti uz sevišķām veidlapām. Viss tas piešķir publiskiem aktiem tādu ārēju izskatu, ar kuru tie ļoti atšķiras no mājas kārtībā sastādītiem aktiem, uz kuriem parasti nav zīmoga (Civīllik. 3040. p.) un kuri arī tad ir spēkā, ja nav pat norādīts sastādīšanas laiks un vieta (Civīllik. 3041. р.).

Pēc šīm ārējām pazīmēm viegli noteikt publisko aktu

īstumu, un ja šīs pazīmes ir, tad dokumenta īstumu vienmēr

prezumē, pie kam īstumu var apstrīdēt, ceļot viltojuma

strīdu.

Mājas kārtībā sastādītu aktu īstuma noteikšanai šādu pazīmju nav2), un tamdēļ mājas kārtībā sastā-

1) Attiecībā uz rakstīt nepratējiem sk. Civīllik. 3038. p. Latgal. civīll. 919. р., Not. nol. 113. p.

2) Raksturīgs ir tikai personas rokraksts, bet ta ka tiesai nav iespējams pazīt visu cilvēku rokrakstus, tad noteikt tā īstumu bez pretējas puses atzīšanas (C. pr. n. 546. (458.) p.) tieši vai klusuciešot tiesa nevar.

Šā paša iemesla dēļ jāuzskata par pilnīgi nepareizu, ka notārs apliecina norakstu no mājas kārtībā sastādīta dokumenta kā oriģināla, kura īstums ne ar ko nav apstiprināts.

395

dītu aktu īstumu apstiprina atzīšana, ko izteic (tieši vai klusu ciešot) tā puse, pret kuru šie mājas akti iesniegti [C. pr.p. 546. (458.) p.], bet jau ar to vien, ka izteiktas šaubas par majas kārtībā sastādīta akta īstumu, šis akts zaudē neapšaubāmības raksturu un tādā gadījumā akta iesniedzējam jāpierāda akta īstums [C. pr. n. 636. (546.) р.]. Ja uz mājas kārtībā sastādīta akta ir pretējās puses paraksts, tad viņa vairs nevar aprobežoties ar īstuma apšaubīšanu, bet var to apstrīdēt vienīgi ceļot viltojuma strīdu [C. pr. n. 632. (542.) р.]. Jautājumam par to, vai attiecīgais dokuments ir apmaksāts ar zīmognodevu saskaņā ar Rīkojumu par zīmognodevu vai nē, nav nekādas nozīmes, kad tiesā novērtē dokumenta pierādīšanas spēku [C. pr. n. 549. (461.) p. un Civīllik. 3045. p.].. Bet tā kā ar attiecīgu zīmognodevu neapmaksātā dokumenta iesniegšanas gadījumā šā akta dalībniekiem draud zīmogsods [C. pr. n. 550. (462.) p.]1), kurš dažreiz var būt tik liels, ka pat pārsniedz prasības vērtību, tad Rīkojuma par zīmognodevu pārkāpšana bieži vien atņem pusei iespēju iesniegt dēfektīvo dokumentu un spiež prāvnieku izlietot citus pierādīšanas līdzekļus un nereti atstāj iespaidu uz prasības celšanas iespējamību pēc šāda dokumenta.

§ 99. Dokumentu iesniegšanas kārtība tiesai.

Dokumenti, kā rakstiski pierādījumi, var atrasties: 1) Tās puses rokās, kas viņus grib izlietot kā pierādīšanas līdzekli; šajā gadījumā dokumenta iesniegšana tiesai nerada nekādas grūtības [C. pr. n. 367. (263.) p. 1. pkt., 368. (264.) un 421. (316.) р.]; katrai no pusēm ir tiesība prasīt, lai dokumentu iesniedz oriģinālā, izņemot gadījumus, kad apliecināts

1) Par tiesas lēmumiem attiecībā uz zīmogsoda piedzīšanu var iesniegt blakus sūdzības tanī procesa kārtībā, kādā caurlūkota pati lieta, kas devusi iemeslu soda uzlikšanai; tāpat minētos lēmumus var pārsūdzēt ar lūgumu dēļ sprieduma atcelšanas (rīk. par zīmognod. 101. p. — Lik. kr. 1921. g. Nr. 165). Tādā kārtā tiesas lēmumi par zīmogsoda uzlikšanu pārsūdzami atkarībā no tā, kādā kārtībā un kādā instancē taisīts attiecīgajs lēmums, vai nu blakus sūdzības kārtībā,. — kad pati lieta pēc būtības tika caurlūkota pirmā instancē, vai kasācijas kārtībā, — kad pati lieta pēc būtības tika caurlūkota otrā instancē. Tiesas lēmumi par zīmogsoda uzlikšanu nepieder pie lēmumiem, kuri pārsūdzami Senātam blakus sūdzības kārtībā. (Sen. spr. 1885. g. Nr. 73; 1889. g. Nr. 78; 1894. g. Nr. 28; Sen. apv. sap. lēm. 1888. g. Nr. 31). (Sen. spr. 1924. g. 30. IV. Znotiņa l., Nr. 203; pēc Tiesl, ministr. Vēstn. krāj. Nr. 81.).

Sūdzības par otras instances tiesas lēmumiem zīmognodevas lietas iesniedzamas nevis blakus sūdzības, bet gan kasācijas kārtībā. (Sen. spr. 1925. g. Nr. 79, Poritera l.).

396

noraksts vai izraksts pielīdzināms orīģinālam (Not. nol. 121. p.) vai kad oriģināls iznīcināts, vai viņu nav iespējams dabūt [C. pr. n. 529. (441.) р.]. Jāaizrāda, ka apliecināts noraksts, ciktāl nav izteiktas šaubas par tā pareizību, atvieto orīģinālu [C. pr. n. 368. (264.) p. 2. pkt], izņemot gadījumus, kad dokumenta iesniegšanu oriģinālā noteikti prasa likums1) [C. pr. n. 551. (463.) р.]. Oriģināla neiesniegšanai tajos gadījumos, kad tas ir iespējams, var būt tās sekas, ka norakstam nepiešķir pierādījuma speķu.

2) Dokuments var atrasties pretējās puses rokās; šajā gadījuma ieinteresētai pusei ir tiesība prasīt no pretējās puses šā dokumenta iesniegšanu tiesai: a) ja prāvnieks uz šo dokumentu pamato savas tiesības [C. pr. n. 527. (439.) p.]2) vai b) ja prāvnieks pats iesniedzis tiesai dokumentu, kurā ir aizrādīts uz vajadzīgo dokumentu, kas turklāt attiecas uz prāvas strīdīgiem punktiem [C. pr. n. 528. (440.) р.], vai c) ja dokuments, kas atrodas pie pretējās puses, noder par apstiprinājumu prāvas strīdīgiem apstākļiem [C. pr. n. 530. (442.) р.]. Šajos gadījumos pusei, kas pieprasa no pretinieka dokumenta iesniegšanu, noteikti jāapzīmē rakstiski vai mutiski pieprasītais dokuments un jānorāda uz kāda pamata viņa domā, ka dokuments atrodas pie pretējās puses [C. pr. n. 531. (443.) р.].

Ja pretinieks nenoliedz. ka dokuments atrodas pie viņa, un pretēļi tiesas lēmumam to neiesniedz, tad tiesa var atzīt par pierādītiem tos apstākļus, kuru apstiprināšanai puse atsaukusies uz šo dokumentu [C. pr. n. 532. (444.) р.]. Šeit tādā kārtā ir netiešas atzīšanas veids.

Ja pretinieks noliedz šāda dokumenta atrašanos pie viņa, tad dokumenta pieprasītājam jāpierāda, ka dokuments atrodas pie pretējās puses3) (Ei incumbit probatio qui dicit, non qui negat). Puses vienkāršs apgalvojums, ka pieprasītā dokumenta pie vinas vairs nav, neatbrīvo tiesu no pienākuma apspriest, ciktāl tāds apgalvojums atbilst lietas apstākļiem un ciktāl no-

1) Šāda speciāla likuma nav: pēc Sen. paskaidrojuma (1868. g. Nr. 581) Civīlproc. nolik. 551. (463.) p. minētais izņēmums attiecas uz mājas kārtībā sastādītiem aktiem, kas nekur nav ierakstīti un kuru īstenums jāpārbauda ar apskatīšanu.

2) Civīlproc. nolik. 527. (439.) р., kā tas redzams no likumdošanas motīviem, ir Tirdzn. proc. nolik. 210. un 219. p. pārveidojums. (Agrākie 1857. g. izd. Tirdzn. nol. 1596. un 1605. p.).

3) Civīlproc. nolik. 532. (444.) p. piemērojams tikai tad, ja tiesa konstatē nevien, ka attiecīgā puse nav izpildījusi tiesas, uz 530. (442.) p. pamata taisīto lēmumu, bet arī to, ka tiesas pieprasītais dokuments patiesi atrodas tās pašas puses rokās. (Sen. spr. 1924. g. Nr. 3, pēc Tiesl. M. Vēstn. krāj.). Vācu process (ZPO. 426. p.) šinī gadījumā uzliek pusei par pienākumu dot zvērestu par to, ka pie viņas dokumenta nav un ka viņa nezin, kur tas atrodas. (Offenbarungseid).

397

liedzošai pusei nav jāatbild par tāda dokumenta pazušanas sekām, kurš pie tās agrāk glabājies. (Sen. spr. 1875. g. Nr. 668, 1876. g. Nr. 12, 1881. g. Nr. 7 un 1921. g. Nr. 30).

3) Ja dokuments, kas tieši attiecas uz lietu, atrodas trešās personas rokās, tad šā dokumenta iesniegšanā ieinteresētai pusei ir tiesība lūgt tiesu pieprasīt šo dokumentu, pie kam ieinteresētam prāvniekam savā lūgumā noteikti jāapzīmē pieprasāmais dokuments, jāuzdod trešās personas adrese un jānorāda tie pamati, no kuŗiem izrietētu, ka dokuments atrodas pie šās trešās personas. Lūgums jāiesniedz ar norakstiem kā priekš pretējās puses, tā arī priekš trešās personas. Ja tiesa atzīst, ka dokumentam ir pierādījuma nozīme, tad viņa nosūta lūguma norakstu norādītai trešai personai, noteicot termiņu dokumenta iesniegšanai. Tomēr procesuālais likums nepazīst nekādas sankcijas, kas spiestu trešo personu attiecīgo dokumentu iesniegt. Ja trešā persona atsakās, ieinteresētai pusei atliek tikai lūgt tiesu izdarīt dokumenta apskati uz vietas pie trešās personas [C. pr. n. 539. (451.) р.] vai celt prasību par dokumenta parādīšanu1) [Civīllik. 4593. un turpm. p. un C. pr. n. 36. (1806.) р.].

Trešās personas atsvabinātas no pienākuma iesniegt:

a) privātsarakstīšanos ar blakus personu, ja tikai sarakstīšanās neattiecās uz šās trešās personās dalību šinī lietā komija, kommisionāra, māklera vai vidutāja lomā [C. pr. n. 533. (445.) p. un piel. pie 35. (1805.) p. 15. p.];

b) savas tirdznieciskās grāmatas [C. pr. n. 533. (445.) р.], ja tikaiprāva negrozās ap strīdu starp tirdznieciskas vai rūpnieciskās sabiedrības biedriem [C. pr. n. 537. (449.) p. un Tirdzn. nol. 681. р.].

Dokumentus vai grāmatas, kuri pusei vai trešai personai vajadzīgi lietošanai, vai kurus puse vai trešā persona atrod par neērtu iesniegt aiz tīri personīgiem motīviem, var, nepieprasot to iesniegšanu, apskatīt uz vietas caur tiesas locekli-referentu vai miertiesnesi, izrakstot no grāmatām vai dokumentiem tikai to, kas attiecas uz lietu [C. pr. n. 539. (451.) p. un Tirdzn. nolik. 681. р.].

Tirdznieciskās lietas, veikala darīšanas parasti vajadzīgo tirdzniecisko grāmatu vietā prāvnieki pa lielākai daļai iesniedz notariāli apliecinātus tirdzniecsko grāmatu izrakstus [C. pr. n. 368. (264.) p. 3. pkts un C. pr. n. 35. (1805.) p. 10. р.], lai gan likums paredz tirdzniecības grāmatu iesniegšanu līdz ar izrakstiem.

1) Vācijas procesa 429. p. paredz tiesību prāsības ceļā pieprasīt Piespiedu kārtā dokumentu no trešās personas.

398

4) Beidzot dokumenti vai lietas ar pusei nepieciešamām ziņām var arī atrasties valsts iestādē vai pie amata personām; ja puse ņēmusi dalību šādā valdības lietā, tad viņai ir tiesība tieši griezties pie šām iestādēm vai personām ar lūgumu izsniegt dokumentu norakstus vai izziņas [C. pr. n. 541. (453.) p. in fine].1) Ja ieinteresētā puse šādā lietā nav dalību ņēmusi, tad dokumenta vai izziņas saņemšanai tiesa izdod pusei apliecību, uz kuras pamata visām pārvaldības iestādēm un amata personām nekavējoties vai apliecībā minētā laikā jāizsniedz tajā norādītie dokumentu noraksti, izraksti no lietām vai izziņas2) [C. pr. n. 540. (452.) р.], bet ja tas noteiktā laikā nav iespējams, tad minētām iestādēm jāizdod prāvniekam apliecība, norādot laiku, kad pieprasījums tiks izpildīts. Šādā gadījumā tiesa dod pusei dokumenta, atsauksmes vai izziņas iesniegšanai attiecīgu termiņa pagarinājumu [C. pr. n. 543. (455.) р.]. Ja no valdības iestādes vai amata personas tiek pieprasīts dokumenta vai lietas oriģināls, tad — uz tiesas apliecības pamata — tos tieši nosūta attiecīgai tiesai [C. pr. n. 542. (454.) р.].

Tomēr procesa paātrināšanas dēļ tiesa pati var, apliecību

neizsniedzot, pieprasīt no attiecīgās pārvaldības iestādes vai

amatpersonas tos dokumentus vai uzziņu, kas pēc puses no

rādījumiem nepieciešami lietas noskaidrošanai (C. pr. n.

452. р.). Šāda tiesas rīcība nav uzskatāma par sacīkstes prin

cipa pārkāpšanu un Civīlproc. nolik. 457. (367.) p. neievēro

šanu, jo šeit pierādījumus nesavāc tiesa pati, bet tikai palīdz

pusei iegūt viņas norādītu dokumentu vai uzziņas, kuras puse;

bez tiesas palīdzības nevarētu dabūt.

§ 100. Rakstisko pierādījumu veidi.

No publiskā kārtībā sastādītiem aktiem mūsu procesuālais likums vispirms paredz zemes grāmatu, notariālus un apliecināšanai uzrādītus aktus [C. pr. n. 526. (438.) un 545. (457.) р.]

1) Saskaņā ar Civīlproc. nolik. 541. (453.) p. pusei, kas griežas аr rakstisku lūgumu, dokumenta noraksts vai izziņa izsniedzama pat bez apliecības. Šeit saskaņā ar Senāta paskaidrojumu (Sen. apv. sap. 1884. g. Nr. 30) valdības iestādei ir pamats pārliecināties, ka dokuments vai izziņa atrodas sakarā ar tiesas lietu — un pārliecinoties, ka lūgums ievērojams, jāizpilda rakstiskais lūgums.

2) 540. (452.) un 541. (453.) p. paredzētās apliecības tiesai jāizdod tikai tad, ja pieprasītiem dokumentiem, uz kuriem attiecīgais parts pamato savas tiesības, t. i. kuriem ir apliecinošs vai konstitutīvs raksturs attiecībā uz konkrēto partu, ir pierādījumu materiāla nozīme pašā lietā pec būtības vienam vai otram partam par labu; šāda rakstura dokumentiem nepieder spriedumu noraksti, kas doti citā lietā, kurai nav sakara ar to

399

1. Ar zemes grāmatu aktiem saskaņā ar Not. nol. l57. p. agrāk apzīmēja notāra aktu grāmatā ierakstītos un vecākā notāra apstiprinātus aktus. Pie tiem piederēja: pirkšanas-pārdošanas līgumi, dāvināšanas akti, līgumi par pūru (рядныя записи), mantas dalīšanas akti un visi akti par nekustamu mantu kuri pēc Kriev. lik. kop. X. sēj. 1.d. noteikumiem bij jāsastāda notariālā kārtībā. Tā kā Latvijā tagad pastāv hipotēku sistēma un vecākais notārs Latgalē atvietots ar zemesgrāmatu nodaļas priekšnieku, tad šāds zemesgrāmatu aktu apzīmējums uzskatāms par nepareizu un Latvijā_ar zemesgrāmatu aktiem jāsaprot akti, kas nodibina lietišķas tiesības uz nekustamu mantu, pievienoti zemesgrāpiatai (Not. nol. 305. p.) un ierakstīti zemesgrāmatu reģistrī,1) izsniedzot par to attiecīgai personai sevišķu dokumentu, kuru sauc par zemesgrāmatu aktu2) (Civīllik. 3002. р.).

2. Ar notariāliem aktiem saprot aktus, kas sastādīti notāram un lieciniekiem piedaloties un vārdu pa vārdam ierakstīti notāra aktu grāmatā; ar šādiem aktiem nodibina, pārgroza vai izbeidz zinamas juridiskās attiecības (Not. nol. 79.—114. p.). Ar notariālo aktu nodibināto tiesību pierādīšanai ieinteresētā persona nesaņem orīģinālo aktu, kas ierakstīts notāra aktu grāmatā, bet tikai izrakstu no aktu grāmatas, kurš spēka un nozīmes ziņā pielīdzināts orīģinālam (Not. nol. 121. р.).

3. Beidzot ar apliecina š ariai uzrad^iem aktiem jāsaprot akti, ar kuriem tāpat nodibina, pārgroza vai

lietu, kurā tiesa izdevusi partam apliecību. (Sen. spr. 1924. g, Nr. 31. pēc T. M. Vēstn. krāj.).

1) Korrōborācijai gan nav tiesībra doša spēka kamdēļ tā neatstāj iespaidu uz pašu kontrahentu savstarpējām attiecībām, bet attiecībā pret trešam personām atzīmei zemes grāmatās ir tā nozīme, ka personas, un tikai tās personas, kuru tiesības ierakstītas reģistri, var savukārt nodibināt lietiskas tiesības uz immobilu (leģitimācijas princips), un, no otras Puses, tiesības, tiesību ierobežojumi un apgrūtinājumi, kuri izriet no korrobpretiem juridiskiem darījumiem, tikai tad izrāda spēku un juridisku nozīmi priekš vēlākiem immobiļa ieguvējiem, ja šīs tiesības ierobežojumi vai apgrūtinājumi attiecīgā kārtībā ierakstīti reģistri (pilnības un publicitātes princips). (Sen. spr. 1906. g. Nr. 45; 1924. g. Nf. 36. Галь, Пуб-

личная Btpa кр-Ьпостнаго реестра, Ж. М. Ю 3, 1903 г.; Башмаковъ, Основы, начала ипотечн права, 1891. g. 74., 93. un 98. lapp.

2) Bij. Krievijas apr zemes ierīcības komitejas izrakstam, kurš izdots krepostakta vietā kā pierādījums tam apstāklim, kā strīdus zeme ir piešķirta kā personīgs īpašums zemniekam, — saskaņā ar 1906. g. 9. XI. ukaza 2. nod. c. punktu, ir tieši piešķirama krepostakta, t. i. Civīlproc. nolik. 38. (31.) p. 1. punktā paredzētā formālā akta nozīmē. "Sen. spr. 1922. g. Nr. 40, Annas Lāč l. un 1925. g. 26. III. Loča l.).

400

izbeidz zināmas juridiskas attiecības, bet tos, lai gan taisa notāram piedaloties, bet bez lieciniekiem un reģistrē notāra reģistri tikai īsa izvilkuma veidā. Tamdēļ atšķirībā no notariāla akta, apliecināšanai uzrādītā akta oriģinālu notārs vienmēr izsniedz attiecīgai personai ar savu apliecinājumu.

Ja kādu aktu formālu trūkumu dēļ nevar atzīt par zemesgrāmatu, notariālu vai uzrādīšanas kārtībā apliecinātu aktu, tad tas patur mājas kārtībā sastādīta akta spēku [C. pr. n. 548. (460.) р.].

4. Aplūkoto starpību starp publiskiem un mājas kārtībā sastādītiem dokumentiem ievēro arī pie ārzemēs noslēgtiem aktiem, attiecībā uz kuriem pastāv noteikums, ka „locus regit actum", t. i. viņus kā formas [C. pr. n. 552. (464.) p.], tā satura [C. pr. n. 812. (707.) p,] ziņā, tā arī attiecība uz spēka zaudēšanu aiz noilguma [C. pr. n, 813. (708.) р.] apspriež pēc tās valsts likumiem, kurā viņi taisīti. Tādā kārtā, ja ārzemēs likumīgā kārtā noslēgts akts taisīts, piedaloties kompetentai amata personai, tad tas uzskatāms par publisku aktu, bet pretējā gadījumā par mājas kārtībā taisītu aktu.1)

Tikai tajā gadījumā, kad ārzemēs taisītais akts pēc sava satura kategoriski runātu pretim Latvijā pastāvošai sabiedriskai iekārtai un labiem tikumiem (Civīllik. 2922. р.), vai ja Latvijas likumi šādu aktu tieši aizliegtu, tiesai tas jāizslēdz no pierādījumu skaita [C. pr. n. 812. (707.) р.]. Lai atvieglotu tiesai iespēju ātri pārliecināties, ka akts tiešām taisīts pēc attiecīgās ārvalsts likumiem, — likums uzliek pusēm par pienākumu, šādus aktus iesniedzot, rūpēties par to, lai pēdējiem netrūktu Latvijas diplomātiskās pārstāvības apliecinājuma, ka iesniedzamais akts taisīts tiešām pēc attiecīgās valsts li-

1) Saskaņā ar Sen. pask. (1868. g. Nr. 355; 1881. g. Nr. 97 un 1888. g. Nr. 19) Civīlproc. nolik. 553. (465.) un 812. (707.) panti, runājot par aktu un līgumu taisīšanu, ar šādiem aktiem nesaprot vis iestāžu aktus, bet tiesības nostiprinošus darījumus un līgumus, kas taisīti pārvaldības varai piedaloties. Tamdēļ, piem. civilstāvokļa aktiem, t. i. dzimšanu, laulības slēgšanu vai miršanu apliecinošiem aktiem, kuros pārvaldības orgāni tikai apliecina zināmus notikumus, nav vajadzīgs Civīlproc. nolik. 553. (465.) p. paredzētais Latvijas pārstāvības apliecinājums. (Sk. arī Исаченко И. 602. lap. р. un Анненкoвъ II. 270. lap. р., Гoряиновъ ,,Руководство для консуловъ" 1903. g. 341. lap. р.). Saskaņā ar to arī Latvijas konsulārais reglaments (Lik. kr. 1925. g. 17) 87. p. paredz, ka ārzemju valdības iestāžu un amatpersonu izsniegtie akti nav apliecināmi Latvijas konsulātā tai ziņā, ka viņi sastādīti pēc tās valsts likumiem, bet tiem vajadzīga tikai t. s. leģitimācija, t. i. konsulam jāapliecina aktu parakstījušo amatpersonu paraksti.

401

kūmiem1) [C. pr. n. 553. (465.) р.]. Tomēr šāda pārstāvības apliecinoša uzraksta trūkums pats par sevi neatņem šādam dokumentam rakstiska pierādījuma spēku un nozīmi un neatsvabinā tiesu no pienākuma šo pierādījumu apskatīt un novērtēt. Pēc Senāta 1874. g. paskaidrojuma № 837, šādi akti bez pārstāvības apliecinājuma apspriežami pēc noteikumiem par mājas kārtībā sastādītiem aktiem.2) No otras puses, šāds apliecinošs uzraksts nebūt neatņem pretējai pusei tiesību apstrīdēt šā apliecinājuma pareizību, uzņemot, saprotams, uz sevis onus probandi.

Likums [C. pr. n. 814. (709.) р.] bez tamparedz vēl, ka tiesai, ja rodas grūtības ārzemju likuma Piemērošanā, ir tiesība pieprasīt no Ārlietu ministrijas palīdzību ārzemju likuma satura noskaidrošanā, kādā nolūkā Ārlietu ministrija sazinās ar attiecīgās ārvalsts valdību.

Tā kā ārvalsts tiesu spriedumi Latvijā izpildāmi un tiem ir saistošs spēks vienīgi tiktāl, ciktāl attiecīgās ārvalstis noslēgušas ar Latviju konvencijas [C. pr. n. 1387. (1273.) р.], tad, šim noteikumam trūkstot, — ārvalstu tiesu spriedumiem, kurus satur iesniedzamie dokumenti, nevar būt tās saistošās nozīmes, kāda ir Latvijas tiesu spriedumiem [C. pr. n. 1019.—1021. (893.—895.) р.].

5. Akti var būt vienpusīgi, kad viņi iziet no vienas personas un ir vienas personas gribas izteikums, kā piem.: testaments, solījums (pollicitatio), paziņojums, uzteikšana (Kūndigmig), un divvai daudzpusīgi, kad viņi satur vairāku personu gribas izteikumu; pie šās pēdējās grupas pieder visi līgumi (sal. Civīllik. 2910. р.).

Attiecībā uz vienpusīgiem aktiem, vienalga, vai tie ir rīkojumu akti (Dispositivurkunden) vai paziņojumu akti (berichtende Urkunden), ir spēkā tas vispārējais procesuālais noteikums, ka tie var noderēt par pierādījumu tikai pret to personu, kas tos taisījusi, bet ne viņai par labu. Nevar būt nekādas nozīmes kā pierādījumiem tiem aktiem, kurus persona pati sastāda savā labā, citai personai nepiedaloties, jo citai personai nevar uzlikt pienāku-

1) Civīlproc. nolik. 553. (465.) p. paredzētai ārzemēs sastādīto aktu vizēšanai par priekšmetu un mērķi ir apliecināt vienīgi akta auterititati, tā fоrmālо neapšaubāmību, t. i. konstatēt, ka arzemju iestādei, kas aktu apliecinājusi, bija tiesība pēc viņas valstī pastāvošiem likumiem to darīt, bet nebūt ne apliecināt akta likumību pēc tā satura (Sen. spr. 30. IX. W20. g. akc. sab. Feldmьll 1.).

2) No tā saprotams, nebūt neizriet, ka mājаs akti, kas taisīti ārzemēs pēc ārzemju likumiem un apliecināti Latvijas parstavība iegūst publsko aktu nozīmi; tas notiktu tādā gadījumā, kad pati pārstāvība ņemtu dalību paša akta sastādīšanā, bet ne tikai viņa likumības apliecināšana.

26

402

mus bez viņas piekrišanas (Civīllik. 3145. р.). Tamdēļ Civīlproc. nolikums 560. (472.) pantā paredz, ka rēķini, piezīmes un citi mājas kārtībā sastādīti raksti nevar būt par p|eradijumu par labu tam, kas tos vedis vai rakstījis, ja parādnieks tos nav parakstījis; gluži otrādi, tie var noderēt par pierādījumu pret to autoru.

Vispār likums piešķir mājas kārtībā sastādī

tiem aktiem pierādījuma spēku attiecībā uz pretinieku tikai:

a) ja to īstumu atzīst pretinieks tieši vai kļusu ciešot vai b) ja

šādu īstumu konstatē tiesa. Šinī gadījumā mājas kartība sa

stādītu aktu pierādīšanas spēku pielīdzina publisko aktu pie

rādīšanas spēkam [C. pr. n. 546. (458.) р.].

6. No noteikuma, ka vienpusīgiem aktiem ir pierādījuma

spēks tikai pret aktu taisītājiem, bet ne pārlabu viņiem, likūms taisa izņēmumu attiecībā uz tirdzniecības grāmatām.

Šās grāmatas var iesniegt kā pierādījumu arī tai personai par

labu, kura tās vedusi.

Šis atvieglojums izskaidrojams ar to: a) ka tirdznieciskā uzņēmuma aparāts ir samērā sarežģīts, pie kam pats tirdznieciskā jeb rūpnieciskā uzņēmuma īpašnieks galvenā kārtā ieinteresēts savu grāmatu pareizā vešanā, jo tikai pareizai grāmatvedībai pastāvot viņam ir iespējams pārbaudīt un noskaidrot savu tirdzniecisko operāciju sekmību vai nesekmību: b) ka pareizai grāmatvedībai daudzmaz prāvākā uzņēmumā vajadzīgi speciāli grāmatvedības darbinieki (grāmatveži, kasieri); šādu personu piedalīšanās tirdzniecības grāmatu vešanā, kas pēc dažādām grāmatām savstarpīgi viena otru kontrolē, pati par sevi zināmā mērā garantē grāmatu pareizu vešanu;

c) ka bez tam likums nodrošina tirdzniecības grāmātu pareizu vešanu, piedraudot ar atbildību un sodu personām, kas vainīgas grāmatu nepareizā vešanā (Tirdzn. nol. 687. p. un Sod. lik. 445. р.), pie kam tirgotājam jāved grāmatas pēc likuma, un tamdēļ viņš ved tās ne tikai savās, bet visa tirdznieciskā apgrozījuma interesēs;

d) ka, beidzot, pastāvīga savstarpējās kontroles iespēja starp personām, kas atrodas tirdznieciskos sakaros, salīdzinot viena tirgotāja grāmatas un rēķinus ar otra grāmatām un rēķiniem, tāpat spiež vest tirdzniecības grāmats pareizi.1)

1) Jau Romā tirgotāji veda sevišķas codices recepti et expensi (Gaijs III., 128. un turpm. р. р.), kurās viens kontrahents izdarīja ierakstu „expensum est" (nodots), bet otrs korrespondējošu ierakstu „recepturn est" (saņemts), atbilstoši šolaiku tirdznieciskiem ierakstiem „credit" un „debet". Romiešu impērijas pēdējā laikā, tikumiem krītot, šiem

403

Aiz minētiem apsvērumiem, tos kopā ņemot, tirdzniecības grāmatām, neraugoties uz to vienpusīgo raksturu, piešķir zināmu pierādīšanas spēku arī tās personas labā, kas šās grāmatas ved.

Tomēr pilnīgs pieradījuma spēks 1) autoram par labu tirdzn. grāmatām ir tikai tajā gadījumā, ja abas puses ir tirgotāji [piel. pie C. pr. n. 35. (1805.) p. 13. (14.) p. un Tirdzn. proc. nolik. 234. р.], un tieši tamdēļ, ka vienīgi šādā gadījumā ir iespējama augšā aprādītā savstarpējā kontrole un grāmatu salīdzināšana [piel. pie C. pr. n. 35. (1805.) p. 7. (8.) р.].

Šajā gadījumā atbildētājam, kas atrod, ka prasītāja iesniegtās tirdzniecības grāmatās vai notariāli apliecinātā izrakstā2) no grāmatas ieraksti nav pareizi, ir pamats un iespēja iesniegt tiesai arī savas grāmatas (vai apliecinātus izrakstus) ierakstu salīdzināšanai un noskaidrošanai (parasti ar ekspertu-grāmatvežu palīdzību), kura ieraksti pretrunu gadījumā ir pareizāki [C. pr. n. 35. (1805.) p. pielik. 11. (12.) р.].

Tirdzniecības grāmatu pierādīšanas spēks aprobežots ar desmitgadīgu un pret mirušo tirgotāju ar piecgadīgu noilguma termiņu [C pr. n. 35. (1805.) p. pielik. 12. (13.) p. un Tirdzn. proc. nolik. 238, р.], bet prasības pret personām, kas nepieder pie tirgotāju kārtas, tirdzniecības grāmatām ir pierādījuma spēks viena gada laikā, skaitot no naudas izmaksas vai no preces piegādājuma laika [C. pr. n. 555. (467.) р.].

Ja viena puse neiesniedz savas grāmatas salīdzināšanai ar pretinieka grāmatām, tiesai ir pamats taisīt slēdzienu, ka iesniegto grāmatu Ieraksti ir pareizi, un pamatot uz tām, kā uz pilnvērtīgu pierādījumu, savu spriedumu3) [C. pr. n. 35. (1805.) p. piel. pie 7. (8.) р.].

-

ierakstiem vairs neticēja, bet viduslaiku Itālijas tirdznieciskā apgrozībā, tirdzniecībai bagātīgi uzplaukstot, no jauna radās tirgotāju grāmatas; no turienes tas izplatījās pa visu pasauli. Skat. аrī Малышевъ, I, 293. 1. p.

1) Tirdzn. grāmatas, kā tādas, vispār nav atzīstamas par prasības patstāvīgu materiālu jurid. pamatu, bet vienīgi prasības pierādījumu (Sen. spr. 1926. g. 1. VI. Nr. 88, Kozelovska l.).

2) Gadījuma, ja prasītājs iesniedzis tiesa vienīgi izrakstu no tirdzniecības grāmatām (bet nevis arī pašas grāmatas), atbildētājs var aprobežoties ar iebildumu, ka nav pierādīta šo grāmatu pareiza vešana, un prasīt orīģinālgrāmatu priekšā stādīšanu; tikai pēc šā prasījuma izpildīšanas no prasītajā puses uz atbildētāju pāriet pienākums iesniegt savas gramatas prasītāja grāmatu atspēkošanai (Sen. spr. 1916. g. Nr. 23: 28 II. 1930. g., Caunes l. Nr. 557.).

3) Tomēr Senāts paskaidrojis, ka Civīlproc. nolik. 35. (1805.) p. pielikums nemaz nenoteicot, ka vienas puses iesniegtās tirdzniecības grāmatas būtu uzskatāmas par neapšaubāmu pierādījumu visiem šīs puses apgalvojumiem, ja arī pretējā puse savukārt nav

26*

404

Beidzot, ja abas puses iesniedz savas grāmatas un starp tām pastāv pretruna, tad tiesa, ja nevar atzīt vienas puses grāmatas par pareizākām, var vispār atraidīt grāmatas ka pierādīšanas līdzekli un pamatot savu spriedumu uz citiem pierādījumiem [C pr. n. 35. (1805.) p. pielik. 11. (12.) p. un Tirdzn. proc. nolik. 235. р.].

Strīdos: a) par mantojumu tirdznieciskā dzīvē, b) par saimnieku — tirgotāju un viņu komiju, kā arī viņu pilnvarnieku savstarpējām attiecībām, c) starp tirdzniecības vai rūpniecības uzņēmumiem, kā arī d) strīdos starp sabiedrībām — tiesa var, uz vienas puses pieprasījumu, uzlikt otrai pusei vai sabiedrībai par pienākumu iesniegt tirdzn. grāmatas [C. pr. n. 35. (1805.) p. pielik. 8. (9.) p. un 537. (449.) p.].1)

Visos gadījumos, kad iesniegtas tirdzniecības grāmatas, tiesa, komerciālo noslēpumu pasargāšanas labā, aprobežojas tikai ar to ierakstu pārbaudīšanu un salīdzināšanu, kuri attiecas uz prāvas strīdīgiem apstākļiem; ar pārējo grāmatu saturu tiesa iepazīstas tikai tiktāl, ciktāl tas nepieciešami, lai noskaidrotu jautājumu, vai tirdzn. grāmatas vestas pareizi [C. pr. n. 35. (1805.) p. pielik. 10. (11.) р.].

Šajā ziņā likums sevišķi uzsver, ka dēfektīvas tirdzn. grāmatas, t. i. grāmatas, kas satur labojumus, izkasījumus, no jauna ieliktas lapas vai citas nekārtības un pie tam grāmatu īpašniekam par labu, ne tikai zaudē pierādīšanas spēku pēdējam par labu, bet iegūst pierādīšanas spēku pret viņu [C. pr. n. 556. (468.) un 557. (469.) р.].

Tāda pat negatīva nozīme tirdzn. grāmatām priekš to īpašnieka ir arī tad, kad tirgotājs, pamatodamies uz savam grāmatām, jau kādreiz cēlis prasību, pie kam ticis pierādīts, ka nomaksa jau izdarīta, vai kad tiesa atzinusi tirgotāju par ļaunprātīgi bankrotējušu, vai kad krimināltiesa atņēmusi viņam Sodu likumu 30 p. minētās tiesājas [C. pr. n. 556. (468.) p.].

Jautājumam par tirdzn. grāmatu pierādīšanas speķu ir cita nokrāsa, ja atbildētājs nav tirgotājs. Tad

-

tirdzniecības grāmatas vedusi (Sen. spr. 1928. g. 29. III. Nr. 75, Meijera l.).

Nodibinot to apstākli, ka atbildētājs izņēmis tirdzniecības zīmi, — tiesa var viņu atzīt par tirgotāju un dibinat spriedumu uz prasītajā tirdzniecības grāmatu ierakstiem, kaut arī atbildētājs neved tirdzniecības grāmatas, jo šis apstāklis vien nedod atbildētajam pamatu apšaubīt prasītāja grāmatu saistošo spēku pret viņu. Ja atbildētājs iepērk preces tāļākpārdošanai profesijas veidā un ja viņš uz to vel izņem tirdzniecības zīmi, tad viņš netik vien sīktirgotājs tirdzinieks (Minderkaufmann), bet pilnīgs tirgotājs, kaut arī tirgotājs en detail, kuram jāved tirdzniecības grāmatas. (Sen. spr. 1930. g. 28. X., Ribela l. Nr. 1102.).

1) Sal. arī Hasmann un Nolken, Kr. Tieši. min. izd. 258. lap. p.

405

atkrīt ideja par savstarpējas kontroles iespēju grāmatu salīdzināšanas ceļa, un tamdēļ prasītāja tirdzn. grāmatām piešķir pierādīšanas spēku tikai pa pusei (vecās semiplena probatio iespaids; sal. Tirdzn. proc. nolik. 236. un 237. р.). Preču piegādāšanas vai naudas aizņēmuma fakts prasītājam jāpierāda nevis ar savām tirdzniecības grāmatām, bet citādā ceļā, un tikai pēc tam, kad pierādīts šis galvenais fakts, ja izceļas turpmāks strīds par piegādāšanas laiku, piegādāto preču cenu vai daudzumu vai par apsolītā maksājuma laiku, prasītājs var izlietot kā papildus pierādījumu savas tirdzn. grāmatas1) [C pr. n. 554. (466.) р.].

Ja atbildētājs nav tirgotājs, tad prasītāja tirdzniecības grāmatām ir pierādījuma spēks tikai viena gada laikā no preču piegādāšanas vai naudas aizdošanas dienas [C. pr. n. 555. (467.) p. un Tirdzn. proc. nolik. 239. р.].

Sīku tirgotāju (mazumtirgotāju, sīktirgotāju, dažādu uzturas preču piegataju, kā arī maiznieku un amatnieku) grāmatām likums nepiešķir patstāvīga pierādīšanas spēka. Viņas iegūst pierādīšanas spēku, ja attiecīgos ierakstus šajās grāmatās parakstījušas tās personas, kurām preces vai pārtika piegādāta vai priekš kuram darbs izpildīts [C. pr. n. 558. (470.) p. un Tirdzn. proc. nolik. 248. un 249. p.]. Ja paraksta nav, tad šādu grāmatu ierakstus var ņemt vērā tikai sakarā ar citiem rakstiskiem pierādījumiem (sal. Sen. spr. 1873. g. № 1504; 1873. g. № 724 un 1870. g. № 76). Defekti šinīs grāmatās (ka, piem., izkasījumi vai izlabojumi) dod atbildētajam tiesību pieprasīt ierakstu pārbaudīšanu (Sen. spr. 1868. g. № 858).

Citāds spēks ir reversu vai piegādājumu grāmatām, kuras sīki mazumtirgotaji atzīme uz kredita pārdotās preces vai arī pastrādāto darbu un strādniekiem pienākošos darba algu. Tā ka ierakstus šajās grāmatās vai reversos izdara sīktirgotājs, kurš grāmatiņu pēc tam nodod pircējam, tad tas pats fakts, ka pircējs saņēmis grāmatiņu bez ierunām un uzglabājis pie sevis ilgāk par 7 dienām, nodibina presumpciju, ka ieraksts izdarīts pareizi (Civīllik. 2941. p. — qui tacet, consentire videtur), un tamdēļ grāmatiņa vai reverss arī bez pircēja paraksta noder par pierādījumu pret viņu [C. pr. n. 559. (471.) p. un Tirdzn. proc. nolik. 250. р.].

Tāds pats pierādīšanas spēks ir arī darba grāmatiņām, ja viņas vairāk par 7 dienām glabājušās pie darba devēja, un ja

1) Veikala grāmatas Civīlproc. nolik. 554. (466.) pantā apzīmētas robežās skaitās par pierādījumu, pilnīgi neatkarīgi no tā, vai atbildētājs — parādnieks tās parakstījis vai ne (Sen. spr. 1925 g 26. II., Formakova l., Nr. 102.).

408

bas par akta īstumu. Šie akta īstuma apstrīdēšanas veidi viens no otra stingri šķirojami.

Viltojuma strīds ir krasāka akta īstuma apstrīdēšanas forma un tas saistīts ar nopietnām sekām [C. pr. n. 652. (562.) р.] priekš personas, kas šo strīdu ceļ; otrs īstuma apstrīdēšanas veids, pieteicot šaubas par akta īstumu, ir mīkstāka forma.

Viltojuma strīds nozīmē puses kategorisku apgalvojumu, ka pretinieka iesniegtais akts ir viltots, un gatavību pierādīt šo apgalvojumu; turpretim akta īstuma apšaubīšana nozīmē puses atteikšanos rēķināties ar iesniegtu dokumentu, kamēr iesniedzējs nepierādīs viņa īstumu.

Starpība starp šiem diviem aktu īstuma apstrīdēšanas veidiem ir liela, un tās būtība ir šāda:

-

cesa likumi no šā sadalījuma ir atsacījušies. Sk. Цвингманъ: „Заметки о поверке письменныхъ доказательствъ въ гражданскомъ процессе". Ж. М. Ю. 1898. g. IX.

1) Tomēr viņas mantinieki un tiesību pēcnācēji var šādas šaubas pieteikt. Šaubas nevar pieteikt rakstīt nepratējs (sk. arī Исаченко, II., 926. lap. р.).

Dokumenta īstuma apšaubīšana.

a) Nevar pieteikt šaubas par publisku aktu īstumu [C. pr. n. 633. (543.) p.], bet par mājas kārtībā sastādītu aktu īstumu nevar pieteikt šaubas tikai tā persona, kuras vārdā akts izdots vai sastādīts, ja šī persona to parakstījusi [C. pr. n. 632. (542.) p.].1)

b) Šaubas par akta īstumu jāpieteicpe valāk par pirmo tiesas sēdi pēc šaubīgā akta uzrādīšanas pusei, kura pieteic šaubas [C. pr. n. 635. (545.) р.].

c) Šaubas par dokumenta īstumu var pieteikt arī pilnvarnieks bez speciāla pilnvarojuma.

d) Kad pieteiktas šaubas par akta īstumu, — onus probandi

Viltojuma strīds.

a) Viltojuma strīds iespējams kā attiecībā uz publiskiem, tā arī attiecībā uz mā-jas kārtībā sastādītiem aktiem [slēdziens no C. pr. n. 633. (543.) р.].

b) Viltojuma strīds pielaižams katrā laikā, otro instanci neizslēdzot [C. pr. n. 645. (555.) р.].

c) Viltojuma strīda pietejkšanai un atbildēšanai šādā strīdā pilnvarniekam vajadzīgs speciāls pilnvarojums [C. pr. n. 352. (250.) р.].

d) Viltojuma strīdā onus probandi gulstas uz prāvnie-

gulstas uz prāvnieku, kurš apšaubāmo dokumentu iesniedzis [Likumdoš. motīvi pie C. pr. n. 624. (534.) р.].

e) Dokumenta īstuma apšaubīšanas sekas tīri civiltiesiskas: aktu vai nu izslēdz no pierādījumu skaita, vai arī atzīst par īstu un materali novērtē [C. pr. n. 644. (554.) р.]; lietas caurlūkošana netiek apturēta, un apstrīdēta akta pārbaudīšanu vienmēr izdara civīltiesa.

Tomēr kriminālās sekas var iestāties arī šeit; ja civīltiesa pēc apšaubītā akta pārbaudīšanas nāk pie slēdziena, ka akts ir viltots, viņa izslēdz to no pierādījumu skaita un iztiesā lietu uz vispārējo pierādījumu pamata, bet viltoto dokumentu līdz ar sava lēmuma norakstu nosūta prokuroram tālākvirzīšanai kriminālā kārtībā [C. pr. n. 152. (1101.) p. un 653. (563.) р.].

409

ku, kas šo strīdu celis [C. pr. n. 634. (544.) р.].

e) Viltojuma strīda sekas ir šādas:

1. Civīltiesa aptur lietas iztiesāšanu, ja viltojumā ir tieši kāds apvainots, un pats spriedums atkarājas no apstrīdētā akta likteņa, par kuru izlemj krimināltiesa; šajā gadījumā lieta par viltojumu tiek nodota krimināltiesai caur prokuroru [C. pr. n. 654. (564.) р.]. Ja krimināltiesa apsūdzēto attaisnotu un ja viņas spriedumā nebūtu noteikts, vai akts atzīstams par viltotu vai par īstu, tad uz vienas vai otras puses lūgumu akta īstuma pārbaudi izdara civīltiesa [C. pr. n. 655. (565.) р.].

2. Ja viltojumā netiek apvainota noteikta persona, tad civīltiesa pati iztirzā jautājumu par akta īstumu vai viltojumu [C. pr. n. 651. (561.) р.]. Ja civīltiesa pēc pārbaudīšanas atzīst, ka akts ir īsts, tad strīda pieteicēju par nepamatotu strīdu soda ar naudas sodu no 10—300 latiem; sodu var paaugstināt līdz desmitai daļai no tās summas, kuŗa pēc akta piedzenama, ja pēdējā pārsniedz 3000 latus, un ja tiesa atzīst viltojuma strīdu par ļaunprātīgu [C. pr. n. 652. (562.)p.ļ.

3. Ja apstrīdētais akts, pēc tā pārbaudīšanas civīltiesa, at-

410

411

jāsniedz pierādījumi par akta īstumu, pēc kam civīltiesa izmeklē apšaubītā akta īstumu [C pr. n. 636.— 644. (546.— 554.)

p.].

zīts par viltotu, tad tiesa izslēdz to no pierādījumu skaita un izspriež lietu uz citu iesniegto pierādījumu pamata; par viltotu atzīto aktu civīltiesa, līdz ar sava lēmuma norakstu, nosūta prokuroram lietas tālākvirzīšanai kriminālkārtībā [C pr. n. 653. (563.) р.].

f) Dokumenta īstuma apšaubīšanas gadījumiem paredzēti īsāki termiņi: pēc šaubu pieteikšanas pirmā sēdē pusei, kas aktu iesniegusi, tajā pašā sēdē jādod atsauksme, vai viņa atsakās no šā dokumenta, kuru atsacīšanās gadījumā izslēdz iz pierādījumu skaita, vai arī viņa vēlas to izlietot, kādā gadījuniā akta iesniedzējam nekavējoties

f) Viltojuma strīda pieteikšanas un atsauksmes kārtība atšķiras ar lielākām formalitātēm, un te noteikti garāki termiņi.

Rakstiski iesniegtā vai mutiski izteiktā un protokolā ierakstītā viltojuma strīda pieteikuma [C. pr. n. 646. (556.] р.]1) norakstu izsniedz prāvniekam, kas dokumentu iesniedzis, ja tikai piln-

1) Rakstiski pieteikt viltojuma strīdu var vienīgi iesniedzot par to atsevišķu pieteikumu; tamdēļ, kādā citā tiesai šinī lietā iesniegtā rakstā, — vai nu tas būtu kāds lūgums, vai paskaidrojums vai apellācija — pieteiktam viltojuma strīdum nav nozīmes; šāds pieteikums, iesniegts likumā neparedzētā veidā un kārtībā, un kuram nevar dot likumā paredzēto virzienu, atstājams bez caurskatīšanas (Sen. spr. 1925. g. Nr. 82, Freiberga l.). Pie šāda paša uzskata turas arī Annenkovs (II., 507.) un Isačenko (II., 910.—925.), lai gan saskaņā ar Kriev. Senāta pask. (1874. g. Nr. 128) viltojuma strīdu var pieteikt arī apellасijas sūdzībā. Jāšaubās, vai stingri formālo prasījumu par viltojuma strīda pieteikšanu sevišķā iesniegumā, kurā nekāda cita satura nedrīkst būt, varētu uzlūkot par pamatotu un pareizu. Sevišķa paziņojuma par viltojuma strīda pieteikšanu iesniegšana pavisam nenozīmē, ka jāiesniedz sevišķs raksts. Civīlproc. nolik.646. (556.) panta formālie noteikumi neparedz nekādas sankcijas šo formālo noteikumu neizpildīšanas gadījumam, un radīt šādu sankciju ārpus likuma nevar. Ja saskaņā ar 646. (556.) p. personai, kas mutiski pieteic viltojuma strīdu, nav ņemta tiesība tanī pašā sēdē, pat pirms strīda pieteikšanas iesniegt plašus paskaidrojumus pēc lietas būtības vai par citiem jautājumiem, tad nesaprotami, kādēļ šai pašai personai atņemta tiesība darīt to pašu rakstiski. Pēc mūsu uzskata izteicienam „sevišķs par t о paziņojums" ir tikai tā nozīme, ka „viltojuma strīdum" jābūt noteikti expressis verbis izteiktam, bet ne nenoteiktā formā, aizrādījuma, šaubu jeb aizdomu veidā. Nevajag formalitātes novest līdz absurdam: ja apellācijas sūdzībā expressis verbis pieteikts viltojuma strīds, tad tā ignorēšana tikai tādēļ, ka viņš nav piеteikts atsevišķā rakstā, nozīmētu nostādīt formu augstāk par likuma saturu un garu.

varniekam nav speciāla pilnvarojuma atbildes iesniegšanai [C. pr. n. 352. (250.) p.]; personai, kurai šis noraksts nosūtīts, 2 nedēļu laikā jādod atsauksme, vai viņa atsakās no attiecīgā dokumenta vai vēlas to izlietot; pirmā gadījumā, vai arī, ja atsauksme noteiktā termiņā nav iesniegta, apstrīdēto aktu izslēdz no pierādījumu skaita [C. pr. n. 648. (558.) р.]; ja puse paziņo savā atsauksmē, ka viņa vēlas aktu izlietot, tad atsauksmes norakstu nosūta pretējai pusei, kurai 7 dienu laikā jāiesniedz pierādīiumi par viltojumu [C. pr. n. 649. (559.) р.]. Iesniegtie pierādījumi savukārt jāpaziņo pusei, kas uz dokumentu atsaucās, dodot arī 7 dienu laiku iebildumu iesniegšanai [C. pr. n. 650. (560.) р.], pēc kam tiesa izpēta, vai apstrīdētais akts ir īsts vai viltots.

Apšaubītā vai apstrīdētā akta īstuma pārbaudīšanas kārtība kā tajā gadījumā, kad pieteiktas šaubas par akta īstumu, tā arī viltojuma strīda gadījumā, ir vienāda:

1. Aktu aplūko tiesas loceklis — referents [C. pr. n. 638. (548.) р.], salīdzinot tā saturu ar citiem iesniegtiem neapšaubāmiem dokumentiem [C. pr. n. 637. (547.) un 640. (550.) р.].

2. Nopratina lieciniekus, ja tādi minēti aktā, vai ja puses uz lieciniekiem atsaucas [C. pr. n. 637. (547.) р.].

3. Ekspertiem piedaloties salīdzina rokrakstu un parakstu apšaubītā aktā ar tās pašas personas rokrakstu un parakstu citos neapšaubāmos aktos [С. pr. n. 637. (547.) р.]. Neapšaubāmos aktus salīdzināšanai izvēl pēc prāvnieku vienošanas vai arī pati tiesa [C. pr. n. 641. (551.) р.], pie kam likums [C. pr. n. 642. (552.) р.] ieteic šim nolūkam zemesgrāmatu, notāriālus vai apliecināšanai uzrādītus aktus, kurus neapšaubāmi rakstījusi vai parakstījusi tā persona, kuras rokraksts

412

jāsalīdzina, un kuri bez tam pēc iespējas attiektos uz to pašu laiku, uz kuru attiecas apšaubītais paraksts [C. pr. n. 642 (552.) р.].

Bieži vien tiesa bez tam vel tieši tiesas sēde ņem no personas, kuras paraksts apšaubīts, pašrocīgu parakstu, lai to salīdzinātu ar apšaubīto.

4. Vajadzības gadījumā apšaubīto aktu izmeklē fotogrāfiskā, ķīmiskā vai citādā techniskā ceļā [C. pr. n. 150. (1098.) р.], kādam nolūkam pie tiesu palātas prokuratūras pastāv sevišķs Zinātniskās tiesekspertīzes institūts, kura uzdevums ir: 1) izdarīt kriminālun civillietās visāda rakstura lietisku pierādījumu izmeklēšanas uz zinātniskiem pamatiem, kā: mikroskopiskas, ķīmiskas, fotogrāfiskas, daktiloskopiskas un grafiskas izmeklēšanas, rokrakstu salīdzināšanu u. t. t. [Tiesu iekārtu 1. 367. (4291.) p.]; ar pieprasījumu izdarīt minēto zinātnisko ekspertīzi tiesu iestādes griežas pie Tiesu palātas prokurora [T. iek. 1. 368. (4294.) р.; sal. arī Lik. kr. 1929. g. 100.).

II. Cits iesniegto rakstisko pierādījumu formāls pārbaudīšanas veids pastāv pie: a) noraksta pareizības pārbaudīšanas, salīdzinot ar orīģinālu; šādu pārbaudi izdara tiesa tajā gadījumā, ja viena puse apšaubījusi noraksta pareizību [C. pr. n. 551. (463.) p. un Sen. spr. 1868. g. № 581]; b) no svešvalodas valsts valodā tulkota dokumenta tulkojuma pareizības pārbaudīšanas; arī šeit tiesa, ja puses iesniegtā dokumenta tulkojums nerada šaubas, apmierinās ar šo tulkojumu [C. pr. n. 629. (539.) p.]; bet pretējā gadījumā, vai, ja pretinieks pieprasa tulkojuma pārbaudīšanu, akta orīģinālu līdz ar tulkojumu nosūta pārbaudīšanai vietējai vidusskolai vai universitātei, bet ja tur nebūtu vajadzīgā tulka, tad Ārlietu ministrijai [C. pr. n. 630. (540.) р.].

III. Beidzot procesuālais likums paredz vēl pārbaudīšanas veidu, salīdzinot rēķinus un zīmes ar oriģinālām grāmatām un aktiem [C. pr. n. 624. (534.) un turpm. р.]. Še piederas arī dzelzceļa frakts zīmju pārbaudīšana dzelzceļu lietās. Šāda veida pārbaudi neizdara dokumentu īstuma noteikšanas nolūkos, bet lai noskaidrotu strīdīgos jautājumus dokumenta saturā, lai pārbaudītu dažādus ciparus, to iegrāmatošanas pareizību, dokumenta izrakstīšanas laiku u. tml.

Tā kā šādai formālai pārbaudīšanai vairāk mēchanisks vai technisks, nekā juridisks raksturs, tad to parasti izdara tiesas loceklis — referents vai vietējais miertiesnesis viens pats paša tiesā vai akta un grāmatu atrašanās vietā prāvnieku klātbūtnē, ja tie ir ieradušies [C. pr. n. 625. (535.) р.], lietpratējiem

413

(grāmatvežiem) piedaloties, ja viņu dalība pēc lietas apstākļiem ir vajadzīga un noderīga [C. pr. n. 628. (538.) р.]. Pārbaudītos dokumentus lapu pa lapai apliecina tiesnesis un puses [C. pr. n. 626. (536.) р.], pie kam par izdarīto pārbaudīšanu tiek sastādīts protokols, atseviški atzīmējot tajā apstrīdamos un neapstrīdamos aprēķinu ierakstus [C. pr. n. 627. (537.) р.].

IV. Tikai pēc dokumentu formālas pārbaudīšanas, ja tāda bijusi nepieciešama pēc lietas apstākļiem, tiesa var stāties pie rakstisko pierādījumu materiālās pārbaudīšanas un to iekšējā spēka un nozīmes novērtēšanas.

a) Katrs akts vai dokuments ir vienas vai vairāku personu domu vai gribas izteikums materiālā formā. Lai akts iegūtu juridiska darījuma spēku, vajadzīgs, lai šī griba būtu nodibināta brīvi, t. i. bez maldības, viltus vai spaidiem (Civiīlik. 2953. p. un Latgal. civīl. lik. 700., 701. р.). Šī gribas brīvība vienmēr prezumējama (Civīllik. 2910. р.), bet ja puse, pret kuru dokuments iesniegts, noliedz šādu gribas brīvības esamību, apgalvojot, ka darījums noslēgts zem kļūdīšanās, viltus, fizisku vai garīgu (draudi) spaidu iespaida vai gara slimības stāvoklī (Civīllik. 502. р.), tad tiesai jāapspriež šāds iebildums, kurš iznīcina iesniegtā dokumenta pierādīšanas spēku, pie kam tā apstākļa onus probandi, ka akts sastādīts gribas brīvībai trūkstot, krīt uz pusi, kas to apgalvo (Civīllik. 2976. un 2988. p.).1) Tiesai šajā gadījumā jāapsver, cik liela nozīme ir bijusi puses uzsvērtai maldībai, viltum vai spaidiem (Civīllik. 2961., 2962., piez. pie 2977. р., 2978., 2982.— 2985. р.), t. i., vai pēdējo nozīme ir tik liela, ka juridisko darījumu un dokumentu, kurā tas ietverts, jāatzīst par spēkā neesošu vai atceļamu (Civīllik. 2961., 2979., 2986. un 2987. р.).

b) Puse, pret kuru akts iesniegts, var vērst savu iebildumu uz to, lai darījumu atzīst par simulētu vai fiktīvu, kas īstenībā slēpj citu darījumu, vai par tādu, kas slēgts izskata pēc. Pamatojoties uz Civīllik. 2951., 2952., 3848. un 4035. p. un Latgal. civīllik. 1529. p. ar piezīmi, tiesai šada gadījumā jāizdara materiālā pārbaude, jāatrisina grūts uzdevums, kurš no diviem darījumiem (dokumentā izteiktais vai otras puses apgalvotais) satur sevī akta sastādītāja īsto gribu, ar ko tikai jārēķinās (sal. Civīllik. 3850. р.). Tam apstāklim, ka attiecīgais darījums ietverts publiskā dokumentā, kas

1) Saskaņā ar Civīllik. 504. р., ja tiesa atzinusi, ka garā slimais nav spējīgs slēgt darījumos, tad onus probandi jautājumā, ka slimā juridiskiem darījumiem, kurus tas slēdzis līdz tādam tiesas lēmumam, ir pilns spēks, krīt uz to pusi, kura uz šiem darījumiem pamato savus prasījumus.

414

taisīts amata personai vai notāram piedaloties, nav izšķirošas nozīmes, jo šāda akta iekšēja gribas satura pilnīgu saskaņu ar sastādītāju un dalībnieku īsto gribu, kura bieži vien ir apslēpta, amatpersonai nav iespējams pārbaudīt. Bieži ir gadījumi kad puses slēdz pirkuma-pārdošanas līgumu, apslēpjot to zem dāvināšanas formas un otrādi, ko, saprotams, ne notārs, nedz arī zemes grāmatu nodaļas priekšnieks nevar zināt.

Tamdēļ arī publisko aktu iekšējo saturu var apstrīdēt, pie kam, protams, onus probandi, ka akta iekšējais saturs neatbilst viņa formai un redakcijai, gulstas uz pusi, kas to ap galvo.1)

c) Beidzot, iespējama līgumu slēgšana fiduciārā kārtībā, uz pušu savstarpējās uzticības pamata tādā fоrmā, kura dod kontrahentam vairāk tiesību, nekā vajadzētu saskaņā ar pušu īsto gribu: piem., vekseli nodod tikai priekš inkaso, bet pilnvarojuma uzraksta vietā taisīts blanko-uzraksts, sakarā ar ko vekseļa turētājs attiecībā pret trešam personām kļūst ne par uzraksta taisītāja pilnvarnieku, bet par īstu vekseļa īpašnieku, bet pušu savstarpējās attiecībās viņš ir un paliek aģents, pilnvarnieks, ja

1) Sodu likums izšķir: no vienas puses materiālo viltojumu (pakaļtaisīšanu, Fдlschung un pārtaisīšanu, Verfдlschung — Sodu lik. 437.— 443. р. р.), par kādu uzskatāma viltota dokumenta sastādīšana, un no otras puses intelektuālo viltojumu (Sodu lik. 444.— 445. р.), kad dokumentu sastādījusi un uzrakstījusi tā persona vai iestāde, no kuras dokuments izgājis, pie kam tas arī vēlāk nav ticis pārgrozīts (pārtaisīts), bet kad tomēr dokuments liecina par faktiem un notikumiem, kas patiesībā nav bijuši, kaut gan uz tiem jānodibinājās zināmām tiesībām un juridiskām attiecībām; šāds dokuments nebūtu viltots vai pārtaisīts, bet gan būtu nepatiess, t. i. šajā gadījumā būtu „dokumentāriski meli". Izejot no pievestiem materiāla viltоjumа (подложная сдeлка) un intelektuāla viltojuma (nepatiesu datu apliecināšana, faktu sagrozīšana) jēdzieniem, jāatzīst, ka Civilprocesa likumi, runājot par viltojuma strīdu, kurā pretinieks apstrīd to, ka dokuments izgājis no viņa vai ka dokuments nav vairs tāds, kāds no viņa bija izgājis, t. i. apstrīd dokumenta oriģinalitāti (подлинность), varēja domāt vienīgi par materiālo viltojumu.

Viltojuma strīds (šaurākā nozīmē) un dokumenta oriģinalitātes (īstuma) apšaubīšana pēc būtības savā starpā neatšķiras, bet atšķiras vienīgi pierādīšanas smaguma sadajīšanas ziņā starp pusēm un sakarā ar to, arī viltojuma konstatēšanas kārtības ziņā (Civīlproc. lik. 542. un 546. p. p. no vienas puses un 544., 559. p. no otrās puses kā arī 561., 554. р. р.),

Kā strīdus celšanā, tā arī oriģinalitātes (īstuma) apšaubīšanā — lieta grozās ap to, nodibināt paraksta jeb paša teksta oriģinalitāti vai viltojumu, un nekādā zinā ne ap to, nodibināt, vai dokumentā apliecinātie fakti un notikumi saietas ar īstenību, t. i. būtu paši par sevi patiesi jeb nē.

Civilprocess nemaz neparedz sevišķu iztiesāšanas kārtību attiecībā uz intelektuālā viltojuma strīdu. (Sen. spr. 1927. g. 27. X. Nr. 362, Vilenčika l.).

415

šāda darījuma fiduciārais raksturs tiek pierādīts. Lai atvieglotu pierādīšanu šādos gadījumos, tad fiduciāros darījumos bieži izdod slepenas kvītes (contre-lettres), kuŗām attiecība pret trešam personām nav spēka, bet starp pusēm tās var noderēt par pierādījumu (sal. Code civileart. 1321).

Pie fiduciāriem darījumiem pieskaitāmi arī ikdienišķie mājas darījumi (Sen. spr. 1896. g. № 53; 1923. g. № 43), tāpat mantu ieķīlāšana pārdošanas veida aizņēmuma devējam ar noteikumu atdot to aizņēmējam (pārdevējam) pie parāda nomaksas noteiktā termiņā (Sen. spr. 1874. g. № 20). Visi tamlīdzīgi darījumi, ja viņi nerunā pretim likumam, atšķirība no simulātīviem, jāuzskata par spēkā esošiem tamdēļ, ka viss tas, kas nav aizliegts, skaitās par atļautu, un ja atļauto mērķi iespējams sasniegt dažādiem līdzekļiem, tad viena vai otra līdzekļa izvēle atkarājas no darījuma dalībniekiem.1) Arī šeit tiesai, priekšā stādīto dokumentu novērtējot, jāizdara akta materiālā pārbaudīšana, lai noskaidrotu akta īsto nozīmi, t. i. vai aktā izteikušās pušu simulātīvā griba, vai iepriekš minēta fiducija,2) pie kam tiesa šo apstākļu noskaidrošanai var pielaist visādus pierādījumus, neizslēdzot arī liecinieku liecības [C. pr. n. piez. pie 498. (1819.) р.].

IX. NODALĪJUMS.

Tiesu izdevumi.

§ 102. Tiesu izdevumu veidi.

Ar tiesu izdevumiem jāsaprot viena prāvnieka izdevumi civilprocesa vešanai, kurus tam ir tiesība prasīt no pretējas puses, ja pēdējā prāvu zaudē [C. pr. n. 993. (868.) р.].

Pie tiesu izdevumiem vārda šaurākā nozīmē pieder [C. pr. n. 962. (839.) р.]: -

1) zīmognodeva (vispārējas tiesu iestādes);

2) tiesu nodeva;

3) kancelejas nodeva;

4) lietvedības maksas;

5) lokšņu nodeva (miertiesu iestādēs).

Turpretim tiesu izdevumos vārda plašākā nozīmē t. i. tiesāšanās izdevumos vēl ietilpst:

1) Sk. arī motīvus pie Kriev. Civīllik. proj. 1587. p.

2) Par fiduciāriem darījumiem sal. arī Sen. spr. 1923. g. Nr. 43,

Malera l.

416

6) atlīdzība par lietas vešanu.

Pie tiesu izdevumiem nepieder dažādi citi izdevumi, pat ja tie faktiski saistīti ar lietu, kā, piem.:

1) ceļa izdevumi prāvnieku vai viņu pilnvarnieku braucieniem, uzturēšanās izdevumi pilsētā, kurā atrodas tiesa;

2) pasta un telegrāfa izdevumi par rakstu nosūtīšanu tiesai;

3) kasācijas drošības nauda, kura drīzāk uzskatama kā sods par nepamatoti iesniegtu kasācijas sūdzību;

4) izdevumi par konsultācijām ar advokātiem vai nopirktām juridiskām grāmatām zināma jautājuma apgaismošanai.

I. Zīmognodeva [C. pr. n. 967.—969. (844.—846. р.] ir nodeva, ar kuru, pamatojoties uz Rīkojumu par zīmognodevu1) (16. p. 1. pkt.; 17. p. 9pkt.; 14. p. 3. un 4.. pkt.; 15. p. 1. un 2. pkt.), aplikti visparējas tiesu iestādes:

1) visi lūgumi, sūdzības, iebildumi, atspēkojumi, paziņojumi un to noraksti;2)

2) iepriekšējā punktā minēto rakstu pielikumi un to noraksti, izņemot pielikumus vai to norakstus, kaš kā dokumenti jau paši par sevi aplikti ar attiecīgu zīmognodevu;

3) visādi lietvedības raksti, ko prāvniekiem izsniedz tiesa, piem., izpildu raksti, spriedumu vai lēmumu noraksti, apliecības, izraksti, uzziņas u. tml.

Miertiesās, kā arī miertiesu apellācijas instancē zīmognodeva netiek ņemta [C. pr. n. 296. (200.) р.], bet tās vietā katrs iesniedzamais vai saņemamais raksts apmaksājams ar lokšņu nodevu. Pašas tiesas darbvedība no zīmognodevas atsvabināta (sal. C. pr. n. 847. p. 1914. g. red.; 1930. g. 3. VII. atcelts).

Ja puse, iesniedzot tiesai kādu dokumentu, savā laikā nav nomaksājusi par to zīmognodevu un vinai uz sevišķa tiesas lēmuma pamata jāmaksā zīmogsods, tad prāvu zaudejušai pretējai pusei tas nav viņai jāatmaksā. Gluži tāpat prasītājs, kas vinnējis prāvu, nevar prasīt, lai pretējā puse atmaksā to zīmognodevu, ko prasītājs nomaksājis iesniedzot prasību par līgumsodu [C. pr. n. 962. (839.) p. piezīme].

II. Tiesu nodeva ir sevišķa nodeva, kuru ņem par tiesu iestāžu nodarbināšanu un lai pa daļai segtu valsts izde-

1) Sk.~ Lik. kr. 1921. g. 165; 1928. g. 147; 1930. g. 90 un 197; 1932. g. 2.

2) Visi tiesu iestādēm (izņemot miertiesas un pagasttiesas) iesniedzamie prasības lūgumi, sūdzības, atbildes, iebildumi un atspēkojumi aplikti ar zīmognodevu Ls 1,— apmērā par katru 4 lappušu lielu loksni: par apellācijas un kasācijas sūdzībām maksajama zīmognodeva par katru loksni Ls 2,— apmērā. Noraksti priekš pretējas puses no min. dokumentiem aplikti ar zīmognodevu Ls 0,30 apmēra. (Lik. kr. 1932. g. — 2. A.).

417

vumus šo iestāžu uzturēšanai. Tiesu nodevu ņem [C. pr. n. 298. (2002.) un 970. (848.) р.] par:

1) prasību lūgumiem,

2) apellācijas sūdzībām,

3) atsauķsmēm pret aizmuguriskiem spriedumiem,

4) pretprasībām,

5) trešo personu lūgumiem, kuras pieteic patstāvīgu prasījumu.1)

Tiesu nodevas apmērs Latvijā ir ļoti augsts un sastāda 4%. no prasāmas summas, ja šī summa pārsniedz Ļs 30,—, un 3%, ja summa nepārsniedz Ls 30,—. Pie piespiedu izpildīšanas pēc aktiem tiesu nodeva maksājama pusapmērā, t. i. 2, resp.1Ѕ% [C. pr. n. 233. (1616.) р.], un tādā pat apmērā tā tiek ņemta no atbildētajā, ja viņš ceļ prasību, lūdzot atsvabināt no piedzīšanas pēc sprieduma, kas taisīts piespiedu izpildīšanas kartībā [C. pr. n. 240. (16112.) р.].

Beidzot, ja prasības summa nepārsniedz Ls 10,—, tad tiesu, ka arī lokšņu nodeva nemaz netiek ņemta [C. pr. n. 300. (204.) р.].

Bez tam tiesu nodeva nav jāmaksā prasības par tiesu izdevumu atpakaļdošanu [C. pr. n. 975. (853.) р.]. Laulības lietas (prasības atzīt laulību par šķirtu vai neesošu, kā arī par laulātu draugu atšķiršanu) prasības vērtību noteic likums uz Ls 200,—, un tamdēļ tiesu nodeva tiek ņemta Ls 8,apmērā (C. pr. n. 1454. p. un Lik. par laulību 81. p. — Lik. kr. 1921. g. 39.)

Beidzot lietas, kuras prasību kautkādu iemeslu dēļ nav

iespējams novērtēt, tiesu nodevas apmēru nosaka pati tiesa,

taisot spriedumu. Sājos gadījumos tiesu nodeva nosakāma:

miertiesas — no Ls_0,20 līdz Ls 8,— [C. pr. n. 298. (2002.) р.],

bet apgabaltiesas no Ls 0,20 līdz Ls 60,— [C. pr. n. 971. (849.)

un 974. (852.) р.].

Iesniedzot atsauksim vai apellāciju, tiesu nodeva ņemamā no tas summas, kuru lūdzējs atsauksmē vai pārsūdzībā lūdz piespriest, vai kuras piespriešanu apstrīd, bet ne no prasības pirmatnējas summas, ja neapstrīd spriedumu pilnā apmērā [C, pr. n. 973. (851.) р.].

Tiesu nodeva jānomaksā pie pašas prasības lūguma, atsauksmes vai apellācijas iesniegšanas ar sevišķi šim nolūkam

1) Lai gan ar 1921. g. likumu (Lik. kr. 1921. g. 72) no 848. p. izslēgts norādījums par tiesu nodevas ņemšanu no trešam personām, tomēr tā kā saskaņā ar C. pr. n. 765. (665.) p. trešai personai, kura pieteic patstāvīgu prasījumu, jāiesniedz par to attiecīgs prasības lūgums, tad no sacītā slēdzams, ka šīm trešam personām arī jāmaksā par savu prasības lūgumu tiesu nodeva.

27

418

paredzētām markām vai skaidrā naudā Latvijas bankā pret kvīti, ja nodevas apmērs nepārsniedz Ls 200.—, bet ja tiesu nodeva pārsniedz Ls 200,—, tā iemaksājama tikai skaidrā naudā Latvijas bankā valsts ienākurnos, iesniedzot tiesai kā pierādījumu par iemaksu bankas kvīti [C. pr. n. 976. (8531.) р.]. Tiesu nodevu (miertiesu lietās arī lokšņu nodevu) atmaksā:

1) kad tā iemaksāta lielākā apmērā, nekā vajadzīgs [C. pr. n. 981. (8536.) р.];

2) kad rakstu par kuru nomaksāta nodeva, likuma paredzētā kārtībā nevirza tālāk, bet izsniedz atpakaļ tā iesniedzējam [C. pr. n. 981. (853е.) р.];1)

3) kad puse, kas iesniegusi prasības lūgumu atsauksmi vai sūdzību, lūdz atstāt tos bez caurskatīšanas, pirms tiem dots kāds virziens, bet ne vēlāk kā l mēneša laikā no nodevas iemaksas [C. pr. n. 302. (200е.) р.];2)

4) kad miertiesnesis lietu, kā viņam pēc lietu šķiras nepiekritīgu, nepieņem iztiesāšanā [C. pr. n. 302. (2066.)

p.];

5) kad iesniegta apellacijas sūdzība atzīta par blakus sūdzību.3)

III. Kancelejas nodevu ņem par lietvedības rakstu izgatavošanu, izsniedzot prāvniekiem spriedumu, dokumentu un citu rakstu norakstus, kā arī apliecības, izpildu rakstus un uzziņas: miertiesās — Ls 0,50, bet vispārējās tiesu iestādēs Ls l,— apmērā no loksnes, skaitot 25 rindiņas lappusē [C. pr. n. 305. (201.) un 983. (854.) р.].

IV. Lietvedības maksās ietilpst:

1) maksa par sludinājumiem „Valdības Vēstnesī", uzaicinot atbildētāju un publicējot aizmugurisku spriedumu [C. pr. n. 986. (857.) p.]; sludinājumu maksa (Ls 4,10) iemaksājama Valsts tipogrāfijas kasē pret kvīti, kura jāiesniedz tiesai;

2) ceļa izdevumu atlīdzība un dienas nauda, kura iemaksājama kā atlīdzība tiesnešiem, tiesu izpildītājiem, lieciniekiem un lietpratējiem par izbraukšanu ārpus pastāvīgās darba vietas; ceļa izdevumi atlīdzināmi patieso izdevumu apmērā, bet dienas nauda — par faktiski komandējumā pavadīto. laiku sa-

1) Iemaksātās tiesas nodevas izsniedzamas atpakaļ tikai tādos gadījumos, kad tiesa attiecīgiem lūgumiem un sūdzībām nav devusi gluži nekādu virzienu, t. i. nav nekādā zinā stājusies pie to caurskatīšanas un nav tiesas mēchanismu laidusi darbā, lai ievadītu lietas iztiesāšanu (Kr. Sen. 1869. g. spr. Nr. 829; 1873. g. Nr. 741). Ieskats, ka lietai virziena došana būtu skaitāma tikai no tā momenta, kad atbildētājam pavēste izsniegta, nesaskan ar Civīlproc. nol. 848. un 8536. р. tiešo nozīmi (Sen. spr. 1921. g. 15. VI., Filipa Klei l. Nr. 69).

2) Kr. Sen. spr. 1879. g. Nr. 333; 1873. g. Nr. 741.

3) Sen. spr. 1875. g. Nr. 901.

419

skaņā ar Valsts civildienesta nolikuma (1932. g. izd.) 67. un turpmāko pantu noteikumiem [C. pr. n. 987. (858.) р.]; liecinieki un lietpratēji dienas naudu nesaņem [C. pr. n. 987. (858.) un 988. (860.) р.];

3) atlīdzība lieciniekiem un lietpratējiem, ka arī tulkiem par atraušanu no darba, kā arī par lietpratēju darbu un izdevumiem pie izmeklējumu izdarīšanas [C. pr. n. 988. (860.), 989. (864.) p.]; šo atlīdzību noteic tiesa pēc sava taisnīgā ieskata samērā ar nokavēto laiku, lietpratēju patērētām pūlēm, vietējiem apstākļiem un aplūkošanas izdevumiem, pie kam tuvākus noteikumus instrukcijas veidā izdod tieslietu ministrs;

4) atlīdzība tiesu izpildītājiem un tiesu ziņnešiem pēc noteiktas sevišķas takses par pavēstu, sludinājumu un citu lietvedības rakstu izsniegšanu [C. pr. n. 991. (866.) р.; Tiesu iek. lik. 237. (313.) un 277. р.].

Lietvedības maksas (t. i. sludinājumu maksa, ceļa izdevumi un dienas naudas) jāiemaksā iepriekš tai personai, kas lūdz izdarīt zināmu darbību, bet ja kādu pārbaudīšanu izdara pēc tiesas ieskata vai uz abu prāvnieku lūguma, tad pārbaudīšanas izdevumi jāsedz abām pusēm vienlīdzīgā apmērā [C. pr. n. 989. (864.) р.].

V. Lokšņu nodeva jāmaksā tikai miertiesu iestādes iztiesājamās lietās Ls 0,20 apmērā par:

1) katru civillietā iesniegtu lūguma loksni,

2) tam pieliktu vai iesniegtu dokumenta vai papīra loksni,

3) protokolā ievestu mutisku lūgumu [C. pr. n. 299. (2003.) р.].

Tiesu un lokšņu nodeva nav ņemama lietas, kuras prasības vērtība nepārsniedz Ls 10,— [C. pr. n. 300. (2004.) р.].

VI. Atlīdzība par lietas vešanu, t. i. varbūtējo izdevumu atmaksa par advokāta pieaicināšanu padoma došanai vai lietas aizstāvēšanai.

Pie mums advokāta pieaicināšana prāvnieka interešu aizstāvēšanai tiesā nav obligātoriska. Vakareiropas valstīs pastāvošais t. s. ,,Anwaltszwang" Latvijā nav pazīstams, un pusēm ir tiesība pašām vest lietu bez advokāta palīdzības. Tomēr arī bez advokāta pieaicināšanas pusei, kas griežas vai tiek aicināta pie tiesas, rodas lielāki vai mazāki izdevumi (atraušanās no darba, izbraukumi uz citu pilsētu, konsultācijas ar advokātiem u. t. l.). Ņemot vērā šos varbūtējos izdevumus, likums dod tiesību pusei, kas lietu vinnē, pieprasīt no otras puses atlīdzību par lietas vešanu pēc sevišķi noteiktas takses [C. pr. n. 992. (867.) р.], pie kam likums nerēķinājās ar to, cik lieli bijuši faktiskie izdevumi pilnvarnieka pie-

27*

420

aicināšanai, vai bijuši peiacināti viens vai vairāki pilnvarnieki, vai puse pati vedusi lietu vai viņas pilnvarnieks.1) Šis atlīdzības apmērs norādīts Tiesu iek. lik. 321. (396.) p. pielikumā2) un aprēķināms no prasības summas, sākot ar 10% un beidzot ar 1/2%. Jo lielāka ir prasības summa, jo mazāks ir takses procenta apmērs. Pusei, kas prāvu vinnē, par lietas vešanu pirmā instancē piespriež 2/3 no takses summas, bet par lietas vešanu otrā instancē 1/3 [Tiesu iek. lik. 321. (396.) p. pielik. 6. p.].3) Par lietas vešanu Senāta kasācijas departamentā, kasācijas kārtībā, zvēr. advokāts dabū 14 no atlīdzības, kāda noteikta par pilnu lietas vešanu divās instancēs [Tiesu iek. lik. IV. piel. pie 321. (396.) p. 8. р.].

Prasības par neizmaksātu darba algu prasītajam, kas vinnējis prāvu pirmā instancē, tiesa var piespriest lietas vešanas izdevumus 25% apmērā no piespriestās prasības summas [C. pr. n. 184. (133.) p. piezīme].

Ja lietu izbeidz ievērojot noraidījumu, tad pusei, kas noraidījumu cēlusi, ir tiesība prasīt lietas vešanas atlīdzību ј apmērā no pilnas takses (pirmā vai otrā instancē), atkarībā no tam, kādā instancē lieta izbeigta [Tiesu iek. lik. 321. (396.) p. pielik. 9. р.].

§ 103. Tiesu izdevumu atlīdzināšanas nosacījumi.

Pusei ir tiesība prasīt atlīdzināt viņai tiesu un lietas vešanas izdevumus pilnā apmērā:

1) ja atbildētājs devis iemeslu prasības celšanai,

2) ja tiesa caurskatījusi un izspriedusi lietu pēc būtības,

1) Sal. Kr. Sen. 1872. g. spr. Nr. Nr. 447 un 600.

2) Tiesu iek. lik. 321. (396.) p. paredz, ka šādu taksi noteic Tieslietu ministris katriem 3 gadiem. Agrāk noteikta takse līdz šim nav grozīta; Latvijas likumdevējs atvietojis vienīgi rubļus ar latiem (Lik. kr.

1922. g. 208.).

3) Pēc pastāvošas prakses, kura, acīmredzot, pamatojas uz noteikumu par tiesāšanu tajos apvidos, kuros bija spēkā Nolikuma par zemstu priekšniekiem, 89. pants, miertiesās atlīdzību par lietas vešanu neaprēķina pēc zvērinātu advokātu atlīdzības takses, bet pēc tiesneša brīva ieskata. Civīlproc. nol. 184. (133.) pants, lai gan tieši neatsaucas uz zvēr. advokātu atlīdzības taksi, tomēr ievērojot 101. (80.) p., jautājums par lietas vešanas atlīdzību būtu vienādi atrisināms kā miertiesu, tā vispārējās tiesu iestādes. Tomēr T. iek. lik. 321. (396.) panta piezīmes pielikuma 5. pants, kas paredz lietas ar summu zem Ls 500,— un kas domāts vienīgi vispārējam tiesībām, izslēdz iespēju piemērot to miertiesās. Šajā ziņā prof. Engelmanim (180. lap. p. 4. zemteksta piezīme), kurš liek priekšā piemērot taksi arī miertiesās, nav taisnība.

421

3) ja viens no prāvniekiem vinnējis prāvu pilnā apmērā, t. i., ja prasība pilnā apmērā apmierināta vai arī pilnā apmērā noraidīta.1)

Ja šo trīs nosacījumu trūkst, tad jautājums atrisināms citādi.

1) Ja konstatēts, ka atbildētājs nav devis iemeslu celt pret viņu prasību, tad tiesu un lietas vešanas izdevumi, kaut arī prasītājs lietu vinnētu, uz atbildētāja lūgumu, tiek uzlikti prasītājam.2)

2) Ja prasītājs pats atteicies no prasības vai kādas prasības daļas, lūdzot to atstāt bez caurskatīšanas, vai ja viņš lūdz lietu izbeigt, tad ar to viņš netieši itkā atzīst savas prasības nepamatotību un tādēļ, saskaņā ar krievu Senāta paskaidrojumu, tiesa, šādu lietu izbeidzot, var uz atbildētāja pieprasījumu piespriest viņam par labu tiesu izdevumus un atlīdzību par lietas vešanu pēc takses.3)

1) Jautājums par tiesu izdevumiem pieder procesuālām, bet ne materiālām tiesībām. Tamdēļ trūkstot speciālam procesuālam likumam, kas būtu analogs vācu ZPO § 100, iespēja uzlikt tiesu un lietas vešanas izdevumus sоlidāri vairākām personām, kas sastādījušas vienu pusi un zaudējušas prāvu, pat tai gadījumā, ja strīdīgais materiālais prasījums bijis nedalāms, liekas visai apšaubāma tāpat, kā apšaubāma iespēja piemērot materiālo tiesību noteikumus (Civīllik. 3336.—3338. p.) procesuālām attiecībām. Šādos ieskatos bija arī krievu Senāts, kas paskaidrojis, ka solidāras atbildības uzlikšanu atbildētājiem par tiesu izdevumiem nevar attaisnot ar norādījumu, ka prasības priekšmets ir nedalāms (Kr. Sen. 16. III. 1915. g. spr. Ablaženova un citu lietā). Citādās domās acīmredzot ir Latvijas Senāts, pēc kura domām nenoteicot, ka parti stāvētu solidārās parādu attiecībās, apgabaltiesa nevarēja, nepārkāpjot Civīllik. 3335. pantu, uzlikt atbildētājiem solidāri prasītājai par labu tiesāšanās izdevumus (Sen. 29. XII. 1928. g. spr. Berner l. Nr. 202.).

2) Sk. Kr. Sen. 1875. g. spr. Nr. 481.

3) Sk. Kr. Sen. 1910, g. spr. Nr. 72 un 1911. g. Nr. 23.

Latvijas Senāts turpretī paskaidrojis, ka tiesas izdevumi un atlīdzība par lietas vešanu piespriežami tikai no uzvarētās puses; atzīt pusi par uzvarētu tiesa var tikai izspriežot lietu pēc būtības; izspriest lietu pēc būtības tiesa var tikai sprieduma, bet ne lēmuma ceļā; tādēļ, ja prasītājs lūdzis lietu izbeigt uz visiem laikiem, bet atbildētājs pret šādu lūgumu cēlis iebildumu, prasīdams lietas izspriešanu pēc būtības, — tiesai bija jāizspriež šī lieta pēc būtības, un proti sprieduma, bet ne lēmuma ceļa, noraidot šo prasību, kuru pats prasītājs atzinis par nepamatotu. Ieskats par iespēju lietu izbeigt pret atbildētāja iebildumu nav savienojams ar civilprocesa likuma 1. panta noteikumiem, kuri uzliek tiesu iestādēm par pienākumu izšķirt ikvienu strīdu par civilām tiesībām, kādēļ arī, atbildētājam ceļot ierunu pret prasītāja lūgumu par viņa celtās un pat jau tiesā pārbaudītās prasības sūdzības izbeigšanu uz prasītāja vienpusēju lūgumu, tiesai nav tiesība izbeigt, bet gan likums uzliek tai par pienākumu šo no atbildētāja turpināto strīdu caurskatīšt un izspriest pēc būtības. Jautājums par to, vai atbildētājam ir kāda interese pie lietas turpināšanas, vai nē, jāatstāj atbildētāja paša izšķiršanai, kuram, neatkarīgi no prasības priekšmeta atkrišanas, var krist svarā viņa iebildumu apspriešana un caur-

424

6) kuras ceļ, pamatojoties uz likumu par apdrošināšanu nelaimes un arodu slimības gadījumos [C. pr. n. 1004 (8801.) p. 2. pk. un 303. (2007.) р.],

7) kuras ceļ, pamatojoties uz noteikumiem par slimo kasēm [C. pr. n. 303. (2007.) p. un 1004. (8801.) p. 3. pk.],

8) kuras ceļ personas, kam tiesa atzinusi mazturības tiesības [C. pr. n. 303. (2007.) un 1003. (880.) р.].

Pirrno septiņu kategoriju prasības attiecīgos gadījumos atsvabinātas no zīmognodevas, tiesu, lokšņu un kancelejas nodevām, bet tajās tomēr jāmaksā lietvedības maksas, t. i. atlīdzība lieciniekiem un lietpratējiem, par sludinājumiem, ceļa izdevumi par izbraucieniem. Pēdējās katēgorijas prasības atsvabinātas no visām maksām un nodevām [C. pr. n. 1003. (880. р.], pie kam lietvedības maksas par šo kategoriju maksā valsts [C. pr. n. 1010. (887.) p.]. Bet ja no tiesu izdevumiem atsvabinātās personas prāvu vinnē pilnā apmērā, tad no zaudējušā prāvnieka tiek piespriestas un piedzītas valstij par labu visas tās nodevas un izdevumi, kurus prāvas vinnētājs savā laikā nav iemaksājis [C. pr. n. 1011. (888.) р.].

Ja turpretim persona, kuŗa baudījusi mazturības tiesības, prasību vinnējusi tikai zināmā, daļā, bet pārējā daļā to zaudējusi, tad attiecīgas nodevas un maksas piespriež un piedzen tikai par vinnēto prasības daļu par labu valstij no tās puses, kura šo daļu zaudējusi, bet mazturīgās personas neiemaksātās nodevas un maksas par prasības zaudēto daļu piespriež par labu valstij no tās mantas, kas mazturīgai personai piespriesta [C. pr. n. 1011. (888.) р.]. Ja C. pr.p. 1011. (888.) p. iztulkotu citāda tad iznāktu, ka prāvu zaudejušais atbildētājs atrastos labvēlīgākā stāvoklī, ja prasītājs baudītu mazturības tiesības, nekā tai gadījumā, kad prasītājs šādas tiesības nebauda; pirmajā gadījumā atbildētājam nebūtu jāmaksā par labu valstij tiesu izdevumi, bet pēdējā gadījumā viņam tie būtu jāatmaksā prasītājam.

Beidzot, ja no maksājumiem atsvabinātā puse prasību zaudē pilnā apmērā, tad pretējai pusei tiesība piedzīt no prasību zaudējušās puses visus izdevumus kā arī atlīdzību par lietas vešanu [C. pr. n. 1012. (889.) р.]. Neiemaksātās nodevas valsts labā netiek piedzītas.

iemaksām tiesu izpildītājiem par sprieduma izpildīšanu. Tiesu ipzildītājs piedzen viņam pienākošos atlīdzību par sprieduma izpildīšanu no parādnieka, bet ja pēdējam nav līdzekļu, tad atlīdzību tiesas izpildītājam izmaksā valsts kase.

425

§ 104. Mazturības tiesības.1)

Mazturības tiesības piešķir ar sevišķu tiesas lēmumu [C. pr. n. 303. (2007.), 1003. (880.) р.] tā tiesu iestāde, kurā prasību ceļ. Miertiesneši taisa tādus lēmumus, pamatojoties uz viņu rīcībā esošām ziņām, vai pamatojoties uz personīgi pārbaudītu lūdzēja mantas stāvokli [C. pr. n. 303. (2007. р.], bet apgabaltiesas — pamatojoties uz apliecību, ko lūdzējam izdevusi dienesta priekšniecība, vietējā pašvaldības iestāde vai vietējais (pēc dzīves vietas)2) miertiesnesis [C. pr. n. 1005. (881.) — 1008. (885.) р.]. Likums [C. pr. n. 1005. (881.) р.], piešķirot pusei tiesību iesniegt attiecīgu dienesta priekšniecības, pašvaldības iestādes vai miertiesneša apliecību, ir tajos ieskatos, ka šīm personām tiešām labi zināms lūdzēja mantas un ģimenes stāvoklis, bet nebūt neparedz lūdzēja turības noskaidrošanu ar lieciniekiem. Tādēļ miertiesnesis vai lūdzēja priekšnieks var izdot apliecību vienīgi tad, ja viņš personīgi un tieši (bet ne caur lieciniekiem) iepazinies ar lūdzēja mantas un ģimenes stāvokli.3)

Par miertiesneša atteikšanos izsniegt tādu apliecību sūdzēties nevar, tādēļ ka miertiesnesim tādas apliecības jāizdod tikai tādām personām, kuru mantas un ģimenes stāvoklis viņam personīgi zināms. Viņa pienākums nav seviški pārbaudīt lūdzēja mantas un ģimenes stāvokli. Pretējā puse, pārliecinājusies par apliecībā uzrādīto faktisko apstākļu nepatiesību, var apgabaltiesā aizrādīt, ka apliecībā uzrādītie apstākļi neatbilst patiesībai.4)

1) Sal. arī Подгорeцкiй, Право бедности, Ж. М. Ю. 1902. г. IX. gr Никольскiй И, Какiя условiя должны соблюдаться окр. судами при выдачe свидeтельствъ на право бедности. Ж. М. Ю. 1899 г. № VII.

2) Ar Rīgas apgabaltiesas nodaļu kopsapulces 4. V. 1928. g. pieņemtiem noteikumiem (V. V. 1928. g. Nr. 122) visas mazturības apliecību izsniegšanas lietas padotas Rīgas pilsētas 16. iecirkņa miertiesnesim. Ar šiem noteikumiem Rīgas apgabaltiesas nodaļu kopsapulce iznīcinājusi likumā [1005. (31.) p.] noteikto jēdzienu par vietējo miertiesnesi. Tā kā visi Rīgas iedzīvotāji mazturības apliecību izsniegšanas lietās padoti Rīgas Pils. 16. iec. miertiesnesim, tad miertiesnesim atņemta katra fiziska iespēja personīgi pārliecināties par lūdzēja mazturību un līdzekļu trūkumu, kā to prasa likums mazturības jautājuma izlemšanā (sk. Kr. Sen. 1867. g. spr. Nr. 36; 1904. g. Nr. 82.).

3) Skat. Бутовскiй, Выдача удостоверенiй о бедности въ порядкe 881 ст., Ж. М. Ю, 1901. g. 8. gr. 196. un 197. lap. p.

4) Tiesas lēmumi par nabadzības tiesību nepiešķiršanu vispār nav pārsūdzami kasācijas kārtībā, pat, ja par nabadzības tiesības piešķiršanu parts būtu iesniedzis lūgumu atsevišķi no pašas prasības vai pretprasības (Kr. Sen. 1867. g. spr. Nr. 91; Sen. 18. XII. 1922. g. spr. Nr. 315 Šmidta l. un 22. X 1924. g. Nr. 254, Kleina l.).

426

Tiesneša vai priekšniecības izdotā apliecībā jāuzrāda noteiktas ziņas par:

a) lūdzēja mantu,

b) viņa ienākumiem un

c) ģimenes stāvokli [C. pr. n. 1006. (882.) р.].

Mazturības apliecība ir derīga tikai tai personai, kurai viņa izdota un tikai tanī lietā, priekš kuras viņa izdota [C. pr. n.1009. (886.) р.]. Tamdēļ lietai, priekš kurās viņa izdota, jābūt noteikti un skaidri norādītai. Mazturības tiesību piešķiršana atkarājas no tās tiesas, kas lietu iztiesā. Ja šo tiesību piešķīrusi zemākā tiesas instance, tad šī tiesība paliek spēkā arī augstākā instancē.1) Viņa paliek spēkā arī pie tiesāšanas izpildu vai aprēķinu kārtībā saskaņā ar C. pr. n. 1022. (896.) un turpmākiem pantiem.2) Lūgums izdot mazturības apliecību, klātpieliekot atsauksmi par līdzekļu trūkumu lietas vešanai, iesniedzams tai tiesā, kurai piekrīt lietas caurskatīšana.

Personai, kurai piešķirtas mazturības tiesības, ir tiesība lūgt zvērināto advokātu padomi iecelt viņai bezmaksas advokātu lietas vešanai [T. iek. lik. 294. (367.) p. 4. pk.], kādā nolūkā tai jāiesniedz zvērināto advokātu padomei apgabaltiesas izdotā apliecība par mazturības tiesību piešķiršanu. Tomēr šāda apliecība padomes ieceltam advokātam nevar noderēt kā leģitimācijas dokuments, kas atvietotu, pilnvaru, un tādēļ šādam mazturīgam klientarn jāizdod padomes ieceltam advokātam pilnvara vispārējā kārtībā, ņemot vērā C. pr. n. 352. (250.) p. paredzētos noteikumus (sal. ari Kr. Sen. spr. 1905. g. Nr. 19).

Jāaizrāda, ka miertiesu iestādēs iztiesājamās lietās mazturības tiesības baudošo personu interešu aizstāvēšanai bezmakas advokātu iecelšana netiek praktizēta.

X. NODALĪJUMS.

Spriedums.

§ 105. Sprieduma taisīšana.

I. Ar tiesas spriedumu (Judicium, Jugement, Endurtheil, решенie) mēs saprotam tiesas gala slēdzienu lietā, tiesas

1) Jautājumā, vai mazturības tiesības piemērojamas arī pie sprieduma izpildīšanas, skat. M. Горановскiй, Ж. M. Ю. 1907. g. 6. grām. 143. un turpm. lap. p.

2) Sk. Kriev. Sen. 1897. я. spr. Nr. 55; sal. arī Kr. Sen. apv. sap. 1890. g. spr. Nr. 3.

427

galīgo nolēmumu, kas izšķir pēc būtības prāvnieku strīdīgās materiālo tiesību attiecības. Tā ir galīgā tiesas atbilde uz prasības sūdzību un uz atbildētāja iebildumiem. Šī atbilde ir tas gala slēdziens vai rezultāts, pie kura tiesa nonākusi pēc a) faktisko lietas apstākļu pārbaudīšanas un b) attiecīgo tiesību normu piemērošanas pārbaudītiem lietas apstākļiem.

Ja faktiskie lietas apstākļi (mazā premisa) uztverti pareizi un šiem apstākļiem ir piemērotas pilnīgi atbilstošas tiesību normas (lielā premisa), tad konkrētais spriedums (sillogisms) saskanēs ar visiem loģikas prasījumiem, taisnību un materiālo patiesību.

Spriedums var:

1) apmierināt prasību pilnā apmērā vai pa daļai, vai

2) prasību noraidīt (absolutio ab actione).

Ar tiesas spriedumu izbeidzas procesuālā attiecība, kas radusies reizē ar prasības sūdzības iesniegšanu. Šī procesa stadija, atšķirībā no visas pārējās procesa gaitas, norit bez pušu līdzdalības, neievērojot arī procesa pamatnoteikumus: atklātību, mutiskumu, sacīksti un tiešumu: tiesneši aiziet no sēžu zāles atsevišķā telpā (apspriežu istabā) un tur netraucēti apspriež izklausīto lietu.

Likums arī šai procesa stadijai paredz zināmus noteikumus [C, pr. n. 796.—805. (694.—703.) р.], kas vērsti uz to, lai gala rezultātā rastos stingri pārdomāts un pareizs spriedums lietā.

Šinī nolūkā likums paredz, ka priekšsēdētājam jāliek priekšā tiesnešiem atsevišķai apspriešanai lietas faktiskie apstākļi un pēc tam tās tiesību normas, kas šiem apstākļiem piemērojamas.

Tiesai jāizspriež:

a) vai prasītāja norādītos faktiskos apstākļus var uzskatīt par noskaidrotiem (aktīvais un pasīvais prasības pamats) un

b) kādas tiesiskas sekas likums saista ar noskaidrotiem faktiem, vai; citiem vārdiem sakot, kādas normas jāpiemēro minētiem apstākļiem.1)

Taisot spriedumu, tiesai jāņem vērā visi lietā iesniegtie dokumenti un rakstiskie akti [C. pr. n. 444. (339.), 544. (456.) p.], liecinieku liecības [C. pr. n. 499. (411.) р.], apkārtnieku izteicieni [C. pr. n. 525. (437.) р.], akti un protokoli par apskatīšanu uz vietas un lietpratēju slēdzieni [C. pr. n. 623. (533. р.], kā arī prāvnieku rakstiskie un mutiskie paskaidrojumi [C. pr.

l) Tiesa, uz vispārēja principa pamata, nedrīkst likt vadīties savos slēdzienos no varbūtības, bet viņai savi slēdzieni jāpamato uz lietā nodibinātiem faktiem (Sen. spr. 31. 111. 1927. g. Nr. 132, Peluchova l.).

428

п. 444. (339.) р.]1); bet tiesai no savas puses nav tiesības papildināt faktiskos materiālus, kā arī ierosināt tādus jautājumus, par kuriem puses ir klusējušas.2) Paceļamiem jautājumiem jāizriet tikai no prāvnieku prasījumiem [C. pr. n. 796. (694.) p.], un tiesa nevar tos ierosināt pēc saviem ieskatiem [C. pr n. 808. (706.) p.].3)

Šo noteikumu vienīgais mērķis dot tiesai iespēju noskaidrot faktiskos lietas apstākļus, un, salīdzinot tos ar prāvnieku paskaidrojumiem, noskaidrot pušu apgalvojumu pareizību. Tā gala mērķa sasniegšanai likums ne tikai dod tiesai iespēju, bet pat uzliek par pienākumu procesa laikā pieprasīt no pusēm noteiktus paskaidrojumus neskaidros jautājumos [C. pr. n. 438. (335.) р.], atstāt bez ievērības aizdomīgās un apšaubāmās liecinieku liecības, pamatojot savu spriedumu uz tādām liecībām, kas bauda ticamību [C. pr.p. 499. (411.) р.], brīvi novērtēt apkārtnieku izsacījumu ticamību [C. pr. n. 525. (437.) р.], pieņemt par pierādījumu vai atmest rakstiskus dokumentus [C. pr. n. 544. (456.) р.] un pat nerēķināties ar lietpratēju domām, ja viņu slēdziens, pēc tiesas ieskata, neatbilst neapšaubāmiem lietas apstākļiem [C. pr. n. 623. (533.) p.].4)

Tikai pēc faktisko apstākļu noskaidrošanas tiesa var un

1) Tiesai ir pietiekošs pamats gadījumā, ja parts lietā devis divējādus, viens otram pretīmrunājošus paskaidrojumos, piegriezt vērību vienam no viņiem, pie kam jautājums, vai un cik tālu vienā vai otrā partu dotā paskaidrojumā būtu jāierauga parta atzīšanās, kā arī pašas atzīšanās novērtējums un iztulkošana attiecas uz lietas faktisko pusi un nav pārbaudāmi kasācijas kārtībā (Sen. spr. 28. I. 1926. g. Nr. 21. Ozola l.).

2) Apgabaltiesa tomēr var dibināt savu spriedumu arī uz tādiem lietā nodibinātiem faktiem, uz kuriem parti nebija aizrādījuši (Sen. spr. 28. I. 1926. g. Nr. 112, Johansona l.).

3) Tiesa pēc c. pr. lik. 4. p. izteiktā principa nedrīkst no sevis iekustināt jautājumu par prasības priekšlaicību, tāpat, kā likums aizliedz tiesai iekustināt no sevis jautājamu par prasības noilgumu [C. pr. l. 183. (132.), 706. p.]; rīkodamās pretēji, tiesa atņemtu prāvniekiem iespēju nevien izlietot procesuālos līdzekļus, kurus prāvnieks būtu varējis piemērot, ja jautājumu būtu bijis aizkustinājis pretinieks, bet arī atņemtu prāvniekiem iespēju dot vajadzīgos paskaidrojumus, iesniegt papildu pierādījumus un, vispār, atspēkot pretinieku šai zinā celtās ierunas. (Sen. spr. 1922. g. febr. Lenbuscher l., Nr. 29). Tas apstāklis vien, ka prasības iesniegšanas laikā sevišķais, prasītāju atbildētājam atļautais termiņš vēl nav noteicējs, nevar pats par sevi prasību padarīt par priekšlaicīgu un varētu iespaidot, lielākais, tikai jautājumu par tiesu izdevumu sadalīšanu starp partiem (sk. arī Kr. Sen. rezolūcijas Bukovska kom. pie priv. lik. 4125. p. zem lit. „b" un Sen. spr. 1910. g. Nr. 32, Eltermaņa l.: Sen. spr. 1925. g. 28. V., Redlicha l., Nr. 384; Tieši. M. V. kr. Nr. 151.).

4) Taisot spriedumu pēc būtības, tiesa nav saistīta ar saviem iepriekšējiem blakus lēmumiem (Sen. spr. 1882. g. Nr. 60; 1885. g. Nr. 32: 1928. g. 23. XI. Nr. 528, Fuksa l.).

429

viņas pienākums ir apsvērt jautājumu par atbilstošo likumu [C. pr. n. 797. (695.) р.], bet atsevišķos gadījumos vietējo pārašu piemērošanu faktiskiem apstākļiem.

Atsevišķi apspriežot un izlemjot vispirms fakta jautājumus un pēc tam tiesību jautājumus, kādu kārtību sevišķi ievēro Anglijā.1) bieži vien, kā to aizrāda arī profesors Holmstens, gala slēdzienā var rasties citāds rezultāts, kā pie nedalītas, abu jautājumu kopīgas izšķiršanas. To skaidri pierāda turpmāk pievestā tabula, pēc kuras fakta un tiesību jautājumi vispirms izšķirti atsevišķi un pēc tam kopīgi, apvienota jautājuma veidā.

Pieņemsim, ka iesniegta prasība atzīt par spēkā neesošu testamentu, ko ārlaulības bērna tēvs taisījis par labu šim bērnam; šī prasība pamatota uz prasītāja apgalvoto faktu, ka testators nav bijis pie pilna prāta, bet no otras puses, uz to, ka Civīllik. 2091. p. 4. pkts, kas pieļauj atkāpšanos no stingrās testamenta formas, ja testamentu sastāda vecāki par labu bērniem, — domājis vienīgi likumīgos, bet ne ārlaulības bērnus.

Fakta jautājums.

Tiesību jautājums.

Vispārējs jautājums.

Vai testators bijis pie pilna prāta un saprašanas.

Vai 2091. p 4.pkt. pieļauj atkāpties no stingrās formas arī ārlaulības bērnam par labu

Vai prasība ir apmierināma.

I

tiesnesis

jā

nē

Ja, prasība ir apmierināma, ievērojot negatīvo atbildi uz tiesību jautājumu.

II tiesnesis

nē

jā

Ja prasība apmierināma, ievērojot negatīvo atbildi uz fakta jautājumu.

III tiesnesis

jā

jā

Nē prasība noraidāma, ievēro-jotpozitīvo atbildi uz fakta un tiesību jautājumu.

rezultāts

jā

jā

Prasība apmierināma.

prasība noraidāma.

1) Ka zināms, Anglijas tiesas fakta jautājumus bieži izšķir speciāli uzaicināti zvērinātie piesēdētāji (juratores), bet tiesību jautājumus karāliskie tesneši.

430

Ja tiesneši ir nevienprātis, tad šajos divos — fakta un tiesību — jautājumos var rasties, kā tas arī ir redzams no iepriekšējās tabulas, pretēji rezultāti atkarībā no tā, vai šie divi jautājumi nāk balsošanā atsevišķi, jeb uz balsošanu tiek likts tikai viens vispārējs jautājums: vai prasība apmierināma?

Spriedumu taisa pēc balsu vairākuma. Ja balsis dalās vienlīdzīgi, tad izšķirošā ir priekšsēdētāja balss [C. pr. n. 800. (698.) р.], kurš uzstādot jautājumus noprasa tiesnešu domas, sākot ar jaunāko.1)

Līdz rezolūcijas parakstīšanai katrs tiesnesis uzglabā domu brīvību un var palikt pie atsevišķām domām [C. pr. n. 805. (703.) р.].

Ja tiesnešu domstarpības gadījumā izrādās vairāk par diviem uzskatiem (domāts, ka kollēģija sastāv no vairāk kā trim tiesnešiem), tad tiesnešiem, kas palikuši mazākumā, jāpievienojas vienam no diviem galveniem ieskatiem, kuru viņi uzskata par taisnīgāku [C. pr. n. 801. (699.) р.].

II. Spriedums lietā izteicas divējādā formā.

1. Tūliņ pēc lietas izklausīšanas un apspriešanas apspriežu istabā tiesa taisa rezolūciju (verba decisiva), kurā jānorāda:

a) tiesa, kas lietu izspriedusi, gads, mēnesis un diena, kad notikusi tiesas sēde,

b) tiesas locekļu vārdi,

c) prāvnieku vārdi un strīdus priekšmets,

d) sprieduma būtība (prasības apmierināšanai piedzīt no atbildētāja …. .vai prasību noraidīt ……),

e) kam no prāvniekiem uzlikti tiesas izdevumi,

f) vai sprieduma iepriekšēja izpildīšana pielaista jeb nē.

Šo rezolūciju pašrocīgi uzraksta priekšsēdētājs vai kāds no tiesas locekļiem un paraksta visi tiesneši, kas ņēmuši dalību spriedumā (bet ne sekretārs, kas nekādu dalību šinī procesa stadijā neņem).2) Pēc tam priekšsēdētājs atklāti pasludina rezolūciju, paziņojot līdz ar to, kad spriedums būs izgatavots galīgā veidā [C pr. n. 802. (700.), 803. (701.), 806. (704.) p ].

2. Otra forma ir spriedums galīgā veidā, kuru apliecina sekretārs un paraskta tiesneši. No tiesas rezolūcijas spriedums galīgā veidā atšķiras ar to, ka viņā bez tiesas rezolūcijas vēl jānorāda:

1) Pēc Hannoveras likuma notiek otrādi, jo tur vecākais tiesnesis, kā vairāk pieredzējis, nodod savu balsi pirmais.

2) To apstākli, ka rezolūciju rakstījis sekretārs, Krievijas Senāts uzskatīja par pietiekošu kasācijas iemeslu; skat. Kr. Sen. spr. 1876. g. Nr. 317. 1875. g. Nr. 553 un Apv. sap. 1879. g. Nr. 44.

431

a) lietas faktiskie apstākļi (Darstellung des Thatbestandes) un prāvnieku prasījumi. Šo faktisko materiālu tiesa smeļ no prāvnieku iesniegtiem rakstiskiem paskaidrojumiem (prasības sūdzības un paskaidrojumiem uz to, sēžu un apskates protokoliem, prāvnieku iesniegtiem dokumentiem, liecinieku liecībām, lietpratēju atzinumiem). Šos faktiskos apstākļus var attēlot spriedumā īsākā vai garākā veidā, atkārtojot šo materiālu saturu vai arī atsaucoties uz lietā esošiem rakstiskiem aktiem un dokumentiem. Faktiskais materiāls sīkumos spriedumā nav jāieraksta.

b) Sprieduma sīka motīvācija, t. i. tiesas apsvērumi, uz kuriem spriedums pamatots (Entscheidungsgrьnde — motifs). Šeit notiek prāvnieku prasījumu un faktisko apstākļu juridiska novērtēšana, kā šos faktiskos apstākļus, no vienas puses, attēlojuši tiesai paši prāvnieki un, no otras puses, kā tie tiesas priekšā noskaidrojušies objektīvā veidā.

Tiesa še vispirms konstatē, vai prāvnieku (galvenā kārtā prasītāja) uzdotie apstākļi, uz kuriem pamatoti pušu prasījumi, izrādījušies par patiesiem un kādas juridiskas sekas likums saista ar noskaidrotiem apstākļiem.

c) Sakarā ar šo spriedumā jānorāda likumi vai vietējās parašas,1) kuras bijušas par pamatu pie sprieduma taisīšanas [C. pr. n. 816. (711.) р.].

III. Kā pilnīgi patstāvīgai un neatkarīgai iestādei — tiesai jāievēro tikai likums, kuram vienīgi ir noteicoša nozīme priekš tās [C. pr. n. 11. (9.) p.]. Šinī tiesību piemērošanas nozarē tiesa pati ir speciālists, kam nav vajadzīgi citu lietpratēju slēdzieni (Jura novit curia). Sakarā ar šo tiesa, no vienas puses, nav saistīta ar prāvnieku atsaukšanos uz kādu likumu vai uz prāvnieku priekšā likto likuma iztulkojumu. Pat tas apstāklis, ka viena puse neapstrīd pretējās puses atsaukšanos uz nepareizu likumu, nevar būt tiesai par pamatu šo likumu piemērot,2) ja tādu piemērošanu neattaisno lietas faktiskie apstākļi. Arī prāvnieku izdarītā, savstarpējo juridisko attiecību kvalifikācija nav saistoša tiesai.3)

No otras puses tas, ka puses nav uz likumu atsaukušās, neatsvabina tiesu no pienākuma piemērot lietai pēc sava

1) Tiesa var savu slēdzienu par ierašu esamību dibināt „uz agrākiem spriedumiem līdzīgās lietās" (Civ. proc. lik. 1805. p. piel. 19. p. Civīllik. ievad. XXVI. p.) tikai tad, ja apgabaltiesa pie tam varētu pamatoties uz pastāvīgu vienlīdzīgu (konstantu) tiesu praksi, bet ne uz kādu vienreizēju spriedumu, kas pie tam runā pretim citam spriedumam [Sen. spr. 17. XII. 1924. g., Vingra L, Nr. 125 (316)].

2) Sal. Kr. sen. spr. 1910. g. Nr. 30, 1907. g. Nr. 69, 1899. g. Nr. 42, 1886. g. Nr. 36.

3) Kr. Sen. spr. 1880. g. Nr. 248, 1878. g. Nr. 95, 1875. g. Nr. 455.

432

ieskata attiecīgu, likumu,1) Likumu piemērojot, tiesai jārīkojas pēc oficiāliem izdevumiem,2) bet nevis pēc privātiem krāju, miem; un kaut Saeimas kodifikācijas nodaļas izdotie likumu krājumi atvieto agrākos kodificētos izdevumus, tomēr katrā šaubu vai iespējamo pretrunu gadījumā, salīdzinot ar likuma pamattekstu — pēdējam dodama priekšroka pret kodificētā likuma tekstu.3) Ja likums ir skaidrs, pats par sevi saprotams, ka tiesai nav jāgriežas pie likuma vispārējās izpratnes,4) bet likuma nepilnības, neskaidrības vai pretrunu gadījumā, tiesai jāpamatojas uz likuma vispārējo izpratni [C. pr. n. 11. (9.) р.] un vispārējiem tiesību principiem. Tā piem., noteicot līgumam piemītošās īpašības, liesai ir tiesība lietot tos apzīmējumus, kurus lieto tiesību zinātne.5)

Bet otrās instances tiesa ir saistīta ar zināmu likuma iztulkojumu konkrētā lietā tad, kad Senāta civīldepartaments, atceļot otrās instances spriedumu, nodod lietu tai pašai instancei jaunai caurlūkošanai citā tiesas sastāvā. Šajā gadījumā otrās instances tiesai konkrētā lietā bez ierunām jāpadodas tam likuma iztulkojumam, kādu devis Senāts šinī lietā, kaut viņa tam arī nepiekristu [C. pr. n. 930. (813.) p.].6)

Tiesām, kuru pienākums izšķirt lietas pēc pastāvošo likumu tiešā jēguma, nav tiesības pārbaudīt zināma likuma izdošanas pareizību. Tamdēļ tiesai nav tiesības ignorēt likumu, kas izdots Satversmes 81. p. kārtībā, kaut arī pārkāpjot šo pantu. Likumu saskaņu ar Satversmi tiesa nevar pārbaudīt.7) Turpretī administratīvo rīkojumu likumības pārbaudīšana, t. i. viņu saskaņa ar pastāvošiem likumiem — piekrīt tiesai.

Tikai divās tiesību nozarēs no tiesas nav prasāma tiesību zināšana, un tiesai, gluži otrādi, pašai ir tiesība prasīt pierādījumus par vienas vai otras tādas tiesību normas esamību, uz kuru prāvnieki pamato savus prasījumus vai iebildumus:

1) Kr. Sen. spr. 1907. g. №. 69, 1880. g. Nr. 193, 1878. g. Nr. 65.

2) Kr. Sen. spr. 1877. g. Nr. 56, Kr. sen. apv. sap. spr. 1872. g. Nr. 20.

3) Lik. kr. 1926. g. 30, § 8; sk. arī Kr. Sen. spr. 1882, g, Nr, 128, 1881. g. Nr. 40 u. c., kuros paskaidrots, ka sakara ar kodifikācijas grozījumiem, likums nedrīkst gūt jaunu jēgumu, jo likuma grozīšanu var izdarīt tikai likumdošanas, bet nevis kodifikācijas ceļā.

4) Kr. Sen. spr. 1909. g. Nr. 10.

5) Sal. Kr. Sen. spr. 1907. g. Nr. 18, 1893. g. Nr. 50, 1869. g. Nr. 1292; Contra 1891. g. Nr. 62.

6) Sal. Kr. Sen. spr. 1899. g. Nr. 105, 1893. g. Nr. 86.

Senāta spriedumi tiesām ir formāli saistoši uz Civīlproc. nolik. 930. (813.) p. pamata tikai tanīs lietās, kurās tie doti (Latv. Sen. 4. III. 1920. g. spr. Nr. 5, Tiešo nod. dep. bl. sūdz. l.).

7) Sal. arī K. Hellwig, l., 78. lap. p.

433

a) kad likums1) atļauj piemērot zināmam gadījumam tiesai nezināmu vietējo parašu [C. pr. n. 13. (101.) un 500. (412.) р.], kāda gadījuma uz pusi, kas uz šo parašu atsaukusies, gulstas onus probandi un b) kad tiesai jāpiemēro ārzemju likumi; šai gadījuma lieta ieinteresētās puses pienākums sniegt tiesai viena vai otra ārzemju likuma esamības pierādījumus, un bez tam pašai tiesai ex officio ir tiesība griezties pie Ārlietu ministrijas pēc attiecīgiem paskaidrojumiem [C. pr. n. 814. (709.) р.].

IV. Pēc likuma spriedumiem galīgā veidā 2) jābūt izgatavotiem ne vēlāk kā divu nedēļu laikā, bet miertiesās ne vēlāk par 7 dienām [C. pr. n. 195. (141.) р.] pēc rezolūcijas pasludināšanas [C. pr. n. 818. (713.) р.], jo pārsūdzības termiņa tecējums sākas no tās dienas, kurā, pēc priekšsēdētāja pasludinājuma, spriedumam jābūt izgatavotam galīgā veidā [C. pr. n. 806. (704.) un 819. (714.) p.].3)

Pretēji kartībai, kas pastāv Austrijas procesā (416. р.), spriedumu norakstus nepiegādā pusēm, kurām pēc mūsu likumiem ir tiesība prasīt šos norakstus, nomaksājot attiecīgās nodevas [C. pr. n. 820. (715.), 821. (716.) р.]. Sprieduma norakstu izsniegšanas laikam pie mums nav nekādas juridiskas nozīmes.

V. 1930. g. novele (Lik. kr. 1930. g. 100.), pēc analoģijas ar Vācijas (301. p.) un Austrijas (391. p.) procesa likumiem, paredz iespēju taisīt daļas spriedumu (Teilurteil) attiecībā uz tām prasības daļām, kas nerada šaubas [C. pr. n. 1811., 795. (6931.) р.].

Lai gan puse, kas nav miеrā ar šādu daļas spriedumu, var to nekavējoties pārsūdzēt tad tomēr, lai novērstu lietas vilcināšanas iespēju, šo pārsūdzību virza nākošai instancei tikai pēc lietas galīgas izspriešanas līdz ar sūdzību par šo pēdējo sprieduma daļu vai, ja tāda nav iesniegta, pēc tās iesniegšanai paredzētā termiņa notecēšanas [C. pr. n. 874. (7621.), 915. (801.) р.].

1) Sal. Civīlproc. nolik. 35. (1805.) p. pielikumu un Civīllik. ievada XXV. р., kā arī zem tā norādītos likumus.

2) Francijā, kur tiesai rakstiskas darbvedības nav, spriedumu galīgā veidā sastāda tiesas sekretārs, pamatojoties uz "qualitй" (t. i. uz lietas apstākļu izklāstījumu), kuru iepriekš sastāda sprieduma noraksta saņemšanā ieinteresētais „avouй" un kuru viņš nosūta akceptēšanai savam pretiniekam, kam 24 stundu laikā vai nu jāpiekrīt iesūtītam gualite vai jāiesniedz savi iebildumi; pēdējā gadījumā domstarpības izšķir tiesas priekšsēdētājs.

Sal arī Гольдершейзеръ, Объ изложении рeшенiй въ окончательной Формe, Журн. Юрид Общ. 1898 g 8 gr 42.—58. lapp.; Юрид. Газ. 1898. g. №№ 73, 69, Суд. газ 1898 g. № 14

3) Citādi miertiesās, kur pārsūdzības termiņš tek no rezolūcijas pasludināšanas dienas [C. pr. n. 253. (162.) un 288. (192.) р.].

28

434

Izņēmuma gadījumos, kad lieta ir tik sarežģīta, ka tiesa atrod par neiespējamu tūlīt taisīt rezolūciju, likums [C. pr. n. 804. (702.) р.] dod tiesai tiesību atlikt rezolūcijas taisīšanu un pasludināšanu uz nākošo sēdi,1) par ko priekšsēdētājs pasludina pusēm. Miertiesneši var atlikt sprieduma pasludināšanu sarežģītās lietās ne ilgāk kā uz trim dienām [C. pr. n. 192. (139.) р.], bet apgabaltiesa kā otrā miertiesnešu instance иг septiņām dienām2) [C. pr. n. 280. (183.) р.].

§ 106. Sprieduma likumīgais spēks.

Katru pirmās instances spriedumu var pārsūdzēt otrā instancē, kamdēļ šim spriedumam nav vēl pilna spēka; tas nav vēl galīgs un tam vēl nav juridisko seku, ja tikai tiesa nepielaiž sprieduma iepriekšēju izpildīšanu. Ja likuma noteiktā mēneša laikā spriedumu nepārsūdz, tad viņš, kā mēdz teikt, stājas likumīgā spēkā, iegūst itkā speciāla likuma spēku (Rechtskraft des Urteils; auctoritas rei judicatae). Spriedums stājas likumīgā spēkā: a) kad viņu taisījusi kompetenta5) pirmās instances tiesa un ja tas nav pārsūdzēts noliktā termiņā otrā instancē, — bet ja spriedums aizmugurisks, tad arī tanī gadījumā, kad noteiktā laikā nav iesniegta atsauksme vai apellācija pret aizmugurisku spriedumu un b) kad spriedumu taisījusi otrās instances tiesa [C. pr. n. 281. (184.) un 1018. (892.) р.].

Ar sprieduma spēkā stāšanās momentu likums saista zināmas juridiskas sekas, kuru pamatā ir prezumpcija, ka tiesa izšķīrusi strīdīgo lietu pilnā saskaņā ar patiesību (res judicata pro veritate accipitur) un ka viņa vairs nav grozāma un uz-

1) Atliekot rezolūcijas pasludināšanu uz 3 nedēļām tiesa nepārkāpj Civ. proc. nolik. 804. (702.) p., jo šis pants atļauj tiesai sarežģītās lietās atlikt rezolūciju līdz citai sēdei un nemaz nenosaka, ka atlikšana varētu notikt tikai uz 2 nedēlām. Tiesa nevar atlikt rezolūciju uz pārāk ilgu laiku un katrā ziņā viņai jāpaziņo prāvniekiem diena, kad rezolūciia tiks pasludināta (Kr. Sen. spr. 1889. g. Nr. 62; Latv. Sen. 30. IV. 1930. g. spr. Vorps l., Nr. 1457).

2) Civ. proc. likumos nav paredzēts, ka gadījumos ja tiesa, kura izspriež lietu pēc būtības, atliek sprieduma pasludināšanu Civīlproc. nolik. 280. (183.) un 804. (702.) p. paredzētā kārtībā, sprieduma pasludināšanai būtu jānotiek katrā ziņā tanī pašā tiesnešu sastāva, kurš caurlūkoja lietu pēc būtības (Latv. Sen. 30. IX. 1926. g. spr. sab. Rūpnieks l., Nr. 229).

3) Nekompetentas tiesas spriedumam arī pēc tam, kad nokavēts pārsūdzības termiņš, nav sprieduma likumīgā spēka, jo tiesas kompetence ir viens no absolūtiem procesuālās attiecības rašanās nosacījumiem, kuru ievērošanai jāseko pašai tiesai (C. pr. n. 66. (53.) un 675. (584.) p. sk. arī Малышевъ, I.t 434. lap. р.).

435

skatāma par galīgi izspriestu.1) Uz šās prezumpcijas balstās auctoritas rei judicatae.

No sprieduma spēkā stāšanās izrietošās sekas ir šādas.

1) Pēc vispārējā principa spēkā stājies spriedums uzskatams par negrozāmu. Šī sprieduma negrozāmība vai pastāvība pēc Civīlproc. nolikuma 1014. (891.) p. (1914. g. redakcijā) patiesībā tika ievērota jau pēc rezolūcijas pasludināšanas [C. pr. n. 805. (703.) un 1014. (891.) р.], pie kam agrāk tiesai pašai vairs nebija tiesības ne grozīt, ne atcelt to. Mūsu procesuālais likums, pretēji materiālām tiesībām (sk. Civīllik. 4462. p. in fine pirms 1925. g. pārgroz.), agrāk stingri pieturējās romiešu principam par tiesas pasludinātās rezolūcijas negrozāmību 2) un nepielaida nekādus labojumus un grozījumus pasludinātā spriedumā. Praksē tomēr tiesas pielaistās pārrakstīšanās un acīmredzamu kļūdu izlabošanu izdarīja:

a) vai nu augstāka instancē pārsūdzības kārtībā, vai

1) Sprieduma stāšanas likumīgā spēkā vēl nebūt nenozīmē, ka to nekādā gadījuma nevarētu grozīt, bet gan, ka viņš tūliņ izpildāms. Patiesībā arī likumīga speķa stājušos spriedumu var atcelt kasācijas instance (C. pr n. 926, (809.) p.), vai arī no jauna lūkot caurī, ja radušies jauni apstākli (C. pr. n. 254. (1627.), 750., 794. р.). Ja ar jēdzienu „likumīgā spēkā stājies spriedums" saistītu domu, ka tādu spriedumu nekad nav iespējams grozīt, tad būtu jāatzīst spriedums par likumīgā spēka stājušos tikai pēc 10 gadiem no sprieduma dienas otra instancē, jo šinī laikā iespējams iesniegt lūgumu par sprieduma caurlūkošanu no jauna (C. pr. n. 923. (806) p , sk. likumdošanas motīvus).

Jēdziens „galīgais spriedums", jeb „likumīgā spēkā gājušais spriedums" nozīmē sprieduma tūlītēju izpildāmību, un līdz ar to izslēdz tā pārsūdzamību apelācijas kartībā (Sen. spr. 1924. g. Nr. 140) Tādēļ otras instances sprieduma pārsūdzība tikai kasācijas kārtība vien, neatņem likumigā spēķā, un galīgā sprieduma raksturu arī pirms kasācijas termiņa notecejuma un pat pēc kasācijas sūdzības iesniegšanas Senātam līdz kamēr lieta nav vēl izspriest Senātā.

Otrās instances spriedumi stājas likumīgā spēkā ar pašu taisīšanas dienu (Civīlproc. nolik. 281. (184.) р., 892. p. 3 pkt., 294. p ; pretēji Krim. proc. lik. 895., 910. р., Kriev. Sen. spr. 1869. g. Nr. 296; Latv. Sen. spr. 27. V. 1927. g. Nr. 225, Škareviča l.).

2) L. 55 Dig. 42, l Ulpianus libro 51. ad sabinum Judex postea quam semel sententiam dixit, postea judex esse desinit: et hoc jure utimur, ut judex, qui semel vel pluris, vel minoris condemnavit, amplius corrigere sententiam suam non possit. semel enim male seu bene officio functus est. Šis romiešu tiesību ieskats, ka tiesnesis, pēc sprieduma pasludināšanas, vairs nav tiesnesis — bija pilnīgi saprotams un izskaidrojams ar to, ka iudex privatus bija prāvnieku izvēlēts vai arī prētora iecelts katrai atsevišķaj lietai. Tomēr romiešu tiesibas atzina, ka tiesneša pielaistās aritmētiskas kļūdas nestājas likumīgā spēkā un tamdēļ arī viņas nebija jāpārsūdz. Sk. L. 1. § 1. Dig. quae sententiae sine appelatione fescindantur XLIX. tit 8 un Civīllik. 4472. p. in fine, kuras pamatā ir šis romiešu tiesību avots. Tā ka šis materiālo tiesību noteikums neatbilda mūsu agrākiem Civilprocesa likumu noteikumiem, tad viņu 1925. g. atcēla (sk. Lik. kr. 1925. g. 188.).

28*

436

b) tā pati tiesa, kas bija taisījusi spriedumu, pēdējā iztulkošanas ceļā pie viņā izpildīšanas1) [C. pr. n, 224. (160.), 225 (161.) un 1098. (964.) р.]. Vēlāk krievu Senāts, rēķinoties ar prakses vajadzībām, paskaidroja, ka, izteicot spriedumu galīgā veidā, tiesai ir tiesība izlabot rezolūtīvā daļā ieviesušās acīmredzamās kļūdas (Kr. Sen. spr. 1885. g. № 69; 1876. g. № 126; 1891. g. № 11), atrunājot šos izlabojumus pie sprieduma izgatavošanas galīgā veidā.

Citādi šo jautājumu atrisina ārzemju likumdošana (Vācu ZPO 319., 320. un Austrijas ZPO 419.— 422. р.).

Sekojot ārzemju paraugam, arī mušu procesa likumos ar 1930. g. noveli ievesti šādi jauni noteikumi.2)

Acīmredzamas kļūdas rezolūcijā tiesa var izlabot pati uz savu ierosinājumu, kā arī uz pušu lūgumu, bet tikai pirms sprieduma izgatavošanas galīgā veidā, pie kam tiesai jāaicina puses uz sēdi, kuru noliek kļūdu izlabošanai [C. pr. n. 1015. (8911.) р.].

Acīmredzamas pārrakstīšanās kļūdas spriedumā, kā arī izlaidumus, pretrunas vai neskaidrības — tiesa var izlabot tikai uz vienas vai otras puses lūgumu, pie kam attiecīgs lūgums pielaižams tikai septiņu dienu laikā, skaitotpo tās dienas, kad spriedums izgatavots galīga veidā. Šāds lūgums nav pieņemams, bet jau iesniegtais atstājams bez caurskatīšanas, ja augšminētā septiņu dienu laika viena no pusēm par spriedumu iesniegusi apellācijas vai kasācijas sūdzību [C. pr. n. 1016. (8912.) р.].

Sprieduma izlabošanas lūguma caurskatīšana neaptur sprieduma pārsūdzības termiņa tecējumu.

Sprieduma izlabošanas gadījumā tiesa, uz ieinteresētās personas lūgumu, pagarina pārsūdzības termiņu, ja pārsūdzība nav bijusi iesniegta [C. pr. n. 1017. (8913.) р.].

Beidzot acīmredzamas pārrakstīšanās kļūdas, kā arī izlaidumus, pretrunas, neskaidrības izpildu rakstā var izla-

1) Sal. Kr. Sen. spr. 1879. g. Nr. 126, 1885. g. Nr. 69, 1891. g. Nr. 11. 1893 g. Nr. 51 un 69; Latv. Sen. 12. IV. 1927. g. spr. Nr. 452, Grubes l.

Latv. Senāts paskaidrojis, ka apgabaltiesai, atzīstot, ka spriedums tai

pašā rezolūcijas formulējumā, kāda tas noticis un ierakstīts izpildu

rakstā, nav izpildāms, — nav tiesības aprobežoties ar vienkāršu konsta

tējumu, ka spriedums nav izpildīts un nav izpildams, bet gan

saskaņā ar prasītāja lūgumu apgabaltiesai bija jāstājas pie jautājuma iz

šķiršanas par to, kā būtu iztulkojama (Civ. proc. nolik. 1098. (964.) p.)

viņas sprieduma rezolūtīvā dala (Sen. spr. 29. XI. 1927. g. Nr. 888, Barsukova l.).

2) Tādi noteikumi bija paredzēti arī Krievijas Muravjeva kommisijā 1894. g. projektā. Salīdz. jaunā Kriev. Civīlproc. lik. projekta 623., 624. un 1137. pantu.

437

bot uz puses lūgumu līdz izpildīšanas sākumam tiesas priekšsedetājs, kas izdevis izpildu rakstu. Ja priekšsēdētājam rodas grūtības izpildu raksta izlabošanā, vai ja izpildīšana jau uzsākta, tad izlabošanu var izdarīt tiesa blakus sūdzības kārtībā, pie kam tiesai jāuzaicina puses uz sēdi, kura nolikta kļūdas izlabošanai [C. pr. n. 1058. (9311.) р.].

Bet arī pēc tam, kad spriedums stājies likumīgā speķa, nav izslēgta iespēja to atcelt vai apvērst, kas iespējams netikvien kad atklāti apstākļi, kas tiesai nav bijuši zināmi un dod pamatu likumīgā spēkā gājuša sprieduma caurlūkošanai no jauna [C. pr. n. 254. (1621.), 861. (750.), 284. (187.) un 908. (794.) р.], bet arī tai gadījuma, kad Senāts kasācijas kārtībā atcel otras instances spriedumu [290. (193.), 926. (809.) р.]. Tādā kartā sprieduma negrozāmības principam mūsu laikos ir tikai relatīvs raksturs.

2) Spriedums, kas stājies likumīgā spēkā, nav apgāžams; to nevar pārsūdzēt pēc būtības, tas nepielaiž strīdu un izslēdz iespēju celt jaunu prasību, kas būtu identiska izšķirtai prasībai [C. pr. n. 1021. (895.) р.]. Ja celta šāda identiska prasība, otrai pusei ir tiesība izlietot iebildumu par prasības dzēšanu ar tiesas sprieduma spēku (exceptio rei judicatae) [С. pr. n. 680. (589.) р.]. Tādu iebildumu pusei gan ir tiesība celt vel pirms sprieduma spēkā stāšanās. Lai konkrēto prasību varētu uzskatīt par pilnīgi identisku ar izspriestu prasību ir nepieciešama:

aļpmvnieku identitāte abās prasībās, kaut arī viņu tiesību pēcnācēju personās;

b) strīdīgā objekta identitāte un

c) abu prasību pamatu identitāte [C. pr. n. 1021. (895.) р.].

Tā, piem., tas, ka prasība starp A. un B. par īpašuma tiesībām uz nekustamu mantu, kura pamatota uz pirkšaņas-pardošanas līgumu, jau izšķirta negatīvi, neizslēdz iespēju, ka prasītājs A. ceļ pret B. prasību par īpašuma tiesībām uz to pašu nekustamu mantu, bet tikai aiz valdīšanas noilguma. Šeit, lai gan prāvnieki un strīdīgais priekšmets ir vieni un tie paši, grozīts tomēr prasības pamats, t. i. prasību pamati nav identiski. Tamdēļ principu non bis in idem un exceptio rei judicatae piemērošana iespējama tikai tur, kur ir ne tikai prāvnieku un strīdīgā priekšmeta, bet arī prasības pamata identitāte (Kr. Sen. spr. 1896. g. № 45; sal. arī Cvingman VIII. № 1570).

Turpretim tam apstāklim, ka jaunā prasībā, kas celta starp tām pašām pusēm par to pašu priekšmetu un uz tā paša

438

pamata, uzdotā prasības vērtība ir lielāka vai mazāka, nav nekāda iespaida jautājumā par prasības identitāti; tāpat nevar celt atsevišķu prasību par lietas piederumu pēc tam, kad jau izšķirta prasība par galveno lietu, par piem., prasību par procentiem pēc kapitāla piespriešanas (Civīllik. 3421. p.)1), bet ne otrādi.

3) Spriedums, kas stājies likumīgā spēkā, ir saistošs ne tikai pašiem prāvniekiem, bet arī tiesai, kas spriedumu taisījusi, kā arī citām tiesu un administratīvām iestādēm [C. pr. n. 1019. (893.) p.].2) Sprieduma saistošais spēks attiecas arī uz visiem prāvnieku tiesiskiem pēcnācējiem, it sevišķi uz viņu mantiniekiem (sal. Civīllik. 2639. р.), kā arī uz visām personām, kas iestājušās vai pieaicinātas3) lietā kā trešās personas tās juridiskās attiecības robežās, kura pastāv starp prāvnieku un šo trešo personu.3) Bet par pusēm peskaitās to likumiskie vai līgumiskie pārstāvji. Priekš pārējām personām, kas procesā dalību nav ņēmušas, tiesas spriedums ir res inter alios gesta et judicata un tamdēļ nav saistošs [C. pr n. 1021. (895.) p.].4)

Jāatzīmē tomēr un jāpastrīpo, ka saistoša spēka nav tādam tiesas spriedumam, kuru, lai gan tas stājies likumīgā spēkā, taisījusi nekompetenta tiesa vispār jeb nekompetenta pēc šās šķiras lietu piekritības noteikumiem. Viens no absolūtiem pašas procesuālās juridiskās attiecības rašanās nosacījumiem, kura izpildīšanai jāseko pašai tiesai [Sal. C. pr. n. 675. (584.)

1) Kr. Sen. spr. 1896. g. Nr. 54, 1873. g. Nr. 114. Šeit nevar palīdzēt arī citāda prasījuma kvalifikācija, piem., nevar sava laikā neuzstādītos % no jauna prasīt zaudējumu atlīdzības veidā; Kr. Sen. spr. 1900. g. Nr. 106.

2) Saskaņā ar Latvijas Senāta paskaidrojumiem, spriedums attiecībā uz alimentu apmēru nenāk spēkā materiālā nozīmē, bet attiecībā uz šo apmēru uzskatāms par provizorisku un grozāmu atkarībā no to apstākļu un attiecību pārmaiņas, kuri bija par pamatu zināma alimentu apmēra noteikšanai (sk. arī Cvingmaņa III. Nr. 296 un 690 un Bьngner, Alimentationspflicht 27., 45., 130. lap. р.; Sen. spr. 31. V. 1923. g. Nr. 190, Berenstraucha l.).

Alimentu lietās kritušais spriedums attiecībā uz prasības apmēru nav uzskatāms par res judicata; prasībā pievestais apmērs var grozījušos apstākļos neatbilst tiesas noliktam pabalstam — par tādu apstākli pareizi uzskatams Krievijas valsts valūtas sabrukums — kamdēļ prasītajam esot jāmeklē uztura ekvivalents Latvijas valsts valūtā. Izejot no šādas pareizas premises, no tās varēja taisīt šo slēdzienu, ka miertiesneša piespriestais fiksētais bērna uzturs 4 rbļ. mēnesī pie toreiz Krievijā pastāvošas zelta valūtas uz šīs valūtas paritātes pamata ir pārrēķināms Latvijas valūta (Sen. spr. 19. XII. 1927. g. Nr. 876, Spurau l.).

3) Kr. Sen. spr. 1891. g. Nr. 99; 1908. g. Nr. 84.

4) Izņēmumu skat. C. pr. n. 1451. g. un Lik. kr. 1921. g. 39., 78. p., pēc kura spriedums, ar kuru laulība atzīta par neesošu vai šķirtu. ir speķa arī attiecība uz trešam personām.

439

р.], ir tiesas kompetence (lietas piekritība tiesai pēc lietas šķiras). Katrai valsts iestādei, neizslēdzot arī tiesas, ir noteiktas varas robežas, ar kuru pārkāpšanu viņu rīkojumi vai nolēmumi zaudē savu likumīgo spēku. Šeit pastāv vecs romiešu princips: „sententia а non suo judice lata nullam obtinet firmitatem.1) Kā nav nekāda spēka kriminālam spriedumam, ko taisījusi civīltiesa, tā nav arī spēka civiltiesas spriedumam, kas taisīts pārkāpjot šās tiesas varas robežas.2) Tamdēļ arī attiecībā uz tādiem spriedumiem, kas taisīti pārkāpjot tiesas kompetenci un varas robežas, kā aplellācijas,3) tā arī kasācijas4) instanču pienākums izbeigt procesu šādās lietas pat neatkarīgi no puses noraidījuma vai aizrādījuma.

Tāpat nav nekāda spēka tiesas spriedurnam, kas taisīts tādā lietā, kur procesuālā attiecība vispār nevarēja rasties, piem., ja lieta izšķirta neizdarot uzaicināšanu un līdz ar to bez atbildētāja piedalīšanās.5) Visas citas nepareizības, kuras pielaidusi tiesa un kuras savā laikā nav pārsūdzētas — tiek dzēstas ar pārsūdzības termiņa notecešanu, jo tadu nepareizību pārbaudīšana var notikt tikai procesuālā likumā paredzētā kārtībā un laikā.

1) Sal. arī K. Hellwig, System des Zivilprocessrechts, I., 61. un 104. lap. р.; Малышевъ, I., 435. lap. р.; Энгельманъ, 367. lap. р.; Исаченко, IV., 818. lap. p. Citādās domās, kas diezin vai pareizas, Анненковъ, IV., 212. lap. p.

2) Tas neizslēdz tāda sprieduma izpildīšanas iespēju, ja puse neprotestē.

3) Sal. Kr. Sen. spr. 1867. g. Nr. 264; 1867. g. Nr. 407.

4) Sal. Kr. Sen. spr. 1868. g. Nr. 291; 1873. g. Nr. 362.

5) Sal. Kr. Sen. spr. 1870. g. Nr. 1284; Малышевъ, l., 435. lap. р.; Konrad Helwig (I, 147. lap. p.) pieved labus piemērus, kad apzināti nepareizi norādīta pretējā puse: A, dzīvojot šķirti no savas sievas, noruna ai kādu X, lai viņa citā pilsētā oficiāli uzdodas par viņa sievu un pielaiž laulības pārkāpšanas aktu ar trešo personu. Pēc tam viņš cel prasību par laulības šķiršanu pret šo viltus sievu, un arī panāk laulības šķiršanu.

Tādam spriedumam nav nekāda spēka un nozīmes pret viņa īsto sievu, kas procesā nekādas dalības nav ņēmusi un par pusi nav bijusi. Pats spriedums šai gadījumā ir bez priekšmeta, jo starp A un X laulība nekad nav pastāvējusi. Sievai tādā gadījumā atliek prasība, lai atzīst par esošu viņas laulību ar A (Feststellungskļage) Citādi ir, ja prasība celta pret personu, kuras vārds aiz kļūdīšanās uzdots nepareizi, piem., Adolfa Egle vietā prasība celta pret Augustu Egli. Šeit Augusts Egle, lai gan viņš tiesā nav bijis, uzskatāms par pusi, un spriedums pret viņu, ja to nepārsūdz, var stāties likumīgā spēkā. Vēl liktenīgāks gadījums var būt, ja prasību domāts vērst pret Augustu Egle — dēlu, bet pavēste izsniegta Augustam Egle — tēvam vai vispār personai, kuras uzvārds un vārds gadījuma pēc sakrīt ar īstā atbildētāja uzvārdu un vārdu. Tamdēļ arī likums prasa, lai prasības sūdzībā uzrāda ne tikai vārdu un uzvārdu, bet arī puses teva vārdu [359. (257.) р.].

440

4) Spriedums, kas stājies likjumīgā spēkā (vai arī pielaists iepriekšējai izpildīšanai), būdams saistošs prāvniekiem un tiesai, ir jāizpilda [C. pr. n. 1049. (924.) р.], ja tas pēc prasības rakstura vispār prasa izpildīšanu. Šai ziņā, kā iepriekš aizrādīts, jāizšķir prasības par piespriešanu (Vollstreckungs klagen, actiones cum condemnatione), kurās spriedums vienmēr uzliek atbildētājam par pienākumu kautko izdarīt (piedzīt no atbildētāja…….; izlikt atbildētāju…….; izņemt no atbildētāja valdīšanas…….; uzlikt atbildētājam par pienākumu izdot…….), no prasībām par atzīšanu (Feststellungsklagen, actiones sine condemnatione), kur nekādas darbības vai izpildījuma no atbildētāja neprasa.1)

Saprotams, arī pie spriedumu izpildīšanas ir nozīme dispozitivitātes principam, kamdēļ, pēc vispārējā noteikuma, spriedumi par piespriešanu izpildāmi tikai uz izpildīšanā ieinteresētā prasītāja-piedzinēja iniciatīvi [C. pr. n. 1051. (925.) р.]. Turpretim tiesībpārveidojošās prasībās (Rechtsgestaltungsklagen), kur sprieduma izpildīšana neatkarājas no atbildētāja darbības, no sprieduma izrietošo darbību izdarīšana ex officio gulstas uz tiesu (piem., prasībā atzīt bērnu par ārlaulībā dzimušu, vai prasībā atzīt laulību par spēkā neesošu, tiesai pašai ex officio jāpaziņo par to attiecīgai dzimtsarakstu nodaļai attiecīgas atzīmes ievešanai dzimtsarakstu grāmatās).

5) Spriedums, kas stājies likumīgā spēkā, atvieto un dzēš to strīdīgo materiāli-tiesisko attiecību, kas bijusi par prasības priekšmetu. Šeit tomēr nenotiek agrākās tiesības atjaunošana (novācija). Pats par sevi tiesas spriedums, pēc vispārējā noteikuma, jaunas tiesības nerada,2) bet tikai konstatē un sankcionē jau agrāk pastāvējušo tiesību.

Tieši tāpēc, ka galīgs spriedums sedz agrāko strīdīgo

1) Prasības par atzīšanu, to piespriešanas gadījumā, neizslēdz iespēju vai nepieciešamību izdarīt zināmas darbības, bet šīs darbības nav jāizdara atbildētājam, bet gan kādai trešai personai, vai iestādei, vai arī pašai tiesai; tā, piem., ja apmierināta prasība atzīt līgumu, kas ierakstīts zemes grāmatās, par spēkā neesošu, tad šā sprieduma izpildīšana, t. i., līguma eksgrosācija izdarāma arī bez atbildētāja līdzdalības.

2) Izņēmuma veidā tiesas lēmums pie dalīšanas var radīt jaunu tiesību, piem., nodibinot servitūtu (sal. arī Civīllik. 868. p. 3. pktu); tāpat spriedums, kas stājies likumīgā spēkā, var noderēt par pamatu ķīlu tiesību nodibināšanai (sal. Civīllik. 1412. p. un 1383. p. 2. pktu); saskaņā ar Civīllik. 830. p. 4. pktu, tiesas spriedums, ar kuru atzītas personas īpašuma tiesības, noder kā juridisks pamats īpašuma tiesību iegūšanai uz noilguma pamata.

Nevar tomēr neatzīt, ka pēc būtības nepareizs tiesas spriedums, kas stājies spēkā, praktiski iegūst konstitūtīvu raksturu, itkā nodibinot tiesību tur, kur tās agrāk nekad nav bijis un izbeidzot to tur, kur agrāk viņa bijusi, bet nesekmīgas aizstāvēšanās rezultātā no tiesas nav atzīta (sk. Civīllik. 3617. р.). (Sal. arī Малышевъ, I, 436. lap. p.)

441

materiāli-tiesisko attiecību, likums nepielaiž izlīgumu lietās, kuras galīgi izšķīrusi tiesa, paredzot tikai iespēju vienoties par sprieduma izpildīšanas veidu un kārtību (Civīllik. 3597. р.). pēc sprieduma prasītājam vairs nav jāatsakās uz savām agrākām materiāli-tiesiskam attiecībām, jo tās ieguvušas jaunu formu, jaunu pamatu spriedumā (actio judicati), lai gan atsevišķi agrākas materiāli-tiesiskās attiecības piederumi, piem., ķīla, galvojums, neskatoties uz spriedumu, var paturēt savu agrāko spēku.

Jautājumā par to, kāda sprieduma daļa stājas likumīgā spēkā, vispirms jāatzīmē, ka likumīgā spēkā stājas verbа decisiva, t. i. resolutīvā dаļa, kas ir tiešā atbilde uz prasības sūdzību.1) Motīvi, t. i. apsvērumi, uz kuriem pamatota rezolūcija, pēc vispārējā noteikuma, nestājas likumīgā spēkā.2)

Bieži rezolucija izriet no veselas rindas patstāvīgu un dažādu tiesas apsvērumu, no kuriem daži var izrādīties arī par nepareiziem, nesatricinot tomēr rezolūtīvās daļas pareizību. Tomēr tie motīvi un apsvērumi, kas atrodas tik ciešā un nešķiramā sakarā ar rezolūciju, ka citādu apsvērumu gadījumā rezolūcija seku ziņā iegūtu pavisam citu nozīmi, stājas likumīgā spēkā,3) jo tiesas spriedums var stāties likumīgā spēkā tikai tanī nozīmē, kādā to taisījusi tiesa.4)

Tā par piem., ja tiesa noraidījusi prasību kā priekšlaicīgu, minot šo priekšlaicību tikai savos motīvos, tad šai apsvērumu daļai, kas atrodas ciešā sakarībā ar rezolūciju, jāstājas likumīgā spēkā kopā ar rezolūciju; vai piem., ja tiesa noraidījusi prasību par īpašuma tiesību, pie kam no tiesas apsvērumiem izriet, ka pati prasība pamatota uz valdī-

1) Sk. Kr. Sen. spr. 1886. g. Nr. 26 un 29; 1883. g. Nr. 18 un 84; 1882. к. Nr. 18.

2) Sk. Kr. Sen. spr. 1881. g. Nr. 141; 1877. g. Nr. 277.

3) Sk. Kr. Sen. spr. 1902. g. Nr. 76; 1886. g. Nr. 24; 1883. g. Nr. 84; 1880. g. Nr. 294; 1877. g. Nr. 60.

4) Sk. Kr. Sen. spr. 1883. g. Nr. 123; 1880. g. Nr. 161. Tādos pt ieskatos vispār ir arī Saviņji (System dēs heutigen rōmischen Rechts VI — 96. lap. р.), Vindšeids (Pandekten I, § 130), Aņņenkovs (Опытъ Комментарiя IV, 208.—211. lap. р.), Isačenko (Гражд. процессъ, IV, 822. un tāl. lap. р.). Pēc Saviņji un citu domām motīvi var būt objektīvi un subjektīvi, pie kam vispār objektīvie motīvi savkārt sadalāmi divās grupās: galvenos un blakus motīvos. Tikai galvenie objektīvie motīvi, t. i. tie, kuri, kaut arī atrodas sprieduma motīvu da[ā, bet kuriem būtu jāatrodas pašā rezolūcijā, stājas likumīgā spēkā.

Pēc Kr. Senāta paskaidrojuma likumīgā spēkā stājas tikai sprieduma būtība, kura izteikta rezolūcijā (sp. 1876. g. Nr. 200); tiesas motīvi vispar nestājas likumīgā spēkā, izņemot tos gadījumos, kad šie apsvērumi tik tieši un nepieciešami saistīti ar rezolūciiu, ka pie citiem apsvērumiem šim spriedumam būtu cita nozīme (Sen. spr. 1878. g. Nr. 162).

442

šanas noilgumu, bet prasības noraidīšanai par pamatu ir noilguma nosacījumu trūkums sprieduma brīdī.

Šeit prasības noraidīšanas pamats, kas atradis sev izteiksmi tikai tiesas apsvērumos, bet ne rezolūtīvā daļā, ir neatdalāms no pēdējās un arī stājas likumīgā spēkā, un tamdēļ jauna prasība par īpašuma tiesību uz to pašu priekšmetu, starp tām pašām personām, bet uz cita (piem., formāla dokumenta) pamata ir pilnīgi pielaižama.

Tāpat kā spriedumi, stājas likumīgā spēkā arī blakus lēmumi, ar kuriem izlemj pēc būtības kādu jautājumu, kura izlemšana paredzēta nevis prasības, bet gan blakus sūdzības kārtībā.1)

Tā par piem., blakus lēmums, ar kuru izšķirts strīds par akta viltojumu, stājas likumīgā spēkā.2) Tāpat arī blakus lēmumi, kas izšķir strīdus un sūdzības par spriedumu izpildīšanu [C. pr. n. 1098. (964.), 1100. (966.), 1101. (967.) р.], par pārsūdzības termina atjaunošanu stājas likumīgā spēkā.3) Lēmumam par lietas izbeigšanu uz visiem laikiem ir tāds pats spēks kā tiesas spriedumam,4) kamdēļ tas arī stājas likumīgā spēkā.

Turpretim izbeidzošiem tiesas lēmumiem, kas izbeidz lietu sakarā ar prasītāja pielaistām formālām nepareizībām (pilnvaras trūkums, lietas nepiekritība konkrētai tiesai,5) prasītāja neierašanās, nelūdzot iztiesāt lietu viņam neesot klāt [C. pr. n. 823. (718.) p. 2. pkts], prasītāja neierašanās pēc tam, kad tiesa to atzinusi par obligātorisku [C. pr. n. 1061 un 824. (7191.) р.] vai prasības atstāšana bez caurlūkošanas uz prasītāja vienpusīgu lūgumu ar tiesību to atjaunot), nav materiāli-likumīga spēka un ir pilnīga iespēja lietu atjaunot, ceļot jaunu prasību likumā paredzētā noilguma laikā. Ievērojot minēto,

1) Sk.Kj. Sen. spr. 1889. g. Nr. 117; 1881. g. Nr. 147; 1880. к. Nr. 165.

2) Sal. arī Анненковъ, IV, 202. lap. р.; Исаченко, IV, 788. un turpm. lap. p. Citādos uzskatos Малышевъ, I, 434. lap. р., pēc kuŗa domām šie blakus lēmumi, kas neizšķir strīdu pēc būtības un neregulē materiālās tiesiskās attiecības, likumīgā spēkā nestājas, jo tos var grozīt un atcelt tā pati tiesa, sakarā ar apstākļu mainīšanos.

3) Sk. Kr. Sen. spr. 1889. g. Nr. 18; 1875. g. Nr. 1010 un Aņņenkovs (Опытъ Комментарiя IV — 205., 206. lap. р.).

4) Sk. Kr. Sen. spr. 1910. g. Nr. 12.

5) Jautājums par to vai lēmums, ar kuru lieta aiz nepiekritības tieši iestādēm tika izbeigta — var nākt likumīgā spēkā C. pr. n. 893. p. nozīmē, izšķiŗams negatīvā nozīmē; 893. p. runā tikai par spriedumiem resp. lēmumiem, kuri spējīgi nākt likumīgā spēkā, t. i. kuros lieta tiek izšķirta pēc būtības. Bet lēmums, kurā vienīgi izšķirts jautājums par lietas piekritību, ja lieta pēc būtības nav izspriesta, un kas, taisni otrādi vispār lietas būtību neaizskar, likumīgā spēkā nevar nākt (Kr. Sen. spr 1877. g. Nr. 315; 1873. g. Nr. l; 1879. g. Nr. 347; Latv. Sen. spr. 25. V 1925. g. Nr. 143, Bržezinska l.).

443

tiesas izbeidzošie lēmumi neizbeidz strīdīgo materiāli-tiesisko attiecību.

Kas attiecas uz blakus lēmumiem, kurus tiesa taisījusi apsardzības kārtībā, tad pēc Senāta paskaidrojumiem Civīlproc. nolik. noteikumi par sprieduma spēkā nākšanu [1018. (892.)p. 1. punkts, 220. (156.) p. 1. punkts], pēc kuriem otrā instance taisītais spriedums pilnīgi aptver un izsmeļ pirmās instances spriedumu — nav attiecināmi uz blakus lēmumiem apsardzības kārtībā, kuri paši par sevļ nestājas „likumīgā spēkā", bet tikai paliek spēkā, vai paliek negrozāmi, ja tie vai nu netiek pārsūdzēti, vai tiek apstiprināti otrā instancē, kādēļ apsardzības lietās pirmās instances lēmums, kuru apstiprinājusi otra instance, nezaudē savu patstāvīgo nozīmi un neskaitās procesuālā ziņā par segtu ar otrās instances apstiprinošu lēmumu.1)

No tā, ka apsardzības kārtībā taisītie lēmumi, kā blakus lēmumi, vispār nestājas likumīgā spēkā līdzīgi spriedumiem, izriet tikai tas, ka tie paši par sevi nekavē prasību, ar kuŗu ieinteresētā persona lūdz atzīt viņai šādam lēmumam pretējās tiesības, bet nemaz neizriet, ka ieinteresētā persona varētu ar vienkāršu ierunu pret prasību, kuru prasītāji ceļ uz šāda lēmuma pamata, apstrīdēt šāda lēmuma pareizību un vēl mazāk uz šā likuma pamata taisītos ierakstus zemes grāmatās.2)

Ar tiesas spriedumu prasības lietā iepriekšējie tiesas blakus lēmumi apsardzības kārtībā eo ipso zaudē savu spēku un nozīmi, bez tā, ka prasītājs būtu sevišķi lūdzis tiesas blakus lēmumu atcelt vai atzīt par spēku zaudējušu.3)

§ 107. Aizmugurisks spriedums.4)

I. Procesa pamatā guļ ideja par cīņu, par strīdu, kas norisinās starp divām pusēm. Tādēļ abām pusēm jābūt klāt

1) Kr. Sen. spr. 1877. g. Nr. 270; 1893. g. Nr. 4; 1899. g. Nr. 110; Latv. Sen. spr. 1922. g. Nr. 33 un 1923. g. Nr. 16 pēc spr. krāj. T. M. V. Salīdz, arī Griolй (de l'autoritй de la chose jugйe, 86. lap. p); Побeдоносцевъ, Судебное руководство, тезисы 1502 и 1503; Анненковъ (Опытъ комменlapiя, стр. 204). Tomēr lēmumi par mantojuma dalīšanu (Sen. spr. 1873, g. Nr. 292) un par mantotās mantas izpirkumu, kādi lēmumi pielīdzināmi spriedumiem, — stājas likumīgā spēkā (sal. arī Анненковъ IV, 205. lap. р.).

2) Latv. Sen. spr. 24. X. 1929. g. Nr. 1486, Tarasova l. 3) Latv. Sen. spr. 21. IX. 1927. g. Nr. 308, Klobera l.

4) Skat. Малышевъ, II, 2. un turpm. lap. р.: Бeляевъ, О вызовe въ судъ, Ж. М. Ю. 1860 г., № 2: Энгельманъ, Курсъ Гражд. судопроизводства, 369. un turpm. lар. р.; Васьковскiй, Учебникъ, 291. un turpm. lap. р.; Гессенъ, Къ вопросу о заочномь решенiи, Ж. М. Ю. 1897 г., №/; Мулловъ, Заочное решение и отзывъ, Ж. М. Ю. 1868 г., № 3.

444

pie lietas iztiesāšanas. Prasītājs, kā prasības iniciators, kā actor's arvien ir klāt; viņš ir ieinteresēts ierosinātās lietas ātrākā izšķiršanā. Tādēļ viņam nav iemesla slēpties. Turpretim atbildētājs, kā domājamais prasītāja tiesību traucētājs, parasti nepavisam nav ieinteresēts lietas ātrā izšķiršanā. Ja prasība pamatota un pareizi celta, tad viņam ir izdevīgāki novilcināt nākošo nelabvēlīgo spriedumu, kādēļ viņš bieži arī cenšas izvairīties no ierašanās tiesā.

Kā senos laikos Romā, tā arī viduslaikos lietas iztiesāšanu bez atbildētāju līdzdalības uzskatīja par neiespējamu un tādēļ centās nodrošināt vina neiztrūkstošu ierašanos (cautio judicii sisti). Romā piemēroja manus injectio, vēlāk — missio in possessionem, naudas sodus — multa. Kanoniskās tiesības sāka atbildētāju par izvairīšanos no ierašanās tiesā atšķirt no baznīcas. Vācijā tādu atbildētāju izsludināja ārpus likuma, un viņa mantai nodibināja valsts aizgādnību. Francijā atbildētājs tika aicināts trīs reizes, sodot viņu par katru neierašanos ar naudas sodu, bet ceturto reizi visu viņa mantu sekvestrēja un pēc gada notecēšanas konfiscēja. Senās krievu tiesības prasīja no atbildētāja galvojumu, ka viņš ieradīsies tiesā, bet ja galvinieku atbildētājam nebija, tad viņu ieslēdza važās.

Francija pirmā radīja aizmugurisku spriedumu institūtu (Jugement par defaut) un atsauksmes pret tādiem spriedumiem (Opposition).1) Vēlāk šo institūtu pārņēma arī citas valstis.

Tagad visas valstis nodrošina pusēm vienīgi pilnīgu iespēju ierasties tiesā un dot savus paskaidrojumus, neuzliekot par pienākumu obligātorisku ierašanos un saistot zināmas gadījumos ar šādu neierašanos zināmas nelabvēlīgās sekas priekš neieradušās puses. Sakarā ar to mūsu procesuālais likums, sekojot principam "audiatur et altera pars", — uzliek tiesai pienākumu dot atbildētājam pilnīgu iespēju iesniegt pret celto prasību savus paskaidrojumus un iebildumus [C. pr. n. 6. (4.) р.], bet neuzliek pienākumu ne prasītājam, ne atbildētājam obligātoriski ierasties tiesā, dodot līdz ar to prasītājam iespeju, ja atbildētājs nevēlas iestāties procesā, panākt t. s. aizmugurisko spriedumu.

II. Ar aizmugurisku, spriedumu (Versдumnissurtheil,2) Defaut, заочное рeшенiе) mūsu Civīlprocesa nolikums saprot tādu spriedumu, ko tiesa taisījusi lietā, kuras iztiesāšanā atbildētājs nav ņē-

1) Skat. Code de procedure civile §§ 149.—165.

2) Vācu (ZPO 330. un 331. p.) un Austr. lik. (396. p.) pielaiž aizmugurisku spriedumu ne tikai atbildētajā, bet arī prasītajā neierašanas gadījumā.

445

mis nekādu dalību, pamatojoties vienīgi uz prasītāja vienpusīgiem paskaidrojumiem.

Aizmugurisku spriedumu tiesa var taisīt tikai gadījumā:

1) ja prasītājs lūdzis lietu izspriest aizmuguriski [C. pr.

n. 823. (718.) p. 1. pkt.] un 2) ja atbildētājs nav ņēmis ļietā ab

solūti nekādas dalības, ne caur aizstāvi, ne personīgi [C. pr.

n. 206. (1491.) un 828. (7211.) р.].

Lai spriedums netiktu uzskatīts par aizmugurisku, pietiek, ja atbildētājs tiesai paziņojis savu adresi [C. pr. n. 413. (309.) p.]. Tomēr tas, ka atbildētājs faktiski atrodas tiesas sēžu zālē, ne ar ko neizrādot savu klātbūtni, — neizslēdz aizmuguriska sprieduma iespējamību. Bet ja tiesa konstatē atbildētāja atrašanos lietas iztiesāšanas laikā tiesas zālē, tad spriedums neškaitās aizmugurisks pat ja atbildētājs uz tiesаs jautājumiem nedod lietā nekādus paskaidrojumus [C. pr. n. 206. (1491.) un 828. (7211.) р. 2. pkt.].

III. Vispār mūsu likums ar vienas vai otras puses neierašanos tiesā saista sekošas sekas:

1) Ja puse jau ņēmusi kādu līdzdalību lietas gaitā, mutisku vai rakstisku paskaidrojumu veidā, un prasītājs lūdzis lietu caurlūkot arī viņam neesot klāt, tad tiesa, neskatoties uz prāvnieku neierašanos, lietu iztiesā, bet viņa tomēr var katrā laikā arī prasit, lai puse vai viņas pilnvarnieks ierodas peršonīgi. Ja puse, kuras ierašanos tiesa atzinusi par nepieciešamu, neierodas, tad viņai var rasties zināmas nelabvēlīgas sekas. Tā piem., tiesa, ja puse, neraugoties uz aicinājumu, nav ieradusies un nav iesniegusi tiesā izsmeļošus paskaidrojumus, var atzīt pretējās puses apgalvojumus par pierādītiem [C. pr. n. 1061. un 459. (3681.) р.].

2) Ja tiesa neierodas puse, kas uzņēmusies šinī sēdē dot zvērestu, tad šādas neierašanas sekas būs tās, ka tiks atzīti par pierādītiem tie apstākļi, kuri bij jāapgāž ar zvērestu [C. рr n. 579. (491.) p. 2. pkt. un 580. (492.) р.].

3) Ja prasītājs prasības lūgumā nav lūdzis caurlūkot lietu viņam neesot klāt, tad, abu prāvnieku neierašanās gadījumā, ja atbildētājs nav rakstiski lūdzis caurlūkot lietu arī viņam neesot klāt, tiesai jānoņem lieta no dienas kārtības, — pēc kam lietu no jauna var nolikt caurlūkošanai ne citādi, kā uz attiecīgu vienas vai otras puses lūgumu [C. pr. n. 823. (718.) p. 3. pkts].

4) Ja tomēr atbildētājs ierodas, un prasītājs nav lūdzis caurlūkot lietu viņam neesot klāt, tad prasītajā neierašanas

446

dod atbildētājam tiesību: a) vai nu prasīt lietas izbeigšanu uzliekot prasītajam, par labu atbildētājam, tiesas un lietas vešanas izdevumus, pie kam gan prasītājam ir tiesība lietu atjaunot, iesniedzot jaunu prasības lūgumu;1) b) vai arī lūgt iztiesāt lietu pēc būtības, kādā gadījumā tiesa stājas pie iesniegto pierādījumu pārbaudīšanas [C. pr. n. 823. (718.) p 2. pkt].

5) Ja prasītajs tiesa ierodas, bet neierodas atbildētājs, kurš arī vispār lietā nekādu dalību neņem, — tad prasītājam ir tiesība lūgt izsaukt atbildētāju no jauna, vai arī lūgt izspriest lietu aizmuguriski [C. pr. n. 823. (718.) p. 1. pkt.], pie kam pēdēja gadījumā apgabaltiesa var piespriest prasītajam vienīgi pierādītos prasījumus [C. pr. n. 829. (722.) р.]. Tādeļ apgabaltiesai, taisot arī aizmugurisku spriedumu, iepriekš jāpārbauda prasītāja uzdotie pierādījumi (t. s. tiesas pārbaudīšanas teorija). Gluži tāpat jārīkojas arī miertiesnesim, taisot aizmugurisku spriedumu gadījumā, ja pavēste nav izsniegta atbildētājam personīgi, bet tajos gadījumos, kad pavēste atbildētājam izsniegta personīgi, atbildētāja neierašanās dod pamatu prezumpcijai, kā viņš neatrod par vajadzīgu apstrīdēt prasītāja prasījumu pareizību un tamdēļ šajā gadījumā miertiesnesis var, nepārbaudot pierādījumus, ar aizmugurisku spriedumu piespriest prasītājam tos viņa prasījumus, kurus attaisno un pastiprina prasītajā uzdotie lietas faktiskie apstākļi [C. pr. n. 202. (146.) р.]. Šādos gadījumos spriedums pamatojas uz t. s. teoriju par atzīšanu klusējot. Ja atbildētājs cēlis pretprasību vai citādi ņēmis kādu dalību procesā, tad aizmuguriska sprieduma iespējamība ar to izslēgta [C. pr. n. 206. (1491.), 827. (7211.) р.].

Ja atbildētāju ir vairāk, tad pietiek, ja lietā faktiski piedalījies kaut viens no viņiem, lai spriedums jau nebūtu aizmugurisks. Še likumdevēja ideja bijusi tā, ka vairāku atbildētāju gadījumā maz ticams, ka līdzatbildētāji savā starpā nebūtu sazinājušies par kopīgi pret "viņiem vērsto prasību, un tādēļ vienīgi attiecībā uz to atbildētāju spriedums skaitās par aizmugurisku, kurš ticis aicināts ar publikāciju viņa dzīves vietas nezināšanas dēļ.

IV. Aizmugurisku spriedumu paziņo katram atbildētājam izraksta veidā. Atbildētājam ir tiesība pret aizmugurisku spriedumu iesniegt tai pašai tiesai savu atsauksmi (отзывъ, Einspruch, Opposition), divu nedēļu laikā (ar tālumlaiku) no sprieduma izraksta saņemšanas dienas vai no pavēstes sa-

1) Latgalē tomēr tikai pārpalikušā noilguma laikā, jo tur šāda lietas iztiesāšanas izbeigšana noilgumu nepārtrauc [C. pr. n. 823. (718.) p. 2. pkt. in fine].

447

ņemšanas dienas par aizmuguriska sprieduma izpildīšanu, raugoties pēc tā, kas noticis agrāk [C. pr. n. 209. (151.), 833. (7.7.). 834. (728.) р.].

Tā ka aizmugurisks spriedums, kas pamatots vienīgi uz prasītāja vienpusīgiem paskaidrojumiem, bez jebkādas atbildētāja līdzdalības, uzskatāms tikai par īsta sprieduma surrogātu, tad likumdevējs arī dod atbildētājam iespēju jo viegli šādu spriedumu paralizēt, iesniedzot atsauksmi.

Atsauksmei pēc sava satura tomēr jāatbilst zināmiem formāliem prasījumiem, proti: a) tai jāsatur lūgums atzīt aizmugurisku spriedumu par spēkā neesošu, b) tajā dodama atbilde pēc prasības lūguma būtības [C. pr. n. 835. (729.) p.]1) un c) par atsauksmi nomaksājama arī tiesas nodeva pēc atsauksme uzstādītās prasības summas [C. pr. n. 298. (2002.), 972. (850.) un 973. (851.) р.]. Šāds fiskāls prasījums ievests ar nolūku pamudināt atbildētāju nenovadīt lietu līdz aizmuguriskam spriedumam ar vienaldzīgu izturēšanos pret lietu.2)

Atsauksmi, kuŗai ir formāli defekti, tāpat kā apellacijas sūdzību ar formāliem defektiem [C. pr. n. 866. (755.), 857. (756.) р.] nevirza tālāk vai dod atpakaļ [C. pr. n. 836. (7291.) р.]. Tomēr iepriekšminētā [C. pr. n. 835. (729.) р.] noteikuma neievērošana nevar būt par iemeslu atsauksmes atpakaļ izsniegšanai.

Par atteikšanos pieņemt atsauksmi — divu nedēļu laikā var iesniegt blakus sūdzību, bet par nepareizi pieņemtu atsauksmi var iesniegt sūdzību vienīgi kopā ar apellāciju [C. pr. n. 837. (730.) р.].

Atsauksme pret aizmugurisku spriedumu atšķiras no apellācijas sūdzības, kura uzskatāma kā aizmuguriska sprieduma atcelšanas papildu līdzeklis, ar to, ka: a) atsauksme iesniedzama tai pašai pirmai instancei, kas taisījusi aizmugurisku spriedumu, b) atbildētājam nav jāaizrāda uz sprieduma nepareizības motīviem [pretēji pie apellācijas, sk C. pr. n. 856 (745.) p. 2. pkt.]; c) atsauksmi var iesniegt tikai atbildētājs, bet ne prasītājs viņa prasības noraidīšanas gadījuma. Pēc atsauksmes pieņemšanas lietu nekavējoties noliek uz sēdi, pēc kam tiesa, ņemot vērā prāvnieku paskaidrojumus un, vajadzības gadījumā, pārbaudījusi iesniegtos pierādījumus, taisa jaunu spriedumu, ar ko agrākais aizmuguriskais spriedums zaudē savu spēku.3) Pat ja jaunais spriedums būtu tāds

1) Sk. arī Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 523.

2) Sk. likumdošanas motīvus 1859. g. žurnāla, 53. un turpm. lap. p. Sen. spr. 1872. x. Nr. 523.

3) Ja starp atbildētājiem pastāv solidāras juridiskas at-

448

pats kā pirmais, tiesai tomēr jātaisa jauns spriedums un viņa nevar aprobežoties ar sava aizmuguriskā sprieduma apstiprinašanu,1) jo apstiprināšanas tiesība pieder vienīgi augstākai instancei. Šo jauno spriedumu var pārsūdzēt apellācijas kartībā uz vispārējiem pamatiem.

Iesniedzot atsauksmi pret aizmugurisku spriedumu vai arī pēc tās iesniegšanas, bet pirms jauna sprieduma taisīšanas, atbildētājs var lūgt apturēt aizmuguriskā spriedumā pielaisto iepriekšējo izpildīšanu.

Ievērojot lietu steidzamību, šāds lūgums tiesai jāizlemj ne vēlāk kā triju dienu laikā pēc tā saņemšanas, pie kam tiesa, apturot sprieduma izpildīšanu, var spert solus prasības nodrošināšanai [C. pr. n. 216. (1521.) un 840. (732.) р.].

Atsauksmes vietā atbildētājs tāpat kā prasītājs, ja viņa prasība noraidīta, par aizmugurisko spriedumu var iesniegt apellācijas sūdzību. Kā priekš atbildētāja, tā arī priekš prasītāja mēneša laiks apellācijas sūdzības iesniegšanai skaitāms no tās dienas, kad atbildētājs saņēmis aizmuguriska sprieduma izrakstu, vai no tās dienas, kad viņš saņēmis pavēsti par izpildīšanu, atkarībā no tā, ko viņš saņēmis agrāk2) [C. pr. n. 214. (155.), 843. (734.) р.].

V. Aizmuguriska sprieduma surrogātīvais raksturs izpaužas arī tajā ziņā, ka ja prasītājs trīs gadu laikā no aizmuguriskā sprieduma spēkā stāšanās dienas3) nav lūdzis šādu spriedumu

-

tiecības, — tad ar atsauksmes iesniegšanu uz pirmās instances aizmuguras spriedumu, C. pr. n. 210. (152.) pantā paredzētās sekas iestājas ipso jure attiecībā uz visiem solidāriem atbildētājiem, kādēļ pirmais aizmuguriskais spriedums ar jaunā aizmuguriskā sprieduma taisīšanu skaitās par ipso jure zaudējušu savu spēku attiecībā uz visiem solidāriem atbildētājiem (Sen. spr. 25. XI. 1925. g. Nr. 388, Plona l.).

1) Pieņemot atsauksmi pret aizmugurisku spriedumu, ar kuŗu prasījumi apmierināti tikai pa daļai, šis spriedums atzīstams par spēkā neesošu ne tikai tajā daļā, pret kuru atbildētājs iesniedzis atsauksmi, bet visā pilnībā (Kr. senāta spr. 1889. g. Nr. 65).

2) Šai gadījumā tas apstāklis, ka aizmuguriskais spriedums galīgā veidā nav laikā izgatavots, ir bez nozīmes un nedod atbildētājam pamatu lūgt apellācijas termina atjaunošanu (sk. Kr. senāta 1904. g. spr. Nr. 83 un 1904. g Nr. 59).

C. pr. n. 214. (155.), kā arī 843. (734.) p. apradītie pārsudzešanas kārtība un termiņš piemērojami arī personām, kuras ņēmušas dalību lieta kā blakus intervenienti, jo šo personu piedalīšanās lietā neatņem spriedumam aizmugurisko raksturu, kādēļ, piemērojot C. pr. n. 11. (9.) p., jāatzīst, ka, lai gan augšā minētie panti par trešam personām sevišķi nerunā, tie tomēr attiecināmi arī uz viņām (sal. Sen. spr. 24. IV. 1931. g. Nr. 716, Levitasa l.).

3) Sal. Kr. Sen. 1883. g. spr. Nr. 129 un 1896. g. Nr. 59. Sal. arī Т. А. Статья 735, У. Гр. Суд., Ж. M. Ю. 1894/95 г., N5 VII, стр. 243 и. т. I.

449

izpildīt, tad tas zaudē spēku.1) Prasītājs šajā gadījuma viņam pārpalikušā nenotecējušā noilguma laikā2) var no jauna iesaiegt prasību, nebaidoties, ka atbildētājs tādā gadījumā varētu celt exceptio rei judicatae [C. pr. n. 844. (735.) р.].

Pieteikumu, ka aizmugurisks spriedums, kas nebija izpildīts 3 gadu laika, zaudējis spēku, var izdarīt arī tiesu izpildītājam, kad tas uzrāda izpildu rakstu. Ja tiesu izp|ldītājs pieteikumu neņem vēra, par viņa rīcību var iesniegt sūdzību, bet šo strīdu var celt arī prasības veidā.3) Civīlproc. nolik. 844. (735.) p. noteikumi nav piemērojami aizmuguriskiem spriedumiem tajos gadījumos, kad no atbildētāja nekāda izpildīšana netiek prasīta.4) Jautājums par 844. (735.) p. attiecināšanu arī uz miertiesnešu aizmuguriskiem spriedumiem izšķirams pozitīvi.5)

VI. Īpatnējs aizmuguriska sprieduma gadījums izriet no Civīlproc. nolik. 908. (794.) p. 2. punkta un 911. (797.) p. 2. pkta.

Saskaņā ar agrāko 726. р., kurš atcelts 1912. g., aizmuguriskos spriedumus pret atbildētāju, kura adresi prasītājs nebij norādījis, publicēja 294.—297. p. paredzētā kārtībā, un no aizmuguriskā sprieduma publikācijas laika aprēķināja atbildētajam termiņu atsauksmes iesniegšanai. Šo pantu prasītāji sāka izmantot ļaunprātīgi, neuzrādot ar nodomu atbildētāja dzīves vietu. Tādēļ ar 1878. g. 17. janvāra likumu6) atsauksmes iesniegšanas termiņu sāka aprēķināt ne vairāk no minētās publikācijas dienas, bet no tās dienas, kad atbil-

1) Lai uzglabātu aizmuguriska sprieduma spēku ilgāk par 3 gadiem, prasītājam jāgriežas pie tiesu izpildītāja dēļ izpildīšanas un dēļ uzraksta uz izpildu raksta (sal. Kr. Sen. spr. 1896. g. Nr. 59 un 1913. g. Nr. 97).

2) Latgalē prasības iesniegšana un par šādu prasību taisītais aizmuguriskais spriedums nepārtrauc noilguma tecējumu [844. (735.) р.], bet Rietumlatvijā, saskaņā ar Civīllik. 3629. un 3630. р., noilgums ar prasības celšanu vienmēr top pārtraukts.

3) Jautājumu, kādā kārtībā (blakus sūdzības vai prasības) izšķirams lūgums atzīt aizmugurisku spriedumu par zaudējušu spēku, — Krievijas Senāts no sākuma izšķīra tajā nozīmē, ka tāds lūgums izšķirams blakus sūdzības kārtībā par tiesu izpildītāja nepareizu rīcību (Sen. spr. 1882. g. Nr. 140 un 1901. g. Nr. 92); tomēr vēlāk Senāts atzina par iespējamu tādu lūgumu izšķirt arī prasības kārtībā (Sen. spr. 1885. g. Nr. 21; 1893. g. Nr. 54 un 1898. g. Nr. 87); pie pēdējā ieskata pieturas arī Latvijas Senāts (sk. Sen. spr 28. II. 1923. g. Nr. 19, Bērziņa L, Tieši. Min. Vēstn. kr.).

4) Skat. ari Kr. Sen. spr. 1911. g. Nr. 42.

5) Skat. Kr. Sen. spr. 1885. g. Nr. 21; 1879. g. Nr. 266; 1908. g. Nr. 801. Jautājums par to, vai C. pr. n. 844. (735.) p. noteikums piemērojams arī Piespiedu izpildīšanas kārtībā pēc aktiem taisītiem sprieduma uzrakstiem [С. pr. n. 236. (1618.) un 238. (16110.) р.], kuriem arī ir aizmugurisku spriedumu raksturs, liekas, pēc principa „ubi eadem ratio, ibi eadem dispоsitio" izšķirams pozitīvi.

6) Полное собр. законовъ № 58093.

29

450

ctētājs tiešām saņēmis aizmuguriska sprieduma izrakstu. Ar to aizmuguriska sprieduma publikācija zaudēja savu praktisko nozīmi un tādēļ arī 1912. g. šādu publikāciju atcēla.

Ar nolūku dot prasītājam no jauna iespēju izpildīt aizmugurisko spriedumu, — Saeima 1930. g. 18. jūnijā papildinājusi 834. (728.) p. ar piezīmi, pēc kuras prasītājs, ja nav iespējams izsniegt atbildētājam aizmugurisko spriedumu, var lūgt tiesu, kura lietu izspriež, iecelt lietas turpināšanai atbildētāja interešu aizstāvi, kurš atvieto atbildētāju visā lietas gaitā, kamēr neiestājas lietā pats atbildētājs, un kurš ved lietu līdzīgi personām, kurām tiesa piešķīrusi mazturības tiesības, pie kam tāds aizstāvis nevar izbeigt lietu miera vai atzīšanas ceļā, bet viņam ir tiesība piedzīt atbildētājam par labu piespriestās summas, kuru atlikums pēc visu izdevumu un aizstāvim piešķirto atlīdzības summu segšanas, iemaksājams tās tiesas depozitā, kura izdevusi izpildrakstu.

Pēc šās piezīmes satura spriežot, — atbildētāja interešu aizstāvim ir tiesība divu nedēļu laikā no aizmuguriskā sprieduma izraksta saņemšanas dienas iesniegt pret aizmugurisko spriedumu atsauksmi un tiešām, liktos, ja tāds aizstāvis pārliecināts, ka aizmuguriskais spriedums nav pareizs — viņam ne tikai tiesība, bet arī pienākums iesniegt atsauksmi pret tādu nepareizu aizmugurisku spriedumu.1)

Augšā minētais 1878. g. 17. janvāra likums paredzēja arī to gadījumu, kad ar aizmugurisku spriedumu tika noraidīta prasītāja prasība. Šādā gadījumā prasītājs, iesniedzot apellācijas sūdzību, varēja panākt savas prasības apmierināšanu otrā instancē, kuras spriedums tūliņ stājās spēkā. Par šādu spriedumu atbildētājs, kura dzīves vieta nebij norādīta un kuru aicināja ar publikāciju, varēja arī neko nezināt un varēja dabūt zināt tikai tad, kad jau termiņš kasācijas sūdzības iesniegšanai bija palaists gaŗām.

Šā iernesla dēļ atbildētājam, kas saņēmis pavēsti par Tiesu palātas sprieduma izpildīšanu, kura atcēlusi aizmugu-

1) Tomēr jāatzīst, ka tādā gadījumā 834. (728.) p. piezīme ir pretrunā ar 1109. (9678.) p. saturu, pēc kura tas apstāklis, ka aizstāvis ir saņēmis izrakstu no aizmuguriska sprieduma, nav jāņem vērā aprēkinot termiņus, noteiktus atsauksmes, apellācijas vai lūguma par sprieduma jaunu caurlūkošanu iesniegšanai. Tie termiņi aprēķināmi no dienas, kad atbildētājam pašam nodota pavēste par uzsākto izpildu darbību. Šī krievu likumdevēja uzmanība izskaidrojama ar augšā uzstādīto prasītaja varbūteju nelietīgu rīcību, ko Latvijas likumdevējs, liktos, nav ņēmis vērā, izdodot 834. (728.) p. piezīmi, kurai kā vēlākam likumam pie pretrunas ar agrāko ir priekšrocība. Izcēlās tomēr jautājums, vai pašam atbildētājam arī tagad ir tiesība iesniegt atsauksmi pret aizmugurisko spriedumu, ja aizstāvis savā laikā tādu atsauksmi nav iesniedzis. Šo jautājumu, liktos, ievērojot vēl neatcelto 1109. (9678.) pantu, — pareizāki izšķirt pozitīvi.

451

risko spriedumu, kas taisīts lietā, kurā atbildētājs ticis aicināts ar publikāciju, saskaņā ar C. pr. n. 908. (794.) р., dota iespēja lūgt sprieduma jaunu caurlūkošanu lietā, kurā viņš faktiski nav ņēmis un nav varējis ņemt dalību.

Līdz 1912. g.1) pret atbildētāju, kas bija iesniedzis atsauksmi un pēc tam atkal nebij ieradies, varēja taisīt otru aizmugurisku spriedumu. Bet kad 1912. g. pieņēma jaunu C. pr. n. 7211. p. — iespēja taisīt otru aizmugurisku spriedumu atkrita, jo, iesniedzot atsauksmi pret pirmo aizmugurisko spriedumu, atbildētājs jau šai lietā ņem dalību, un šī piedalīšanās, saskaņā ar C. pr. n. 828. (7211.) p. 1. pktu, izslēdz iespēju taisīt otru aizmugurisku spriedumu. Bet aiz krievu kodifikācijas nevērības C. pr. n. 828. (7211.) p. netika saskaņots ar 832. (725.), 835. (729.) (in fine), 842. (733.) un 843. (734.) p.2)

XI. NODALĪJUMS.

Apellācija.

§ 108. Vispārīgi aizrādījumi.

I. Tiesas spriedums izšķir jautājumu, kurai no pusēm ir taisnība. Bet tiesa, spriedumu taisot, var arī kļūdīties:

a) var gadīties, ka puses nepietiekošā mērā vai sagrozītā veidā apgaismojošas lietas apstākļus, sakarā ar ko iespējams, ka faktiskie apstākļi uztverti no tiesas nepareizi;

b) var gadīties, ka tiesa nepareizā kārtā piemēro lietai neatbilstošas tiesību normas, un

c) var būt gadījumi, ka pašā procesā pielaistas formālas nepareizības, kas mazina vai iznīcina sprieduma spēku un nozīmi.

Jāatzīst, ka bieži vien strīdus aina, strīdus lietas raksturs visā pilnībā pat pašām pusēm atklājas tikai pašā tiesā, caurlūkojot lietu pirmā instancē; bieži vien tiesā strīdus iet par tādiem lietas apstākļiern, kuri līdz tiesai likās par bezstrīdīgiem, vai, kuriem puses līdz tam nepiegrieza vērību. Tamdēļ pirmās instances spriedums bieži vien ir negaidīts pusei, kas nav piegriezusi vajadzīgo uzmanību tieši tiem lietas apstākļiem, kuriem tiesā bijusi izšķiroša nozīme un kurus zau-

1) Собр. Узак. и Распоряж. Правительства, 1912. g. 1003. р.

2) Acīmredzot, arī prof. Vaskovskis to nav ievērojis, jo savā 1917. g. mācības grāmatas pēdējā izdevumā viņš vēl runa par otru aizmugurisku spriedumu (sk. 294. lap. р.), par kuru, saskaņā ar 7211. р., nevar būt runas. To pašu kļūdu pielaidusi arī mūsu Saeimas kodifikācijas nodala 832. (725.), 835. (729.), 842. (733.), 843. (734.) p.

29*

452

dējušai pusei nav izdevies vispusīgi un pareizi apgaismot pirmā instancē.1)

Viss tas spiež dot pusēm iespēju panākt pielaisto nepāreizību izlabošanu. Tas sasniedzams, iesniedzot apellācijas sūdzību augstākai instancei (Tiesu palātai vai miertiesu lietās apgabaltiesai), kurai ir tiesība no jauna caurlūkot lietu pēc būtības visumā vai tikai kādā daļā.

Ja pirmās instances spriedums pārsūdzēts tikai zināmā daļā, tad pārējā, nepārsūdzētā daļā tas stājas likumīgā spēkā, un to var izpildīt.

Ar apellācijas iesniegšanu starp pusēm un tiesu rodas jauna procesuāla attiecība, kas otrā instancē attīstās tāpat kā procesuāla attiecība pirmā instancē sakarā ar prasības lūguma iesniegšanu.

Lai šī jaunā procesuālā attiecība rastos, t. i., lai otrā instance varētu izspriest lietu pēc būtības, nepieciešami tie paši nosacījumi, kā pirmā instancē, proti:

1) lietas piekritība noteiktai apellācijas instancei (nevar iesniegt sūdzību par miertiesneša spriedumu Tiesu palātai);

2) puses tiesībspēja un darbībspēja, pie kam par apellātoru var būt prasītājs, atbildētājs, trešā persona, kas pieaicināta vai iestājusies lietā par līdzdalībnieku, vienas puses pabalstītāju [C. pr. n. 756. (660.), 763. (663.) р.], vai trešā persona, kas iestājusies lietā ar patstāvīgu prasījumu [C.pr. n. 765. (665.) р.];

3) puses pārstāvja, ja tāds ir, tiesībspēja un darbībspēja un pilnvarojums iesniegt apellāciju [C. pr. n. 352. (250.) un 866. (755.) p. 2. pkt.];

4) apellācijas iesniegšanai noteiktais l mēneša termiņš [C. pr. n. 859. (748.), 860. (749.) р., 866. (755.) р. 1. pkt.], bet gadījumā, ja termiņš būtu notecējis bez apellatora vainas, nepieciešama apellācijas termiņa atjaunošana [C. pr. n. 891. (778.) р.];

5) strīdīgam attiecībām iekšēji jābūt tam pašam, ka pirmā instancē, t. i. pusēm, strīdus objektam un tiesiskam pamatojumam jābūt tiem pašiem [C. pr. n. 858. (747.) p.];

6) jāievēro noteikta forma [C. pr. n. 855. (744.), 856. (745.) р.].

1) Tā kā saskaņā ar C. pr. n. 854. (743.) p. par jebkuru apgabaltiesas spriedumu var iesniegt apellācijas sūdzību, — tad jāatzīst, ka puse var pārsūdzēt arī tādu spriedumu, kas bija taisīts viņai par labu, bet kura sprieduma motīvi, ciktāl tie atrodas tiešā sakarā ar rezolūtīvo dalu, pārtrauc vai aizskar apellātora tiesības vai intereses (sal. Bonnier, Traite dēs preuves, 4. izdev., 2. sēj., 449. lap. р.; Анненковъ, Опытъ комментарiя т. IV. стр. 212; Журн. Гражд. и Угол, права, 1880 г. кн. 6, стр. 79; contra: Senāta spr. 1874. № 711),

453

II. Ar apellāciju mēs saprotam otrās instances tiesai adresētu sūdzību par pirmās instances tiesas spriedumu, lūdzot skatīt cauri pēc būtības lietu, kas pirmā instancē izšķirta nepareizi, un taisīt jaunu spriedumu pārsūdzētā vietā.

Analizēsim šo definīciju.

1) Apellācija ir sūdzība par lietas nepareizu izspriešanu pēc būtības [C. pr. n. 253. (162.), 854. (743.) р.]. Sūdzībai jābūt iesniegtai par spriedumu, bet ne par lēmumu; tā satur arī lūgumu caurlūkot lietu par jaunu un taisīt jaunu spriedumu.

2) Tā adresējama un lūkojama cauri otrā, augstākā instancē — apgabaltiesā vai Tiesu palātā [C. pr. n. 260. (165.), 873. (762.) р.], bet iesniedzama vienmēr pirmai instancei [sal. 873. (762.) р.].

3) Tas mērķis panākt lietas otrreizēju caurlūkošanu pēc būtības, vai nu visumā, vai pa daļai [C. pr. n. 884.—886. (772.—774.), 276. (1801.) р.].

4) Pārsūdzētam spriedumam jābūt, pēc apellatora domām, nepareizam [C. pr. n. 856. (745.) p. 2. pkt, 255. (163.) p.]; šī nepareizība var izrietēt no tam, ka:

a) nepareizi noskaidroti lietas faktiskie apsiākļi,

b) nepareizi piemērotas tiesību normas. Lai formas ziņā apellācijas sūdzība būtu pareiza, tajā jānorāda [C. pr. n. 856. (745.) р.]: 1)

1) kādai tiesai sūdzību adresē;

2) kas un pret ko viņu iesniedz, kā arī apellatora dzīves vieta;

3) vai sūdzību iesniedz par visu spriedumu, vai par tā daļu, un par kādu; pēdējā gadījumā jāuzrāda arī apellācijas vērtība;

4) kādi pamatojumi, faktiski vai tiesiski, apgāž sprieduma pareizību;

5) lūguma punkts, aizrādot tajā, ko apellātors lūdz (spriedumu atcelt …… un piespriest prasību, jeb prasību noraidīt),

un beidzot

6) jābūt parakstam.

1) Tomēr, saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem (1928. g. 17. III. Ozo-liņa l.; 1922. g. 9. XI. Finkelšteina l.; 1924. g. 19. XI. Rimšas l.), C. pr. n. 745. p. ir tikai instrukcijas nozīme, un tā neizpildīšanas gadījuma sankcijas nav; šā panta neievērošana nevar būt par pamatu apellācijas sūdzības atpakaļizsniegšanai vai atstāšanai bez caurskatīšanas (Sen. spr. 1871. g. Nr. 1156; 1872. g. Nr. 990; 1922. g. Nr. 231). Bez tam motīvu neuzrā-dīšana apellācijas sūdzībā nedod tiesību otrai instancei nerēķināties ar pamatojumiem, kurus apellātors uzrāda vēlāk [sk. C. pr. n. 433. (331.) un 444. (339.) p.; Sen. spr. 1921. g. Nr. 23].

454

Ja apellācijas sūdzība iesniegta laikā un formāli ir pareiza, tad viņai dod likumīgo virzienu [C. pr. n. 869. (758.), 873. (762.) р.].

Apellācijas sūdzības trūkumiem ir divējādas sekas:

1) vai nu apellāciju atstāj bez tālākvirzīšanas, ja šos trūkumus var labot, t. L, kad nav samāksāta zīmognodeva, nav pieliktas tiesu nodevas, trūkst apellācijas noraksta vai apellācijā norādīto pielikumu [C. pr. n. 867. (756.), 259. (1643.) р.], nosakot apellātoram defektu izlabošanai 7 dienu ilgu papildtermiņu (bez tālumlaika), bet ja līdz likumā paredzētā appelacijas termiņā notecēšanai palikušas vairāk kā 7 dienas, tad defektu novēršanai dod visu pārpalikušo laiku;1)

2) vai arī apellācijas sūdzību izsniedz atpakaļ, ja defektu nevār labot, t. i., ja nokavēts mēneša termiņš apellācijas iesniegšanai vai ja apellātora pārstāvis nav uzrādījis attiecīgu pilnvaru apellācijas iesniegšanai [C. pr. n. 866. (755.) un 258. (1642.) р.].

§ 109. Apellācijas sūdzības iesniegšanas un virzīšanas kārtība.

Apellācijas sūdzība jāadresē otrai, augstākai instancei, bet jāiesniedz tai instancē, kas taisījusi nepareizo spriedumu. Šī instance pārbauda, vai sūdzība iesniegta termiņā, t. i. viena mēneša laikā no sprieduma pasludināšanas galīgā veidā [C. pr. n. 860. (749.) р.], bet miertiesā no rezolūcijas pasludināšanas2) dienas [C. pr. n. 253. (162.) un 194. (140.) р.], nosūta apellācijas norakstu pretējai pusei paskaidrojumu došanai [C. pr. n. 869. (758.) un 260. (165.) р.], paziņo apellātoram, kad apellācijas sūdzības noraksts izsniegts pretējai pusei [C. pr. n. 871. (760.)

1) Ja apelācijas sūdzību iesniedzis prasītāja vai atbildētāja pilnvarnieks, tad paziņojums par apellācijas sūdzības atstāšanu bez tālākvirzīšanas jāsūta nevis pašam prasītājam vai atbildētājam, bet tikai pilnvarniekam (Sen. spr. 1926. g. 28. I.Johansona l., Nr. 112).

2) Noteikums par to, ka miertiesnešu spriedumi pārsūdzami mēneša laikā no sprieduma pasludināšanas [C. pr. n. 253. (162.) р.], attiecas tikai uz tādiem spriedumiem, kuri taisīti atbildētāja klātbūtnē, kamēr noteikumi par aizmugurisko spriēdumu pārsūdzēšanas kārtību atrodami 214. (155.) pantā; šinī pantā aprādītie pārsūdzēšanas kārtība un termiņš piemērojami arī personām, kuras ņēmušas dalību lietā kā blakus intervenienti, jo šo personu piedalīšanās lietā neatņem spriedumam aizmugurisko raksturu, un konstatēti C. pr. n. 198. (145.), 20б. (1491.) pantu priekšnoteikumi, kādēļ, piemērojot C. pr. n. 11. (9.) pantu, jāatzīst, ka, lai gan 214. (155.) pants par šām personām sevišķi nerunā — tas tomēr attiecināms arī uz viņām (Sen. spr. 1931. g. 24. IV., Levitasa L, Nr. 716).

455

р.], pēc kam nosūta visu lietu otrai instancei. Miertiesnesim tam nolūkam noteikts trīs dienu laiks [C. pr. n. 260. (165.) р.].

Apellācijas sūdzība par daļas spriedumu virzāma uz Tiesu palātu (resp. apgabaltiesai kā otrai instancei) tikai kopā ar pārsūdzību par apgabaltiesas spriedumu prasības pārējās daļās (gala spriedumu), bet ja šis pēdējais nav pārsūdzēts — pēc tā pārsūdzības termiņa notecēšanas [C. pr. n. 2601. un 874. (7621.) р.].

Uz iesniegto apellācijas sūdzību otrai pusei ne vēlāk par divām nedēļām pirms tās dienas, uz kuru lieta nolikta iztiesāšanai, ir tiesība iesniegt paskaidrojumu Tiesu palātai [C. pr. n. 871. (760.) un 872. (761.) р.], kas paskaidrojuma norakstu nosūta otrai pusei.

Ja paskaidrojumu sniedzošā puse arī ir ieinteresēta sprieduma daļas grozīšanā, tad viņai mēneša laikā no apellācijas noraksta saņemšanas, pieskaitot tālumlaiku, ir tiesība kopā ar paskaidrojumu iesniegt Tiesu palātai pretapellāciju, t. i. paskaidrojumu uz apellācijas sūdzību līdz ar patstāvīgiem pretprasījumiem1) [C. pr. n. 876. (764.) p ].

Šī pretapellācija, tāpat kā parastā apellācijas sūdzība, jāapmaksā ar tiesu nodevām un jāiesniedz Tiesu palātai vai arī apgabaltiesai, ja apgabaltiesa vēl nav lietu nosūtījusi Palātai (Sen. spr. 1908. g. Nr. 55).

Uz pretapellāciju apellātors nevar iesniegt jaunu rakstisku paskaidrojumu, bet var dot mutiskus paskaidrojumus.2)

Ja par prasītājiem un atbildētājiem uzstājas vairākas personas (subjektīvā līdzdalība), tad katrs no viņiem, kā arī trešā persona (Kr. Sen. spr. 1874. g. № 845) var pievienoties apellācijai, ko iesniedz viens no viņiem. Pievienošanās izdarāma, iesniedzot par to Tiesu palātai sevišķu lūgumu viena mēneša laikā no apellācijas noraksta izsniegšanas pretējai pusei [C. pr. n. 878. (766.) p.].3)

Tā ka tie, kas pievienojas, nav patstāvīgi apellātori, tad viņu procesuālais stāvoklis pilnīgi atkarājas no galvenā apellātora stāvokļa. Ja pēdējais atsakās no savas apellācijas sūdzības, tad automātiski atkrīt arī pievienojušies apellātori.

1) Saskaņā ar Kr. Senāta paskajdrojumu — pretapellāciju var iesniegt arī miertiesās, līdz apgabaltiesā kā otrā instancē noteiktai sēdes dienai [C. pr.n. 266. (170.) p.]; tā tad C. pr. n. 871. (760.) un 876. (764.) p. noradītais mēneša termiņš nav saistošs miertiesas (Sen. spr. 1871. g. Nr. 1183; 1874. g. Nr. 506 un 1908. g. Nr. 29).

2) Sal. Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 107; 1871. g. Nr. 725; 1870. g. Nr. 54.

3) C. pr. n. 878. (766.) p. nosacījumi nav piemērojami kasācijas sūdzībām, jo 878. (766.) p. nav pievests 915. (801.) p. (Sen. spr. 1869. g. Nr. 319; 1882. g. Nr. 66; 1891. g. Nr. 111; 1929. g. 6. VI. Nr. 1033, Graudiņa l.).

456

Ja no vairākiem prasītājiem vai atbildētājiem daži apellācijas sudzībai nepievienojas un neiesniedz arī patstāvīgu apellaciju, tad piespriešanas prasībās (Vollstreckungsklagen), ja prasības priekšmets ir dalāms, — pirmās instances spriedums attiecībā uz šām personām stājas likumīgā spēkā un var tikt izpildīts.

Turpretim atzīšanas prasībās, kur prasības priekšmets parasti ir nedalāma tiesība, spriedums nestājas likumīgā spēkā pat attiecībā uz šām, pirmās instances spriedumu nepārsūdzējušām personām, ja tikai prasības priekšmets nav dalāms.

Procesa un lietas iztiesāšanas kārtība otrā instancē parasti ir tāda pati kā pirmā [C. pr. n. 890. (777.) р.]. Pusēm jāuzdod sava juridiskā adrese Rīgā līdz paskaidrojuma iesniegšanas laika notecēšanai; pretējā gadījumā prāvniekiem izsniedzamās pavēstes un rakstus atstāj Tiesu palātas kancelejā [C. pr. n. 875. (763.) p.].1)

Pēc paskaidrojuma saņemšanas vai pēc mēneša laika notecēšanas, skaitot no apellācijas sūdzības noraksta saņemšanas, lietu, neatkarīgi no prāvnieku lūguma,2) noliek iztiesāšanai3) [C. pr. n. 879. (767.) р.].

1) Nebūtu savienojams ar 875. (763.) panta nosacījuma mērķi un racionālo pamatu, ja atsvabinātu tiesu no pienākuma izsniegt pusei 763. p. minētos rakstus arī tad, ja viņa savu adresi pieteikusi pēc 875. (763.) p. paredzētā termina, ja vien šo rakstu izsniegšana būtu iespējama pirms sēdes un lieta ar to netiktu novilcināta. 875. (763.) p. mērķis ir novērst lietas vilcināšanu sakarā ar vienas puses iesniegumu, pavēstu un citu rakstu nosūtīšanu pretējai pusei uz viņas faktisko dzīves vietu (Sen. spr. 1928. s. 31. V. Nr. 63, Tichonova l.).

2) Saskaņa ar C. pr. n. 879. (767.) p. izpratni, tiesas sēdes dienu iesniegtas apellācijas sūdzības caurskatīšanai noteic priekšsēdētājs pēc sava ieskata, zināms, ar tādu aprēķinu, ka pavēste uz nolikto tiesas sēdi varēja tikt izsniegta tik laikus, ka partiem būtu bijis iespējams ierasties uz tiesu; tā tad attiecībā uz pašas tiesas sēdes dienas noteikšanu C. pr. n. 879. (767.) panta pārkāpums būtu jāatzīst par pielaistu tikai tādā gadījumā, ja tiek konstatēts, ka aiz vēlas pavēstes izsniegšanas parts nav varējis ierasties uz tiesas sēdi. Tomēr C. pr. n. 402. (299.) pants, kas paredz, ka tiesas sēdes diena ir noteicama ar tādu aprēķinu, ka starp to un dienu, kad pavēste tika izsniegta, paietu ne mazāk par 7 dienām, — attiecas uz atbildētāja izsaukšanu uz pirmo tiesas sēdi, bet šis pants nav piemērojams partu izsaukšanas kārtībai uz nākošām sēdēm un jo mazāk otrā instancē (Sen. spr. 1928. g. 28. IX. Nr. 275, Zacharjevas l.).

3) Saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem, pēc C. pr. n. 854. (743.) p. var iesniegt tikai vienu apellāciju, un tāpat tikai vienu paskaidrojumu uz apellāciju, un ja pusei kāda iemesla dēļ nav bijis iespējams pietiekoši pamatot apellāciju, tad apellāciju pēc būtības var papildināt iesniegtās apellācijas robežās tikai tiesas sēdē likumā paredzētā

457

Atšķirībā no procesa kārtības pirmā instancē, — atbildētāja neierašanās nav par pamatu aizmuguriska sprieduma taisīšanai, tāpat arī prasītajā neierašanās nedod pamatu lietu izbeigt vai izslēgt no dienas kārtības [C. pr. n. 882. (770.) р.].

Lietas atreferēšana [C. pr. n. 882. (770.) р.], prāvnieku sacīkste [881. (769.) р.], pierādījumu pārbaudīšana [883. (771.) р.] un sprieduma taisīšana [884. (772.) р.] notiek pēc tiem pašiem noteikumiem, kas paredzēti pirmai instancei. Tomēr otrai instancei ir tiesība ne tikai pašai izdarīt pierādījumu pārbaudīšanu, bet, ja viņai rodas grūtības, uzdot to pirmai instancei [C. pr. n. 883. (771.) р.]. Pēdējā gadījumā, protams, cieš tiešuma princips.

Ja pirmās instances spriedums izrādās nepareizs, tad otrā instance no jauna izspriež lietu pēc būtības, nesūtot to atpakaļ pirmai instancei [C. pr. n. 884. (772.) р.].1)

Ja tomēr pirmā instance pārkāpusi tādus procesa likuma pamatnoteikumus, piem., neuzaicinot pusi tiesā, kuru neievērošana atņēmusi vienai no pusēm iespēju sniegt pirmā instancē savus paskaidrojumus pēc būtības [C. pr. n. 17. (13.) р.], kamdēļ šī puse, pretēji likumam [C. pr. n. 15. (11.) un 16. (12.) р.], nav varējusi izmantot 2 instances, tad otrai instancei ir tiesība, atceļot pirmās instances spriedumu, nodot lietu pēdējai

kārtībā (Sen. spr. 1875. g. Nr. 10; 1922. g. Nr. 5; 1923. g. Nr. 92 un 1928. g. 24. XI. Nr. 355, Varana l.; 1928. g. 25. X. Nr. 279, Fedotova l.; 1931. g. 22. IV. Nr. 47, Jurisona l.).

Praksē krievu laikā šo stingro noteikumu par tikai vienu paskaidrojumu reti ievēroja, un tas arī nav attaisnojams nedz ar likuma [C. pr. n. 879. (767.) р.] burtu, nedz ar tā garu.

Paceļas jautājums, kā izpildīt šo Senāta uzstādīto noteikumu, ja puse līdz ar otro rakstisko paskaidrojumu iesniedz tādus dokumentus vai citus pierādījumus, kuri pilnīgi groza faktiskos apstākļus un kuru neievērošana nozīmētu aicīmredzami nepareiza sprieduma taisīšanu.

1) Lai gan otrā instance, atceļot pirmās instances spriedumu, nav spiesta sevišķi kritiski iztirzāt pirmās instances sprieduma motīvus (Sen. spr. 1885. g. Nr. 76), bet tomēr gadījumā, ja otrā instance, izejot no tiem pašiem pirmās instances spriedumā noskaidrotiem faktiskiem apstākļiem, uz viņu pamata nāk pie diametrāli pretēja slēdziena un sakarā ar to atceļ pirmās instances spriedumti, tad otrai instancei šāds slēdziens jamotīve visos sīkumos, un sevišķi jāpaskaidro, kādēļ viņa nav piešķīrusi nozīmi prasītāja pievestiem un pirmās instances uzsvērtiem apstākļiem (Sen. spr. 1925. g. 23. IV. Nr. 139, Plociņa l.).

Nedz no C. pr. n. 255, (163.) р., nedz no 858. (747.) p. neizriet, it ka pie lietas caurskatīšanas otrā instancē tiesai būtu jāpārbauda tikai pirmās instances sprieduma motīvi; pievestie likumu panti aizliedz apellātoram pievest apellācijas sūdzībā jaunus prasījumus, bet nebūt neņem viņa pretiniekam tiesību atsaukties uz visiem tiem faktiem un pierādījumiem, kurus viņš pievedis pirmā instancē, pilnīgi neatkarīgi no tā, vai šī instance tos apspriedusi, vai nē (Sen. spr. 1930. g. 30. IV. Nr. 698. Badche l.).

458

atpakaļ caurlūkošanai par jaunu (Sen. spr. 1893. g. № g?-1881.. g. № 77).1)

Šajos retos gadījumos otra instance darbojas ar kasācijas instances tiesībām.2) Tomēr ar prāvnieku piekrišanu, lai gan pamatnoteikumi acīmredzot pārkāpti, otrā instance var pati lietu skatīt cauri un to izšķirt (Sen. spr. 1881. g. № 155)

Arī otrās instances darbību aprobežo noteikums: judex ne eat ultra petita partium [C. pr. n. 885. (773.), 808. (706.) р.]. Tāpēc otrai instancei jāaprobežojas tikai ar sprieduma pārsudzēto daļu caurlūkošanu un izspriešanu no jauna. Piem., ja ir pārsūdzēta tikai tā sprieduma daļa, kas attiecas uz lietas vešanas lzdevumiem, tad otrā instance nevar caurlūkot prasības prasījumu pēc būtības, kaut spriedums arī šinī daļā būtu nepareizs [C. pr. n. 885. (773. р.].

Ja spriedumu pārsūdzējusi tikai viena puse, tad vispār apellātora stāvoklis, pārsūdzot spriedumu zaudētā daļā, nevar pasliktināties (reformatio in pejus), kaut otrā instance arī nāktu pie slēdziena, ka tā daļa, kas taisīta apellātoram par labu un no pretējās puses nav pārsūdzēta, ir nepareiza. Šī nepārsūdzētā sprieduma daļa, kaut tā arī nepareiza, uz C. pr. n. 6. (4.), 808. (706.), 885. (773.) p. pamata tomēr stājas likumīgā spēkā. Tomēr atsevišķos gadījumos otrā instance uzraudzības kārtībā var aizrādīt pirmai instancei [Tiesu iek. lik. 174. (250.) р.] uz ievērotām nepareizībām.

Neatkarīgi no prāvnieku lūguma, otrā instance var caurskatīt un atcelt tomēr tās nepareizības, ar kurām pārkāpti procesa absolūtie pamatnosacījumi, kuru ievērošanai ex officio jāseko katrai tiesu iestādei [C. pr. n. 675. (584.) р.].

Apellātors formāli aprobežots ar tiem prasījumiem, kurus viņš uzstādījis pirmā instancē [C. pr. n. 858. (747.), 255. (163.) р.], un viņam nav tiesības tos grozīt pat tajās robežās, kur tas, saskaņā ar C. pr. n. 435. (332.) p. (kurš otrā instancē nav piemērojams), atļauts pirmā instancē. Par prasījumu grozīšanu nav uzskatāmi C. pr. n. 436. (333.) p. gadījumi.

Jaunus pierādījumus (jus novorum) prasītājs var uzdot arī otrā instancē, pie kam gan viņam jārēķinās ar to, ka otra

1) Sal. arī Sen. spr. 1928. g. 23. XI. Nr. 456, Spariņa l.

2) Ja otrā instance konstatējusi, ka pirmā instance lietu pēc būtības nav izšķīrusi, bet atzinusi prasību par viņai nepiekrītošu, tad otrai instancei, ja viņa ir citās domās, nav pamata, pretēji C. pr. n. 16. (12.) р., izspriest lietu pēc būtības, bet viņai vispirms jāizšķir jautājums par lietas piekritību, un atrodot, ka lieta piekrīt miertiesu iestādēm, jānodod tā miertiesnesim izšķiršanai pēc būtības (Sen. spr. 1876. g. Nr. 198, Nr. 407; 1879. g. Nr. 220; 1924. g. 30. IV. Nr. 81. Valtera l.).

459

instance var uzlikt viņam naudas sodu no 10—90 latiem vai pat līdz 3% no prasības summas, kad pēdējā pārsniedz Ls 3.000,—, ja atzīst, ka apellātoram bija iespējams šos pierādījumus uzdot jau pirmā instancē, un ka ar tādu viņa vainas dēļ novēlotu pierādījumu uzdošanu ir aizkavēta lietas iztiesāšana [C. pr. n. 889. (7761.) р.].

Otrās instances spriedums pēc formas visumā atbilst C. pr. n. 803. (701.) panta noteikumiem, kas paredz pirmās instances rezolūcijas saturu, bet pie tam vel otrās instances spriedumā jābūt aizrādītam, vai viņa pirmās instances spriedumu atceļ vai apstiprina1), un vai pilnīgi, vai pa daļai [C. pr. n. 886. (774.) р.].

Līdzīgi pirmai instancei, arī otra instance rezolūcija pasludināma tūliņ pēc lietas izspriešanas, bet spriedums galīgā veidā izgatavojams divu nedēļu laikā [C. pr. n. 816. (711.), 818. (713.), 890. (777.) р.].

Atšķirībā no pirmās instances sprieduma, otrās instances spriedums tūliņ stājas likumīgā spēkā [C. pr. n. 1018. (892.) p. 3. pkt, 281. (184.) p.], un to var izpildīt bez kavēšanās [C. pr. n. 1049. (924. р.], kāpēc otrās instances spriedumam iepriekšēja izpildīšana nav vajadzīga. Senāts tomēr var atcelt otrās instances spriedumu kasācijas vai sprieduma jaunas caurlūkošanas kārtībā, un tamdēļ otrās instances sprieduma izpildīšanu dažreiz var apturēt [C. pr. n. 932. (8141.), 933. (814.2.) р., sal. arī 931. (814.) р.].

§ 110. Ārkārtējā apellācija.

Apellēt var tikai pirms sprieduma stāšanās likumīgā spēkā. Tomēr izņēmuma gadījumos iespējama t. s. ārkārtējā apellācija par pirmās instances spriedumiem, kas jau stājušies likumīgā spēkā [C. pr. n. 254. (1621.), 861. (750.) р.].

Šis sevišķais apellācijas veids ir iespējams gadījumos, kad pierādīts, ka akts, uz kura pamatots spriedums, ir viltots, vai ka liecinieku liecības, uz kurām pamatots pirmās instances spriedums, ir nepatiesas, jeb kad pēc pirmās instances sprieduma spēkā stāšanās atklāti tādi apstākļi, kuri nav bijuši un nevarēja būt zināmi tiesai un pusei, bet kuri, ja tiesai tie

1) Otrai instancei nav obligātoriski jāpieved patstāvīgi motīvi, ja viņa pievienojas pirmās instances sprieduma motīviem, aizrādot, ka lietas apstākli otrā instancē nav grozījušies (Sen. spr. 1926. g. 25. XI. Nr. 348, Zaķa l.).

460

būtu savā laikā zināmi, dotu pamatu pretējam spriedumam.1) Šajos gadījumos materiālās taisnības prasījums rada nepieciešamību arī likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu, kas atrodas acīmredzamā kollīzijā ar šo taisnību, atcelt.

Tāpēc še pielaiž apellācijas sūdzību 4 mēnešu laikā, bet miertiesās — 1 mēneša laikā, skaitot no tās dienas, kad stājies spēkā krimināltiesas spriedums, ar kuru dokuments atzīts par viltotu, vai liecinieki notiesāti, jeb kad apellātors dabūjis zināt par to savā laikā nezināmo un tamdēļ jauno apstākli, kas atrodas pilnīgā pretrunā ar pārsūdzēto spriedumu [C. pr. n. 254 (1621.), 861. (750.) p.].2)

Pēc būtības šeit ir lūgums par sprieduma jaunu caurlūkošanu sakarā ar jauniem apstākļiem [C. pr. n. 908. (794.) р.], t. i. apstākļiem, kas tanī laikā pusei nebija un nevarēja būt zināmi un tāpēc arī nebija uzdoti tiesai. Atšķirībā no C. pr. n. 908. (794.) p. paredzētās spriedumu jaunas caurlūkošanas pie ārkārtējās apellācijas:

1) netiek par jaunu caurlūkots otrās, bet gan pirmās instances spriedums;

2) caurlūkošanu izdara nevis kasācijas instance (Senāts), bet gan otrā instance, t. i. apgabaltiesa [C. pr. n. 254. (1621.) р.] vai Tiesu palāta [C. pr. n. 861. (750.) p.];

3) otrā instance, spriedumu atceļot, nenodod lietu pirmai instancei izspriešanai, bet pati lietu izspriež pēc būtības par jaunu.

1) Tas apstāklis vien, ka tiešo nodoklu departamentam nav bijuši zināmi tiesas lēmuma taisīšanas dienā tie mantojuma novērtēšanas dati, kuri uz viņa, departamenta, ierosinājumu ievākti un ienākuši departamenta jau pēc taisītā tiesas lēmuma likumīgā spēkā nākšanas, ir nepietiekošs, lai šos datus atzītu par jaunatklātiem C. pr. n. 750. un 794. p. nozīmē; šinī gadījumā lieta grozās nevis ap lietā radušos jaunu apstākli C. pr. n. 750. un 794. p. nozīmē, bet gan vienkārši ap pierādījumu neuzdošanu savā laikā attiecīgu apstākļu pierādīšanai; tamdēļ tiesas lēmums šādos gadījumos pārsūdzams laikā, kas likumā paredzēts blakus sūdzībām (Sen. spr. 1927. g. 9. VI. Nr. 195. Polakova l.).

2) Apgabaltiesai nav tiesības pārbaudīt (ex officip) no sevis jautājumus par to, vai ārkārtīgās apellācijas sūdzībā aprādītie fakti patiešām uzskatāmi par tādiem „jauniem apstākļiem", kuri pēc C. pr. n. 750. p. attaisno ārkārtīgas apellācijas sūdzības iesniegšanu. Arī Tiesu palātai nav tiesības, izlemjot blakus sūdzību par ārkārtējās apellācijas sūdzības pieņemšanu (C. pr. n. 757., 788.—791. р.), ielaisties jautājuma izšķiršanā pēc būtības par to, vai apellācijas sūdzības iesniedzēja uzdotie fakti uzskatāmi par jauniem apstākļiem C, pr. n. 750. p. aprādītā nozīmē. Pārbaudīt šos jautājumus Tiesu palāta varētu tikai pēc tam, kad apellācijas sūdzība nonākusi viņas izspriešanā pēc būtības 763. un sek. pantos paredzētā kārtībā (Sen. spr. 1926. g. 20. XII. Nr. 543, Bardska l.).

461

Tādu ārkārtīgu apellāciju var iesniegt arī bijušās puses tiesību pēcnācējs, bet tikai 10 gadu laikā no sprieduma taisīšanas dienas [pēc analoģijas ar C. pr. n. 923. (806.) pantu].

XII. NODALĪJUMS.

Otrās instances sprieduma atcelšana.

§ 111. Vispārīgi aizrādījumi.

Saskaņā ar C. pr.n. 15. (11.) pantu, katra lieta pēc būtības izspriežama tikai divās instancēs, bet, protams, var būt gadījumi, kad arī otras instances spriedumi izrādās par nepareiziem:

1) materiālo vai procesuālo likumu pārkāpšanas dēļ,

2) likumu nepareizas iztulkošanas dēļ,

3) lietas faktiskās puses nepareizas apgaismošanas vai sagrozīšanas dēļ,

4) pierādīšanas materiāla nepilnības dēļ.

Cik arī nepavairotu instanču skaitu, tomēr vienmēr ir iespējams, ka pēdējā instance izspriež lietu nepareizi, jo ideālas tiesas nav. Vecā pirmsreformas kārtība ar bezgalīgu instanču skaitu pierādīja savu nenoderīgumu. Tagad gandrīz visās valstīs atzīts, ka lietas caurlūkošanai pēc būtības ir pietiekošas 2 instances. Bet, lai dotu iespēju izlabot otrās instances pielaisto likuma pārkāpšanu vai arī tā nepareizu iztulkošanu un piemērošanu, tad vajadzēja radīt tādu aparātu, lai instanču skaits lietas caurlūkošanai pēc būtības būtu aprobežots un lai tomēr pielaisto likuma pārkāpšanu varētu izlabot.

Izveidojot šādu tiesas aparātu, dažādu valstu likumdevēji izcēlējās vienu no diviem dažādiem principiem: 1) revīzijas principu vai 2) kasācijas principu.

1. Revīzijas (Vācijā un Austrijā) principa (tāpat arī kasācijas principa) mērķis ir atcelt tiesas spriedumu, kas pamatots uz likuma nepareizu piemērošanu vai nepareizu iztulkošanu, Bez tam revīzijas princips rēķinās ar katru atsevišķu lietu, un, cenšoties no publiski-tiesiskā viedokļa pasargāt likuma spēku un sekot viņa pareizai piemērošanai, tas tanī pat laikā ievēro arī atsevišķas personas privāttiesiskās intereses, aizstāvot un sargājot prāvnieku intereses šajā III. instancē.

Tamdēļ pēc revīzijas principa tiesa trešā instancē: 1) vai nu tikai atceļ otrās instances spriedumu, nododot lietu atpakaļ jaunai caurlūkošanai tai pašai otrai instancei, bet

462

dažreiz arī pirmai (Austrijas C. pr. n. 510. р.), ja pielaistās nepareizības ir bijušas tādas, ka pusei ņemta iespēja izlietot savas procesuālās tiesības otrā vai pirmā instancē, vai kad procesuālo noteikumu pārkāpšana traucējusi lietas vispusīgu apskatīšanu un apspriešanu,

2) vai arī, un tas notiek biežāk, revīzijas t_iesa ne tikai atceļ pārsūdzēto spriedumu, bet pati arī atceltā vietā taisa jaunu spriedumu pēc būtības, ja tikai lietas faktiskos apstākļus nevajaga no jauna pārbaudīt, un ja sprieduma nepareizība atkarājas tikai no materiālo likumu nepareizas piemērošanas. Ar to saīsina un paātrina procesu un vairāk tiek ievērotas prāvnieku intereses.

Revīzijas sūdzību, atšķirībā no apellācijas, pielaiž tikai likumā paredzētos izņēmuma gadījumos.1)

2. Kasācijas principa (Francijā, Latvijā, Igaunijā, Lietavā, Polijā) nolūkiem galvenā kārtā ir publiski-tiesisks raksturs; tas tiecas pēc vienveidības tiesību normu piemērošanā un iztulkošanā visā valstī.

Puses privāttiesiskā interese, kas ietverta pašā sprieduma būtībā, stāv otrā vietā.

Kasācijas instances nodarbojas tikai ar lietas juridisko pusi: faktisko pusi kasācijas instance lūko cauri tikai tiktāl, ciktāl otrās instances slēdzieni atrodas pretrunā ar faktiskiem apstākļiem, kuŗus viņa pati konstatējusi. Tamdēļ pēc kasācijas principa augstākā tiesa, atzīstot, ka likums ir pārkāpts vai nepareizi iztulkots, spriedumu vienkārši atceļ un, neapskatot lietu pēc būtības, nodod to jaunai caurlūkošanai agrākā otrā instancē.

Kasācijas principam pastāvot, ir iespējams, ka viena un tā pati lieta divas, trīs un pat vairāk reizes nonāk tanī pašā kasācijas instancē aiz tā iemesla, ka otrā instance pielaidusi likumu jaunu pārkāpšanu, kamdēļ to atkal nodod atpakaļ otrai instancei caurlūkošanai pēc būtības.

Mūsu Civīlprocesa nolikums, sekojot franču kasācijas kārtībai, turas pie kasācijas sistēmas, bet viņš šinī sistēma vēl ietilpina divus sevišķus gadījumus, kas Francijas civilprocesā, no kuŗa tie patapināti, tomēr lielā mērā atšķiras no kasācijas kārtības, proti:

a) kad otrā instance savā laikā taisījusi nepareizu spriedumu, pamatojoties uz nepietiekošiem vai nederīgiem pierādīšanas materiāliem, jo nav varējusi ņemt vērā tos apstākļus,

1) Sk. Austrijas ZPO 503. р., Vācijas ZPO 545. un sek. p. Pēc Austrijas procesa noteikumiem (505. р.), revīzijas sūdzība iesniedzama pirmai instancei, kura caur otro instanci to nodod revīzijas tiesai.

463

kas, lai gan pastāvējusi pārsūdzētā sprieduma taisīšanas laikā, bet atklājušies tikai vēlāk [C. pr. n. 906. (792.) p. 2. pkt., 908. (794.) p. 1. pkt.];

b) kad spriedums aizskar procesa nepiedalījušos trešo personu tiesības (bet ne intereses) [C. pr. n. 906. (792.) p. 3. pkt., 909. (795.) р.].

Tāda kārta musu likumi paredz trejādus lūgumus par spriedumu atcelšanu [C. pr. n. 906. (792.) p.]:

1) lūgumus par spriedumu kasāciju — kad spriedumam ir formāli trūkumi sakarā ar materiālā vai procesuālā likuma pārkāpšanu; mērķis ir publiski tiesisks — likuma aizsargāšana; 1)

2) lūgumus par spriedumu jaunu caurlūkošanu, — kad spriedums pamatots uz datiem, kas vēlāk izrādījušies par nederīgiem; mērķis — materiālās taisnības aizsardzība;

3) lietā nepiedalījušos trešo personu lūgumus — kad šo personu tiesības (ne intereses) aizskar spriedums lietā, kurā viņas nav piedalījušās.

Visos šos gadījumos trešā instance ir Senāts.

§ 112. Kasācija.

I. Kasācijas lūguma iesniegšana. Kasācijas sūdzība ir lūgums, lai Senāts atceļ otrās instances (apgabaltiesas vai Tiesu palātas) spriedumu (resp. galīgo lēmumu), tāpēc ka otrā instance pārkāpusi materiālu2) vai procesuālu likumu [C. pr. n. 907. (793.) р.].

Kasācijas instance peizspriež pēc būtības strīdu starp 2 pusēm par civīltiesībām, bet tikai jautājumu par likuma pareizu izpratni, par viņa pareizu piemērošanu.3) Tāpēc kasācijas instancē izšķirošā nozīme ir nevis pušu interesēm, kas

1) Ārpus kasācijas kārtības spriedums civillietā nav atceļams, arī ne uzraudzības kārtībā [Tiesu iek. lik. 174. (250.) p. 2. pkt. un Sen, spr. 1925. g. Nr. 152, Šulc l.).

2) Jāaizrāda uz C. pr. n. 907. (793.) p. 1. pkt. ne visai skaidro redakciju. Tiesa, protams, var pārkāpt tiesai un pusēm izdoto prосеsuālo likumu, neizpildot kādu saistošu procesuālu normu vai piemērojot to nepareizi [C. pn n. 907. (793. p. 2. un 3. pkt.], bet pārkāpt materiālo likumu, kas regulē pilsoņu privāttiesiskās attiecības, tiesa nevar. Tādu materiālu normu, kura pilsoņiem kaut ko pavēl vai aizliedz darīt, var pārkāpt tikai puse. Un ja C. pr. n. 907. (793.) p. 1. pkts runā par materiālā likuma pārkāpšanu no tiesas puses, tad tikai tajā nozīmē, ka tiesa, kurai jāspriež tieši pēc likuma, nepareizi ir piemērojusi vienu vai otru materiālo likumu [C. pr. n. 11. (9.), 816. (711.) р.]. Sal. arī Hellwig I, 78. lap. p.

3) Sen. spr. 1873. g. Nr. 719.

464

pietiekoši aizsargātas lietu pēc būtības caurlūkojot pirmās

divas instancēs, bet publiski tiesiskām interesēm — likuma

ievērošanai.

Kasācijas sūdzības pielaižamas:

1) ja otra instance pielaidusi nepareizu materiālā likuma piemērošanu vai iztulkošanu [C. pr. n. 907. (793.) p. 1. pkt.]; še pieskaitāmi arī tie gadījumi, kad tiesa nepareizi piemērojusi vai iztulkojusi:

a) juridisku parašu kā tiesisku normu;

b) citas valsts likumu [C. pr. n. 814. (709.). p.];

c) administratīvu rīkojumu, kas izdots zināmas iestādes kompetences robežās;

d) tiesas spriedumu, kuram attiecīgā lietā bijusi likuma nozīme;

e) pienācīgā kārtā apstiprinātus iestāžu un biedrību statūtus un

f) pašvaldību orgānu viņu kompetences robežās izdotos saistošos noteikumus,

2) ja otrā instance pārkāpusi kādu no kardināliem prоcesuāliem noteikumiem [C. pr. n. 907. (793.) p. 2. pkt.], to starpā noteikumu par otrai instancei piešķirtām pārzinās vai varas robežām [C. pr. n. 907. (793.) p. 3. pkt.].

Pārkāptam jābūt tādam svarīgam prосеsuālam likumam, kuru ievērojot vai nu būtu taisīts pretējs spriedums, vai arī spriedums vispār nebūtu taisīts. Nozīme ir ne tikdaudz pašai likuma pārkāpšanai, kā šās pārkāpšanas iespaidam uz sprieduma pareizību. Piem., atbildētājs nav bijis uzaicināts tiesā; ja viņš nav bijis ieradies, spriedums atceļams, bet ja viņš, nebūdams uzaicināts, tomēr atnācis vai iesniedzis rakstisku paskaidrojumu, tad neraugoties uz likuma pārkāpšanu, iemesla kasācijai tomēr nebūs, jo likuma pārkāpšana nav atstājusi negatīvu iespaidu uz atbildētāju un spriedumu. Vēl piemēri: tiesa, pretēji Civīlproc. nolik. 28. (21.) р., pielaidusi, ka pats maksātnespējīgais parādnieks dod paskaidrojumus un ved tiesā lietu attiecībā uz mantu, kas iegājusi konkursa masā; tiesa noraidījusi atbildētāja lūgumu — pieprasīt no otras puses vai no trešās personas dokumentu, ar kuru atbildētājs vēlējās pierādīt parāda samaksu [C. pr. n. 531. (443.) р.], lai gan otra puse nav apstrīdējusi [C. pr. n. 532. (444.) р.], ka dokuments atrodas pie viņas, bet tiesa, apmierinājot prasību, pamatojusi savu spriedumu uz liecinieku liecībām; dokumenta noraksts nav izsniegts otrai pusei, kurai ar to ņemta iespēja iesniegt savu paskaidrojumu par šo dokumentu, uz kuru tiesa tomēr pamatojusi savu spriedumu. Visos šajos gadījumos tiesa par-

465

kāpusi procesuālu likumu un šī pārkāpšana atstājusi iespaidu uz spriedumu.

Ja pirmā instance pielaista likumu pārkāpšana pēc tam ir novērsta ar pareizu iztiesāšanu otrā instancē, tad kasācijai nav iemesla, jo otrā instancē novērstā pārkāpšana skaitās par neesošu. Starp pārkāptoprocesuālo kārtību vai formu un sprieduma rezolūtīvo daļu jābūt cēloniskam sakaram. Senāts lūko cauri otrās instances spriedumu un tāpēc nozīme ir tikai viņas pielaistiem likuma pārkāpumiem vai arī tādiem pirmās instances likuma pārkāpumiem, kurus otrā instance nav novērsusi.

Par kasācijas iemeslu pēc Civīlproc, nolik. 907. (793.) p. 2. pkta var būt netikai tas vien, ka pārkāpti procesa pamatnoteikumi: publicitāte [C. pr. n. 17. (13.) р.], dispozitīvitāte un sacīkste [C. pr. n. 6. (4.) р.], divu pakāpenisku instanču princips [C. pr. n. 15, (11.), 16. (12.) р.] un noteikumi par prāvnieku tiesībspēju un rīcībspēju [C. pr. n. 25.—29. (17.—28.) p.],1) bet arī tas, ka pārkāpti tādi procesa noteikumi, kuru izpildīšanu paredz atsevišķi Civilprocesa nolikuma panti [piem., 444. (339.), 497.499. (409.-411.), 544. (456.), 584. (497.), 623. (533.), 632. (542.), 633. (543.), 808. (706.) p. un citi].

Senāts pārbauda galvena kārta lietas juridisko pusi (Sen. spr. 1883. g. № 49), bet izņēmuma veidā var aplūkot arī lietas faktisko pusi, kad puse aizrāda uz to, ka otrā instance sagrozījusi dokumentu vai liecinieku liecību izpratni, vai nav konstatējusi svarīgus lietas apstākļus (Sen. spr. 1876. g. № 427).

3) C. pr. n. 907. (793.) p. 3. pkts ka kasācijas iemeslu paredz gadījumus, kad otrā instance pārkāpusi:

a) savas pārzinās robežas, t. i. noteikumus par vietējo piekritību un

b) varas robežas, t. i. pieņēmusi izspriešanai rietu, kas pēc šķiras tai nepiekrīt. Šajos gadījumos par kasātoru var būt tikai atbildētājs, kurš cēlis noraidījumu par lietas nepiekritību tiesai [C. pr. n, 661. (571.), 665. (574.), 675. (584.) р.].

Та ka noteikumi par piekritību pēc lietas šķiras attiecīgai tiesai ir tādi, kuru ievērošanai tiesai pašai jāseko ex officio,

1) Prasītāja aizrādījums pirmo reizi^kasācijas sūdzībā, ka atbildētāja pilnvarnieks otrā instance uzstājies bez pilnvaras, atzīstams par novēlotu, jo uz atbildētāja pilnvarnieka pilnvaras trūkumu prasītājam bij jāaizrāda lietas iztiesāšanas laikā otrā instancē, bet nevis pirmo reizi kasācijas sūdzībā (Sen. spr. 1922. g. 31./V. Everstedt l. Nr. 160).

Tomēr jāaizrāda, ka saskaņa ar Civīlproc. nolik. 675. (584.) p. šis jautājums jāpaceļ tiesai ex officio.

30

466

pat neatkarīgi no atbildētāja noraidījuma [C. pr. n. 675. (584.) р.], tad kasācijas instance, ja tā ievērojusi, ka šis pamatnoteikums par lietas šķiras piekritību pārkāpts, pati var ierosināt jautājumu par to, ka lieta pēc šķiras nepiekrīt dotai tiesai, kaut arī kasācijas sūdzībā uz šo likuma pārkāpšanu nebūtu aizrādīts.

Netiek pielaistas kasācijas par apgabaltiesas kā otrās instances spriedumiem lietās, kuru prasības vērtība nepārsniedz 100 latus [C. pr. n. 283. (186.) p.].1)

Lai gan Civīlproc. nolikums 906. (792.) panta runa vienīgi par sprieduma kasāciju, bet, tā kā process var beigties arī ar zināmu lēmumu, tad par tādiem galīgiem lēmumiem var iesniegt kasācijas sūdzības.2) Pretējā gadījumā daudzas lietas

1) Pēc Civīlproc. nolik. 70. (55.) p. par prasības summu uzskatāma prasības lūgumā uzdotā summa; ja prasības lūgumā par prasības vērtību uzdota summa, kura pārsniedz 100 latus, tad šī summa nepamazināsies (nav uzskatāma par pamazinājušos) ar to, ka prasītājs atsacījies no prasības dalās; neapmierinātā prasījuma dalā, mazākā par 100 latiem, tādos apstākļos apgabaltiesai nav pamata kasācijas sūdzību nepieņemt (Sen. spr. 1925. g. 5./II. Padvas 1. Nr. 229).

Jautājuma izšķiršana, vai konkrētas lietas vērtība pārsniedz resp. nepārsniedz Ls 100,— pilnīgi piekrīt instancei, kas taisījusi pārsūdzēto spriedumu (Sen. spr. 1924. g. 24./IХ. Polana l.).

Spriedumi civillietās, kuras nevar kasacijas kartība nonākt Senātā, nav uzraudzības kārtībā atceļami pēc būtības (Sen. spr. 1922. g. Nr. 239; 1925. g. 3./IХ. Nr. 483 Samušova l.).

2) Kasācijas sūdzības pielaižamas tikai par tādiem оtras instances lēmumiem, ar kuriem galīgi tiek izškirts jautājums par kāda tiesībām un pēc kuriem tanī pašā lietā nevar sekot lēmums pēc būtības (Sen. spr. 1924. g. Nr. 31; 1930. g. 21./V. Milliņa l. Nr. 1150).

Blakus sūdzības Senātam iesniedzamas tikai par tādiem otrās instances lēmumiem, ar kuriem kasācijas sūdzības izsniegtas sūdzētājam atpakaļ, vai par tiesas pielaistu vilcinašanu, vai par iemaksātās drošības naudas neatdošanu, un arī sūdzības uzraudzības kārtībā; visos pārējos gadījumos var iesniegt nevis blakus, bet gan tikai kasācijas sūdzības (Sen. spr. 1886. g. Nr. 78, 1884. g. Nr. 34; 1920. g. Nr. 25, 31; 1929. g. Orniņa l. Nr. 1682).

Jautājuma izšķiršana par to, vai attiecīgs tiesas blakus lēmums pieder pie tādiem, kas ir pārsūdzami kasācijas kārtībā jeb ne, — piekrīt vienīgi Senātam, bet ne tiesas iestādei, kura pieņem kasācijas sūdzību un kurai uz Civīlproc. nolik. 801. p. pamata jāaprobežojas vienīgi ar jautājuma caurskatīšanu, vai sūdzība iesniegta saskaņā ar likuma noteikumiem attiecībā uz sūdzības iesniegšanas laiku un kārtību (C. pr. n. 744., 746., 755. р.), un tiesa var iesniegto sūdzību izsniegt atpakaļ vai atstāt bez tālākvirzīšanas tikai gadījumos, kas paredzēti Civīlproc. lik. 269. (3. pkt.), 756. (1., 3. pkt.) un 800. pantos (Sen. spr. 1921. g. 8./IV., 1921. g. Nr. 1 un 1921. g. 19./V. Ozola l. Nr. 50).

Pēc šā Senāta paskaidrojuma būtības jāatzīmē, ka visi Senāta pievestie panti attiecas uz kasācijas sūdzībām, kas iesniegtas par otrās instances spriedumiem, kurai, protams, nav tiesības apspriest jautājumu, vai iesniegtā sūdzība ir pareiza pēc būtības un jāaprobežojas ar to, ka apskata vienīgi formālos jautājumus par termiņa ievērošanu, par

467

un visa tā procesa nozare, kas beidzas ar lēmumiem, būtu izslēgta no Senāta kontroles (Sen. spr. 1899. g. № 84, 1878. g. № 267). Senāts lūko cauri tikai tas nepareizības, kuras apradītas kasācijas sūdzībā. Ja ir tādas nepareizības, uz kurām sūdzībā nav aizrādīts, tad Senāts var viņas caurlūkot tikai uzraudzības kārtībā [Tiesu iek. lik. 173. (2491.) р.], bet tas nevar būt par iemeslu sprieduma atcelšanai.1) No otras puses, kasātors var sūdzēties tikai par tādupormu pārkāpšanu, kas aizskar viņa intereses, bet ne par tādu, kas aizskar pretējas puses intereses.

Kasācijas sūdzības iesniegšanai paredzēts divu mēnešu laiks [C. pr. n. 910. (796.), 288. (191.) р.], skaitot no sprieduma izgatavošanas galīga veida [C. pr. n. 911. (797.) p. 1. pkt], bet miertiesu iestādēs no sprieduma pasludināšanas laika tiesas sēdē [C pr. n. 288. (192.), 280. (183.) p.].2)

Kasācijas sūdzība iesniedzama otrai instancei, jo tikai

pilnvaras, kasācijas drošības paudās, norakstu u. t. t. esamību. Pavisam citādi ir ar kasācijas sūdzībām par blakus lēmumiem, kādā gadījumā pusei, ievērojot iepriekš norādītos Senāta spriedumus, ir iespējams ar nepienācīgam kasācijas sūdzībām par dažādiem blakus lēmumiem uz ilgu laiku novilcināt viņai nevēlamās lietas izspriešanu pēc būtības un tadā kārtā paralizēt nākošo spriedumu, kuram atsevišķos gadījumos var būt nozīme priekš pretējās puses, tikai tad, ja tas nav novēlots (bis dat, qui cito dat). Pamatojoties uz minētiem paskaidrojumiem, katru otras instances lēmumu par liecinieku nopratināšanu vai pārbaudes darbību izdarīšanu var pārsūdzēt kasācijas kārtībā un tādā kārtā aizkavēt lietas izspriešanu pec būtības, bet šāda aizkavēšana bieži vien ir ļaunprātīgas puses mērķis, kura sasniegšanai šāda puse labprāt ar mieru zaudēt kasācijas drošības naudu. Jāšaubās, vai šo Senāta paskaidrojumu var saskanot ar Civīlproc. nolik. 896. (783.) p. noteikumu. Bez tam nevar neatzīmēt, ka iepriekš pievestie Senāta paskaidrojumi (1924. g. Nr. 31. 1930. g. Nr. 1150 Milliņa l.), norādot, ka pārsūdzami vienīgi lēmumi, kuriem ir galīgs, izbeidzošs raksturs, zaudē savu praktisko nozīmi, ja Senātam var iesniegt katru kasācijas sūdzību, pie kam pat tādu, kas nepiekrīt viņa izlemšanai, kaut tikai tamdēļ, lai to atstātu bez caurlūkošanas.

1) Sal. Sen. spr. 1822. g. Nr. 58 pēc T. M. vēstn. krāj.; 1925. g. 3. IX. Nr. 483, Samušova l.

2) Miertiesu iestādēs uz Civīlproc. nolik. 280. (183.) p. pamata apgabaltiesas, kā miertiesu otrās instances, spriedums skaitās par pasludinātu Pusēm no sprieduma pasludināšanas laika tiesas sēdē; tamdēļ sprieduma galīgā formā faktiskā izgatavošanas diena nekrīt svarā, aprēķinot Civīlproc. nolik. 287. (191.) pantā paredzēto kasācijas sūdzības iesniegšanas 2 mēnešu laiku; tas apstāklis, ka spriedums nav ticis izgatavots laikā, nevar būt par pamatu kasācijas termiņa pagarināšanai, bet dod tiesību Pusei lūgt tiesu atjaunot kasācijas termiņu uz Civīlproc. nolik. 778. p. pamata (Sen. spr. 1925. g. 12./III. Bucenieka l. Nr. 105).

Sprieduma izgatavošana galīgā veida nemaz neatkarājas no tā, vai Parts miertiesā pieprasījis sprieduma norakstu un tāpat nekrīt svarā, ka lūgums par kasācijas termina atjaunošanu ienācis tiesā kaut arī pēc kasācijas termiņa notecēšanas, ja vien tai laikā spriedums vēl nebūtu izgatavots galīgā veidā (Sen. spr. 1930. g. 26./ХI. Matison l. Nr. 1948).

30*

468

viņa var sekot kasācijas termiņa ievērošanai un viņai ir arī

visi lietas materiāli, kas iesniedzami Senātam [sal. C. pr. n.

915. (801.) un 85. (744.) р.].

Kasācijas sūdzība jābūt aprādītiem visiem kasācijas iemesliem. Viņu trūkumu nevar papildināt ar mutiskiem paskaidrojumiem vai vēlākiem papildinājumiem [C. pr. n. 912 (798.) un 917. (8021.) р.].1)

Ja pielaisti svarīgi formāli defekti, nokavēts termiņš, trūkst pilnvaras kasacijas sūdzības iesniegšanai, ja to iesniedz pilnvarnieks, nav iemaksāta kasācijas drošības nauda, tad kasācijas sūdzību, tāpāt kā apellācijas sūdzību, izsniedz kasātoram atpakaļ, kādā gadījumā kasātoram, ja viņš atzīst, ka kasācija izsniegta atpakaļ nepareizi, ir tiesība divu nedēļu laikā no kasācijas atpakaļizsniegšanas dienas iesniegt blakus sūdzību [C. pr. n. 915. (801.), 866. (755.), 868. (757.) р.].

Ja turpretim kasators, kasācijas sūdzību iesniedzot, pielaidis niecīgus formālus defektus (nav pievienojis norakstu pretējai pusei, nav samaksājis zīmognodevu), tad kasācijas sūdzību atstāj bez tālākvirzīšanas, dodot kasātoram 7 dienas laika defekta novēršanai [C. pr. n. 915. (801.), 867. (756.) p.].2)

Ja formālu defektu nav, ka arī pēc to novēršanas otra instance nosūta kasācijas sūdzības norakstu pretējai pusei un par šā noraksta izsniegšanas laiku paziņo kasātoram; pēc tam tā pievieno kasācijas sūdzībai sava sprieduma norakstu un to līdz ar pirmās un otrās instances lietu stāda priekšā Senāta civīldepartamentam [C. pr. n. 915. (801.), 869. (758.), 871. (760.), 873. (762.) р.].

1) Lai gan Civīlproc. 800. p. runā vispār par dokumentiem, kas pievienojami lūgumam par sprieduma atcelšanu, tad tomēr šādiem dokumentiem var būt nozīme, kad lūdz no jauna caurlūkot spriedumu. Turpretim ar kasācijas sūdzību iesniegtie jaunie dokumenti, kas nav bijuši apspriešanā instancēs, kuras lietu iztirzājušas pēc būtības, atstājami bez caurskatīšanas (Sen. spr. 1879. g. Nr. 65), pie kam tas apstāklis, ka kasātors šādus dokumentus atradis tikai pēc sprieduma taisīšanas, varētu dot viņam tiesību iesniegt Civīlproc. nolik. 792. p. 2. pkt., 282. (185.) p. 2. pkt. paredzēto lūgumu par sprieduma jaunu caurlūkošanu, bet nevar noderēt par iemeslu uz tiem pamatot kasācijas sūdzību (Sen. spr. 1924. g. 6./II. Kaiznera l. Nr. 35).

2) 801. p. 1. daļa 2. teik. attiecībā uz lūgumiem par gаla sprieduma atcelšanu, pretēji daļas spriedumam, paredz tāpat kā arī šī 801. p. iepriekšējā redakcijā to, kas šī lūguma iesniedzējam jaievero, iesniedzot to; turpretim, 801. p. 1. d. 3. teik. noteic to, kas jāizpilda tiesai, pieņemot minētos lūgumus, un proti, ka kopā ar kasācijas sūdzību jānosūta Senātam arī pārsūdzētā sprieduma noraksts; šāds darbs, saprotams, nav jāizpilda minētā lūguma iesniedzējam, bet gan vienīgi tikai pašai tiesai, kurai tā tad arī būtu jārūpējas par sprieduma noraksta izgatavošanu, lai to nosūtītu Senātam (Sen. spr. 1931. g. 27./II. Bišumuižas fabr. A. S. l. Nr. 1206).

469

Pretējai pusei viena mēneša laikā no kasācijas sūdzības noraksta saņemšanas dienas ir tiesība iesniegt vai nu kasācijas pretsūdzību, lūdzot atcelt to sprieduma daļu, kuru puse atzīst par nepareizu likuma pārkāpšanas dēļ, vai arī vienkāršu paskaidrojumu, apgāžot tajā kasātora apsvērumus [C. pr. n. 915. (801.), 871. (760.), 876. (764.) р.]. Jāaizrāda, ka Civīlproc. nolik. 878. (766.) p. noteikums par to, ka apellacijai, ko iesniedz viens lietas dalībnieks, viena mēneša lajkā var pievienoties citi līdzdalībnieki — kasācijas sūdzībām nav piemērojams.

Ja iesniegta kasācijas sūdzība par pirmā kārtā taisīto daļas spriedumu (Teilurteil), tad tādu sūdzību nesūta Senātam tūliņ, bet reizē ar kasātora iesniegto otru kasācijas sūdzību par pēdējo daļas spriedumu, vai, ja otru sūdzību neiesniedz, tadpēc tam, kad notecējis šādas sūdzības iesniegšanai paredzētais termiņš [C. pr. n. 915. (801.) p.].

Kasācijas sūdzībai jāpievieno kasācijas drošības nauda 60 latu apmērā (miertiesu lietās 30 lati) [C. pr. n. 286. (190.), 914. (800.) p.],1) no kuras atsvabinātas valsts un pašvaldības iestādes, prokuratūra, personas, kam ir mazturības tiesības un no tiesas par maksātnespējīgiem atzītie parādnieki [C. pr. n. 914. (800.) p.].2)

Ja drošības nauda nav iemaksāta, vai iemaksāta nepilnā apmērā, tad kasācijas sūdzību neatstāj bez tālākvirzīšanas, bet izsniedz to atpakaļ [C. pr. n. 914. (800.) un 286. (190.) p. — Sen. spr. 1921. g. № 9; 1926. g. 31./V1II. № 372 Kensslera l.].

1) Drošības nauda iemaksāja tikai iesniedzot Senātam kasācijas sūdzības par tiesu otro instanču galīgiem spriedumiem un lēmumiem, bet nevis sūdzības par tādiem tiesas blakus lēmumiem, kuri pārsūdzami blakus sūdzības kārtībā, pie kam pēdējiem pieskaitāmi arī tiesas lēmumi, ar kuriem atraidīts lūgums par drošības naudas atpakaļizsniegšanu (Sen. spr. 1884. g. Nr. 93). Iemaksātā drošības nauda izsniedzama atpakaļ kā tajā gadījumā, ja iesniegto kasācijas sūdzību atstāj bez caurskatīšanas uz kasācijas sūdzības iesniedzēja lūguma pamata, tā arī, ja Senāts atzīst, ka iesniegtā kasācijas sūdzība atstājama bez caurskatīšanas aiz tā iemesla, ka par tiesas lēmumu, par kuru iesniegta kasācijas sūdzība, kasācijas sūdzība nav pielaižama (Sen. spr. 1875. g. Nr. 176; 1874. к. Nr. 767; 1929. g. 12./ХII. Skujas l. Nr. 1923).

2) Ņemot vērā, ka pagasta pašvaldības orgānu kancelejas darbus un grāmatvedību vada un pārzin darbvedis (1922. g. 21. jūnija lik. 45. р.; Lik. kr. 119.), kuram ar 1924. g. II. IX. lik. 2. p. (Lik. kr. 1924. g. 144) uzlikti uz laukiem — notāra pienākumi attiecība uz vienkāršu vekseļu Protestiem; ka tā tad pag. valdes darbvedis šai ziņā uzskatāms par patstāvīgu pagasta pašvaldības orgānu — jāatzīst, ka saskaņā ar C. pr. n. 286. (190.) un 914. (800.) p. (in fine) pagasta valdes darbvedis, iesniedzot kasācijas sūdzību par tiesas lēmumu, kurā viņam uzlikts zjmogsods sakarā ar viņa, kā pagasta pašvaldības orgāna rīcību, no kasācijas drošības naudas atsvabināms (Sen. spr. 31. I. 1927. g. Nr. 69, pēc t. M. V. kr.).

470

Ja kasātors, pārsūdzot pirmo daļas spriedumu, iemaksājis kasācijas drošības naudu, tad pārsūdzot vēlāko daļas spriedumu, jauna drošības nauda nav jāmaksā [C. pr. n. 190. (286) un 914. (800.) р.].

Ja Senāts kasācijas sūdzību apmierina, tad drošības naudu izsniedz atpakaļ [C. pr. n. 914. (800.) р.], bet ja tā atstāta bez ievērības, tad iemaksātā drošības nauda pāriet valsts ienākumos.

II. Kasācijas lūguma iesniegšanas sekas. Kasācijas sūdzības iesniegšana vispār neaptur tāda sprieduma izpildīšanu, kas stājies likumīgā spēkā [C. pr. n. 931. (814.) р.], izņemot:

1) spriedumus lietās par dzimšanu laulībā [C. pr. n. 932 (8141.) р.] un

2) spriedumus, ar kuriem laulība atzīta par šķirtu vai neesošu [C. pr. n. 932. (8141.) р.].

Šajos gadījumos vispār nevar būt runas par sprieduma izpildīšanu, jo nekādas izpildīšanas no atbildētāja neprasa, bet tiesai jāaptur sprieduma izpildīšana [C. pr. n. 932. (8141.) р.] tanī ziņā, ka sprieduma noraksts nav aizsūtāms attiecīgai dzimtsarakstu nodaļai līdz kasācijas sūdzības atstāšanai bez ievērības.

Bez tam tiesa vаr apturēt sprieduma izpildīšanu uz atbildētāja kasātora lūgumu, ja pēc sprieduma izpildīšanas nevarētu vai būtu grūti atjaunot atbildētāja agrāko mantas stāvokli pēc sprieduma kasācijas.

Ja tiesa šādā gadījumā pielaiž sprieduma izpildīšanas apturēšanu, tad prasītājam savkārt ir tiesība lūgt nodrošināt sprieduma izpildīšanas iespēju [C. pr. n. 933. (8142.) р.].

Bez sprieduma izpildīšanas apturēšanas, — kasātors atbildētājs,1) lai izsargātos no zaudējumiem, var lūgt otro instanci izlietot dažus nodrošināšanas līdzekļus:

1) ievest atzīmi zemes grāmatu reģistri, aizliedzot atsavināt vai apgrūtināt strīdīgo un prasītājam piespriesto nekustamo mantu [C. pr. n. 931. (814.) p. 1. pkts];

2) pieprasīt noprasītajā tam piespriestās un nododamās kustamas mantas vērtības apmērā nodrošinājumu, jeb uzlikt šai mantai arestu [C. pr. n. 931. (814.) p. 2. pkt.];

1) Kaut arī pēc Civīlproc. nolik. 814. p. burtiskā teksta sprieduma izpildīšanas apturēšana paredzēta tikai atbildētājam par labu, bet pēc analoģļjas [C. pr. n. 11. (9.) р.] tie paši noteikumi — aiz racionālā pamata identitātes (privāt. lik. ievad. XXXI. p.) — piemērojami, pretēji literatūrā izteiktām domām (sk. Tutrjumova Civīlproc. nolik. pie 814. p. 9., 11. §§ norādītos rakstus), arī sprieduma apvērsumam, kur prasītāja un atbildētāja lomas mainītas (Sen. spr. 1929. g. 3./V. Nr. 798, Hottes l.).

Citādos uzskatos Kr. sen. 1912. g. Nr. 22 spriedums, kas pieturas pie 814. p. burtiskā teksta. Salīdz, arī Civ. proc. nol. 936. (8145.) p.

471

3) pieprasīt, lai piedzīto summu iemaksā Latvijas bankā tiesas depozītā [C. pr. n. 931. (814.) p. 3. pkt.];1)

4) apturēt atbildētajā nekustamas jeb kustamas mantas pārdošanu ūtrupē [C. pr. n. 931. (814.) p. 4. un 5. pkt.].

Šos līdzekļus tomēr nevar piemērot tādos gadījumos, kad pirmā un otrā instance prasību apmierinājušas, un ja pie tam bijusi pielaista pirmās instances spriedumā iepriekšējā izpildīšana, neprasot no prasītāja nodrošinājumu [C. pr. n. 934. (8143.) p.].2)

Laika ietaupīšanai lūgumu par nodrošināšanas soļiem atbildētājs var iesniegt: 1) tiesai, kuras rajonā spriedums izpildāms, 2) šīs tiesas priekšsēdētājam, kad nav tiesas sēdes un 3) tiesu izpildītājam, kas izpilda spriedumu [C. pr. n. 935. (8144.) р.].

Bet līdz ar to arī prasītajā intereses tiek ņemtas vērā un tāpēc uz summu, kas piedzīta no atbildētāja un iemaksāta Latvijas bankā uzglabāšanai, citi atbildētāja kreditori nevar vērst piedzīšanu [C. pr. n. 936. (8143.) p. in initio].

Tāda pati tiesība uz priekšrocīgu apmierinājumu pieder atbildētājam sprieduma atpakaļizpildīšanas gadījumā pēc sprieduma kasācijas no summām, kuras prasītājs nodevis atbildētāja interešu nodrošināšanai [C. pr. n. 936. (8145.) p. in fine].

§ 113. Tiesāšanas kārtība Senātā.

I. Tiesāšanas kārtība Senātā atšķiras no tiesāšanas kārtības pirmā un otrā instancē ar to, ka Senātā ir pārsvara rakstveida kārtība:

1) puses uz sēdi netiek uzaicinātas, bet viņam nav liegts uzzināt Senāta kancelejā lietas iztiesāšanas dienu;

2) ja puses ierodas uz Senāta sēdi, tad viņas tiek pielaistas dot paskaidrojumus [C. pr. n. 17. (13.) p. — Sen. spr. 1868. g. №№ 448 un 600), bet paskaidrojumi nevar sniegties pāri kasācijas sūdzībā nospraustām robežām; jaunus, kasācijas sūdzībā neminētus kasācijas iemeslus kasātors nevar uzdot;

1) Otrā instance, ja tā neievēro atbildētāja lūgumu neizmaksāt piedzīto summu prasītājam, rīkojas tieši pretim likuma (C. pr. n. 814. p. 3. pkts) skaidram tekstam, pēc kura piedzītā summa tikai tad ir jaizmaksā prasītājam, ja pēdējais iesniedz attiecīgu nodrošinājumu, sakara ar varbūtēju sprieduma atcelšanu (Sen. spr. 1926. g. 1./VI. Nr. 244 Zvejnieka l.).

2) Civīlprocesa nolikuma oficiālā krievu 1914. g. izdevuma 8143. p. 2. pkts paredzēja, ka minētie nodrošināšanas līdzekļi nav piemērojami, ja abu instanču spriedumi pilnīgi vai pa daļai apmierinājuši prasījumus, kas prasītājam piespriesti vienkāršotā kartība. Tā ka agrāka vienkāršota

472

3) lai gan sēdes ir publiskas, tomēr ar mutiskiem paskaidrojumiem Senātā puses uzstājams reti, un lietas pa lielākai daļai tiek izšķirtas apspriedes istabā.

II. Lietu noliek iztiesāšanai bez sevišķa lūguma par to, pie kam visas lietas iepriekš skata cauri rīcības, t. i. slēgtā sēdē, kur noraida visas tās sūdzības, kas iesniegtas, pārkāpjot formālos noteikumus, jeb kurās nav norādījumu uz kasācijas iemesliem, kuru dēļ pārsūdzētais spriedums būtu atceļams [C pr. n. 917. (8021.) р.].

Šinīs lietās rezolūciju atzīmē Senāta civīldepartamenta priekšsēdētājs; sīkāku motīvētu lēmumu par šīm lietām nesastāda [C. pr. n. 917. (8021.) р.].

Pārejas lietas skata cauri departamentā. Iztiesāšana sākas ar senatora referējumu par lietu. Referents mutiski atstāsta: 1) lietas apstākļus, 2) pārsūdzētā sprieduma saturu, 3) motīvus, uz kuriem kasātors pamato savu, kasācijas lūgumu, 4) aizrāda uz attiecīgiem likumiem, kā arī 5) attiecīgos gadījumos uz Senāta principiāliem spriedumiem līdzīgās lietās [skat. pēc analoģijas Kriminālproc. lik. 939. (919.) р.].

Pēc tam, kad puses, ja tās ir ieradušās, devušas savus paskaidrojumus, virsprokurors dod savu atzinumu tajās lietās, kurās likums jau pirmā instancē prasa prokuratūras atzinumu:1) pēc tam apspriedes istabā taisa rezolūciju vai nu par otrās instances sprieduma atcelšanu pilnīgi jeb pa daļai, vai arī par kasācijas sūdzības atstāšanu bez ievērības. Šo rezolūciju pasludina publiski (Sea spr. 1873. g. № 1721).

Visi Senāta nolēmumi ir lēmumi, bet ne spriedumi, jo lieta pēc būtības ar tiem netiek izspriesta, lai gan Senāta lēmumu sakopojumos šie nolēmumi dēvēti par spriedumiem. Atšķirībā no apgabaltiesām un Tiesu palātas, Senātam visās lietās nav jāmin apsvērumi, uz kuriem nolēmums pamatots [C. pr. n. 921. (8042.) р.]. Šajos gadījumos Senātam rezolūcijā jāatzīmē kad notikusi sēde, kas iesniedzis kasācijas lūgumu vai sūdzību,

-

kārtība vairs nepastāv, tad kodifikācijas kārtībā šis 2. punkts izmests. Tā kā tomēr šī vienkāršotā kārtība atvietota ar piespiedu izpildīšanu pēc aktiem, bet 8143. p. 2. punktu likumdevējs nav atcēlis, tad var nākt pie slēdziena, ka 814. p. norādītos līdzekļus nevar piemērot arī tajā gadījuma, kad apgriezuma prasību, kas vērsta uz to, lai atceltu rezolūciju, kas taisīta piespiedu izpildīšanas kārtībā pēc aktiem, atstāj bez ievērības.

1) Pēc tagadējās Civīlproc. nolik. 919. (804.) p. redakcijas virsprokurora loma nav saprotama. Līdz 1922. g. Latvijā, kā arī agrākā Krievijā, virsprokurors deva atzinumus visās civillietās, un šis atzinums jautājumos par likuma pārkāpšanu vai nepārkāpšanu II. instancē ne ar ko neatšķīrās no virsprokurora atzinuma krimināldepartamenta lietās. Jautājumam par likuma pārkāpšanu un viņa pareizu un vienveidīgu piemērošanu visā valstī ir publiski-tiesiska nozīme, un virsprokuroram, kuru civīldepartamentam pastāvīgi iecēla no civilistu vidus, katrā atsevišķā lietā šo jau-

473

lietas priekšmets, norādījums uz likumiem un vērā ņemtiem kasācijas spriedumiem un Senāta rezolūcija. Rīkojumu ar Senāta lēmumu, kopā ar pirmās un otrās instances lietu, Senāta kanceleja nosūta otrai instancei zināšanai un izpildīšanai.

§ 11A. Kasācijas sekas.

1. No sprieduma kasācijas momenta otrās instances spriedums uzskatāms par neesošu vaipu pilnā apjomā, vai arī atsevišķā daļā; tamdēļ atceltā, agrākā sprieduma tālākā izpildīšana tiek apturēta, bet to, kas jau izpildīts vai piedzīts, kasātors var atprasīt tikai pēc attiecīga jauna otrās instances sprieduma, jo līdz tam laikam nemaz nav zināms, vai jaunais otrās instances spriedums nebūs tāds pats, kā atceltais pirmais spriedums. Prasīt sprieduma atpakaļizpildīšanu, t. i. agrākā stāvokļa atjaunošanu1) kasātors, kas panācis lietas izspriešanu savā labā, var divējādā ceļā:

1) ceļot pret to pusi, kurai manta nodota, jaunu prasību par mantas atdošanu vai, ja mantas vairs nav, par zaudējumu atlīdzību;

2) iesniedzot otrai instancei, kas taisījusi atcelto spriedumu, lūgumu par sprieduma atpakaļizpildīšanu, kurš tiek caurlūkots blakus sūdzības kārtībā [C. pr. n. 929. (812.) p.].2)

-

tājumu vajadzēja vispusīgi apgaismot, kā tas arī tagad vēl notiek krimināldepartamenta. Tamdēļ nav saprotams, kāpēc virsprokurora postenis krimināldepartamentā paturēts, bet civīldepartamenta, kur virsprokurora nozīme un uzdevums ir tāds pat kā krimināldepartamentā, — ir likvidēts. Salīdz. arī Vl. Bukovskis, Administratīvās tiesas reforma, Tieslietu Min. Vēstn. 1925. g. Nr. 7/9, 840.—841. l. p.

1) Sal. Бутовскiй, Поворотъ исполненiя по отмененному рeшенiю, Ж. М. Ю. 1911 г. № V.

2) Ja atbildētājam ir tiesība prasīt atceltā sprieduma atpakaļizpildīšanu,— tā atkrīt tikai tad, ja faktiski vai juridiski šāda atpakaļizpildīšana tiesas lēmuma taisīšanas brīdī jau izrādītos par absolūti neiespējamu: faktiski — piem., tad, kad pašas telpas, no kurām atbildētājs savā laikā ar atcelto spriedumu bija izlikts, — kā tādas, Vairs neeksistē; juridiski — kad pa to laiku atbildētāja lietošanas tiesību termiņš būtu izbeidzies, vai kad prasītājam vairs nepieder īpašuma tiesības uz namu kurā atrodas ieņemamās telpas; bet tas apstāklis vien, ka tas pats prasītājs izīrējis telpas trešai personai, nekad nav uzskatāms nedz par faktisku, nedz par juridisku šķērsli sprieduma atpakaļizpildīšanai (Sen. spr. 1909. g. Nr. 32), jo trešai personai ir zināmas tiesības attiecībā pret (atvasina savas tiesības no) prasītāju-izīrētāju un tā tajā viņa tās ieguvusi tikai pēc tam, kad jau atbildētājam bija radušās tiesības uz telpām; nav pat zināms, vai tiesas lēmuma faktiskās izpildīšanas laikā sprieduma faktiskā atpakaizpilldīšana īstenībā izrādītos par neizvedamu, piem., tad, kad telpas vēl ieņemtu trešā persona un kad viņa atsacītos tās labprātīgi atbrīvot; tā varbūtība vien, ka telpas nevarēs nodot atpakaļ atbildētājam, tomēr neatsvabina tiesu no pienākuma apmierināt atbildētāja lūgumu dot spriedumam atpakaļizpildīšanu; uz vispārēja pamata, sprieduma vai lē-

474

Jautājunis par to, vai faktiski un praktiski ir iespējams atpakaļizpildīt kasācijas instancē atcelto, bet jau izpildīto spriedumu, nav juridisks; tas ir jautājums par izpildīšanas faktisku iespējamību.1)

Sprieduma kasācijas gadījumā Senāts nosūta visu lietu otrai instancei iztiesāšanai citā tiesnešu sastāvā [C. pr. n. 926 (809.) р.].

II. Otra instance uzaicina puses vispārēja kartība [C. pr n 927. (810.) un 380. (275.) р.], t. i. pēc viņu faktiskās dzīves vietas,2) noliek lietu uz sēdi, nenogaidot Civilproc. nolik. 879. (767.) p. norādītā termiņa notecēšanu (Sen. spr. 1880. g. № 29), un pēc tam tālākā lietas gaita pie otrreizējas caurlūkošanas padota vispārējiem noteikumiem par tiesāšanas kārtību otrā instancē [C. pr. n. 927. (810.) p. in initio].

Pie lietas caurlūkošanas par jaunu, otrā instance nepār-

-

muma izpildīšanas faktiskā vai juridiskā neiespējamība nevar iespaidot paša lūguma pamatotību par sprieduma vai lēmuma izpildīšanu (Sen spr. 1923. g. Nr. 93); atbildētais katrā zina ieinteresēts, lai apgabaltiesa taisītu lūgto lēmumu, ja ar to atbildētājs iegūtu jau tūliņ tiesību ļaunāka gadiuimā. pret tagadējo prasītāju celt prasību par zaudējumu atlīdzināšanu, sakarā ar telpu nenodošanu atbildētājam gadījuma, kad prasītājs nespēs faktiski ierādīt viņam pieprasītās telpas (Sen. spr. 21./ХI. Kasparson l. 1393 un 1926. g. 28 /X Alkšņu l. Nr. 314, 1931. g. 24./IV, Lūkasu l. Nr. 1452).

1) Ar lēmumu par atpakalizpildīšanu vel nemaz nav izšķirts jautājums par to, vai šis tiesas lēmums par sprieduma atpakalizpildīšanu būtu faktiski izvedams pret trešo personu, ja pēdēja tam pretojas; šis jautaiums nav izšķirts apstiprinoši jau ar prasītāju nepārsūdzēto lēmumu par sprieduma atpakalizpildīšanu, ar kuru nolemts izlikt no prasitāuem atkarīgas peisonas, pie kurām pieskaitāms arī jaunais īrnieks, kas telpas ieņēmis pēc atbildētāja izlikšanas; nav pielaižams, ka īrnieks, kas noīrējis strīdu esošas telpas un attiecība uz kuru pat nav noskaidrots, ka viņš noīrējot telpas, būtu zinājis, ka par tam starp prasītāju un atbildētāju pastāv strīdus, varētu tikt izlikts no telpām blakus lūguma ceļā, sprieduma izpildīšanas stadijā, lai gan viņš pats lietā nav ka parts dalību ņēmis; šāds īrnieks vispār nav uzskatāms par personu, kura būtu atkarīga vienīgi no izīrētājiem, kuri, pastāvot likumam par telpu īri — no vienas puses nevarēja atteikties bez dibinātiem iemesliem izīrēt atbrīvojušos dzīvokli un no otras puses nevar panākt īrnieka izlikšanu, uzteicot tam; šai ziņā īrnieku aizsargā lik. par telpu īri noteikumi, kuri (bet ne namsaimnieks) svarīgākos jautājumos regulē īrnieka tiesības un pienākuma un pielaiž īrnieka izlikšanu tikai aiz šinī likuma paredzētiem iemesliem. Tomēr, ka to Sen. civ. dep. jau paskaidrojis (1929. g. spr. Nr 1693) — tas apstāklis, ka strīdu stāvošās telpas tagad ieņem trešā persona, pats par sevi nav uzskatāms par iemeslu atraidīt atbildētāja lūgumu par sprieduma atpakaļizpildīšanu, jo atbildētājs katrā ziņa ieinteresets, lai apgabaltiesa taisītu lūgto lēmumu, jo ar to atbildētājs iegūtu jau tūliņ, ļaunakā gadījuma (t. i. gadījumā, ja sprieduma faktiskā atpakalizpildīšana īstenība izradītos par neizvedamu), celt prasību pret tagadējo prasītaju dēļ atlīdzības par zaudējumiem, sakarā ar telpu nenodošanu atbildētājam (Sen. 1931. g. 24/IV. spr. Lūkasu l. Nr. 1452).

2) Sal. paskaidrojumus pie jauna Krievijas Civilproc. lik proiekta 756. р., 179 lp.; contra Sen. spr. 1880 к. Nr. 29, 114.

475

bauda atcelto spriedumu, bet izspriež lietu no jauna [C. pr. n. 928. (811.) p.], turoties pie Senāta rīkojuma, kurš viņai kā padotai instancei konkrētā lietā ir saistošs1) [C. pr. n. 930.

(813.) p.].

Ja otrās instances spriedums atcelts pilnā apjomā,

tad otrā instance taisa pilnīgi jaunu spriedumu [C. pr. n. 928. (811.) p.], bet izlieto visu otrās instances agrāk savākto faktisko materiālu [liecinieku liecības, ekspertu slēdzienus, apskatīšanu uz vietas (Sen. spr. 1875. g. № 284)] par tik, par cik Senāts šo materiālu nav diskreditējis. Tomēr otrā instance var pielaist arī jaunu pierādījumu iesniegšanu un tos pārbaudīt; bet puse nevar celt šai tiesāšanas stadijā jaunus prasījumus, ja tie neizriet no agrākā sprieduma atcelšanas Senātā (Sen. spr. 1874. g. № 130 un 147).

Ja agrākais spriedums atcelts materiālā likuma pārkāpšanas dēļ, tad visas agrākās procesuālās darbības un viss agrākais pierādīšanās materiāls paliek pilnā spēkā otrā instancē, ja vien tā neatrod par nepieciešamu šo materiālu papildināt ar jauniem papildu pierādījumiem. Tādā kārtā otrai instancei jāizspriež lieta no jauna pēc būtības, ņemot vērā Senāta norādījumus par materiālā likuma pareizu piemērošanu un rīkojoties pēc šiem norādījumiem.

Ja spriedums atcelts tikai zināmā daļā (materiāli-tiesiskās normas pārkāpšanas dēļ), tad otrā instance aprobežojas tikai ar šīs daļas izspriešanu no jauna. Pārējā daļā otrās instances agrākā sastāva taisītais spriedums paliek spēkā pilnā apmērā.

Ja vienā laikā ir iesniegta kasācijas un pretkasācijas sūdzība, tad ir iespējams, ka Senāts atceļ otrās instances spriedumu tikai tādā daļā, kas pārsūdzētā vai nu tikai kasācijā vai arī tikai pretkasācijā; šādā gadījumā sprieduma daļa, kas tikusi gan pārsūdzēta, bet nav Senātā atcelta, paliek spēkā.

Ja spriedums atcelts procesuālā likuma pārkāpšanas dēļ, tad, ievērojot Civīlproc. nolik. 927. (810.) p. noteikumu, otrai instancei, kurai nodota lieta jaunai iztiesāšanai,

1) Apgabaltiesai (Tiesu palātai), izspriežot lietu no jauna, sakarā ar viņas pirmā sprieduma atcelšanu Senāta kasācijas kartība, lieta ir jāizspriež tika[ tajās robežās un uz to faktisko lietas apstākļu pamata, no kuriem Senāts bija izgājis savā pirmā spriedumā un kuras robežās Senāts tā tad uzdevis attiecīgai zemākai instancei lietu izspriest no jauna (Sen. spr. 1929. g. Nr. 13 Otauka l. un 1929. g. 24./Х. Lazdiņa l. Nr. 604; 1930. g. 29./IV. Belmaņa l. Nr. 106).

Jāšaubās, vai no šā sprieduma var taisīt slēdžiem, ka pusēm nav tiesības pie lietas jaunas caurlūkošanas pievest jaunus aprādījumus un pierādījumus, kas būtu pretrunā ar Civīlproc. nolik. 927. (810.) panta saturu un izpratni (autora piezīme).

476

jāturpina šī iztiesāšana, iesākot ar to procesuālo darbību vaj rīkojumu, kas atzīti par sprieduma kasācijas iemeslu. Piem., liecinieki bija jānopratina, izdarot apskatīšanu uz vietas, bet faktiski nopratināti vēlāk, neuzrādot viņiem apskatīšanas оobjektu. Tādā gadījumā liecinieki nopratināmi no jauna apskatīšanas vietā, pie kam, protams, ņemami vērā un izpildāmi kasācijas instances norādījumi [C. pr. n. 930. (813.) р.].

Ja spriedums atcelts absolūtas nepiekritības dēļ vai aiz prasītāja tiesībspējas jeb darbībspējas trūkuma, tad otrai instancei jaunā sastāvā jārīkojas saskaņā ar Civīlproc. nolik. 675. (584.) p. un jālemj par agrākās lietas iznīcināšanu (Sen. spr. 1887. g. № 56).

Ja otrā instance izspriedusi lietu, kas pēc Senāta domām nepiekrīt tiesu, bet administrātīvām iestādēm, tad Senātspats iznīcina šādu lietu, neatkarīgi no tam, vai kasācijas sūdzībā par to ir, vai nav lūgts (Sen. spr. 1889. g. № 80; 1888. g. № 103; 1884. g. № 21).1)

Tā ka taisot jaunu spriedumu otra instance var atkal pārkāpt citus kādus procesuālus likumus, tad ieinteresētai pusei nav ņemta tiesība iesniegt jaunu kasācijas sūdzību.2)

§ 115. Sprieduma jauna caurlūkošana.

Spriedumu var pamatot vienīgi uz tiem pierādījumiem, kas iesniegti tiesai. Šie pierādījumi var būt:

1) nepilnīgi, jo puse var nezināt par dažu tādu apstākļu un pierādījumu esamību, kas kaut arī eksistēja tanī laikā, bet atklājās tikai vēlāk;3)

1) Skat. arī Krievu jaunā Civīlproc. lik. projekta 751. р., 178. lp.

2) Pēc C. pr. n. 251. (194.), 810., 811. p. Senāta atceltais spriedums uzskatāms par neesošu un lieta apspriežama no jauna, t. i. lieta turpināma iesākot ar to procesuālo rīkojumu, kurš atzīts par sprieduma kasācijas iemeslu, „itkā atceltais spriedums nebūtu bijis". Tādēļ jaunam spriedumam ir pilnīgi patstāvīgs procesuāls raksturs, un jaunais spriedums padots pilnīgi pārsūdzības kārtībai, atkarībā no tām procesuālam pārsūdzības normām, kuras ir spēkā jaunā sprieduma taisīšanas diena. Tamdēļ jautājums par to, kādi norādījumi ievērojami pielaižot kasācijas sūdzību par spriedumu, kas taisīts atceltā sprieduma vietā, izšķirams pēc jauna sprieduma taisīšanas dienā pastāvošiem procesuāliem likumiem par sprieduma pārsūdzības kārtību (Sen. spr. 1926. g. 27.X., Vecrumba l. Nr. 734.).

3) Par pamatu Civīlproc. lik. 794. p. paredzētam lūgumam par lieta taisītā sprieduma jaunu caurlūkošanu, jaunu apstākļu atklāšanas dēļ, var būt tikai tāds jauns apstāklis, kurš jau pastāvējis pirms sprieduma, taisīšanas, bet kuru parts no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ. nav varējļs stādīt tiesai priekšā; ja tāds jauns apstāklis radies jau pēc notikušā sprieduma, tad tas nevar būt par pamatu tāda sprieduma pārgrozīšanai, kurš taisīts tad, kad šis apstāklis nemaz neekstistēja; tāds pēc taisītā sprieduma radies jauns apstāklis var zināmos apstākļos tikai būt par pamatu jaunai prasībai, bet ne Civīlproc.

477

2) nederīgi pašos pamatos, viltoti, piem., kad pēc lietas izspriešanas par viltotu atzīts akts, uz kuru pamatots spriedums, vai kad liecinieks, uz kura liecībām pamatots spriedums, notiesāts par nepatiesu liecību civillietā.

Šajos gadījumos, lai gan civīltiesas spriedums pilnā mērā atbilst pierādījumiem, kas tiesai savā laikā iesniegti, tomēr taisnības princips prasa, lai uz tāda nepilnīga vai nederīga materiāla pamatots spriedums nepaliktu spēkā. Bet līdz tam laikam, kamēr atklājas pierādījumu nepilnība vai nederīgums, apellācijas vai kasācijas termiņš var notecēt un acīmredzami nepareizs spriedums skaitīsies par spēkā stājušos. Lai šādu nepareizību novērstu, nepieciešama izņēmuma kārtība.

Ārzemju likumdošana tādos gadījumos dod iespēju cietušai pusei lūgt tо pašu tiesu, kas taisījusi spriedumu, kura pareizība sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem rada šaubas, — caurlūkot lietu no jauna. Franču Code de procedure civile tādos gadījumos dod iespēju pusei griezties pie lietu izspriedušās tiesas ar sevišķu lūgumu ,,requкte civile" (480.—504. р.); vācu ZPO apmēram tādos paštis "gadījumos pielaiž „Restitutionsklage" (580.—591. р.), bet Austrijas likums — „Wiederaufnahmeklage" (530.—547.p.),. Tiesa, pie kuras puse griezusies ar attiecīgu lūgumu, pārliecinājusies, ka sprieduma atcelšanai tiešām ir pamats, pati atceļ savu spriedumu un lietu izspriež no jauna.

Mūsu likums, lai gan patapinājis sprieduma jaunas caurlūkošanas principu no franču likuma, bet ievedis ievērojamus pārgrozījumus. Pēc mūsu Civlprocesa nolikuma noteiku-

lik. 794. pantā paredzētam lūgumam (Sen. spr. 1924. g. 24. X. Stabulnieka l. Nr. 327).

Prasītajā Emīlija A. lūdza uz Civīlproc. nolik. 794. p. 1. pkta pamata atcelt Tiesu palātas spriedumu, ar kuru viņas prasība gan tikusi piespriesta, bet tomēr apzīmējot viņu ne ar tās īsto vārdu „Emīlija", bet ar vārdu „Emma"; savu lūgumu prasītāja pamatoja uz to, ka prasība tikusi celta viņas nepilngadības laikā no viņas aizgādņa, kurš apzīmējis viņu ar nepareizu vārdu, rīkojoties pēc nepareizas, viņam no pagasta tiesas izdotas apliecības un ka sakarā ar to arī spriedumā viņa nosaukta par „Emmu", bet ne par „Emīliju" … Senāts atrada, ka lietas apstākļi pilnā mērā attaisno viņas lūgumu, jo tas apstāklis, ka viņas aizbildnis aizrādījis prasības rakstā uz lūdzējas vārdu kļūdaini varējis būt nezināms viņai vai skaitīties par juridiski nezināmu viņai, kā toreizējai nepilngadīgai (Civ. 1. 2957. р.); piemērot šai gadījumā 964. p. nav iespējams, Jo spriedums, kas stājies likumīgā spēkā, kā viņa motīvos, tā arī viņa ŗezolūtīvā daļā pats par sevi pilnīgi skaidrs un tāpēc nav iemesla viņu iztulkot (Isačenko, Гражд. процессъ практ коммент 3. izd. V. sēj. 251. lapp.). Tagad izrādījies jauns apstāklis, kas dod pamatu restituēt īsto lietas stāvokli un tieši izlabot (bet nevis tikai iztulkot) spriedumu saskaņā ar īsto lietas stāvokli, piemērojot civ. proc. 1. 794. p. 1. pktu. (Sen. spr. 1931. g. 23. IV., Akerman l. Nr. 320.).

478

miem lūgt par sprieduma jaunu caurlūkošanu (lūgums ex capite novorum) var:

1) kad atklājas jauni, lietas izspriešanai svarīgi apstākli, kuri, lai gan jau pastāvējuši pirmā sprieduma taisīšanas laikā, bet par kuru esamību ne tiesa, ne puse nav zinājušas, un kurus zināt puse nav varējusi un nav arī bijis viņas pienākums,1) ja pie tam šie jaunie apstākļi pēc sava rakstura uzlūkojami par tādiem, kam būtu neapšaubāms iespaids uz taisītā sprieduma pārgrozīšanu2) [C. pr. n. 908. (794.) p. 1. pkt. un 922. (805.) р.];

2) kad uziets akta viltojums vai nepatiesa liecība, pie kam viltojuma vai nepatiesas liecības esamībai jābūt konstatētai krimināltiesas vai civīltiesas spriedumā, un pašam spriedumam jābūt dibinātam uz viltoto aktu vai nepatieso liecību [C. pr. n. 908. (794.) p. 1. pkt., 922. (805.) p.];

3) kad Tiesu palāta taisījusi spriedumu pret neieradušos atbildētāju, kurš uzaicināts ar sludinājumu. Šis trešais iemesls radīts ar 1878. g. 17. janvāra likumu, sakarā ar dažu prasītāju ļaunprātībām, kuri tīši neuzrādīja atbildētāja dzīves vietu [C. pr. n. 908. (794.) p. 2. pkt., 397. (293.) un nāk. р.], lūdzot izsaukt atbildētāju ar sludinājumu, lai gan atbildētajā dzīves

1) Par pamatu C. pr. n. 794. p. paredzētam lūgumam par lietā taisītā sprieduma jaunu caurlūkošanu, jaunu apstākļu atklāšanas dēļ, var būt tikai tāds jauns apstāklis, kurš jau pastāvējis pirms sprieduma taisīšanas, bet kuru parts, no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ, nav varējis stādīt tiesai priekšā; ja tāds jauns apstāklis radies jau pēc notikušā sprieduma, tad tas nevar būt par pamatu tāda sprieduma pārgrozīšanai, kurš taisīts tad, kad šis apstāklis nemaz neeksistēja; tāds pēc taisīta sprieduma radies jauns apstāklis var zināmos apstākļos tikai būt par pamatu jaunai prasībai, bet ne C. pr. n. 794. pantā paredzētam lūgumam (Sen. spr. 1924. g, 24. IX. Nr. 327, Stabulnieka l.).

2) C. pr. n. 794. p. pēc sava satura un izpratnes ar tajā paredzēto jaunatklājušos apstākli saprot tādu apstākli, kurš sprieduma taisīšanas laikā jau eksistēja, bet kurš nebija un nevarēja būt zināms pusēm, kas lūdz par sprieduma jaunu caurlūkošanu; tā tad, lai uz C. pr. n. 794. p. pamata varētu prasīt sprieduma jaunu caurlūkošanu jaunatklājušos apstākļu dēļ, — lūdzējam jāpierāda ne tikai tas, p viņa lūgumā pievestais jaunais apstāklis patiesi atklāts pēc galīga spriedūma taisīšanas, bet arī tas, ka šo apstākli viņš nav varējis pievest tiesa lietas izspriešanas laikā aiz neatkarīgiem no lūdzēja iemesliem (Sen. spr. 1927. g. 10. III., Anša Ķirša 1.; 1927. g. 9. VI. Nr. 195, Polakova L).

Liecinieks pēc lietas iztiesāšanas ir iesniedzis apgabaltiešai paziņojumu, ka pie viņa nopratināšanas tiesas sēdē viņš nav ziņājis, par ko viņš pratināts, un nopratināšanas brīdī nav bijis labi atminams, cik patiešām viņš 1914. g. maksājis par savu dzīvokli, bet ka pēc tam, pārdomājot un apskatot savas tā laika piezīmes, viņš atradis piezīmes par 1914. g. maksāto īri, pēc kurām izrādījies, ka viņš niaksājis toreiz par savu, tagad no atbildētāja ieņemto, dzīvokli īri 29 zelta rubļu

479

vieta viņiem bija zināirm. Šo trešo gadījumu, kas nav paredzēts miertiesu iestādēs, ir iespējams izlietot vienīgi tajā gadījumā, ja ievēroti šādi nepieciešami nosacījumi, proti:

a) ja atbildētājs ticis aicināts uz tiesu ar publikāciju;

b) ja viņš iztiesātā lietā nav ņēmis nekādu dalību, t. i., ja spriedums bijis aizmugurisks;

c) ja prasītājs savā laikā zaudējis lietu pirmā instancē un par aizmugurisku spriedumu iesniedzis apellācijas sūdzību Tiesu palātai, kura izspriedusi lietu par labu prasītājam;

d) ja no sprieduma taisīšanas dienas nav pagājuši 10 gadi [C. pr. n. 923. (806.) р.].

Trešā gadījumā, kad spriedums taisīts pret neieradušos atbildētāju, Tiesu palāta, ja viņai iesniegts lūgums par sprieduma jaunu caurlūkošanu, var pielaist sprieduma izpildīšanas apturēšanu [C. pr. n. 937. (8146.) p. in fine]. Citos gadījumos lūguma iesniegšana par spneduma jaunu caurlūkošanu neaptur sprieduma izpildīšanu. Lūgumi par apgabaltiesas vai Tiesu palātas spriedumu jaunu caurlūkošanu iesniedzami četru mēnešu laikā [C. pr. n. 287. (191.) un 288. (192.), 861. (750.), 910. (796.), 911. (797.) p. 2. pkt.], bet par miertiesneša sprieduma jaunu caurlūkošanu — viena mēneša laikā [C. pr. n. 254. (1621.) р.], skaitot no tās dienas, kad puse atklājusi to lietas izspriešanas laikā tiesai nezināmo apstākli, uz kuru pamatots lūgums par sprieduma jaunu caurlūkošanu, vai, kad stājies spēkā krimināltiesas spriedums, ar kuru akts atzīts par viltotu vai liecinieka liecība par nepatiesu, bet treša jā gadījumā — skaitot no tās dienas, kad atbildētājs saņēmis aizmuguriskā sprieduma izrakstu vai pavēsti par izpildīšanu [C. pr. n. 910. (796.), 911. (797.) p. 2. pkt.], bet katrā gadījumā lūgums par sprieduma jaunu caurlūkošanu iesniedzams pirms 10 gadu notecēšanas, skaitot no lietas izspriešanas dienas [C. pr. n. 254. (1621.), 289. (1921.) un 923. (806.) p.].

Lūgumi par sprieduma jaunu caurlūkošanu rak-

-

apmērā par mēnesi; liecinieka pie vēstie apstākļi ir prasītājam tikai pēc izspriešanas tiesa jaunatklājušies apstākli, un tie var iespaidot grozīt gala rezultātā taisīto tiesas spriedumu (Sen. spr. 1926. g. 20. XII. Nr. 285,

Jansona l.).

Ja otrā instance nebūtu lūdzēju izsaukusi uz tiesas sēdi, tad tas ir uzskatāms kā jauns prasītājam līdz sprieduma došanas dienai nezināms apstāklis, kurš viņam ticis zināms tikai pēc sprieduma došanas, un kā tāds deva viņam tiesībujesniegt Senātam C. pr. n. 282. (185.) p. 2. pkt, 794. p. 1. pkt. paredzēto lūgumu par sprieduma caurskatīšanu no jauna, un tamdēļ viņa uzraudzības kārtā iesniegtā sūdzība ir atstājama bez caurskatīšanas (Sen. spr. 1921. g. 8. II. Nr. 156, Teleša l.).

480

stāmi vai nu uz Senāta [C. pr. n. 908. (794.) un 915. (801.) p.], vai Tiesu palātas [C. pr. n. 861. (750.) р.], vai apgabaltiesās [C. pr. n. 254. (1621.) р.] vardu, bet iesniedzami tālākvirzīšanai Tiesu palātai vai apgabaltiesai, kā otrai instancei, vai, beidzot, miertiesnesim, t. i., instancei, kuŗas spriedms no jaunā caurlūkojams. Attiecībā uz šo lūgumu tālākvirzīšanas kārtību jāievēro apellācijas virzīšanai paredzētie noteikumi [C. pr. n. 285. (189.), 915. (801.), 857. (746.), 866. (755.), 868.—871. (757.—760.), 873. (762.) un 876. (764.) р.].

Lūgumi par spriedumu jaunu caurlūkošanu, kas adresēti apgabaltiesai vai Tiesu palātai, uzskatāmi par ārkārtējām apellācijām un tamdēļ apmaksājami ar tiesu nodevām. Turpretim lūgumi par sprieduma jaunu caurlūkošanu, kas adresēti Senātam, tāpat kā kasācijas sūdzības, ar nodevām nav apmaksājami, bet iemaksājama kasācijas drošības nauda, no kuras atsvabinātas personas, kas bauda mazturības tiesības, prokuratūra, valsts un pašvaldības iestādes.

Sūdzības norakstu izsniedz pretējai pusei, un lietas tālākā gaita ir tāda pati kā kasācijas sūdzībām, pie kam tomēr lūdzējam jāiesniedz pierādījumi, ka jaunie apstākļi viņam atklājušies tikai pēc sprieduma spēkā stāšanās, un ka tos nebija iespējams pievest agrāk.1)

§ 116. Lietā nepiedalījušos personu lūgumi.

Šo praksē reti piemērojamo sprieduma atcelšanas veidu likuma sastādītāji arī patapinājuši no Francijas likuma, kur viņam tomēr ir gluži cits raksturs.

Francijas procesā šis trešo personu lūgums, saukts tiиrce opposition (Code de proc. civ. 474.— 479. р.), nav vērsts pret pašu spriedumu, bet pret šā sprieduma izpildīšanu, par cik ar tādu izpildīšanu tiek traucētas trešo personu tiesības. Treša persona, kuras tiesības spriedums aizskar, iesniedz tai tiesai, kura taisījusi spriedumu, savu "tierce opposition" (kaut kas līdzīgs trešās personas protestam pret sprieduma izpildīšanu);

1) Lūgumā par likumīgā spēkā gājušā sprieduma jaunu caurlūkošanu jaunatklātu apstākļu deļ lūdzejam jāuzrada pierādījumi tam: 1) ka jaunatklātais apstāklis patiešām pastāv, atklājies pēc galīgā tiesas sprieduma taisīšanas, un ka to nebij iespējams uzdot pie lietas izspriešanas aiz neatkarīgiem no lūdzēja iemesliem; 2) ka pievestam apstāklim pēc tā satura ir piešķirams neapšaubāms iespaids uz taisītā sprieduma pārgrozīšanu.

Galīgā sprieduma atcelšana pielaižama vienīgi tad, ja konstatēti visi minētie, neiztrūkstoši vajadzīgie nosacījumi (Sen. spr. 1890. g. Nr. 12, Nr. 87; 1885. g. Nr. 75: 1928. g. 31. I. Nr. 370, Zariņas l.).

481

rezultātā šī pati tiesa vai nu aptur sprieduma izpildīšanu, vai pārbauda spriedumu no jauna. Ja tiesa atzīst, ka trešās personas tiesības tiešām ir traucētas, tad viņa anullē visu to, kas izdarīts uz pirmā sprieduma pamata un kas aizskar trešās personas tiesības.

Ja tierce opposition izrādītos par noraidītu, — tad tiesa, piespriežot no trešās personas izdevumu atlīdzību, uzliek tai arī naudas sodu ne mazāk kā 50 fr. apmērā (479. р.).

Pie mums trešo personu lūgumi par viņu tiesības aizskarošo spriedumu atcelšanu iesniedzami Senātā [C. pr. n. 906. (792.) p. 3. pkt.).

Lūguma iesniegšana no trešas personas nav par pamatu sprieduma izpildīšanas apturēšanai [C. pr. n. 937. (8146.) p.], un tamdēļ ar šāda lūguma iesniegšanu vēl neko nevar sasniegt, iekam Senāts nav spriedumu atcēlis.

Tādi lūgumi tiek pielaisti, ja spēkā stājies spriedums aizskar trešo personu tiesības, bet ne viņu intereses.1)

Par lietā nepiedalījušos personu atzīstama tāda persona,

kurai savā laikā bija tiesība iestāties agrākajā lietā kā izpalī

gam vai ar patstāvīgu prasību, bet kura šai lietā nav ņēmusi

nekādu dalību un nav pieaicināta lietā arī kā trešā persona,

kamdēļ arī spriedumam šādā lietā attiecībā uz viņu nevar būt

nekāda spēka.2) Par šādu trešo personu tomēr nevar uzskatīt

lietas ierosinātāja — prasītāja vai atbildētāja — tiesību ņēmē

jus (Sen. spr. 1884. g. № 54 un 1883. g. № 67).

Lietā nepiedalījušos personu lūgumi iesniedzami 4 mēnešu laikā, skaitot no tās dienas, kad spriedums nācis zināms personai, kas iesniedz lūgumu [C. pr.p. 911. (797.) p. 3. pkt.]. Trešai personai šādā savā lūgumā jāaizrāda, ko īsti viņa lūdz un kāda sprieduma daļa aizskar viņas tiesības [C. pr. n. 913.

1) Sen. spr. 1924. g. 18. III. Nr. 152, Mārtiņa Erdmaņa l.

2) Pēc C. pr. n. 795. p. izpratnes, saskaņā ar Kriev. Senāta nodibināto praksi, trešam personām ir tiesība lūgt spēkā gājušā tiesas sprieduma atcelšanu tikai tad, ja viņam savas patstāvīgas tiesības uz strīdamo objektu būtu piederējušas jau pašas prasības celšanas momentā un ja šādas trešas personas butu pieaicināmas lietā kā īsti atbildētāji, vai, ja tās būtu varējušas prasība iestaties kā galvenie intervenienti uz C. pr. n. 665. p. pamata (Sen. spr. 1882. g Nr 154; 1883. g. Nr. 117; 1885. g. Nr. 57; 1899. g. Nr. 21 un 1929. g. 25. III. Nr. 884, Salstrovu l.).

Sal. arī Mališevs II, 346. lap. р.; Holmstens, 1907. g. izd., 278. lap. р.; Vaskovskis, 1917. g. izd., 279. lap. р.; Anņenkovs, IV. § 432.— 440.; Isačenko, IV, 531.— 555. lap. p.

C pr n. 795. p. paredzētais lūgums miertiesu instances vispār nav Piemērojams (Sen. spr. 1924. g. Nr. 486, Nr. 491 un 1928. g. 28. IX. Nr. 216, Štaues l.).

31

482

(799.) р.], pie kam jāuzdod pierādījumi, ka vinas tiesības tiešām aizskartas.

Procesa kārtība ir tāda pat, kā pie kasācijas.

Atceļamas, protams, ir vienīgi tās sprieduma daļas, kuras aizskar trešās personas tiesības [C. pr. n. 924. (807.) р.].

Patiesībā šis institūts tādā veidā, kā viņš pie mums pastāv, ir pilnīgi lieks, jo trešā persona daudz izdevīgāki, vieglāki un ātrāki var panākt savas tiesības, iesniedzot patstāvīgu prasību uz C. pr. n. 1021. (895.) p. pamata, saskaņā ar kuru tiesas spriedums nav saistošs personai, kas lietā nav piedalījusies.1)

Iesniedzot tādu patstāvīgu prasību, trešai personai ir iespējams lūgt prasības nodrošināšanas veidā apturēt sprieduma izpildīšanu, kurpretim iesniedzot Senātam lūgumu par sprieduma atcelšanu, sprieduma izpildīšana netiek apturēta [C. pr n. 937. (8146.) р.].

OTRĀ NODAĻA.

Sarežģījumi procesā.

§ 117. Sarežģījumu veidi.

Līdz šim tika aplūkota normālā, parastā procesa gaita, bet bieži vien procesā rodas dažādi sarežģījumi. Pēdējie var attiekties:2)

1) uz procesa subjektiem — sakarā ar:

a) tiesnešu atstatīšanu,

b) trešo personu iestāšanos vai pieaicināšanu prāva:

2) uz procesa objektu, sakarā ar vairāku prasību apvienošanu vienā prasībā, proti:

a) viena prasītāja vairāku prasību objektīvu apvienošanu pret vienu atbildētāju,

b) vairāku dažādu prasītāju prasību subjektīvu apvienošanu, t. s. līdzdalību;

1) C. pr. n. 795. p., kas paredz gadījumus, kad pielaižami trešo per

sonu lūgumi, dod cietušām personām tikai tiesību, bet nemaz neuzliek vi

ņām par pienākumu izlietot 795. p. paredzēto līdzekli (Sen. spr. 1876. g.

Nr. 395; 1873, g. Nr. 1240); tāpēc tiesas sprieduma eksistence vien ne

maz neatņem personai tiesību pēc tam izvest un aizstāvēt savas patstā

vīgās tiesības uz strīdu esošo priekšmetu, ceļot attiecīgu prasību arī pret

tām personām, starp kurām noticis minētais spriedums (Sen. spr. 1927. Я

27. X. Nr. 423, Zvanītāja l.).

2) Salīdz, arī prof. Васьковскiй, Учебн. гражд. процесса, 1917. g.

287. un turpm. lap. p.

483

3) uz pašām procesuālām darbībām sakarā ar:

a) iztiesāšanas apturēšanu,

b) prasības nodrošināšanu,

c) sprieduma iepriekšēju izpildīšanu;

d) pierādījumu iepriekšēju nodrošināšanu.

§ 118. Tiesnešu atstatīšana.1)

I. Lai spriedums varētu atbilst visiem taisnīgas un objektīvas tiesas prasījumiem, tiesnesim, lietu iztiesājot, nepieciešams iekšējs miers un vienāds noskaņojums pret abām pusēm. Tiesnesis nedrīkst dāvāt savas simpātijas vienai pusei. Šo nosacījumu nav iespējams ievērot, ja tiesnesis tieši vai netieši pats ieinteresēts lietas iznākumā. Tamdēļ mūsu procesuālais likums, sekojot ārzemju paraugiem, paredz:

1) tiesneša atstatīšanu vai noraidīšanu (recusatio, recusation, Deport, Ausschliesung, отводъ, устраненiе);2)

2) pašatstatīšanu (excusatio, se deporter, Selbstausschliessung, самоустраненiе).

Pēc mūsu likuma, tiesnesim pašam sevi jāatstata un prāvnieki var to noraidīt:

a) kad tiesnesis ir asinsradnieks kādam no prāvniekiem,

taisnā līnijā bez pakāpju aprobežojuma, bet sānu līnijā — līdz ceturtai pakāpei ieskaitot, vai svaininieks

līdz trešai pakāpei, ieskaitot [C. pr. n. 767. (667.) p. 1. pkt.];

b) kad starp tiesnesi un kādu no prāvniekiem pastāv civīlradniecība, kā adopcijas sekas [C. pr. n. 767.

(667.) p. 1. pkt.];

c) kad tiesnesis ir prāvnieka aizbildnis vai aizgādnis [C.

pr. n. 767. (667.) p. 2. pkt.];

d) kad tiesnesis pārvalda prāvnieka nekustamu mantu vai viņa lietas, jeb otrādi, kāds no prāvniekiem pārvalda tiesneša nekustamu mantu vai viņa lietas [C. pr. n. 767. (667.) p. 2.pkt], kā arī kad tiesnesis ar kādu no pusēm ir kopējas mantas līdzīpašnieks;3)

e) kad tiesnesis vai viņa sieva ir vienas puses tuvākais likumīgais mantinieks, vai kad tiesnesim vai viņa

1) Sk. prof. Нефедьевъ, Устраненiе судей въ гражданскомъ процессе.

2) Skat. arī Code de procedure civile, Art. 378 — 396; Vācu ZPO § 41— 49.

3) Skat. Kr. Sen. spr. 1870. g. Nr. 1561.

31*

484

sievai ar vienu no pusēm ir prāva [C. pr. n. 757 (667.) p. 3. pkt.];

f) kad tiesnesis ņēmis dalību lietas izspriešana zemākā instancē [Tiesu iek. lik. 86. (146.) un C. pr. n. 275. (180.) p.];1) tomēr ja tiesnesis tikai ņēmis dalību kādā no zemāko instanču tiesas sēdēm, bet pašā lietas izspriešanā pēc būtības nav piedalījies, tad viņam lietas izspriešanā augstākā instancē piedalīties ir tiesība;2)

g) kad vienā un tai pašā sēdē piedalās tiesneši, kuŗi savā starpā ir radnieciskās attiecībās — taisnā līnijā bez pakāpju aprobežojuma un sānu līnijā līdz ceturtai pakāpei, bet svainības gadījumā līdz otrai pakāpei, ieskaitot [Tiesu iek. lik. 87. (148.) p.];

h) kad tiesnesis šai lietā līdz tam ņēmis dalību kā pilnvarnieks, lietpratējs vai liecinieks.3) Saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem, tiesnesim ir tiesība ierosināt jautājumu par pašatstatīšanu arī likumā neparedzētos gadījumos.4)

II. Atstatījuma pieteikšanas laiks. Atstatījums pret tiesnesi jāpieteic ne vēlāk kā pirmā tiesas sēdē, kurā lieta nolikta iztiesāšanai, izņemot vienīgi gadījumus, ja atstatīšanas iemesls radies vēlāk [C. pr. n. 769. (669.) р.]. Prāvnieku neierašanās pirmā tiesas sēdē nenovērš atstatījuma laikā nepieteikšanas sekas.5)

Ja tiesnesis pats sevi neatstāta, kad likums to paredz, tad pret tādu tiesnesi var ierosināt disciplīnārlietu.6)

III. Atstatījuma pieteikšanas veids. Tiesneša atstatījumu var pieteikt vai nu ar sevišķu lūgumrakstu vai mutiski, ierakstot lūgumu sēdes protokolā. Lūgumā jānorāda atstatīšanas iemesli un attiecīgos gadījumos jāuzdod ari pierādījumi lūdzēja apgalvojumu apstiprināšanai [C. pr. n. 770. (670.) р.]. Lūgums par atstatīšanu uzrādāms noraidāmam tiesnesim, kas līdz nākošai tiesas sēdei var iesniegt savu atsauksmi. Ja tiesnesis atsauksmi neiesniedz, tad tiek pieņemts, ka viņš atzinis atstatīšanu par pamatotu [C. pr. n. 771. (671.) р.]. Pēc tam slēgtā sēdē, kurā nevar piedalīties noraidāmais tiesnesis, tiesa nolemj vai nu tiesnesi atstatīt vai arī lūgumu par atstatīšanu atstāt bez ievērības. Pēdējā gadījumā lēmumu var pārsūdzēt triju dienu laikā, bet pozitīvs lēmums par tiesneša atstatīšanu

1) Skat. Kr. Sen. spr. 1869. g. Nr. 1280.

2) Skat. Kr. Sen. spr. 1869. g. Nr. 495.

3) Skat. Kr. Sen. spr. 1870. g. Nr. 822.

4) Skat. Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 172.

5) Skat. Kr. Sen. spr. 1873. g. Nr. 1708.

6) Skat. Kr. Sen. spr. 1867. g. Nr. 422.

485

nav pārsūdzams [C. pr. n. 773. (673.) un 774. (674.) p.]. Par tiesas atteikšanos atstatīt tiesnesi iesniegtā blakus sūdzība kopā ar lūgumu par atstatīšanu, protokola un tiesas lēmuma norakstiem nekavējoties nosūtāma augstākai tiesas instancei [C. pr. n. 775. (675.) р.]. Lai gan tādas blakus sūdzības iesniegšana neaptur lietas tālāko gaitu, tomēr noraidāmais tiesnesis nevar ņemt dalību tālākā lietas iztiesāšanā, kamēr jautājumu par viņa atstatīšanu nebūs izspriedusi augstākā tiesas instance1) [C. pr. n. 776. (676.) р.]. Visa tiesas sastāva vienkopīga noraidīšana (renvoi) netiek pielaista,2) bet gan atstatījumu var pieteikt vienā laikā pret vairākiem tiesnešiem, norādot, protams, atstatīšanas iemeslus pret katru tiesnesi atsevišķi. Šādā gadījumā var izrādīties, ka tiesnešu sastāvs, kuram jāizlemj atstatīšanas jautājums bez noraidāmiem tiesnešiem ir skaitliski nepietiekošs, kādā gadījumā jautājumu par tiesnešu atstatīšanu izlemj tieši augstākā instance, kurai nosūta visu lietu līdz ar lūgumu par atstatīšanu un tiesnešu atsauksmēm. Saprotams, ka šādā gadījumā lietas tālākā iztiesāšana tai instancē, kurā pieteikta tiesnešu atstatīšana, tiek apturēta līdz atstatīšanas jautājuma izlemšanai augstākā instancē [C. pr. n. 777. (677.) p.].

Ja augstāka instance lūgumu par atstatīšanu ievēro, viņa līdz ar to speŗ soļus zemākās instances tiesnešu sastāva papildināšanai, civīltiesā ar miertiesnešiem, bet krimināltiesā ar izmeklēšanas tiesnešiem, vai arī nodod lietu iztiesāšanai citā līdzīgas pakāpes tiesā [C. pr. n. 778. (678.) р.].

Senātā lūgumus par tiesnešu atstatīšanu un pēdējo atsauksmes lūko cauri Senāta apvienotā sapulce [C. pr. n. 779. (6781.) р.]. Jautājums par prokuratūras amatpersonu atstatīšanu civīltiesā [C. pr. n. 780.—781. (679.—680.) р.] tagad zaudējis praktisku nozīmi.

§ 119. Trešo personu iestāšanās un pieaicināšana lietā.3)

Materiālais likums paredz gadījumus, kad trešās personas, kuras lietā neņem dalību, var būt ieinteresētas procesa iznākumā par labu prasītājam vai atbildētājam (skat., piem.,

1) Šo otrās instances lēmumu var pārsūdzēt kasācijas kārtībā tikai kopīgi ar otrās instances sprieduma pārsūdzību (Kr. Sen. spr. 1884. g. Nr. 34).

2) Skat. prof. Нефедьевъ, "Устраненiе судей въ гражданскомъ процессе" 86. un turpm. lap. p,

3) Короновали : Участiе третьихъ лицъ въ гражданскомъ процессе.Ж.М.Ю. 1908 г. № 9.; Змирловъ К. Н. Вступленiе и привлеченiе третьихъ лицъ въ

486

Civīllik. 3223., 3234., 3464., 3466., 3489., 4531., 4571. р.]. Sakara ar to šīs trešās personas ne katrreiz var vienaldzīgi noraudzīties procesā starp divām personām, ja tā iznākums nākotnē var atstāt iespaidu arī uz trešo personu interesēm. Bieži šīs trešās personas ir pat vairāk ieinteresētas prāvā, kas uzsākta starp divām citām personām, nekā kāda no galvenam prāvu vedošām pusēm. Tādēļ arī procesuālais likums dod šīm trešam personām iespēju ņemt dalību procesā, ko savā starpā ved divas citas personas.

Trešā persona var iestāties jau uzsāktā lietā vai nu kā: a) patstāvīgs prasītājs — galvenā, patstāvīgā iestāšanās, vai b) kā vienas puses palīgs — pabalstīšana.

I. Galvenā vai patstāvīgā iestāšanās. Ar galveno vai patstāvīgo iestāšanos (interventio principalis, главное или самостоятельное вступленiе, Hauptintervention) mēs saprotam trešās personas iestāšanos lietā par pašu procesa objektu ar patstāvīgu prasību pret vienu vai otru no pusēm, vai pret abām pusēm reizē. No šā definējuma slēdzams, ka:

1) procesam starp divām personām jau jābūt ierosinātam un, trešai personai iestājoties, lietai jābūt tādā stadijā, kad pirmā instance lietu vēl nav izspriedusi;1)

2) iestājoties lietā, trešai personai jāceļ savs patstāvīgs prasījums2) attiecībā uz ierosinātā procesa strīdus objektu, t. i. prasījums, kas ir pilnīgi neatkarīgs no galveno prāvnieku prasībām;

3) trešā persona savu prasījumu var vērst:

a) pret prasītāju, b) pret atbildētāju, vai c) pret abiem kopīgi;

4) trešai personai jāierosina savs prasījums pirmā instancē, kamēr nav taisīts spriedums, jo šāds prasījums izteicas prasības formā, kuru nevar celt tieši otrā instancē [C. pr. n. 16. (12.) p.];

5) trešai personai jāiesniedz prasības lūgums, ievērojot visus prasības lūguma noteikumus, t. i. prasībai jāpievieno noraksti priekš abām pusēm, Par prasību jānomaksā tiesu nodeva, jānorāda arī sava (kā prasītāja) adrese tiesas atrašanās vietā [C. pr. n. 413. (309.) р.], bez kā trešai personai izsniedzamie raksti un pavēstes paliek tiesas kancelejā.

-

гражданскомъ процессе, Ж.М.Ю. 1908. № VI.; Брандтъ, Объ участiи третьихъ лицъ въ гражд. процессе, Журналъ гражд. и уголовн права, 1874 г. № 4.

1) Kr. Sen. spr. 1879. g. Nr. 161; 1876. g. Nr. 83.

2) Citiem vārdiem, šai prasībai nepieciešams pilnīgi patstāvīgs juridisks pamats isk. arī Нолькенъ, Уст. Гр. Судопр. 570. lap. р.).

487

Pēc būtības, kad trešā persona ceļ šādu prasību, tad rodas divas strīdīgas tiesībattiecības, kuras tikai ērtības un steidzamības dēļ apvienotas vienā lietā. Tiesa šādā gadījumā par abām strīdīgām attiecībām taisa vienu spriedumu.

Piemēri: 1) Kāda persona evakuējoties atstājusi pamestā dzīvoklī savu iekārtu, kuru paņēmis šā dzīvokļa nākošais iemītnieks. Starp pēdējo un mājas īpašnieku vēlāk izceļas strīds tiesā par īpašuma tiesībām uz šo dzīvokļa iekārtu. Patiesais dzīvokļa iekārtas īpašnieks, kas atgriezies atpakaļ un dabūjis zināt par šo procesu, iestājās šai lietā kā trešā persona pret abiem pirmatnējiem prāvniekiem, ceļot savus patstāvīgus prasījumus par īpašuma tiesībām uz strīdīgo dzīvokļa iekārtu.

2) Kāds A., kas nodevis lietu kādam B. pārdošanai (contractus aestimatorius; Civīllik. 4419. р.), prasa to tiesas ceļā no B. atpakaļ. Bet izrādās, ka lieta nozagta kādam C., kurš tādēļ iestājās šai procesā ar patstāvīgu prasījumu atzīt viņa īpašuma tiesības uz šo lietu un uzlikt par pienākumu nodot to vinam.

Kad trešā persona iesniegusi savu prasības lūgumu, tiesa to virza vispārējā kārtībā un tālākā lietas iztiesāšanas gaita padota vispārējiem noteikumiem [C. pr. n. 766. (666.) р.].

Trešā persona bauda visas puses tiesības un viņas prasību izspriež reizē ar pirmatnējo prasību.

Miertiesās iztiesājamās lietās trešo personu iestāšanās ar patstāvīgiem prasījumiem nav paredzēta.

II. Pabalstīšana procesā. Tiesas sprieduma spēks neattiecas uz trešam personām, kas nav piedalījušās procesā [C. pr. n. 1021. (895.) р.]. Trešās personas var:

a) celt atsevišķu prasību, lūdzot tiesu atzīt, ka taisītais spriedums viņām nav saistošs, vai

b) lūgt Senātu atcelt spriedumu, ja tas taisīts lietā, kura viņas nav ņēmušas nekādu dalību, un ja tas aizskar viņu tiesības [C. pr. n. 906. (792.) p. 3. pkt. un 909. (795.) р.].

Bet treša persona tomēr var but ieinteresēta prāvas iznākumā starp divām personām, un, no šās puses raugoties, trešai personai būtu no liela svara iespēja ņemt dalību šai pašā procesā. Piem., A. pārdevis lietu kādam B. Vēlāk izradās, ka lieta A. nav piederējusi. Lietas īpašnieks C. ceļ prasību pret B. par lietas attiesāšanu (evikcija). Gadījumā, ja lietu attiesātu, В., pamatojoties uz Civīllik. 3234. un 3242. р., varētu prasīt no pārdevēja A. zaudējumu atlīdzību, kamdēļ Priekš A., kurš ieinteresēts procesa iznākumā B. par labu,

488

būtupo svara iestāties procesā, ko savā starpā ved C. un В lai tādā kārtā novērstu iespējamo regresu pret sevi. Še pārdevējam A. un pircējam B. ir kopīgas intereses, un ar A. iestāšanos prasībā B. iegūst pabalstītāju A. personā. No otras puses, ievērojot Civīllik. 3224.—3227. р., pircējs B. ne tikai ieinteresēts, lai prāvā piedalās A., kurš vislabāk var noskaidrot lietas apstākļus, bet materiālās tiesības (Civīllik. 3226. un 3227. p.) pat uzliek B. par pienākumu pieaicināt lietā pārdevēju kā trešo personu, piedraudot B. zināmos apstākļos ar nelabvēlīgām sekām.1)

Ievērojot minēto, puses pabalstīšana (пособничество, Streitgehulfenschaft) var būt divējāda:

a) kā trešās personas iestāšanās, uz savu personīgu iniciatīvi, lietā, kuru savā starpā jau ved divas personas (вступленiе третьяго лица, Nebenintervention, Interventio accessoria), un

b) kā trešās personas pieaicināšana, ko izdara viens no prāvniekiem (привлеченiе третьяго лица, Streitverkūndigung, litis denuntiatio).

1. Trešās personas iestāšanās lietā pielaista katrā lietas stāvoklī, kamēr spriedums nav stājies likumīgā spēkā, tā tad pat arī otrā instancē [C. pr. n. 763. (663.) р.], bet gan nekādā ziņā trešā, t. i. kasācijas instancē, jo pēdējā lietu nelūko cauri pēc būtības.2) Citādi šis jautājums atrisināms miertiesās, kur trešo personu iestāšanās pieļauta tikai pa lietas iztiesāšanu pirmā instancē [C. pr. n. 179. (1282.) р.].

Abos gadījumos pabalstīšanas nosacījumi ir šādi:

a) jābūt svešam procesam, kurā trešā persona agrāk nav ņēmusi dalību kā prasītājs vai atbildētājs un kuram viņa pievienojas vai top pieaicināta;

b) trešai personai jābūt ieinteresētai šā svešā procesa iznākumā. Šī interese pastāv iekš tam, ka svešā procesa gala iznākums var neizdevīgi atsaukties uz trešās, lietā iestājušās vai pieaicinātās, personas tiesībām vai pienākumiem. Intereses jēdziens vispār ir

1) Sk. Sen. spr. 24. II. 1923. g. Lūkaša l.

2) Otrā instancē trešā persona var iestāties tieši, vai nu iesniedzot par to sevišķu lūgumu, vai iesniedzot par pirmās instances spriedumu tiesai apellācijas sūdzību, kaut arī pārējie lietas dalībnieki būtu apmierināti ar pirmās instances spriedumu. Bet kasācijas sūdzību trešā persona var iesniegt vienīgi tad, ja viņa pirms sprieduma spēkā stāšanās ir lietā pieaicināta vai patstāvīgi iestājusies kā trešā persona (Kr. Sen. spr. 1908. g. Nr. 84; 1876. g. Nr. 264 un Sen. spr. 28. II. 1930. g. Nr. 1194, Lukaša l.).

489

plašāks kā tiesības jēdziens, un pirmais aptver otru.1)

Iestašanās kartība un veids. Trešā persona iesniedz tiesai lūgumu atļaut ņemt dalību lietā kā trešai personai prasītāja vai atbildētāja pusē [C. pr. n. 763. (663.) р.]. pretēji krievu likumam (sk. agrāko 848. р.), par trešās personas lūgumu atļaut iestāties lietā, tiesu nodeva nav jāmaksā, Šāda lūguma norakstus izsniedz abām pusēm [C. pr. n. 763. (663.) р.], pēc kam tiesa jautājumu izlemj blakus tiesāšanas kārtībā. Tiesas lēmumu par trešās personas pielaišanu vai nepielaišanu var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas [C. pr. n. 764. (664.) р.]. Jautājumu, vai puse, kuras pabalstīšanai trešā persona vēlas iestāties lietā, var celt iebildumus pret šādu iestāšanos procesuālais likums neizšķir, un literatūrā tas arī ir strīdīgs.2) Katrā ziņā, ceļot iebildumu pret trešās personas iestāšanos, attiecīgais prāvnieks ar to zaudē regresa tiesību.3)

1) Pēc krievu Senāta paskaidrojuma (1908. g. Nr. 84), tiesība ir pozitīvs jēdziens, kas apzīmē labumu, peļnu, izdevīgumu, bet interese var būt pozitīva un negatīva rakstura jēdziens; intereses jēdziens aptver ne tikai pozitīvu labumu, ieguvumu vai peļņu, bet arī atbrīvošanos no kaut kā neizdevīga, piem., no kāda pienākuma izpildīšanas.

Pēc Latvijas Senāta paskaidrojuma, likums ……. neaprobežo

šādu blakus intervenciju, it kā ar to gadījumu vien, kad būtu pārkāptas intervenienta tiesības (sk. 653., 795. р.), un kad starp intervenientu un partu pastāv regrestiesības vai solidāra atbildība, jo pēc 663. p. skaidrā teksta trešās personas interešu aizskaršana vien pilnīgi attaisno viņas lūgumu pielaist viņu kā blakus intervenientu (Sen. spr. 31. I.

1926. g., Gešela l.).

2) Pēc vienu uzskatiem (sk. Анненковъ, III, 302. lap. р.; Боровиковскiй, „Отчетъ судьи", 169. lap. р.; Васьковскiй, Недостатки Устава Гражд. судопроизв, Ж. Юр. Общ. 1895. IV. gr. 112. lap. р.; Брандтъ, Объ участiи третьихъ лицъ въ гражданскомъ процессе, Журн. гражд. и угол. права, 1874. g., IV. gr., 159. lap. р.), tiesa, lai novērstu procesā sarežģījumus un kavēšanos, pati ex officio, nenogaidot puses iebildumus, izlemj jautājumu, vai pieļaut jeb noraidīt trešās personas iestāšanos lieta. Pēc citu uzskatiem (sk. Гольмстенъ, Проектъ законоположенiй о частныхъ производствахъ. 102. un 103. laр. р.; Туръ, Переводъ Австр. Уст. Гр. Судопр. 10. lap. р.; Победоносцевъ, Судебное руководство, 261. tēze; Энгельманъ, Курсъ гражданск. судопроизводства. 144. lap. р.), tiesa pati no sevis ех officio neierosina jautājumu par trešās personas pielaišanu; viņi atzīst, ka tiesas lēmums ir nepieciešams tikai tad, ja viena no pusēm iebilst Pret trešās personas iestāšanos. Pievienojoties šim pēdējam ieskatam, kommisija, kas sastādīja krievu jaunā procesa likuma projektu, rēķinājās ar abu prāvnieku iebildumu varbūtību un domāja skaidrības labad ievest jaunu 531. pantu, pēc kura, ja neviens necel iebildumus, tiesa pielaiž trešās personas iestāšanos (sk. kommisijas paskaidroj. pie 531. р.).

3) sk. arī Civīllik. 3224, 3227. р., kā ari Васьковскiй, Журн. Юрид. Общ. 1895. g. IV. gr. 112, 113 lap. р.; Гольмстенъ, Проектъ законопол. о частныхъ произв., 102. un turpm. lap. р.; Энгельманъ, Курсъ Гражд. Судопр., 145. lap. р.; krievu jaunā Civīlproc. lik. projekta izstrādāšanas kommisijas Paskaidroj. pie 531. p.

490

2. Trešās personas pieaicināšana. Atšķirībā no trešās personas iestāšanās, kas pielaižama arī otrā instancē, trešās personas pieaicināšanu prāvnieks var izdarīt tikai līdz zināmam momentam, proti:

a) atbildētājam Par trešās personas pшeaicināšanu jāiesniedz lūgums ne vēlāk kā tajā termiņā, kurā viņam nolikts ierasties pie tiesas [C. pr. n. 749. (653.), 402. (299.), 404. (3001) 405. (301.) pj;

b) prasītājs var iesniegt lūgumu par trešās personas pieaicināšanu ne vēlāk kā nākošā sēdē pēc tam. kad atbildētājs cēlīs tos iebildumus pret viņa prasību, kuru dēļ tieši radusies nepieciešamība pieaicināt trešo personu [C. pr. n. 750. (654.) р.].

Tādēļ ja šādus iebildumus atbildētājs celis tikai otra instancē, tad prasītājam ir tiesība lūgt pieaicināt trešo personu arī otrā instancē.1) Ja atbildētāja iebildumu dēļ prasītājs tiesas sēdē paziņojis, ka vēlas pieaicināt trešo personu, tad lūgums par to iesniedzams ne vēlāk, kā nākošā dienā [C. pr. n. 750. (654.) р.]. Miertiesās abas puses var lūgt pieaicināt trešo personu ne vēlāk par to dienu, kurā tam nolikts ierasties tiesā [C. pr. n. 178. (1281.) р.]. Lūgumā [C. pr.p. 751. (655.) р.] jāuzdod trešās personāls dzīves vieta, jānorāda tie pamati un apstākļi, kuri spiež prāvnieku lūgt trešās personas pieaicināšanu, pie kam no tiem galvenais ir regresa prasījuma iespēja pret trešo personu [skat. C. pr. n. 755. (659.) p. in fine].2)

1) Sk. Kr. Sen. spr. 1903. g. Nr. 99.

2) Lai gan krievu Senāta atsevišķos spriedumos (1906. g. Nr. 6; 1896. g. nr. 49; 1892. g. Nr. 100) paskaidrots, ka trešo personu pieaicināšana atkarājas no pašu prāvnieku brīvā ieskata, un ka šo tiesību neizmantojusē puse nezaudē pret trešo personu regresa tiesības, ceļot pret viņu atsevišķu prasību, — tomēr šie paskaidrojumi, kuriem ir nozīme Kriev. Civīllik. X. sēj. 1. dalās spēkā esamības territōrijā, zināmā mēra ierobežoti ar Civīllik. 3224., 3226. un 3227. p. noteikumiem. Attiecībā uz nupat pievestiem pantiem Latvijas Senāts paskaidrojis, ka viņi ne kategoriski izslēdz pircēja regresa prasību pret pārdevēju, pat ja pēdējais nav kā trešā persona ticis pieaicināts, bet tikai atstāj pēdējam, ja tas nav ticis pieaicināts procesā, iespēju regresa prasību atraidīt, pierādot, ka regredients evikcijas procesu nav rūpīgi vedis, kāda iespēja regresātam — saprotams — varētu būt tikai tad, ja viņš pats nav kā trešā persona ticis pieaicināts attiesāšanas procesā (sk. arī Windscheid, Pandekten II, § 391. Nr. 11; L. 53, § 1. D. de evict XXI, 2, kura pievesta kā 3224. p. avots.; sk. Sen. spr. 24. III. 1923. g. Nr. 79, Lukiša l.).

Trešās personas pieaicinašanai procesā ir pieaicinošas personas regresprasības aizsargāšanās nolūks: starp 2 valsts iestādēm regresprasības tiesas ceļā pilnīgi izslēgtas un viņas savā starpā var izrēķināties vienīgi administratīvā kārtībā (C. pr. n. 1297. р.; Sen. iek. lik. 20. p. 5. pkt.; lik. par administratīvām tiesām 10. p.); no otras puses spriedums, kas notiek attiecībā pret vienu valsts iestādi, eo ipso sai-

491

Lūgums iesniedzams līdz ar norakstiem priekš pretējās puses un pieaicināmās trešās personas [C. pr. n. 752. (656.) р.]. Tiesa izlemj jautājumu pār trešās personas pieaicināšanu, iepriekš noklausījusies pretejo pusi [C. pr. n. 754. (658.) р.], kurai tiek izsniegts attiecīgā lūguma noraksts.1) Ja tiesa apmierina lūgumu par trešās personas pieaicināšanu, tad tālākā lietas iztiesāšanas gaitā uzaicina abas puses un arī trešo personu [C. pr. n. 753. (657.) р.]. Ja trešā persona izvairās no piedalīšanas vai vispār neierodas, tad turpinās lietas iztiesāšana starp abām pusēm vien. Tādā gadījumā tā puse, kura lūgusi pieaicināt lietā trešo personu un kurai pret šo trešo personu ir regresa tiesības, var lūgt tiesu nekavējoši nodrošināt viņas varbūtējo nākošo prasību pret pieaicināto trešo personu [C. pr. n. 178. (1281.) un 755. (659.) р.]. Ja pieaicinātā trešā persona tomēr lietā dalību neņem, tad visi izdevumi sakarā ar viņas uzaicināšanu, jāsedz tai pusei, kuŗa pieaicināšanu lūgusi, bet ne pretējai pusei, ja pēdējā prasību arī zaudētu [C. pr. n. 757. (661.) р.]. Tiesas spriedumam priekš trešās, pieaicinātās personas, kas izvairījusies no piedalīšanās lietā tomēr ir zināma saistoša nozīme,2) un viņa vairs nevar vēlāk atsaukties uz to, ka šī lieta priekš viņas ir res

-

stošs priekš visām citām valsts iestādēm, jo visas viņas reprezentē un atvieto pašu valsti; tam dēļ vienas valsts iestādes pieaicināšana no otras valsts iestādes puses nav pielaižama (Sen. apv. sap, 1. 1925. g. Nr. 19; 1923. g. Nr. 56; Sen. spr. 28. V. 1925. g., Zemkopības min. L, Nr. 372, pēc Tieši. Min. Vestn. kr. Nr. 146.)

1) Jautājumu, vai tiesas lēmums par trešās personas pieaicināšanas pielaišanu vai noraidīšanu pārsūdzams blakus kārtībā atsevišķi no apellācijas, prof. Engelmanis (skat. 145. lap. р.), atsaukdamies uz C. pr. n. 664. р., izšķir pozitīvi. Krievijas jaunā Civīlproc. likumprojekta izstrādāšanas kommisija nāca pie slēdziena, ka uz šo jautājumu attiecošās tiesas lēmuma pārsūdzības kārtības nenorādīšana Civīlproc. nolik. sevišķā pantā ir acīmredzama likuma nepilnība, un tādēļ paredzēja papildināt Civīlproc. nolik. ar sevišķu 545. р., kurš dotu tiesību ieinteresētai pusei pārsūdzēt noraidošo tiesas lēmumu. Turpretim Latvijas Senāts nācis pie slēdziena, ka tiesas lēmumi attiecībā uz partu lūgumu izspriešanu par trešo personu pieaicināšanu lietā nav pārsūdzami blakus sūdzības kārtībā atsevišķi no apellācijas, pretēji lēmumiem, ar kuriem tiesa apmierina vai atraida trešo personu lūgumu iestāties procesā (664., 783. р.). (Sen. spr. 30. IV. 1924. g. Nr. 39, Mārtinsona lietā, pēc Tieši. Min. Vestn. krāj.)

2) Pieaicināšanas fakts citā lietā gan padara citas lietas spriedumu pār saistošu priekš pieaicinātās personas tai nozīmē, ka pieaicinātā persona kā regresāts nevar apstrīdēt pamatprasības pareizību, kuru toreizējais prasītājs cēlis pret toreizējo atbildētāju kā nākošo regredientu, bet pieaicināšanas fakts nebūt nenoder par varbūtējas regresprasības pierādījumu pēc būtības (Sal. Kr. Sen. 1891. g. spr. Nr. 99; 1900. g. Nr. 111; Sen. 1925. g. spr. Nr. 62 Nereta 1. un 1929. g. 7. II. spr. Nr. 722, II. Rīgas Namīpašn. biedr. l.).

492

inter alios gesta, lai gan jautājums par viņas personīgās atbildības apmēru paliek atklāts (sk. arī Civīllik. 3235. р.).

Bet ja trešā persona ierodas, tad viņa bauda visas prāvnieka tiesības, un pirmām kārtām tiesību iepazīties ar lietu un visiem aktos esošiem rakstiem [C. pr. n. 756. (660.) р.] Tā kā pabalstīšanās institūta nolūks ir novērst nākotnē procesus starp trešam personām un pirmatnējām pusēm, tad saprotams, ka trešai personai, ja viņa piedalās lietā, piešķiramas tās tiesības, kas ir katrai pusei. Tādēļ arī trešai personai ir tiesība sniegt ne tikai paskaidrojumus, bet arī iesniegt dažādas blakus sūdzības, apellācijas un kasācijas, uzdot jaunus pierādījumus, celt patstāvīgus iebildumus, neatkarīgi no puses, kurai trešā persona pievienojusies.1)

Tomēr trešā persona nav uzskatāma par patstāvīgu procesa subjektu: viņa ir un pāliek tikai puses pаlīgs, kuŗa ir pilnīgs prāvas saimnieks. Un tādēļ:

a) trešai personai nav tiesības uz tādu juridisku rīcību, kuru var izdarīt tikai dominus litis, piem., viņa nevar pretēji galvenās puses gribai celt noraidījumu par lietas nepiekritību šai tiesai vai celt pretprasību;2)

b) trešās personas prasījumi un iebildumi nevar nostāties pretrunā ar galvenās puses prasījumiem un iebildumiem, kurai trešā persona pievienojusies; piem., ja atbildētājs piekrīt, ka viņam piespriež tikai prasības daļu, tad trešā persona nevar pret to celt iebildumus;3)

1) Sk. Kr. Sen. 1908. g. spr. Nr. 84; 1893. g. Nr. 11; 1876. g. Nr. 267; 1871. g. Nr. 259. Pēc senatora Isačenko domām (Гражд: процeссъ, III. 688.-698. lap. p.) trešā persona var pretējas puses apstrīdēto tiesību aizstāvēšanas nolūkā iesniegt pat pretprasību. Tomēr Isačenko ieskata pareizība ir apšaubāma tādēļ, ka pretprasība uzskatāma kā patstāvīgs prasījums, bet tādu trešā persona var iesniegt vienīgi interventio principalis gadījumā (665. р.). Arī Senāts nav atzinis trešās personas tiesību iesniegt pretprasību (Kr. Sen. 1879. g. spr. Nr. 161; 1881. g. Nr. 36; 1908. g. Nr. 84).

2) Citādas domas Isačenko (III., 688.—698. lap. р.), salīdz, augstāk.

3) Civīlprpc. nolik. 479. un sek. p. paredzētā zināmu faktu atzīšana, kā pierādīšanas līdzeklis, pēc savas procesuālās nozīmes noteikti atšķiras no Civīlproc. nolik. 314., 737. p. 1. pkt. un citos pantos paredzētās prasības atzīšanas (Sen. 1921. g. spr. Nr. 37 Baloža l.); prasības atzīšana nemaz nav saistoša atbildētajās pusē esošam blakusintervenientam; jo ja pēdējam pieder tiesība patstāvīgi pārsūdzēt spriedumu, kas noticis pret atbildētāju, kura pusē viņš bija iestājies procesā (Sen. spr. 1908. g. Nr. 84; 1914. g. Nr. 45) un kurš ar spriedumu ir apmierinājies, tad blakusintervenientam arī nevar būt saistoša paša atbildētāja rīcība, kurā pēdējais tieši atzīst prasību kā tādu; šais gadījumos blakusintervenientam nav vēl sevišķi jāatspēko šādas prasības atzīšana, kuru parts izteicis procesā (Sen. spr. 28. X. 1926. g. Nr. 217 Neikšana l.).

493

c) trešā persona nevar atvietot procesā pusi,1) un tiesa nevar piespriest nekādu prasījumu par labu trešai personai ne arī no viņas par labu pusei;

d) trešai personai pēc vispārēja noteikuma nevar uzlikt tiesāšanās izdevumus.2)

III. Nominatio auctoris. Kā uz sevišķu trešās personas pieaicināšanas veidu jāaizrāda uz tā saukto Nominatio auctoris, kur trešā pieaicinātā persona, atšķirībā no aplūkotiem trešās personas pieaicināšanas un iestāšanās veidiem, var pilnā mērā atvietot atbildētāju, dodot pēdējam iespēju izstāties no procesa pat bez prasītāja piekrišanas.

"Nоminatio auctоris" (Benennung dēs Auctors) institūts agrāk pastāvēja tikai Rietumlatvijā, bet Latgalē tas nebija pazīstams. Šis institūts pamatots uz materiālo tiesību noteikumiem (Civīllik. 899. un 3783. p.). Šā institūta būtība ir tā, ka persona, kas valda lietu cita vārdā (nomine alieno), ja pret viņu celta prasība par šās lietas izdošanu, var prasību no sevis novērst, pirms dod atbildi pēc lietas būtības, ja tā norāda personu, kuras vārdā tā lietu valda (Civīllik. 899. un 3783. р.). Ja uzdotā persona atzīst pirmatnējā atbildētāja apgalvojuma pareizību, tad šis pirmatnējais atbildētājs — detentor's tiek atbrīvots no atbildēšanas lietā un viņa vietā stājas īstais lietas valdītājs — īpašnieks. Bet ja šī persona atsakās atbildēt celtajā prasībā, tad lietas valdītājam (Detentor) ir tiesība apmierināt prasītāju un izdot viņam prasīto lietu, nenesot nekādu atbildību norādītā īstā lietas īpašnieka priekšā. Pēdējam tomēr tādā gadījumā ir tiesība ar savām pretenzijām attiecībā uz šo lietu griezties pie prasītāja.

Tādā veidā šis institūts nodibinājies romiešu tiesībās,3)

1) Pretējās domās ir prof. Engelmanis (Курсъ Русск. Гражд. Судопроизв. 146. lap. р.). Pēc viņa uzskata lietā iestājusies trešā persona var atvietot pusi, ja abas puses tam piekrīt.

2) Sk. Kr. Sen. 1908. g. spr. Nr. 84.

Nav tomēr izslēgta iespējamība piespriest atsevišķos gadījumos tiesas un lietas vešanas izdevumus no pretējās puses par labu arī trešai personai vai arī no trešās personas par labu pretējai pusei. Tāds gadījums piem., ir iespējams, ja apellācijas sūdzību iesniedz vienīgi trešā persona un zaudē vai veic lietu II. instance bez tās galvenās puses faktiskās līdzdalības, kuras pabalstītājs trešā personā skaitās lietā. Tā kā II. instances tiesa, kurā trešā persona griezusies uz savu personīgu risku, skata cauri tikai to tiesisko attiecību, kura cēlusies pie prasības iesniegšanas un tikai prasības lūgumā izteiktā prasījuma robežās, tad arī šajā gadījumā tiesa var prasību piespriest vai noraidīt, t. i. izšķirt tikai to tiesisko attiecību, kura radusies starp galvenam pusēm, bet trešās personas taisītie pie apellācijas iesniegšanas izdevumi vinnēšanas gadījumā atlīdzināmi viņai, tāpat kā tie vienīgi no viņas piespriežami lietas zaudēšanas gadījumā (autora piezīme).

3) Sk. L. 2 Cod lib. 3, tit. 19.

494

līdz šim uzglabājies vacu civilprocesā2) un no vācu pirmsreformas procesa pārgājis arī uz bijušo Baltijas guberņu pirmsreformas procesu.

Patiesībā šādaprasības novēršana no sevis, norādot uz lietas īpašnieku, pēc formas atbilst Civīlproc. nolik. 661. (571.) p. 3. pkt. paredzētam noraidījumam uz tā pamata, ka visa prasība pilnā apmērā attiecas uz citu personu, bet pēc būtības nominatio auctoris institūts krasi atšķiras no minētā noraidījuma. Civīlproc. nolik. 661. (571.) p. 3. pkt. paredzētais noraidījums domāts tādā gadījumā, kad prasība celta nepareizi, pret nepiederīgu personu (exceptio deficientis legitimationis ad causam passivae), turpretim prasības celšana pret jebkuru lietas turētāju tieši paredzēta likumā (Civīllik. 626., 876., 897., 899. р.). Tādā kārtā persona, kas valda par lietu cita vārdā (alieno nomine possidens), nevar apgalvot, ka prasība par īpašuma tiesību atzīšanu uz viņa valdīšanā esošo lietu vērsta pret viņu nepareizi un ir vēršama pret lietas īpašnieku. Viņa nevar pilnā mērā aizsargāt sevi ar C. pr. n. 661. (571.) p. 3. punktā paredzēto noraidījumu, jo prasītājam nebūt nav vajadzības pirms prasības celšanas izzināt, kādā kārtā lieta nonākusi viņas turētāja faktiskā valdīšanā. Prasītājam likums dod tiesību griezties ar savu prasījumu pie jebkura lietas turētāja (sal. tomēr Civīllik. 923., 1473. un 1474. р.).

No otras puses lietas turētājs, kura galvenā interese ir atbrīvot sevi no procesa, kurā viņš personīgi nav ieinteresēts, nevar sevi aizsargāt, pieaicinot prāvā patieso lietas īpašnieku, jo, no vienas puses, ar šādu pjeaicināšanu atbildētājs no lietas tomēr vēl neizstājas un, otrkārt, trešās personas neierašanās nedodatbildētājam tiesību apzinīgi pielaist lietas vešanā kādas nolaidības par ļaunu šai trešai personai. Bet iepriekš jau norādīts, ka aplūkojamā institūta mērķis tieši ir — dot atbildētājam iespēju no lietas izstāties, piešķirot viņam tiesību, ja lietā neiestājas īstais lietas īpašnieks, šo strīdus lietu izdot prasītājam bez atbildības pret izdotās lietas agrāko prezumēto īpašnieku. Tādā kārtā nominatio auctoris, lai gan uzskatams par procesuālo tiesību institūtu, bet tomēr viņš cieši saistīts ar materiālo tiesību noteikumu Par īpašuma prasību (rei vindicatio), un priekš liеtаs turētāja tas rada svarīgas materiālas sekas, un proti, tiesību izdot lietu prasītājam bez jebkādas turpmākās atbildības pret to personu, kuras vārdā viņš lietu valdījis.

Ievērojot šīs minētā institūta īpatnības un viņa ciešo sakaru ar materiālo likumu, pie 1889. g. tiesu reformas bija at-

1) Sk. Vācu ZPO. § 76; sal. arī Austr. proc. lik. 2.—24. p.

495

zīts par nepieciešamu šo institūtu uzglabāt un papildināt procesuālā likuma noteikumus par trešās personas pieaicināšanu lietā ar 1836.—1839. pantiem.1) Šajos pantos paredzēts: ka atbildētāja paziņojums, ka viņš lietu valda cita vārdā, ir formulējams kā lūgums pieaicināt lietā trešo personu; ka, ja lietas īpašnieks neierodas vai noliedz lietas turētāja apgalvojuma pareizību, tad pēdējam ir tiesība izdot viņa valdīšanā esošo lietu prasītājam; ka, ja atbildētāja norādītā persona tiesā ierodas, tad viņai tiesība atvietot atbildētāju, bet tikai ar pēdējā piekrišānu, jo abildētājs pats savās personīgās interesēs var vēlēties no lietas neizstāties. Prasītāja piekrišana nav vajadzīga, jo viņa intereses necieš, ja atbildētāju atvieto cita persona.

Tas, ka atbildētājs atbrīvots no prasības, tomēr nedod viņam, attiecībā uz strīdus lietu, tiesību atsaukties uz to, ka lieta izspriesta bez viņa piedalīšanās tin ka tādēļ šāds spriedums viņam nebūtu saistošs; pretējā gadījumā varētu ļoti viegli gadīties, ka sprieduma izpildīšana izrādītos par neiespējamu sakarā ar atbildētāja iebildumiem par viņam piederošām lietas turēšanas tiesībām u. t. t., t. i., būtu nepieciešams celt jaunu prasību.2)

Ar 1931. g. noveli (Lik. kr. 1931. g. 137) nominatio auctoris institūts ir attiecināts arī uz Latgali (sal. Civīlproc. nol. 758.—761. р.).

§ 120. Prasību objektīvā savienošana.

I. Ar prasību objektīvo savienošanu (объективное соединенie исковъ, Klagenhдufung) vai ar apvienotu prasību (объeдиненный искъ) mēs saprotam viena prasītāja vairāku patstāvīgu prasījumu apvienošanu vienā prasības lūgumā pret vienu un to pašu atbildētāju. Tādēļ nevar runāt par prasību apvienošanu, ja prasībā paredzēti vairāki prasījumi, kas izrietviens no otra, piem., prasība par īpašuma tiesību atzīšanu uz kādu nekustamu mantu, viņas izņemšanu no atbildētāja valdīšanas, kā arī par atbildētāja izlikšanu no tās.

Patstāvīgu prasību savienošanas mērķis — ietaupīt izdevumus, laiku un pūles, bet galvenais, — novērst savstarpīgi pretrunīgu spriedumu iespēju. Pēc agrākā pamatnoteikuma, kas uzglabājies agrākā 258. р., bija nepieciešama savienojamo prasību pamatu identitāte, bet 1914. gadā likumdevējs, seko-

1) Tagad Cvīlproc. nol. 758.—761. p.

2) Sk. Законод. мотивы у Гасмана и Нолькена, изд. Министерства Юст.,

94. un 95. lap. p.

496

dams Austrijas un Vācijas likumiem, pielaida savienot prasības, kas izrietēja no dažādiem pamatiem, ar nosacījumu, ka visām savienojamām prasībām jāpiekrīt vienai un tai pašai tiesai un jābūt padotām vienai un tai pašai procesuālai kārtībai [C. pr. n. 361. (2581.) р.].

II. Ievērojot minēto, savienošana ir iespējama : a) ja savienojamās prasības nepiekrīt pēc šķiras dažādām tiesām un ja attiecībā uz territōriālo piekritību nav pārkāpti C. pr.p. 675. (584.) p. 1. un 2. pktā norādītie absolūtie procesa nosacījumi, un b) ja visu savienojamo prasību procesuālā caurlūkošanas kārtība ir vienāda, t. i., ja ar savienošanu kādai no savienojamām prasībām netiek radīts izņēmums no likumā paredzētās vispārējās civilprocesa kārtības.

Vispirms par pietiekošu iemeslu savienošanai ir prasību pārmītu vienādība, ko paredzēja Civīlproc. nol. 258. p. arī agrāk. Piem., ja pēc testamenta kādam novēlētas klavieres un Ls 10.000, — naudā, tad abas šīs mantas var pieprasīt vienā prasībā, vai arī ja pēc dāvinājuma līguma, saistīta ar uzlikumu (donatio sub modo), kādai personai ir nolīgtas tiesības uz Ls 1200,— mūža rentes, dzīvojamām telpām, zirga lietošanu un vēl pārtiku naturālijās, tad atsevišķa šo prasījumu caurlūkošana vairāku prasību veidā varētu radīt tikai pretrunīgus tiesas spriedumus.

Tomēr, vairākas prasības savienojot, pamatu vienādība nav nepieciešama, un pēc 1914. g. likuma [C. pr. n. 361.—363. (2581.— 2583.) р.] iespējams savienot tādas prasības, kas izriet no dažādiem un pilnīgi patstāvīgiem pamatiem (piem., prasībā pēc diviem vekseļiem un vienas parādzīmes, kuru izdošanas pamati ir dažādi).

Bet nav pielaižams, piem., savienot prasību par dzimšanu laulībā ar prasību par alimentiem, vai prasību par laulības šķiršanu ar prasījumu dot uzturu (C. pr. n. 1441. p. un Lik. par laul. 67. р.). Nevar ar posesoru prasību savienot prasību par zaudējumiem, kuras pamatā ir zināma tiesība, jo miertiesnesis, atjaunodams traucēto valdīšanu, neskata cauri jautājumu par tiesībām [C. pr. n. 94. (1807.) un 95. (73.) р.].

Tiesai pašai ex officio jāseko pareizas savienošanas noteikumu izpildīšanai, taisnas tiesas darbības sekmēšanai, jo aizliegums nepareizi savienot prasības paredzēts publiski-tiesiskās interesēs; nepareiza prasību savienošana ir saistīta nevis ar prasību sadalīšanu no tiesas puses, bet ar visu savienoto prasību atstāšanu bez caurskatīšanas, ja tikai prasītājs pats nelūdz kādus no nepareizi savienotiem prasījumiem atstāt bez caurlūkošanas.

497

Tiesa var atdalīt tādas prasības, kuru savienošana ir atļauta, ja atrod, ka viņu kopīga caurlūkošana rada neērtības [C. pr. n. 362. (2582.) p.]. No otras puses tiesai ir tiesība savienot ne tikai viena un tā paša prasītāja pret vienu un to pašu atbildētāju celtās prasības, bet arī divas tādas atsevišķi celtas prasības, kuras attiecas viena pret otru kā pirmprasība pret pretprasību, un tikai vienbalsīgs abu prāvnieku protests ir šķērslis tādu lietu savienošanai no tiesas puses [C. pr. n. 363. (2583.) р.]. Tamdēļ jautājumā par atsevišķi celto prasību savienošanu tiesai ir jādod pusēm iespēja izteikties [sal. arī C. pr. n. 443. (338.) p. in fine].

Vairāku prasījumu objektīva savienošana ir prasītajā tiesība, bet ne pienākums. Šo tiesību prasītājs var ļzļietot tikai prasības lūgumā, prasību ceļot, bet ne vēlāk. Vēlākā gaitā prasību savienošanu var izdarīt tikai tiesa [C. pr. n. 363. (2583.) р.]. Procesuālās attiecības (Prozessvoraussetzungen) absolūto nosacījumu esamība, jāpārbauda attiecībā uz katru no savienotām prasībām; tā piem., personai, kas atzīta par maksātnespējīgu parādnieku, nav ņemta tiesība celt prasību par viņai personīgi pienākošos darba atalgojumu, kas neietilpst konkursa masā, bet savienot šo prasību ar kādu citu prasību, kura attiecas uz konkursa masā ietilpstošo mantu, viņam nebūtu tiesības, ņemot vērā viņa darbībspējas aprobežojumu [C. pr. n. 28. (21. un 1803.) р.].

III. Prasību pareizas objektīvas savienošanas sekas ir šādas:

a) lietas apvieno un tiesa tās lūko cauri vienkopus,

b) par visām savienotām prasībām tiesa taisa vienu spriedumu.

Neskatoties uz tādu vairāku prasību ārēju saplūšanu, viņu iekšējā patstāvība un atsevišķums uzglabājas. Tādēļ tiesa var vienu prasījumu apmierināt, otru noraidīt; prasītājs var atteikties no viena prasījuma, uzturot spēkā otru; atbildētājs var atzīt vienu prasījumu un apstrīdēt otru.

IV. Prasību nepareizas savienošanas sekas ir šādas:

a) Ja prasītājs pie savienošanas nav ievērojis vai nu šķiras piekritības noteikumus vai noteikumus par tiesāšanas kārtības vienādību [C. pr. n. 361. (2581.) p. in fine], tad tiesai ex officio jāatstāj visas savienotās prasības bez caurlūkošanas, ja tikai pats prasītājs nelūdz atstāt bez caurlūkošanas kādu no nepareizi savienotiem prasījumiem, jo tiesai nav tiesības prasītāja vietā izraudzīt no vairākiem prasījumiem vienu, kurš būtu caurlūkojams, atstājot otru bez caurlūkošanas. Tiesas

32

498

pienākums dot pusēm iespēju sniegt savus paskaidrojumus šajā jautājumā [C. pr. n. 443. (338.) p. in fine].

b) Ja prasītājs, savienojot vairākas prasības, pārkāpj territōriālās piekritības noteikumus attiecībā uz vienu no prasījumiem, tad no atbildētāja atkarājas ierosināt noraidījumu pēc C. pr. n. 661. (571.) p. l.pkta, un ja tiesa atzīst noraidījumu par pareizu, tad viņai jāatstāj šis prasījums bez caurlūkošanas, pārejot uz citu prasījumu apspriešanu.1)

Ja zināmos apstākļos likums pielaiž prasību savienošanu, tad, no otras puses, ceļas jautājums, — vai ir pielaižama viena prasījuma dalīšana vai tā saucamā prasības saskaldīšana. Likums par šo jautājumu cieš klusu. Saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem, prasības saskaldīšana, ar nolūku mākslīgi grozīt prasījuma piekritību, nav pielaižama.2) Bez tam nav pielaižams patvaļīgi dalīt prasību, kas pamatota uz vienu un to pašu, jau reiz atklātu tiesību, jo tāda skaldīšana saistīta ar vienas un tās pašas prasītāja tiesības apspriešanu tiesā vairākas reizes. Senāts savus slēdzienus par prasības saskaldīšanas nepielaižamību pamato uz Civīlproc. nolik. 436. (333.) un 1021. (895.) p. Jāšaubās tomēr, vai no šiem pantiem var taisīt tādu noteiktu slēdzienu, jo trūkst attiecīga likuma.8)

Mūsu materiālās tiesībās agrāk bija procesuāls pants (Civīllik. 3515. р.), kas tagad atcelts (Lik. kr. 1925. g. 188) un kas pielaida prasības sadalīšanu no pašas tiesas puses un tūlītēju neapstrīdamās daļas piespriešanu, atstājot apstrīdamo daļu tiesas tālākai caurlūkošanai. Analoģisks noteikums, kas pastāv arī Vācijas (301. p.) un Austrijas (391. p.) procesā, ar 1930. g. noveli (Lik. kr. 1930. g. 100) ievests arī mušu procesā, dodot tiesai iespēju atsevišķi izspriest prasījuma daļu, kas apstrīdēta vai neprasa tālākus pierādījumus, bet apstrīdēto un ar tālākiem pierādījumiem saistīto daļu izšķirt vēlāk. Šīs sprieduma pirmās daļas pārsūdzēšana apellācijas vai kasācijas kārtībā iespējama uz vispārējā pamata, bet pārsūdzība stādāma priekšā augstākai instancei tikai kopīgi ar sūdzību par sprieduma otro daļu, vai ja tāda nav iesniegta,

1) Citādās domās ir prof. Vaskovskis, kurš atrod, ka arī tādā gadījumā atstājams bez caurskatīšanas viss prasījums (308. un 311. lpp.).

2) Par prasības saskaldīšanu jārunā tad, kad prasītājs, ar nolūku grozīt piekritību, pēc viena un tā paša dokumenta cel dažādas prasības uz vienas un tās pašas tiesības pamata, kuŗa izcēlušie vienā un tai pašā laikā, bet ne tad, kad prasības tiesības atklājušās dažādos laikos (Latv. Sen. spr. 25. X. 1928. g. Nr. 229 Legzdiņa 1. Sal. arī Kr. Sen. spr. 1870. g. Nr. 1221. 1280, 1304; 1873. g. Nr. 1292 un 1879. g. Nr. 257 un 259).

3) Sal. šajā jautājuma arī Isačenko paskaidrojumus viņa komentāros pie 272. u. 273. p.

499

tad pēc tam, kad notecējis termiņš sprieduma beigu daļas pārsūdzēšanai [C. pr. n. 1811., 2601., 795. (6931.), 874. (6721.) p.].

§ 121. Līdzdalība jeb prasību subjektīvā savienošana.

I. Ar līdzdalību vai subjektīvo savienošanu (litis consortium, Streitgenossenschaft,Subjektive Klagenhaufung, coyчacтie, субъективное соединена исковъ) pieņemts apzīmēt vairāku personu apvienošanos procesā vienas lietas vešanai. Savienojušies procesa subjekti rada vienu pusi [C. pr. n. 19. (15.) un 20. (151.) р.].

Tāda savienošana ir iespējama, kad:

1) vairāki prasītāji apvienojas pret vienu atbildētāju — aktīvā līdzdalība (active Streitgenossenschaft);

2) viens prasītājs ceļ prasību pret vairākiem atbildētājiem — pasīvā līdzdalība (passive Streitgenossenschaft);1)

3) vairākш prasītāji apvienojas pret vairākiem atbildētājiem — jauktā līdzdalība.

Prasītāji var apvienoties, ja viņiem ir viens kopējs prasījums pret atbildētāju, bet no otras puses iespējama arī tāda prasītāju apvienošanās, kurā katrs prasītājs pieteic pret atbildētāju savu patstāvīgu prasījumu.

Tā piem., līdzdalība būs arī gadījumos, kad:

a) vairāki kaimiņi-namsaimnieki cels vienu kopīgu prasību pret atbildētāju par kaitīgas fabrikas slēgšanu (sal. Civīllik. 987.p.);

b) vairāki strādnieki cels prasību pret vienu uzņēmēju par katram no viņiem pienākošos darba algu;

c) fabrikants cels prasību pret 5 — 6 kaimiņiem-namsaimniekiem dēļ piekrišanas fabrikas atvēršanai (sal. Civīllik. 987. р.);

d) kāda persona cels prasību no savas puses un ka otras

1) No prasītāja atkarājas celt prasību pret tām personām, kuras viņš atzīst par aizskarošām viņa tiesības; bet prasītājam nemaz nav obligātoriski jāceļ prasība pret visām lietā ieinteresētām personām (Kr. Sen. spr. 1892. g. Nr. 100 un Latv. Sen. spr. 27. II. 1924 g. Nr. 1. Freimaņa l.).

Tomēr jātzist, ka atzīšanas prasības (actones sine condemnatione, Feststellungsklagen) prasītājam jāceļ prasība pret visām tām personām, kuras saistītas juridiskā attiecībā, jo juridiska attiecība aizvien ir divpusīga, un atzīt šādu attiecību par esošu vai neesošu tikai pret vienu pusi nav nemaz iespējams, jo jau pats jēdziens „attiecība" nepieļauj vienpusību. Piem., trešās personas prasība atzīt līgumu, kas noslēgts starp divām citām personām, par spēkā neesošu, ceļama pret abiem kontrahentiem.

32*

500

personas, kopējas prāvas līdzdalībnieka, pilnvarnieks [Tiesu iek. lik. 314. (389.) р.].

Līdzdalības nav, kad vienas personas vārda uzstājas vairāki pilnvarnieki, vairāki aizbildņi vai aizgādņi, vairāki viena testatora testamenta izpildītāji; nav līdzdalības, kad viena puse ir juridiska persona, kaut arī viņa sastāv no fizisku personu kompleksa, vai konkursa valde.

Dažreiz prasītājs ir itkā viena persona un tomēr var būt līdzdalība, piem., kad ārlaulības bērna māte ceļ prasību pret pavedēju par bērna uzturēšanu un izdevumiem, kas cēlušies sakarā ar bērna dzimšanu. Pirmā gadījumā viņa rīkojas kā bērna dabīgā aizbildne un pārstāve, ceļ prasību bērna vārdā, bet otra — savās personīgās interesēs par sevi,

Līdzdalības mērķis ir tāds pat kā pie prasību objektīvās savienošanas, t. i., laika, darba un izdevumu ietaupīšana tiesai un pusēm, kā arī varbūtēju, pretrunīgu tiesas spriedumu novēršana. Vispār līdzdalības nosacījumi prasījuma objekta nedalāmības gadījumā atbilst solidāras juridiskas attiecības nosacījumiem, kaut arī pilnīgi tie nesakrīt (Sal. Civīllik. 3333. p.).1)

II. Līdzdalības nosacījumi procesā paredzēti Civīlpr. nol. 20. (151.) — 23. (154.) pantā, un tie ir šādi:

1) Kopējas prasības līdzdalībniekiem attiecībā pret strīdus objektu jābūt zināmā tiesiskā kopībā, kas pastāv iekš tam, ka:

a) līdzdalībnieku prasījumi atrodas tādā sakarā, ka tiesība vai pienākums, kas sastāda prasības priekšmetu, izriet priekš visiem līdzdalībniekiem no viena un tā paša faktiskā pamata, piem., piecas personas, kas sakropļotas dzelzceļa katastrofā, ceļ prasību pret Dzelzceļu virsvaldi dēļ atlīdzības par sakropļojumu [C. pr. n. 20. (151.) p. 1. pkt. 1. teikums], vai arī

b) līdzdalībniekiem ir uz strīdus priekšmetu kopējas tiesības, visus viņus saista viens kopējs juridisks pamats, piem., trīs lauku māju īpašnieki, kuriem pieder servitūta tiesības dzīt lopus uz upi caur kaimiņa īpašumu, kurš liek šķēršļus šo viņu tiesību izlietošanai, ceļ pret pēdējo kopīgu prasību par savu tiesību izmantošanu [C. pr. n. 20. (151.) p. 1. pkt. 2. teikums].

2) Tiesiskas kopības starp līdzdalībniekiem var arī nebūt, bet viņu^ prasījumiem, kaut arī tie ir pilnīgi patstāvīgi, pēc būtības jābūt vienādiem; tamdēļ līdzdalībai te ir tīri formāls, mākslīgs raksturs un to pielaiž tikai ņemot vērā to, ka šādas vienādas lietas var viegli un ērti caurlūkot vien-

1) Sal. arī Th. Bunge, Der baltische Civilprozess, I, 213. lp.

501

kopus [C. pr. n. 20. (151.) p. 2. pkt.]. Piem. desmit strādnieki ceļ prasību pret saimnieku par nopelnītās algas piedzīšanu, vai saimnieks ceļ vienu kopīgu prasību pret desmit strādniekiem, lūdzot atzīt par atceltiem ar viņiem noslēgtos dažādos līgumus, ņemot vērā nekārtīgu ierašanos darbā; desmit īrnieki ceļ pret namīpašnieku prasību, lūdzot uzlikt viņam par pienākumu gādāt nolīgto malkas vairumu apkurināšanai.

Tādā kārtā pirmā gadījumā (sk. 1. a un b) visām savienotām prasībām pēc šķiras (bet ne pēc vērtības) jābūt tādām, kas piekrīt vienai un tai pašai tiesai un lūkojamas cauri vienādā tiesāšanas kārtībā [C. pr. n. 361. (2581.) р.], pie kam attiecībā uz territōriālo piekritību pielaista līdzdalības iespēja pat tādā gadījumā, ja atbildētāji dzīvo dažādos tiesas apgabalos [sk. C. pr. n. 325. (218.) p], bet attiecībā uz prasības vērtību atļauts to aprēķināt pēc visu atsevišķo līdzdalībnieku prasījumu kopsummas [sk. C. pr. n. 377. (273.) p. 3. pkt], caur ko var grozīties šķiras piekritība; turpretim otriem, t. i. formālās līdzdalības gadījumiem (prasījumu priekšmetu vienādība) likumdevējs paredzējis stingrākus noteikumus, jo šeit ar prasību savienošanu nedrīkst grozīties ne tikai šķiras piekritība (pēcprasības vērtības), bet arī katra atsevišķa atbildētāja territōriālā (pēc dzīves vietas) piekritība [C. pr. n. 20. (151.) p. 2. pkts].

III. Sevišķs līdzdalības veids ir t. s. litis consortium neces-sarium — nepieciešamā līdzdalība (необходимое соучастiе, notwendige Streitgenossenschaft — Vācu ZPO. 62. р.), kad vairāku prasītāju vai vairāku atbildētāju apvienošana vienā prasības procesā ir nepieciešama un kad šā noteikuma neievērošanas gadījumā, t. i. kad prasību necel visi nepieciešamie līdzdalībnieki, vai kad to neceļ pret visiem līdzdalībniekiem, sekas var būt tās, ka šādu prasību atstāj bez caurlūkošanas, ievērojot celto noraidījumu, vai pat bez tāda noraidījuma.1) Likums paredz tādu nepieciešamu pasīvu līdzdalību Civīlproc. nolik. 1234. (1092.) p. prasībā par mantas izslēgšanu no aprakstījumā un atsvabināšanu no pārdošanas, kā arī prokurora vai trešās personas prasībā atzīt laulību par neesošu (C. pr. n. 1447. p. un lik. par laul. 74. р.). Bet bez tam vēl iespējami citi nepieciešamās līdzdalības gadījumi, piem., prasības par visa testamenta atzīšanu par peesošu vēršamas pret mantojuma masu tās aizgādņa personā un visiem testamentā norādītiem mantiniekiem un legātārijiem2) (sk. Kr. Sen.

1) Kr. Sen. spr. 1886. g. Nr. 74.

2) Sk. Змирловъ, Ж. M. Ю. 1.907. g. Nr. 2; V. Bukovskis: Testamenta spēku apstrīdošu prasības sūdzību juridiskā konstrukcija, 268. un

502

spr. 1906. g. № 97; 1909. g. № 8). Tāda nepieciešama līdzdalība ir vienmēr tur, kur pēc juridiskās attiecības dabas ir izslēgta iespēja uzskatīt šo tiesisko attiecību par pastāvošu priekš viena līdzdalībnieka un par nepastāvošu priekš otra.

Līdzdalība, tāpat kā objektīvā prasību savienošana, izņemot nepieciešamās līdzdalības gadījumu, ir tikai līdzdalībnieku tiesība, bet ne pienākums.

IV. Līdzdalība var izcelties:

1) pašā procesa sākumā:

a) sakarā ar to, ka vairākas personas iesniedz vienu kopēju prasības lūgumu (aktīvā līdzdalība) [C. pr. n. 20. (151.) p.];

b) kad celta prasība pret vairākām personām (pasīva līdzdalība) [C. pr. n. 20. (151.) p.];1)

2) tālākā procesa gaitā:

a) kad tiesa atrod par nepieciešamu savienot vairākas, atsevišķi celtas, savā starpā radniecīgas prasības, uz ko viņai ir tiesība, ja abas puses neceļ iebildumus [C. pr. n. 363. (2583.) р.];

b) pecnacības gadījuma, kad bijušas puses vieta, sakarā ar tās nāvi vai procesa objekta cesiju, rodas vairāki tiesību ņēmēji, mantinieki vai cesionāri. Tiesai līdz ar tiesību savienot vienā prasībā vairākas atsevišķi celtas prasības, — ir tiesības, no otras puses, ja viņa to atrod par derīgu, atdalīt tādus vairāku līdzdalībnieku apvienotus prasījumus, kuriem nav Civīlproc. nol. 20. (151.) p. 1. pktā paredzētās juridiskā vai faktiskā pamata vienādības, bet kuri apvienoti vienīgi pēc formālās prasījumu priekšmetu vienādības pazīmes [C. pr. n. 20. (151.) p. 2. pkts un 362. (2582.) р.].

V. Prasību subjektīvas savienošanas sekas, ja nav ievēroti likumā paredzētie C. pr. n. 20. (151.) p. nepieciešamie nosacījumi — tādas pat, kā pie nepareizas objektīvās savienošanas. Ja likumā paredzētie līdzdalības nosacījumi ievēroti, tad savienotās prasības lūko cauri vienkopus un izspriež ar vienu spriedumu. Bet tā kā līdzdalība ir tīri ārēja vairāku pretenziju savienošana, tad līdzdalībnieku procesuālais sta-

-

sek. lpp. (Latvijas Universitātes rakstos 1930. g., I. sējums). Tomēr Senāts (1901. g. Nr. 97, 1909. g. Nr. 8) atrod, ka prasība vēršama tikai pret visiem mantiniekiem un legatāriem.

1) Principiāli apvienot vienā un tai paša prasības raksta 2 alternatīvas resp. konkurējošās prasības pilnīgi pielaižams [20. p. 2. pkt. (151.)]. To noteikti atzinis jau Kr. Senāts savā (1914. g. Nr. 4, Reznika) lietā, kurā prasība tika vērsta pret kapteini un kuģa saimnieku, un proti pret pēdējo nosacīti, t. i. pirmā maksātnespējas gadījumā (Kr. Sen. spr. 1878. g. Nr. 272 un Latv. Sen. spr. 30. IV. 1924. g. Muške 1. Nr. 34).

503

voklis negrozās, un katrs no viņiem paliek tikpat neatkarīgs un patstāvīgs, itka viņš vestu lietu patstāvīgi [C. pr. n. 21. (152.), 19. (15.), 570. (482.), 878. (766.), 1479. (1358.) р.].

Tomēr šis līdzdalībnieku patstāvības princips tiek ierobežots tai ziņā, ka ar visu prasību apvienošanu vienā procesā:

a) visi līdzdalībnieki izveido vienu pusi; b) visiem viņiem tiek noteikts viens ierašanās termiņš tiesā, pie tam visgarākais [C.pr. n. 407. (303.) p.]; c) līdzdalībnieki var izvēlēties vienu kopēju pilnvarnieku [C. pr. n. 19. (15.) р.]; d) ja kāds no vairākiem atbildētajiem lietā nekādu dalību nav ņēmis (ja tikai viņš nav uzaicināts ar publikāciju), spriedums tomēr nav aizmugurisks [C.pr. n. 831. ((724.) p.]; e) viena līdzdalībnieka iesniegtie pierādījumi nāk par labu arī pārējiem, kaut arī neieradušies uz tiem neatsauktos [C. pr. n. 22. (153.) p.]; f) vienam līdzdalībniekam apellāciju iesniedzot, pārējiem ir tiesības mēneša laikā no tās dienas, kad pretējai pusei izsniegts tās noraksts, pievienoties apellācijai, iesniedzot vienkāršu lūgumu par pievienošanos [C. pr. n. 878. (766.) р.], pie kam tomēr ar galvenā apellātora atteikšanos no apellācijas automātiski atkrīt arī apellācijai pievienojušies līdzdalībnieki; viena līdzdalībnieka kasācijas sūdzībai tomēr citu pievienošanās netiek pielaista [sk. C. pr. n. 915. (801.) p. un Kr. Sen. spr. 1907. g. № 16]; g) ja procesa objekts ir līdzdalībnieku kopēja nedalāma tiesība vai viņu kopējs pienākums, tad atzīšanu, kuru izdarījis viens no līdzdalībniekiem, apsver tiesa, salīdzinot to ar citu līdzdalībnieku paskaidrojumiem un lietas apstākļiem [C. pr. n. 571. (483.) р., sal. arī Tirdzn. procesa nolik. 209. р.]; h) pie nepieciešamas līdzdalības katra līdzdalībnieka darbība, kas vērsta, uz kopējās intereses aizsardzību, atnes labumu visiem pārējiem, kaut arī tie Izturētos pret minēto darbību pilnīgi pasīvi, piem., ja viens līdzdalībnieks iesniedz apellāciju1) vai kasāciju, tad tā nāk par labu visiem pārējiem, jo uzliek tiesai par pienākumu caurlūkot lietu attiecībā uz visiem līdzdalībniekiem [C. pr. n. 23. (154.) p. un Kr. Sen. spr. 1912. g. Nr. 133], jo "una eademque causa defensionis est"; šeit tamdēļ domāts mandatum praesumptum.2)

1) Prasītājs bija lūdzis piespriest viņam pienākošo summu no atbildētājiem sоlidāri, kādu prasītāja lūgumu miertiesnesis apmierinājis; tamdēļ miertiesneša sprieduma pārsūdzība no viena solidāra atbildētāja puses dod apgabaltiesai likumīgai iemeslu iztiesāt lietu arī attiecībā uz pārējiem solidāriem atbildētājiem (Kr. Sen. spr. 1903. g. Nr. 77; Latv. Sen. spr. 28. I. 1926. g. Nr. 36 Grasmana l.). 2) Ja prasība vērsta uz nedalāmu priekšmetu un izriet no atbildētāju kopējas atbildības, — tad, ja viens no vairākiem kopēji atbildīgiem atbildētājiem pārsūdz tiesas spriedumu, — tas nevar nākt spēkā arī attiecībā uz pārējiem. Ja tādēļ spriedums tiek atcelts otrā instancē, tas

504

§ 122. Iztiesāšanas apturēšana.

Process ir dinamiska parādība; procesa pastāvēšanas nosacījums ir kustība, darbība. Kustības trūkums procesā ir tādā mērā nenormāla parādība, ka, ja šī bezdarbība turpinās samērā ilgi, tad viņas sekas ir paša procesa izbeigšanās, viņa nāve [C. pr. n. 790. (689.) р.]. Tomēr uz kādu laiku šāda bezdarbība ir iespējama un procesā to sauc par tiesāšanas apturēšanu, ar ko mēs saprotam tādu procesa stāvokli, kad tiesā izcēlušās procesuālās attiecības uz laiku paliek pilnīgā miera stāvoklī. Visas procesuālās darbības uz laiku it kā pamirst un visu termiņu tecēšana apstājas [C. pr. n 952.— 954. (829.— 831.) р.].

Mūsu Civilprocesa nolikums paredz divus iztiesāšanas apturēšanas veidus.

I. Iztiesāšanas apturēšanu no tiesas puses aiz subjektīva rakstura iemesliem, proti:

1) kad viena no pusēm vai kādas puses pilnvarnieks izstājas no procesa sakarā ar nāvi vai sakarā ar tiesībvai darbībspējas zaudēšanu [C. pr. n. 782. (681.) p.1) 2. pkts. un 357. (255.) p.]; ja nāve iestājas pēc mutiskas sacīkstes, pirms lietas izspriešanas, tad tiesa var taisīt spriedumu pēc lietas būtības, pie kam reizē ar to lemj arī par tālākās iztiesāšanas apturēšanu [C. pr. n. 783. (682.) p.];

2) kad abas puses pašas lūdz iztiesāšanu apturēt [C. pr. n. 782. (681.) p. 1. pkts).

Šinīs gadījumos iztiesašanas apturēšanas sekas ir šādas:

a) Visu procesuālo termiņu tecēšana apstājas [C. pr. n. 952. (829.), 953. (830.) р.].

b) Nekādas turpmākas procesuālas darbības nenotiek un tikai izņēmuma veidā pielaista prasības nodrošināšana uz prasītāja lūgumu [C. pr. n. 787. (686.) р.], un tiesas izdevumu piedzīšana no attiecīgas puses [C. pr. n. 785. (684.) р.], piem., atlīdzība nopratinātiem lieciniekiem, ekspertiem [C. pr. n. 496. (408.), 988. (860.) р.]. Ja apturēšana notiek uz prāvnieku savstarpējas vienošanās un lūguma pamata, tad viņiem jāpa-

-

uzskatāms par atceltu savā visumā, tā tad nevien attiecībā uz pārsūdzētaju, bet arī uz tā līdzatbildētāju (Kr. Sen. spr. 1893. g. Nr. 77; Latv. Sen. spr. 28. V. 1924. g. Nr. 88, Rabkēviča l.).

1) Kaut arī Civ. pr. nol. 782. (681.) p. paredz noteiktus gadījumus, tomēr jāatzīst, ka minētais likuma pants attiecināms uz visiem gadījumiem, kad puse vai viņas pilnvarnieks zaudē tiesību prasīt vai aizstāvēt tiesā savas tiesības, par piem. konkursa atklāšanu par puses mantu, aizbildņa nāve vai atcelšana no amata u. t. l. Sal. arī Muravjeva kommisijas paskaidrojumus pie 681. (572.) p. 321. lp. un Latvijas Senāta 30. IV. 1930. g. spried. Nr. 1445, Ozoliņa l.

505

ziņo, kura no pusēm uzņemas izdevumus, kas cēlušies līdz lietas apturēšanai. Šā noteikuma neievērošanas gadījumā puse zaudē tiesību vēlāk pieprasīt izdevumu atlīdzināšanu par iepriekšējo procesu, līdz tā apturēšanai [C. pr. n. 784.

(683.) р.].

c) Ja trīs gadu laika no apturēšanas dienas iztiesāšana netiek atjaunota, tad tiesa ex officio apturēto iztiesāšanu atzīst par iznīcinātu [C. pr. n. 790. (689.) р.]. Latgalē šādā gadījumā prasība, kuras iztiesāšana iznīcināta, nepārtrauc noilguma tecējumu [C. pr. n. 793. (692.) р.] un skaitās par tādu, kas itkā nekad nav celta. Tamdēļ prasītājam ir tiesība līdz vecā nepārtrauktā noilguma notecēšanai celt jaunu prasību [C. pr. n. 791. (690.) p.],1) pie kam prāvnieki šai gadījumā var izlietot protokolā ierakstīto iepriekšējās, iznīcinātās iztiesāšanas laikā pretējās puses izdarīto atzīšanos un mirušo liecinieku liecības [C. pr. n. 792. (691.) р.], bet citus iepriekšējā procesā noskaidrotus datus nevar izlietot. Rietumlatvijā, saskaņā ar Civīllik. 3629.— 3631. р., celtā prasība pārtrauc noilgumu, kaut arī prasības iztiesāšana tiktu atzīta par iznīcinātu [C. pr. n. 793. (1841.) р.], un no tās dienas, kad prasītājam vajadzēja procesu tālāk virzīt, skaitās jauna noilguma tecēšana (Civīllik. 3630. р.). Ja neatjaunotu iztiesāšanu iznīcina Tiesu palātā vai Senātā, tad galīgi stājas spēkā iepriekšējās instances spriedums (Kr. Sen. spr. 1902. g. № 56; 1886. g. № 169. Kriev. jaunā Civilproc. nol. sastādīšanai nodibinātas Muravjeva kommisijas paskaidrojumi, I. 325. lpp.).2)

Iztiesāšanu atjauno uz abu vai arī vienas puses lūgumu, pie kam pēdējai šai gadījumā jālūdz, lai tiesa aicina otru pusi tajā pašā kārtībā kā pie uzaicināšanas pēc prasības lūguma, t. i. ne pēc puses juridiskās, bet faktiskās adreses, un pie tam nevis puses pilnvarnieku, bet pašu pusi. Vienas puses nāves gadījumā, otra var paātrināt iztiesāšanas atjaunošanu, lūdzot iecelt aizgādnību vai aizbildnību [sk. C. pr. n. 863. (752.) р.]. Iztiesāšanu atjaunojot, viņa sākas ar to darbību, pie kuras viņa bijusi apturēta [C. pr. n. 789. (688.) p]. Ja pirms iztiesāšanas apturēšanas sācies termiņa notecējums, tad ar iztiesāšanas atjaunošanu sāk turpināties apstājušos termiņu tecēšana. Uz puses lūgumu tiesa var noteikt jaunu termiņu zināmas darbības izdarīšanai [C. pr. n. 954. (831.) р.].

1) Civ. proc. nolik. 690. p. paredz nevis tiesas akts (kā procespapīru kopības) fizisku iznīcināšanu, bet lietas ka tiesāšanas procedūras procesuālo izbeigšanu un jaunas lietas ievadīšanu (Sen. spr. 18. X. 1924. g., Purviņa pr. 1.1.

2) Citādās domās Анненковъ,Опытъ комментарiя, разъясненiя къ 689 ст.

506

Apellācijas terminā tecēšana prāvnieka nāves gadījuma tiek apturēta līdz sprieduma pasludināšanai, uz pretējās puses lūgumu, atstātās mantas aizgādnim, aizbildnim, vai pašiem mantiniekiem, vai, beidzot, pilnvardevējam, ja miris pilnvarnieks, un no šīs paziņošanas dienas turpinās atlikušā apellācijas termiņa tecēšana, bet ja laika ir palicis mazāk kā viens mēnesis, tad nosakāms mēneša laiks [C. pr. n. 862. (751.), 864. (753.), 865. (754.) p.].1) Tas pats noteikums uz analoģijas pamata tiek piemērots arī kasācijas termiņiem (Kr. Sen. spr. 1899. g. № 58.).

II. Iztiesāšanas apturēšanu aiz objektīva rakstura iemesliem, proti:

1) kad rodas prejudiciāls jautājums2) [C. pr. n. 10. (8.) 654. (564.) р.];

2) kad izceļas pozitīvs piekritības strīds [C. pr. n. 339. (233.) p.];

3) kad atbildētājs ceļ noraidījumu (exceptio connexitatis), patnatojoties uz to, ka lieta stāv ciešā sakarā ar otru, iztiesāšanā esošu lietu [661. (571.) p. 2. pkts); šai gadījumā, lai izvairītos no diviem pretrunīgiem spriedumiem, lieta, kas ir atkarīga no otras, tiek apturēta vai arī abas lietas tiek savienotas [C. pr. n. 363. (2583.) р.];

4) vairāku tiesnešu atstatīšanas gadījumā, ja atlikušo skaits nav pietiekošs lēmuma taisīšanai jautājumā par atstatīšanu [C. pr. n. 777. (677.) р.].

Likums [786. (685.) р.] atsevišķi noteic, ka kaŗa gadījums neizsauc lietas apturēšanu, bet tikai tiesa dod tai pusei, kuŗa spiesta doties kaŗā, pagarinājumu pilnvarnieka izvēlēšanai.

Tā kā visos minētos gadījumos procesa apturēšana atkarājas no objektīva rakstura nosacījumiem, kuŗi nav atkarīgi no pusēm, tad arī atjaunošana šeit pirmā kārtā atkarājas no to šķēršļu novēršanas, kuri izsaukuši šo apturēšanu [sķ. C. pr. n. 8. (6.). 346. (241.), 654. (564.), 777. (677.), 778. (678.) р.]. Tam-

1) 865. (754.) p. uzglabātais mēneša laiks bija saprotams, kad apellācijas termiņš bija kā agrāk 4 mēneši. Ar šā termiņa saīsināšanu 1914. g. līdz 1 mēnesim būtu jāsaīsina de lege ferenda arī 754. p. paredzētais laiks.

2) C. pr. n. 98. (77.) р., kā arī 782. (681.) p. gan nesatur noteikumus par lietas apturešanu gadījuma, ja prasības liktenis atkarīgs no citā prāvā noskaidrojamā jautājuma par prasītāja tiesību uz prasību, bet kā tas jau paskaidrots Kr. Sen. spriedumos (1875. g. Nr. 875, 1911. g. Nr. 81) tādu noteikumu trūkums apspriežams un līdzīgos gadījumos izskaidrojams tikai ar to, ka nav iespējams paredzēt visus gadījumus; kad lietas apturēšana izrādīsies par vajadzīgu; tas tomēr neatņem tiesai tiesību, piemērojot civ. proc. lik. 11. (9.) р., pielaist lietas apturēšanu arī citos vajadzīgos, lai gan likumā tieši neparedzētos gadījumos (Sen. spr. 30. IV. 1930. g., Ozoliņa 1. Nr. 1445).

507

dēļ procesa atjaunošanas iniciātīve atstāta tiesai, kas gan neizslēdz tiesību pusēm iesniegt attiecīgu lūgumu, ja kautkāda iemesla dēļ tiesa pati nav procesu atjaunojusi.1) Tomēr šāda lūguma neiesniegšanai trīs gadu laikā nav to liktenīgo seku, kādas paredz C. pr. n. 790. (689.) р., t. i., process netiek iznīcināts.3)

III. Bez šiem diviem procesa apturēšanas gadījumiem, aiz

subjektīva un objektīva rakstura iemesliem, kad nepieciešams sevišķs tiesas lēmums par apturēšanu, — process var palikt bez virzīšanās sakarā ar pаrtu faktisko bezdarbību, kas var turpināties ilgi un beigties tāpat ar procesa izbeigšanu, aiz tā iemesla, ka puses nerūpējas par procesa virzīšanos (sal. Civīllik. 3630. p. un Latgales Civīllik. 694. p. pielik. 1. р.). Šajos gadījumos nekāda tiesas lēmuma par iztiesāšanas apturēšanu nav, bet tiesai ņemta iespēja bez pušu iniciātīves dot lietai virzienu. Tāds ir gadījums, kad, pēc prasības celšanas, tiesas noliktā sēdē neierodas abas puses un pie tam neviena no viņām nav lūgusi iztiesāt lietu viņas prombūtnē; šādā gadījumā lieta tiek izslēgta no dienas kārtības un uz jaunu sēdi to noliek ne citādi, kā uz vienas puses lūgumu [C. pr. n. 823. (718.) p. 3. pkt]. Šādas faktiskas apturēšanas sekas ir tās, ka lietu, kas noņemta no dienas kārtības un nav nolikta iztiesāšanai, pēc desmit gadu notecēšanas, uz pretējās puses noraidījumu, var izbeigt (Civīllik. 3630. p. un Latg. Civīllik. 694. p. pielik. 1. р.). Visos citos prāvnieku faktiskās bezdarbības gadījumos tiesai, pēc Senāta paskaidrojumiem,3) nav jāgaida atsevišķs puses lūgums par lietas nolikšanu uz tiesas sēdi, bet tam jānotiek uz tiesas vai nodaļas priekšsēdētāja iniciatīvi.

§ 123. Prasības nodrošināšana.

I. Ar prasības nodrošināšanu (Sicherheitsleistung, cautio, caution, обезпеченiе) saprot tos aizsardzības līdzekļus, ko tiesa, uz prasītāja lūgumu, jau iepriekš izlieto pret atbildētāju, lai nodrošinātu prasītājam iespēju gūt apmierinājumu prāvas vinnēšanas gadījumā. Jau prasību ceļot kā arī procesa gaitā, bet bieži arī pirms prasības celšanas prasītājam no liela svara iegūt pārliecību, ka lietas vinnēšana tiesā nepaliks bez rezultātiem, bet ka tā tiešām dos viņam iespēju saņemt no atbildētāja apmierinājumu. Šim nolūkam izlieto

1) Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 99.

2) Kr. Sen. spr. 1883. g. Nr. 42.

3) Kr. Sen. Apv. sap. spr. 1911. g. Nr. 19.

508

dažādus līdzekļus ne tikai pašas prasības nodrošināšanai bet arī pašu prasījumu izpildīšanas nodrošināšanai vēl pirms prasības celšanas un pat pirms saistības izpildīšanas termiņa iestāšanās.

Senatnē, kad personai vispār piešķīra lielāku oikonomisku nozīmi, kā mantai, un kad atbildētajā neierašanas tiesā aizkavēja pašu procesu, pirmām kārtām centās nodrošināt atbildētāja ierašanos un šai nolūkā izlietoja dažādus līdzekļus Tika pieprasīts galvojums par ierašanos tiesā un neizvairīšanos no tās (manus injectio, cautio iudicii sisti, порука въ явкe на судъ).

Tagad, kad iespējams taisīt aizmuguriskus spriedumus, šāds nodrošināšanas veids kļuvis lieks, bet toties tagad, kad jābaidās, ka parādnieks noslēps vai atsavinās savu mantu, vai ka parādnieka manta parādu daudzuma dēļ būs nepietiekoša, jo lielāka ir vajadzība rast līdzekļus tiesas sprieduma izpildīšanas iespējas nodrošināšanai. Jau romiešu tiesības paredzēja sprieduma izpildīšanas iespējas nodrošināšanu un uzlika atbildētājam par pienākumu iesniegt turīgu personu galvojumu (cautio judicatum solvi); atbildētājam vajadzēja dot zvērestu par izpildīšanu (cautio juratoria). Jaunākos laikos, kad sāka prast vērtēt mantas oikonomisko nozīmi, radās tie mantiskie nodrošināšanas veidi, kas tagad pieņemti visās valstīs.

Latgalē, pēc vispārējā noteikuma, nodrošināšana agrāk bija iespējama tikai pēc prasības celšanas (salīdz. 590. p. agrākā redakcijā), un tikai kā izņēmums bija iespējama nākošo prasību nodrošināšana (C. pr. n. 571. p. 5. pkt, 652., 659., 738. р.).

Rietumlatvijā turpretim prasījuma nodrošināšana bija iespējama arī pirms prasības celšanas (C. pr. n. 1823. un sek. p. un Civīliķ. 3436. р.). Tagad, saskaņā ar 1931. g. noveli (Lik. kr. 1931. g. 137), visā Latvijā prasību nodrošināšana pielaižama jebkurā lietas stāvoklī, bet prasījumu nodrošināšana pielaižama arī pirms prasības celšanas [C. pr. n. 681. un 682. (1823., 1824.) р.], pie kam lūgumi par prasījumu iepriekšēju nodrošināšanu piekrīt miertiesnešu kompetencei, neatkarīgi no nākamās prasības summas [C. pr. n. 36. (1806.) р.].

Prasības nodrošināšanu tiesa var izdarīt ne citādi, kā uz ieinteresētās puses lūgumu visā lietas iztiesāšanas laikā [C. pr. n. 692. (592.) р.], pat otrā instancē, bet ne trešajā. Ja ar pirmās instances spriedumu prasība apmierināta, bet iepriekšējā izpildīšana nav pielaista, tad tiesa, piespriežot prasību, līdz

509

ar to var nodrošināt sprieduma izpildīšanas iespēju. Steidzamības gadījumos nodrošināšanu var izdarīt tiesas priekšsēdētājs [C. pr. n. 198. (598.) р.], kuŗa rīkojumiem tomēr nepieciešams tiesas apstiprinājums tuvākā tiesas sēdē [C. pr. n. 701. (600.) р.]. Dažreiz (parāda piedzīšanas gadījumos pēc noteiktā kārtībā taisītiem vai apliecinātiem, t. i. publiskiem aktiem) lūgums par prasības nodrošināšanu tiesai ir saistošs [C. pr. n. 695. (595.) р.], bet pārējos gadījumos tāda nodrošināšana atkarājas no tiesas ieskatiem, kurai jārēķinās ar zināmiem nosacījumiem.

II. Prasības nodrošināšanas nosacījumi ir šādi:

a) ir iespējams nodrošināt tikai tādu prasību, kuras vērtība noteikti aprēķināta naudā [693. (593.) р.], lai gan prasība, protams, var tikt nodrošināta arī par mazāku summu, kā tā aprēķināta (C. pr. n. 694. (594.) p.];

b) prasībai jābūt ticamai (glaubwьrdig, достовeрный) [C. pr. n. 691. (591.) р.], kaut arī iesniegtie pierādījumi nodrošināšanas momentā vēl nebūtu pilnīgi noskaidroti;

c) nodrošināšana iespējama tikai tad, ja pēc tiesas ieskata, nenodrošinot prasību, prasītājs var zaudēt iespēju gūt apmierinājumu lietas vinnēšanas gadījumā [C. pr. n. 691. (591.) p.];

d) atbildētājs var būt tikai privātpersona, bet ne valsts iestāde vai pašvaldība. Izņēmuma veidā, vindikācijas prasībās pielaista prasības nodrošināšana arī pret valsti vai pašvaldību [C. pr. n. 1406. (1291.) р.]. Lūgumu par prasības nodrošināšanu, viņa neievērošanas gadījumā, var atkārtot [C. pr. n. 692. (592.) р.], ja mainījušies lietas apstākļi, no otras puses, tiesas pielaistos nodrošināšanas līdzekļus var atcelt, ja vēlāk prasība kļūst apšaubāma [C. pr. n. 1014. (891.) p. in fine].

Tiesas lēmumus jautājumos par prasības nodrošināšanu var pārsūdzēt blakus sūdzību kārtībā atsevišķi no apellācijas1) [C. pr. n. 696. (596.) p.]; tomēr pārsūdzības iesniegšana neaptur tiesas lēmuma izpildīšanu par prasības podrošinašanu, bet pārsūdzība par lēmumu, kurš atceļ agrāk pielaisto prasības nodrošināšanu, aptur viņa izpildīšanu [C. pr. n. 697. (597.) р.]. Ja tiesa noraida prasību, kas nodrošināta, tad viņai jāatceļ arī nodrošinājums. Atbildētājam bez tam ir tiesība pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, kas viņam cē-

1) Tiesu lēmumi attiecībā uz prasības nodrоšināšanu vispār un jo vairāk atsevišķi nav pārsūdzami kasācijas kārtībā (Sen. spr. 1926. g. 20. XII. Nr. 672, Kosk l.).

510

lušies sakarā ar nepamatoto lūgumu par prasības nedrošināšanu [C. pr. n. 702. (601.) р.].

III. Pēc vispārējā noteikuma prasību var nodrošināt pie prasības iesniegšanas tiesai, gan arī pēc tam, pa visu prāvas iztiesāšanas laiku abās instancēs [C. pr. n. 681. (1823.) p.].

Tādus prasījumus, kam izpildīšanas termiņš vēl nav iestājies, līdz 1931. g. 3. jūlija novelei varēja nodrošināt vienīgi

ārpus Latgales robežām uz Civīlproc. nol. 1824. panta pamata

bet ar minētās noveles izdošanu šādu prasījumu nodrošinā

šana iespējama uz visas Latvijas territōrijas [C. pr. n. 682.

(1824.) р.].

Izņēmuma veidā, divi gadījumos uz visas Latvijas territōrijas, kā agrāk, tā arī tagad, pusei, pa prāvas iztiesāšanas laiku, ir iespejams nodrošināt arī pret trešo personu nākamībā iespējamo prasību, kas izriet no iztiesājamās prāvas. Šādi gadījumi paredzēti: a) Civīlproc. nol. 745. (652.) p., kad prasītājam, pēc sprieduma taisīšanas pret atbildētāju — galveno parādnieku, ir tiesība prasīt nākamībā iespējamās prasības nodrošināšanu pret galvinieku, kamēr prasītājs nav dabūjis apmierinājumu no atbildētāja; b) Civīlproc. nol. 755. (659.) р., kad pusei, kas lūgusi pieaicināt lietā trešo personu, personas neierašanās gadījumā, ir tiesība lūgt tiesu nodrošināt puses nākamībā iespējamo regresa prasību pret trešo personu.

Bez šiem diviem gadījumiem tiek pielaista arī nākamībā paredzamās atbildētāja prasības nodrošināšanā pret tagadējo prasītāju. Tādi gadījumi paredzēti: a) C. pr. n. 668. (577.) р., kur atbildētājam ir tiesība pieprasīt no prasītaja-ārzemnieka to tiesas izdevumu un zaudējumu nodrošināšanu, kuŗus pienāksies atlīdzināt prasītājam-ārzemniekam, ja viņš zaudēs savu celto prasību (cautio de impensis jeb cautio iudicatum solvi, kas sakarā ar Latvijas pievienošanos Hagas 1905. g. konvencijai — Lik. kr. 1930. g. 36 — tagad zaudējusi gandrīz visu savu nozīmi); b) C. pr. n. 849. (738.) р., kur taisītā sprieduma iepriekšēja izpildīšana tiek pielaista ne citādi, kā pieprasot no prasītāja varbūtējo atbildētāja zaudējumu nodrošmāšanu tam gadījumam, ja otrā instance atceltu pirmās instances spriedumu, pēc kuŗa pielaista iepriekšēja izpildīšana [sal. arī C. pr. n. 931. (8140 p. 2 pkt.]. Šo nodrošināšanas veidu raksturīgā pazīme vēl ir tā, ka te nākošās prasības nodrošināšanas soļus sper viena tiesa, lai gan pati nākošā prasība var izrādīties par piekritīgu citai tiesai.

511

§ 124. Prasības nodrošināšanas veidi.

Prasības nodrošinājumam var būt vai nu mantiska , vai personiska nodrošinājuma raksturs. Pie mantiska nodrošinājuma pieskaitāma atzīmju ierakstīšana zemes grāmatu reģistri un kustamas mantas apķīlāšana. Personisks nodrošinājums izteicas galvojumā un paraksta ņemšanā par dzīves vietas neatstāšanu. Bez šiem galvenajiem veidiem likums pazīst vēl papildu līdzekļus, kā piem., izsoles apturēšanu [C. pr. n. 1235. (1093.), 1338. (1199.) р.], mantas nodošanas apturēšanu [C. pr. n. 849. (738.) p. 28.], meža ciršanas aizliegumu [C. pr. n. 710. (610.) р.]. Viena vai pat vairāku nodrošināšanas veidu izvēle vienā prasībā atkarājas no prasītāja [C. pr. n. 704. (603.), 708. (608.) р.], bet viņa izvēles tiesības aprobežotas šādos gadījumos: a) kad prasības priekšmets ir īpašuma tiesība uz kustamai vai nekustamu mantu, vai kad prasība vērsta uz korrōborācijas izdarīšanu, tad šādas prasības nodrošinājums izdarāms apķīlājot apstrīdamo kustamo mantu vai ievedot strīdus nekustamās mantas zemes grāmatu reģistra attiecīgas folijas otrā daļā atzīmi, kuŗa aizliedz korrōborēt nekustamās mantas īpašnieka labprātīgi nodibinātas tiesības uz šo mantu;

b) kad prasības priekšmets ir lietiska tiesība uz nekustamu mantu, tad šādas prasības nodrošinājums izdarāms ievedot atzīmi zemes grāmatu reģistra folijas trešā daļa [C. pr. n. 709. (609.)p.];

c) prasības, kas izriet no līgumiem, kur nodrošinājuma veids jau paredzēts — piemēro līgumā paredzētos nodrošināšanas līdzekļus [C. pr. n. 712. (612.) р.].

Atbildētājam ir tiesība pieprasīt viņam neizdevīgā prasības nodrošināšanas veida grozīšanu, un tāds prasījums ir saistošs tiesai: a) ja prasītājs neceļ iebildumus [C. pr. n. 713. (613.1 р.], b) ja tiesa atzīst, ka atbildētāja priekša liktais nodrošināšanas veids līdzvērtīgs iepriekšējam un mazāk apgrūtinošs [C.pr. n. 714. (614.) р.], с) ja atbildētājs iemaksa drošību naudā vai valsts vērtspapīros [C. pr. n. 715. (615.) р.]. Tomēr vindikācijas vai korrōborācijas prasības [C. pr. n. 709. (609.) р.] viena nodrošināšanas veida atvietošana ar otru netiek pielaista.

I. Prasības nodrošināšana, ievedot atzīmi zemes grāmatās.

Krievijā agrāk, sakarā ar tur bijušo aizliegumu sistēmu, prasību nodrošināšanas kārtība attiecībā uz nekustamu mantu bija ļoti sarežģīta. Nodrošmāšanu izdarīja ievedot

512

sevišķus aizliegumus uz nekustamu mantu, kādam nolūkam apgabaltiesas vecākais notārs veda sevišķās grāmatas par aizliegumiem un aizliegumu atcelšanu. Aizliegums, par kura uzlikšanu apgabaltiesa paziņoja vecākam notāram, atņēma nekustamas mantas īpašniekam iespēju juridiski rīkoties ar mantu, uz kuŗu aizliegumu krājumā bija ievests aizlieguma ieraksts. Šāda prasību nodrošināšanas kārtība attiecībā uz nekustamu mantu līdz 1928. g. pa daļai pastāvēja arī Latgalē, sakarā ar tur pastāvošiem materiāliem likumiem (Sal. C. pr. n. 616.— 623. p. agrākā redakcijā). Līdz ar hipotēku sistēmas principu ievešanu Latgalē (sk. Vaid. Vēstn. 1923. g Nr. 132. un Lik. kr. 1928. g. — 134.) — tagad visā Latvijā prasību nodrošināšanu attiecībā uz nekustamu mantu izdara, kā jau iepriekš minēts, ierakstot atzīmi attiecīgā nekustamā īpašuma zemes grāmatu reģistra folijas otrā, trešā vai ceturtā daļā [C. pr. n. 709. (609.) p. un Not. nol. 316., 317., 321. p. 2. pkts, 322. p. 1. pkts, 323. р.], kādam nolūkam prasītājam izdod izpildu rakstu vai tiesas lēmuma norakstu par nodrošināšanu attiecīgas atzīmes ievešanai zemes grāmatu reģistrā. Atzīmi par nodrošināšanu var ievest zemes grāmatu reģistra: a) otrās daļas 2. nodalījumā, ja prasība vērsta uz prasītāja īpašuma tiesību atzīšanu uz nekustamo mantu vai uz korrōborācijas izdarīšanu [Civīllik. 3015. р.; Not. nol. 316. un 321. р.; С. pr. n. 709. (609.) p.]; šāda atzīme atņem īpašmekam iespēju apgrūtināt un atsavināt īpašumu;1) b) trešās daļas 1.nodalījumā, lai nodrošinātu prasību, kuras nolūks nodibināt lietisku apgrūtinājumu nekustamai mantai, un beidzot c) cetur tās daļas 1. nodalījumā dažādu naudas prasījumu nodrošināšanai. Zemes grāmatu reģistra trešā un ceturtā daļā ievestās atzīmes nav par šķērsli nekustamas mantas atsavināšanai vai apgrūtināšanai, bet tās dod prasītājam, lietas vinnēša-nas gadījumā, iespēju pārvērst ceturtā daļā ievesto atzīmi tiesu hipotēkā, kas skaitās no nodrošinošās atzīmes ievešanas momenta zemes grāmatu reģistrā (Not. nol. 317. p. in fine).

1) Not. nol. 316. un 321. p. pielaiž šo nodrošināšanas veidu, kas ir par šķērsli turpmākai nekustamas mantas apgrūtināšanai vai atsavināšanai, tikai tajā gadījuma, ja cel prasību par īpašuma tiesību atzīšanu uz nekustamo mantu (Civīlproc. nolik. 609. p. agrākā redakcijā). Tomēr tiesu prakse atrada par iespējamu pielaist tamlīdzīgas atzīmes visur tur, kur prasītājam bija sevišķi no svara nepielaist nekustamas mantas apgrūtināšanu vai atsavināšanu no atbildētāja puses, kā piem., prasībā uzlikt atbildētājam par pienākumu noslēgt formālu nekustamas mantas pirkšanas-pārdošanas līgumu un dot piekrišanu nekustamas mantas pārvešanai zemes grāmatās uz prasītāja vārdu (sal. Civīllik. 813., 3015., 3004. р.), sakara ar ko Civīlproc. nolik. 609. p. izteikts tagad plašākā redakcijā (709. р.).

513

Saskaņā ar Civīllik. 14l2. p., likumīgā spēkā stājies tiesas spriedums, ar kuŗu prasītājam piespriests naudas prasījums, var tikt pārvērsts tiesas hipotēkā, un šī hipotēka, ja prasība bijusi nodrošināta ievedot atzīmi, iegūst apmierināšanas priekšrocību pēc nodrošinošās atzīmes ievešanas laika (Not. nol. 317. p. in fine).

II. Kustamas mantas apķīlāšana.

Kustamas mantas apķīlāšana [C. pr. n. 717. (624.) р.] ir nodrošinājuma veids, ko tiesa piemēro uz prasītāja lūgumu ar nolūku, lai atbildētājs nevarētu brīvi rīkoties ar viņam piederošo kustamo mantu. Atkarībā no tā, vai manta atrodas atbildētāja vai trešās personas valdīšanā, apķīlāšanas kārtība ir dažāda. Ja kustamā manta atrodas atbildētāja valdīšanā, tad apķīlāšana notiek pēc C. pr. n. 1116.—1127. (968.—979.) p. noteikumiem. Tiesas izpildītājs nosūta atbildētājam izpildu pavēsti, norādot tajā apķīlājamo mantu. Apķīlājot kustamo mantu, tiesu izpildītājs to apraksta, novērtē, apzīmogo un nodod glabāšanā. Mantu, kas ātri bojājas, neapķīlā [C. pr. n. 718. (625.) р.]. Nevar apķīlāt arī C. pr. n. 1120. (973.) panta noradīto mantu, bez kuras atbildētājs un viņa ģimene nevar iztikt, vai kura, kā, piem., lauksaimniecības inventārs, nepieciešama lauku saimniecībai vai personīgas zvejas darbam. Kustamu mantu apķīlā tās atrašanās vietā [C. pr. n. 717. (624.) р.], un pēc vispārējā noteikuma to tur arī atstāj [C. pr. n. 722. (629.) р.]. Tikai tai gadījumā, ja mantas īpašnieks atsakās no glabāšanas, to nodod sevišķam glabātājam [C. pr. n. 723. (630.) p.].1)

Ja apķīlājamā manta neatrodas parādnieka valdīšanā, bet pie trešās privātpersonas, tad tiesu izpildītājam nav tiesības tieši apķīlāt tādu mantu [C. pr. n. 1233. (1091.) р.], bet viņam

1) Civ. proc. likumu noteikumi par aresta uzlikšanu uz kustamu mantu prasības nodrošināšanai krasi atšķiras no noteikumiem par aresta uzlikšanu sprieduma izpildīšanai; pirmajā gadījumā arestējamā manta atstājama — principā — paša atbildētāja valdīšanā un pārzināšanā (C. pr. n. 629. p.) un tikai tad, kad atbildētājs atsakās no arestējamās mantas uzglabāšanas, tā uzdodama atsevišķam uzglabātājam (630. p.); turpretim uzliekot arestu sprieduma izpildīšanai, arestējamā manta katrā zinā nododama atsevišķam uzglabātājam, par kuru taisni nevar būt pats atbildētājs (1009., 1110., 1012. p. 3. pkt.). Tāpēc Civ. proc. lik. noteikumiem par mantas arestēšanu prasības nodrošināšanai nav subsidiāri piemērojami noteikumi par aresta uzlikšanu sprieduma izpildīšanai, vienīgi izņēmot 1017. р., kas pievests 629. pantā.

1016. p. piemērojams samaņā ar 630. p. aizrādījumu tikai tādam gadījumam, kad atbildētājs atsakās no arestējamās mantas uzglabāšanas, t. i., kad manta nodota atsevišķam uzglabātājam (Kr. Sen. spr. 1903. g. Nr. 76; 1914. g. Nr. 45; Latv. Sen. spr. 27. II. 1929. g. Nr. 825, „H.Lanc" l.).

33

514

jāievēro C. pr. п. 724.—733. (631.—640.) р. norādītā kārtība t. i. jāuzrāda izpildu raksts trešai personai un jāņem no tās paraksts par atbildētājam piederošās mantas neizdošanu pēdējam [C. pr. n. 724. (631.), 725. (632.) p.]; tāpat ari no trešam personām ņem atsauksmi par summām, kuras pienākas atbildētājam, pie kam visi turpmākie maksājumi šīm personām jāiemaksā tiesas depozītā vai tiesu izpildītājam [C. pr. n. 728. (635.), 729. (636.) p.]. Trešo personu atbildība prasītāja priekšā iestājas tikai pēc tam, kad prasība pēdējam piespriesta. Par izvairīšanos dot atsauksmi vai arī paraksta trešam personām paredzēts sods no desmit līdz simts latiem, un bez tam piedzinējam ir tiesība celt pret viņām prasību par zaudējumiem, pie viņām atradušās mantas vērtība [C. pr. n 732. (639.), 733. (640.) р.].1)

Ja trešās personas sniegušas nepatiesas ziņas, tad viņām uzliekams naudas sods divkāršā apmērā, salīdzinot ar neuzrādīto summu [C. pr. n. 731. (638.) р.]. Puse no šīs sodaaau-das nāk par labu valstij, bet otra pusepar labu piedzinējam.

Beidzot, ja trešā persona izdod parādniekam mantu, viņai, parādnieka maksātnespējas gadījumā, jāatlīdzina prasītājam zaudējumi [C. pr. n. 727. (634.) р.].

III. Prasību nodrošināšana ar kuģu hipotēkām.

Attiecībā uz reģistrētiem jūras kuģiem par prasības nodrošināšanas veidu, bez apķīlājuma, var būt arī atzīmes ievešana Jūrniecības departamenta kuģu reģistrā.

Kad prasības priekšmets ir īpašuma tiesība uz kuģi, vai kad prasība vērsta uz kuģa reģistrācijas izdarīšanu, tad šādas prasības nodrošinājums izdarāms, apķīlājot kuģi un ievedot strīdus kuģa reģistra attiecīgas nodaļas otrās dalās V. slejā atzīmi, kura aizliedz līdzšinējam kuģa īpašniekam kuģi atsavināt vai to apgrūtināt ar parādiem vai ievest kuģu reģistrā kādas labprātīgi nodibinātas tiesības uz šo kuģi.

1) Starp prasītāja prasības apmierināšanu vai noraidīšanu un 639. p. paredzēta soda uzlikšanu par izvairīšanos no atsauksmes došanas nav nekāda sakara, jo soda uzlikšana notiek ex oificio un nemaz neietilpst civilprocesā, kādēļ soda uzlikšana nepadara prasītāju, kas prāvu pazaudējis, par uzvarētāju vienā daļā, kuram pienāktos atlīdzība pēc Civ. proc. lik. 870. panta; tāpat …soda uzlikšana par atsauksmes nedošanu nemaz neprejudicē prasības likteni par zaudējumiem, jo tie protams atkarājas no tā, vai trešās personas rokās, no kuras atsauksme tika pieprasīta. patiesībā atrodas kādas parādnieka naudas summas (Civ. proc. lik. 640. p.). Tamdēļ tiesa var no vienas puses atraidīt prasītāja zaudējuma prasību un uzlikt prasītājam visus tiesas un lietas vešanas izdevumus, bet no otras puses uzlikt atbildētājam Civ. proc. lik. 639. pantā paredzēto sodu (Latv. Sen. spr. 30. IV. 1930. g., Doka l. Nr. 86).

515

Kad prasības priekšmets ir naudas prasījums, tad tās nodrošinājums ar kuģi izdarāms, ievedot attiecīgu atzīmi kuģu reģistra nodaļas ceturtā daļā.

Atzīmi kuģu reģistrā par prasības nodrošināšanu ar kuģi ieraksta: 1) uz prasītāja lūgumu, kuram jāpieliek izpildu raksts vai tiesas priekšsēdētāja lēmuma apliecināts noraksts par prasības nodrošināšanu, vai 2) uz tiesu izpildītāja paziņojumu.

Nodrošinot neapstrīdamu prasījumu, atzīmi kuģu reģistrā ieraksta uz attiecīgas valsts iestādes vai amatpersonas nolēmuma pamata.

Kuģa apķīlājums attiecas nevien uz kuģa korpusu, bet arī uz visiem kuģa piederumiem.

Tomēr jāatzīmē, ka nevar apķīlāt kuģi, kas gatavs doties braucienā, t. i., kad kuģim muitnīca jau izsniegusi atpakaļ kuģa dokumentus, izņemot gadījumus, kad prasība vērsta uz tāda parāda apmierināšanu, kurš tieši taisīts priekšā stāvošam braucienam.

Atzīmi kuģu reģistrā par naudas prasības nodrošināšanu ar kuģi dzēš, ja kuģa īpašnieks iesniedz Jūrniecības departamenta kuģniecības nodaļai Notariāta nolikuma 146. un 147. pantā paredzētā kārtībā apliecinātu prasītāja vai piedzinēja piekrišanas izteikumu atzīmes dzēšanai. Bez tam atzīmi par naudas prasības nodrošināšanu ar kuģi dzēš ar Kuģniecības nodaļai iesniegtu un likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu par prasības noraidīšanu, kura bijusi nodrošināta ar kuģu reģistrā ievestu atzīmi vai ar tiesas lēmumu par šās atzīmes dzēšanu.

Atzīmi kuģu reģistrā par piedziņas vēršanu uz kuģi dzēš uz attiecīgas valsts iestādes vai amatpersonas paziņojumu.

Kuģi, ar kuru nodrošināts naudas prasījums, nevar bez prasītāja piekrišanas atsavināt ārzemniekam (Lik. kr. 1932. g. 128, § 66 — 71.)

IV. Galvojums pie tiesas.

Galvojums pie tiesas (судебное поручительство) ir trešās personas solījums nomaksāt prasītājam summu, kas pēdējam pienāktos no atbildētāja, ja tiesa apmierinātu prasību, bet prasītājs to nesamaksātu. Praksē šis prasības nodrošināšanas veids civillietās ļoti reti sastopams, jo viņu parasti piemēro tad, kad atbildētājam nav prasības nodrošināšanai nepieciešamas mantas, bet tādā gadījumā atrast maksātspējīgu galvinieku arī ir ļoti grūti. Likums, izejot no krievu spēkā bijušām "Materiālām tiesībām (X. sēj. I. d. 1557. р.), izšķiŗ divus galvojuma veidus: a) vienkāršo, kad trešā persona garantē prasī-

33*

516

tājam tiesas piespriestās summas samaksu gadījumā, ja parādniekam — atbildētājam pietrūktu līdzekļu pēc viņa atzīšanas par maksātnespējīgu [sal. X. sēj. I. d. 1558. p. un C. pr. n. 735. (642.), 744. (651.) p.]; b) termiņa galvojumu, kad trešā persona galvo par to, ka atbildētājs nekavējoši pēc izpildu pavēstes uzrādīšanas samaksās piespriesto naudas summu [sal. X. sēj. I. d. 1560. p. un C. pr. n. 735. (642.), 744. (651.) p.].1) Iespējams arī vairāku personu galvojums, pie tam visas prasības summas apmērā, vai tikai prasības daļā [C. pr. n. 734. (641.) р.]. Par galviniekiem nevar būt: a) personas, kas pieder tā apgabala tiesu maģistratūrai, kura lieta tiek vesta;

b) pilnvarnieki priekš saviem pilnvaras devējiem; c) trūcīgas personas un d) personas ar aprobežotu darbībspēju [C. pr. n. 736. (643.) р.]. Galvojumu pie tiesas pieņem Civīlproc. nolik. 738.— 740. (645.— 647.) p. paredzēta kartība, t. i., galvinieku uzaicina tiesā un ņem no viņa parakstu par piekrišanu būt par galvinieku, kā arī par viņam piederošo mantu, ienākumiem, nodarbošanos un dzīves vietu.

Sakarā ar galvojumu rodas juridiskas attiecības: a) starp prasītāju un galvinieku, b) starp atbildētāju un galvinieku,

c) starp vairākiem solidāriem galviniekiem. Šās attiecības apspriežamas pēc civīllikumu noteikumiem (Civīllik. 4505.— 4551. р.; Latgales civīllik. 1555.—1572. р.).

Rietumlatvijā civillikums paredz sevišķu galvojuma veidu, kad galvinieks atbild gluži tāpat kā parādnieks (expremissorischer Cavent), t. i. solidāri un vienlaicīgi ar parādnieku (Civīllik. 4520. р.). Kaut gan procesuālā likumā nav norādījumu uz šo galvojuma veidu, tomēr nevar būt šaubu, ka tiesa var uz prasītāja pieprasījumu, galviniekam piekrītot, ņemt no pēdējā parakstu par ekspromisoro galvojumu.

V. Paraksts par dzīves vietas neatstāšanu.

Paraksts par dzīves vietas neatstāšanu ir sevišķs nodrošinājuma veids, kas ierobežo atbildētāja pārvietošanās brīvību. Tāds paraksts atņem atbildētājam tiesību atstāt dzīves

1) Šai gadījumā pēc prof. Mališeva domām (11. lp. 19.) galviniekam tieši tiek sūtīta pavēste par izpildīšanu, pēc kuras tad viņam vajag izpildīt, pie tam, saskaņā ar Civīlproc. nolik. 651. p. redakciju, nekāda sevišķa prasība pret galvinieku šai gadījumā nebūtu ceļama, vel vairāk tādēļ, ka prasījumu pret galvinieku var nodrošināt vienkaršota kartība, neceļot pret to nekādu prasību (sal. 652. р.). Citādas, pareizākas domas par šo jautājumu ir Kriev. jaunā Civī|proc. lik. sastādīšanai nodibināta Muravjeva kommisija (IV. s. 7. lp.), pēc kuram gadījuma, ja sprieduma un izpildu raksta nav atzīmēta galviņiēka atbildība, tiesu izpildītajam nav tiesības sūtīt viņam tieši pavēsti par izpildīšanu.

517

vai uzturēšanās vietu, piedraudot atstāšanas gadījumā ar arestu. Šo nodrošinājuma veidu pielaiž tikai tad, kad prasība nav nodrošināta citādā veidā [C. pr. n. 746. (6522.) р.]. Atbildētāja atteikšanās dot parakstu neatsvabina viņu no atbildības un pienākuma, kuŗu viņam uzliek jau pati paraksta pieprasīšana (Sen. apv. sap. spr. 1882. g. № 6).

Paraksts zaudē spēku: 1) ja prasību nodrošina citādā veidā, 2) ja divu mēnešu laikā, skaitot no tās dienas, kad par labu prasītājam taisīts spriedums, pielaižot tā iepriekšēju izpildīšanu, vai no sprieduma spēkā stāšanās dienas, piedzinējs nav lūdzis tiesu uzaicināt parādnieku uzrādīt līdzekļus piedziņas apmierināšanai [C. pr. n. 747. (6522.) р.], 3) kad atbildētājs pats ieradies tiesā un devis paskaidrojumus par saviem līdzekļiem, 4) pēc prasītāja apmierināšanas [C. pr. n. 1369. (12223.) p. 2. un 3. pkt.]. No kaŗaun robežsargu dienestā esošam personām šādu parakstu ņem caur viņu tiešo priekšniecību, bet šis paraksts neatņem priekšniecībai iespēju šīs personas komandēt vai pārcelt uz citu vietu; viņas tikai nebauda atvaļinājumus [C, pr. n. 748. (6523.) р.].

VI. Prasījumu nodrošināšana pirms prasības celšanas tiesā.

Nākamībā iespējamas prasības nodrošināšanu, ja prasības pamatā esošai saistībai ir materiāls priekšmets, var izdarīt gan pēc, gan pirms saistības izpildīšanas termiņa notecēšanas. Tiesība uz nodrošināšanu pirms prasības celšanas pamatojas uz Civīllik. 3436. р., kas nosaka, ka tāds zaudējums, kas vel stāv priekša, dod tiesību uz nodrošinājumu.

Lūgums par prasījuma iepriekšēju nodrošināšanu, pirms prasības celšanas tiesā, iesniedzams tam miertiesnesim, kuŗa iecirknī atrodas nodrošinājumam izraudzītā manta [C. pr. n. 36. (1806.) p. 5. pkt. un 683. (1825.) р.], kaut arī prasījuma summa pārsniegtu miertiesneša piekritības robežas. No lūgumiem par prasījumu nodrošināšanu pirms prasības celšanas ņem tiesu nodevu vienas procentes apmērā no prasījuma summas [C. pr. n. 684. (18251.) p.]. Iesniedzot lūgumu par prasījuma iepriekšēju nodrošināšanu, lūdzējam jāsniedz miertiesnesim pierādījumi par tiesību uz izpildījuma saņemšanu pēc dotas saistības un jāpierāda tādu apstākļu esamība, kas neatliekami prasa nodrošināšanas izdarīšanu.1)

1) Prasība nav nodrošināma 1824., 1826. p. p. paredzētā kārtībā, ja nākošas prasības priekšmets nav naudas saistības izpildīšana un lūdzējs neapgalvo, ka viņš būtu izpildījis kaut kādu no pievestos pantos aprādītiem priekšnoteikumiem un sevišķi par lūgto soļu nepieciešamību (Latv sen. spr. 28. IV. 1927. g., Fridman l. Nr. 233).

518

Steidzamos gadījumos tiesnesis izšķir lūgumu arī bez pretējās puses uzaicināšanas, nosūtot tai vienīgi lēmuma norakstu; pretējā puse var lūgt tiesnesi skatīt lietu cauri no jauna. Tāds lūgums tomēr neaptur lēmuma izpildīšanu [c. pr. n. 686. (1827.) р.]. Tiesa var pieprasīt, lai prasītājs nodrošina zaudējumus, kas var celties atbildētājam sakarā ar nodrošināšanu, kā arī noteikt prasītājam termiņu prasības celšanai. Šā termiņa nokavēšanas gadījumā, uz pretējās puses pieprasījumu, nodrošinājums atceļams [C. pr. n. 687. (1828.) р.]. Lēmums par prasījuma iepriekšēju nodrošināšanu zaudē savu spēku, ja tā izpildīšanu nepieprasa divi nedēļu laikā, skaitot no lēmuma taisīšanas dienas [C. pr, n. 688. (1829.) р.]. Atbildētājam ir tiesība prasīt iepriekšējā nodrošinājuma atcelšanu, ja atkrīt apstākļi, kas bijuši par pamatu iepriekšējā nodrošinājuma pielaišanai [C. pr. n. 689. (1830.) р.].

§ 125. Sprieduma iepriekšējā izpildīšana.

I. Miertiesneša vai apgabaltiesas kā pirmās instances spriedumu izpildīšanu pēc vispārējā noteikuma pielaiž tikai tad, kad spriedumi stājušies likumīgā spēkā, t. i., ja viņi noteiktā laikā nav pārsūdzēti [C. pr. n. 845. (736.), 1049. (924.), 1018. (892.) р.], vai ja pārsūdzētais spriedums apstiprināts. Bet dažreiz, izņēmuma veidā, tiesas spriedumu var izpildīt tūliņ pēc sprieduma taisīšanas, un šādu izpildīšanu tad arī sauc par iepriekšēju. Iepriekšējās izpildīšanas iespēja spriedumiem, kas vēl nav likumīgā spēkā stājušies, izriet, pirmkārt, no tā, ka dažos gadījumos izpildīšana ir neatliekama [sk. C. pr. n. 846. (737.) p. 2. un 4.— 5. pkt.) pēc konkrētās lietas rakstura un, otrkārt, no tā, kā dažu spriedumu atcelšanas iespējamība ir maz ticama, tamdēļ ka tie šķiet pilnīgi droši esam [C. pr. n. 846. (737.) p. 1. pkts), un, beidzot, pie aizmuguriskiem spriedumiem, no prezumpcijas, ka atbildētājs, neatsaukdamies uz celto prasību, pret procesu izturējies nevērīgi un par sekām pats vainojams [C. pr. n. 847. (7371.) р.].

II. Iepriekšējās izpildīšanas pielaišanai ir nepiecašams:

1) prasītāja lūgums [C. pr. n. 846. (737.), 847. (7371.) p. -in initio];

2) lai sprieduma izpildīšana nebūtu saistīta ar tādu otras puses pametumu, kuŗu nav iespējams novērtēt naudā un kuŗu tādēļ puse, kas pieprasa iepriekšēju izpildīšanu, nespēj nodrošināt [C pr. n. 851. (740.) р.].

Bez šiem visparejiem noteikumiem, likums pielaiž spriedumu iepriekšēju izpildīšanu šādos gadījumos:

519

1) kad spriedums par naudas piedziņu pamatots uz publisku vai notariālu aktu (Not. nol. 282. р.), uz protestētu vekseli vai atzīšanu [С. pr. n. 188. (138.), 846. (737.) p. 1. pkts); šajā gadījumā iepriekšējās izpildīšanas pamatā ir pārliecība,

ka dokuments un tā tad arī spriedums ir neapstrīdami;

2) kad spriedumā noteikts, ka īrniekam jānodod īrētā manta, kuras īres termiņš jau notecējis [C. pr. n. 846. (737.) p. 2. pkts]; šis noteikums tagad ievērojami ierobežots pilsētās un miestos sakarā ar īres likumu;

3) kad atbildētājs atzīts par mantas nelikumīgu valdītāju, un tā. saskaņā ar spriedumu, jāatdod prasītājam [C. pr. n. 846. (737.) p. 2. pkts];

4) kad strīda par personisku darba līgumu darba ņēmējam ir atļauts atstāt darbu [C. pr. n. 864. (737.) p. 3. pkts];

5) kad no atbildētāja-darba devēja par labu mājkalpotājiem vai strādniekiem piespriesta atlīdzība par personiskiem pakalpojumiem vai darbu [C.pr. n. 846. (737.) p. 3. pkts);

6) kad piespriesta atlīdzība par sakropļojumiem, saskaņā ar likumu par algotu darbinieku apdrošināšanu nelaimes un arodu slimību gadījumos [С. pr. n. 846. (737.) p. 5. pkts];

7) kad izpildīšana vēlāk var izrādīties vispār par neiespējamu, vai kad vilcinot izpildīšanu var celties ievērojams zaudējums prāvniekam, kam par labu spriedums taisīts [C. pr. n. 846. (737.) p. 4. pkts]; šai gadījumā no piedzinēja jāpieprasa nodrošinājums zaudējumiem, kas var celties pretējai pusei gadījumā, ja otrā instance atceltu vai grozītu pirmās instances spriedumu; šis nodrošinājums var arī nebūt reāls un var pastāvēt iekš tam, ka aptur apķīlātās vai aprakstītās mantas nodošanu prasītājam vai pārdošanu [C. pr. n. 849. (738.) p.];

8) kad spriedums taisīts aizmuguriska vai kaut arī ne aizmuguriski, bet uz atsauksmi, ko atbildētājs iesniedzis pret aizmugurisko spriedumu, ar kuŗu bijusi pielaista iepriekšēja izpildīšana [C. pr. n. 847. (7371.) p.];

9) lietās par laulātā uzturēšanu, kā arī par vecāku savstarpējām tiesībām un pienākumiem attiecībā uz bērniem [C. pr. n. 1464. (134510.) p.];

10) tirdzniecības lietās visos gadījumos, vai nu pieprasot nodrošinājumu no tāspuses, kurai par labu spriedums taisīts, vai arī nepieprasot tādu C. pr. n. 846. (737.) p. 1.—3. pktā noradītos gadījumos [C. pr. n. 35. (1805.) p. pielik. 19. (20.) р.].

III. Ar iepriekšēju izpildīšanu atbildētājam var nodarīt zaudējumus un bez tam spriedums var tikt vēlāk atcelts, jo tas vel nav stājies likumīgā spēkā. Tamdēļ tiesa, pielaižot iepriek-

520

sēju izpildīšanu, var pieprasīt nodrošinājumu (cautio de restituendo) un var tādu arī nepieprasīt [C. pr. n. 849. (728.) p.]. Nodrošinājums ir garantija atbildētājam, ka sprieduma atcelšanas gadījumā viņš saņems atpakaļ ne tikai, spriedumu iepriekš izpildot, viņam atņemto mantu, bet varbūt arī atlīdzību par zaudējumiem, kurus viņš cietis sakarā ar šī nepareizā un atceltā sprieduma izpildīšanu.1) Bet, kā jau aizrādīts, tiesa ne tikai var, bet ir pat spiesta pieprasīt varbūtējo zaudējumu nodrošināšanu gadījumos: 1) kad iepriekšējā izpildīšana pielaižama sakarā ar sevišķiem lietas apstākļiem, kuru dēļ, novilcinot sprieduma izpildīšanu, prasītājam var celties ievērojami zaudējumi, vai sprieduma izpildīšana vēlāk var kļūt pat neiespējama. [C. pr. n. 846. (737.) p. 4. pkt. un 849. (738.) р.] un 2) kad pielaiž aizmugurisku spriedumu iepriekšēju izpildīšanu [C. pr. n. 849. (738.) p. in fine]. Šajos gadījumos nodrošināšana pastāv gan tikai iekš tam, ka aptur: 1) piespriestās un piedzītās summas vai apķīlātās mantas nodošanu prasītājam un 2) aprakstītās mantas pārdošanu ūtrupē [sal. C. pr. n. 1050. (9241.) p.J.

Nav jāaizmirst, ka lai gan likumdevējs pielaidis aizmuguriski taisītu spriedumu iepriekšēju izpildīšanu, bet saista šādu izpildīšanu ar nepieciešamu nosacījumu, proti, nodrošinājumu tādā veidā, ka apķīlāto mantu nenodod piedzinējam un aprakstīto mantu nepārdod, iekam nav notecējis viens mēnesis no tās dienas, kad parādniekam izsniegta izpildu pavēste [C. pr. n. 1050. (9241.) un 849. (738.) p. in fine]. No tā izriet, ka gadījumos, kad atbildētāja intereses tādā veidā nodrošināt nav iespējams (kā piem., taisot vai dzēšot atzīmes

zemes grāmatās), tad arī aizmugurisku spriedumu iepriekšēja izpildīšana, kā liekas, nav pielaižama.

Tiesas lēmumus jautājumos par iepriekšējas izpildīšanas pielaišanu var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas (Kr. Sen. spr. 1878. g. Nr. 279 un 1876. g. Nr. 483).

Pielaist iepriekšēju izpildīšanu var lūgt arī otro instanci līdz pašai lietas izspriešanai [C. pr. n. 852. (741.), 853. 742.) р.]. Šis noteikums, saskaņā ar krievu Senāta paskaidrojumiem (I.un Kas. dep. apv. sap. 1882. g. spr. № 894, pēc 1896. g. krāj. № 409), pēc analoģijas piemērojams arī miertiesu iestādēs.

IV. Likums paredz, ka iepriekšēju izpildīšanu var apturēt sakarā ar atsauksmi pret aizmugurisku spriedumu, kā tiesa, kas to pielaidusi ([C. pr. n. 1521. (211.) р., 840. (732.) р.], tā arī otra instance [C. pr. n. 853. (742.) p. piez.], ja atbildētājs

1) Kriev. Sen. spr. 1880. g. Nr. 123, 1906. g. Nr. 7, 1907. g. Nr. 35.

521

atsauksmē vai apellācijā lūdz tādu apturēšanu. Abos gadījumos tiesa, apturēdama iepriekšējo izpildīšanu, var nodrošināt prasību. Tādai apturēšanai, protams, ir Pagaidu raksturs: pušu attiecības paliek tādas pašas, kādas tās bija apturēšanas momentā. Pēc tam, kad lieta no jauna izspriesta pēc būtības, tiesai jātaisa lēmums, vai nu atceļot iepriekšējo lēmumu par apturēšanu, ja tas pietiekoši skaidri neizriet no paša sprieduma, vai arī atsevišķos gadījumos par sprieduma atpakaļizpildīšanu. Ja spriedums, kuŗā pielaista iepriekšēja izpildīšana, atcelts otrā instancē, tad atbildētājam atdod atpakaļ no viņa piedzīto naudu un mantas, un viņam ir tiesība prasīt no prasītāja sakarā ar iepriekšējo izpildīšanu cēlušos zaudējumu atlīdzību. Atbildētājam ir tiesība šos zaudējumus pieprasīt ceļot atsevišķu prasību, uz vispārējo materiālo noteikumu — Civīlliķ. 3440. un 3444. p. — pamata kā arī pēc analoģijas ar Civīlproc. nolik. 702. (601.) p. (sk. arī Kr. Sen. spr. 1880. g. Nr. 123.). Kas attiecas uz jautājumu par agrākā augstākā instancē atceltā sprieduma atpakaļizpildīšanu,1) tad mūsu likumā trūkst skaidru norādījumu par to, vai šī atpakaļizpildīšana ir iespējama blakus sūdzības kārtība. Pēc prof. Mališeva domām (2. sēj. 119. lap. p.) apellācijas instancei, atceļot spriedumu un noraidot prasību, līdz ar to jālemj arī par piedzītās mantas vai nomaksātās summas ar %%, skaitot no maksāšanas dienas, atpakaļnodošanu (sal. arī Побeдоносцевъ, § 1154a; un Vāc. ZPO § 109., 715., 717.). Izpildīšanas apvēršanas iespēja blakus sūdzības kartība pie mums pa daļai paredzēta C. pr. n. 929. (812.) p. Šis jautājums katrā atsevišķā gadījumā apspriežams atkarībā no izpildīšanas rakstura, pie kam tiesai, protams, jāņem vērā: ka še ir pierādījumus un sevišķu pārbaudi neprasoša izpildīšana sine causa, solutio indebiti (Civīlliķ. 3727.— 3729. p.) un netaisna iedzīvošanās uz atbildētāja rēķina (Civīlliķ. 3734. р.). No otras puses jāņem vērā, ka sprieduma atpakaļizpildīšanu t. i. atbildētāja status quo ante atjaunošanu ex officio pēc iespējas ātrāki diktē ne tikai atbildētāja intereses, bet arī tas apstāklis, ka pirmās instances spriedums, kas bijis nepareizs, pielaists iepriekšējai izpildīšanai.

Tamdēļ visos tajos gadījumos, kad nerodas sevišķas grūtības, pielaižama šā jautājuma izšķiršana blakus tiesāšanas kārtībā, kas dod iespēju to ātrāki atrisināt.

1) Par atceltā sprieduma atpakaļizpildīšanu skat. Latvijas Senāta Paskaidrojumus, kas norādīti iepriekš — sk. § 114. Kasācijas sekas.

522

§ 126. Pierādījumu iepriekšēja nodrošināšana.

Tiesa parasti pztveŗ un apsver pierādījumus pēc prasības iesniegšanas, pakāpeniski procesa gaitā, to iesniegšanas kārtībā. Bet dažreiz ir ļoti no svara aplūkot pierādījumus izņēmuma kārtībā, pat pirms domājamās prasības iesniegšanas, ja, piem., liecinieks ir bīstami slims un var nomirt, ja viņam jāaizbrauc, vai ja zināmi faktiskie apstākļi draud grozīties sakarā ar citiem apstākļiem [C. pr. n. 107. (822.) р.]. Pierādījumu iepriekšējā nodrošināšana bija pazīstama krievu procesam un paredzēta jau 1716. g. Kaŗa nolikumā ar nosaukumu „свидетельство вeчной памяти" (probatio in perpetuam rei memonam).

Tādā ķartā pierādījumu iepriekšējā nodrošināšana nozīmē ieinteresētām personām zināmu un viņu norādītu apstākļu esamības iepriekšēju konstatēšanu, ko uz viņu lūgumu izdara tiesa, rēķinoties ar varbūtību, ka vēlāk šos apstākļus konstatēt nebūs iespējams vai būs grūti.

1) Šī pierādījumu nodrošināšana ir iepriekšēja, t. i. viņa notiek pirms prasības celšanas, kaut gan tā iespējama arī pēc prasības iesniegšanas tiesai [C. pr. n. 108. (823.) р.].

2) Nodrošināšanu izdara uz ieinteresētās personas rakstisku vai mutisku lūgumu, ievērojot Civīlproc. nol. 110. (825.) panta noteikumus, t. i. norādot: a) lūdzēja un pretējās puses vārdu un uzvārdu, ja pretinieks zināms [C. pr. n. 113. (828.)p.];

b) apstākļus, kuŗu apstiprināšanai pierādījumi nodrošināmi;

c) iemeslus, kuru dēļ pierādījumi nodrošināmi.

3) Lūgums jāiesniedz a) tai tiesai, kura lietu iztiesā [C. pr. n. 461. (3691.), 109. (824.) р.], vai b) ja lūgumu iesniedz pirms prasības celšanas, neatkarīgi no paredzamās prasības summas, tam miertiesnesim, kuŗa iecirknī atrodas pierādījumi [C. pr. n. 109. (824.) р.]. Pēdējam var iesniegt lūgumu par nodrošināšanu arī gadījumos, kad lieta ir ļoti steidzama, kaut arī prasība jau būtu celta pie cita miertiesneša vai vispārējā tiesu iestādē [C. pr. n. 109. (824.) р.].

4) Tiesa, pielaižot pierādījumu nodrošināšanu, neapskata jautājumu, vai pēc likuma šie pierādījumi ir pielaižami, un kāds viņu pierādīšanas spēks [C. pr. n. 114. (829.) р.]. Šo jautājumu apspriež tā tiesa, kuŗa izspriež lietu pēc būtības.

5) Pierādījumu nodrošināšana izdarāma pēc civilprocesa vispārējiem noteikumiem [C. pr. n. 112. (827.) p.] ar sekošiem izņēmumiem: a) neatliekamos gadījumos pretējo pusi var arī neaicināt [C. pr. n. 111. (826.) p,]; b) tiesas lēmumu par nodrošināšanas pielaišanu nevar pārsūdzēt [C. pr. n. 111. (826.)

523

р.], kurpretim tiesas lēmumu par nodrošināšanas nepielaišanu var pārsūdzēt (Kr. Sen. spr. 1895. g. Nr. 9).

§ 127. Blakus tiesāšanas kārtība.

I. Blakus lūgumi. Procesa gala mērķis, uz kuru tiecas tiesa un puses, ir spriedums. Lai šo mērķi sasniegtu, tiesai dažreiz nākas izšķirt veselu rindu iepriekšēju un blakus jautājumu, pie kuriem, starp citu, pieder arī iepriekšējos paragrāfos (117.— 126.) aplūkotie procesa sarežģījumi. Kā piemērus varētu minēt: 1) prasības nodrošināšanu, 2) procesa apturēšanu, 3) trešās personas iestāšanos vai pieaicināšanu lietā, 4) tiesnešu atstatīšanu, 5) liecinieku nopratināšanu, apskatīšanu uz vietas, 6) lietpratēju slēdzienu pieprasīšanu, 7) pierādījumu iepriekšēju nodrošināšanu, 8) noraidījumu celšanu, 9) strīdus par piekritību, u. c. Šie blakus jautājumi var izcelties: 1) dažreiz pirms prasības celšanas, piem., par prasījumu vai pierādījumu iepriekšēju nodrošināšanu, 2) visbiežāk paša procesa laikā un 3) bieži arī pēc procesa nobeigšanas (strīdi pie sprieduma izpildīšanas). Šos jautājumus var ierosināt pašas puses, dažreiz tiesa ex officio [piem. C. pr. n. 458. (368.), 550. (462.), 814. (709.) р.], vai arī trešās ieinteresētas personas [C. pr. n. 763. (663.), 495. (407.), 619. (529.) р.], un to atrisināšana notiek sevišķā kārtībā, ko sauc par blakus tiesāšanas kārtību.

Ar blakus tiesāšanu (interlocutio, Zwischenverfahren, частное производство) mēs saprotam tiesāšanas kārtību, kāda tiesa izšķir procesā rodošos blāķus jautājumus, kas atrodas materiālā vai formālā sakarā ar konkrēto prasību. Šai kartībā tiesa, neizspriezdama lietu pēc būtības, izšķir tikai ierosināto blakus jautājumu. Tādēļ blakus iztiesāšana var izcelties arī ne tai tiesā, kuŗai jāizspriež lieta pēc būtības [sal. C. pr. n. 109. (824.) un 1095. (962.) р.].

Blakus tiesāšanu ierosina vai nu ar mutiskiem lūgumiem, kurus tiesa ieraksta protokolā [C. pr. n. 217 (1553.), 770. (670.), 646. (556.) р. р.], vai ar rakstiskiem lūgumiem [C. pr. n. 656. (566.) un 657. (567.) р.]. Rakstisku blakus lūgumu forma nav likumā norādīta, bet skaidrs, ka tajos jānorāda: 1) tiesa, pie kuras persona griežas, 2) lūdzēja un pretējas puses, ja tāda ir, vārds un uzvārds, 3) kādā lietā tie iesniegti, 4) lūguma priekšmets, pie kam jāpievieno: 5) zīmognodeva, bet miertiesā lokšņu nodeva, 6) noraksti pretējai pusei, ja aizskartas viņas intereses [C. pr. n. 657. (567.) р.]. Dažiem blakus jautājumiem un lūgumiem mutiska forma vispārējās tiesas ir ne-

524

pietiekoša un katrā ziņā nepieciešama rakstiska forma tādi ir: 1) lūgumi par trešās personas pieaicināšanu [C. pr. n. 749. (653.) р.], 2) lūgumi par trešās personas iestāšanos [C. pr. n. 762. (662.), 763. (663.), 765. (665.) р.], 3) lūgumi par lietas izšķiršanu ar zvērestu [C, pr. n. 674. (486.) р.], 4) prasījumu pārgrozījumi [C. pr. n. 437. (334.) р.], 5) lūgumi par dokumentu pieprasīšanu no trešās personas [C. pr. n. 534. (446.), 435. (447.) р.], 6) katrs blakus lūgums, ja to neizsaka tiesas sēdē.

II. Blakus lūgumu caurlūkošana. Ja blakus jautājuma ieinteresēta arī otra puse, tad arī tā aicināma uz tiesas sēdi, nosūtot viņai blakus lūguma norakstu [C. pr. n. 651. (567.), 658. (568.) р.]. Pušu ierašanās nav nepieciešama [C. pr. n. 659. (569.) 660. (570.) р.]. Ierosināto blakus jautājumu var izšķirt atsevišķi vai vienkopus ar lietas izspriešanu pēc būtības [C. pr. n. 676. (585.) un 680. (589.) p. in fine]. Ja tiesa izšķir blakus lūgumu atsevišķi no lietas izspriešanas pēc būtības, tad tā taisa blāķus lēmumu [C. pr. p. 676. (585.), 807. (705.) р.], kuru izgatavo un pasludina tādā pašā kārtībā, kā spriedumus [C. pr. n. 815. (710.), 817. (712.), 819. (714.) p.]. Spriedumos galīga veida ievedami sīki motīvi [C. pr. n. 816. (711.) р.], kurus gandrīz vienmēr izteic atsevišķi no rezolūcijas, turpretim blakus lēmumipa lielākai daļai satur tikai rezolūciju, dažreiz pievienojot īsus apsvērumus vai vienkārši atsaucoties uz attiecīgiem procesuāliem likumiem, ar ko atvieto motīvus.

Izšķirot blakus jautājumus tiesa var: 1) taisīt tikai blakus lēmumu, ar kuru dažreiz var beigties viss lietas process, piem., kad tiesa uz noraidījuma pamata izbeidz lietu, 2} taisīt spriedumu un reizē ar to blakus lēmumu [C. pr. n. 680. (589.) р.], piem., piespriest prasību un atstāt atbildētāja celto noraidījumu bez ievērības, 3) taisīt spriedumu, neapskatot iesniegto blakus lūgumu, piem., kad tiesa noraida prasību, un tamdēļ par prasības nodrošināšanas lūguma atstāšanu bez ievērības, kā pašu par sevi saprotamu lietu, atsevišķi nepiemin.

Blakus lēmumus var grozīt, ja grozījušies lietas apstākļi [C. pr. n. 1014. (891.) p.],1) izņemot lēmumus, kas izbeidz

1) 891. p. nerunā par kādu „jaunu" apstākli (kā to paredz 794. р.), bet par „grozījušamies" apstākļiem(перемeнившияся обстоятельства) t. i. par pašiem lietas apstākļiem kuŗiem ir sakars ar procesa gaitu un kuri pa procesa gaitu bija vienā vai otrā virzienā grozījušies pie kam vienīgi šāda lietas apstākļu „grozīšanas" varētu noderēt par iemeslu iepriekšējā blakus lēmuma atcelšanai (piem. jautājumā par prasības nodrošinājumiem etc.). Bet ja lieta grozās ap lēmumu ar kuru zināms jautājums tika galīgi izspriests (piem. gadījumā attiecībā uz imobila pārdošanu izsolē soda nau-

525

pašu lietas procesu un kas no šā viedokļa pielīdzināmi spriedumiem (Kr. Sen. spr. 1889. g. Nr. 117.).

III. Blakus lēmumu pārsūdzēšana. Tādus blakus lēmumus, kas neizbeidz procesu, var pārsūdzēt pēc vispārēja noteikuma tikai kopā ar apellāciju, lai nevilcinātu procesu. Tikai izņēmuma veidā blakus lēmumus var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas, blakus sūdzību kārtībā [C. pr. n. 896. (783.) p.].1) Blakus lēmumus var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas šādos gadījumos [C. pr. n. 261. (166.) un 896. (783.) р.].

1) Kad apellācijas iesniegšana vispār neiespejama, t. i. kad ar blakus lēmumu izbeidz lietu, neizspriežot to pēc būtības, un nav citādas iespējas pārsūdzēt lēmumu (sal. Kr. Sen. spr. 1908. g. Nr. 90, 1872. g. Nr. 542); še ir tā sauc. querela denegatae justitiae. Šādas blakus pārsūdzības var iesniegt par tādiem tiesas lēmumiem, nolēmumiem un rīkojumiem, ar kuriem pēdējā, netaisot spriedumu (vai lēmumu apsardzības kārtībā) pēc būtības, līdz ar to nepieņem lietu tālākai caurlūkošanai un ar savu noraidošo lēmumu noslēdz personai tālāko tiesas aizsardzības ceļu. Ārzemes tiesas šādos gadījumos dod ieinteresētām personām apellācijas tiesības.

Pēc mūsu Civīlprocera nolikuma še pieskaitāmas: a) sūdzības par lēmumiem, ar kuriem apmierināti noraidījumi [C. pr. n. 675. (584.), 677. (586.), 661. (571.), 667. (576.) р.], b) sūdzības par lēmumiem, kuŗi attiecas uz negatīviem piekritības strīdiem, t. i. lēmumiem, ar kuriem tiesa atzinusi, ka lieta nepiekrīt viņas caurlūkošanai [C. pr. n. 338. (232.), 344, (239.) р.], c) sūdzības par nolēmumiem attiecībā uz prasības lūgumu [C. pr. n. 372. (268.) р.], apellācijas [C. pr. n. 868. (756.) р.], vai kasācijas [C. pr. n. 915, (801.) p.] atpakaļdošanu, d) sūdzības par lēmumiem attiecībā uz apellācijas termiņu atjaunošanu [C. pr. n. 893. (780.) р.].

2) Kad blakus lēmuma pārsūdzēšana ir gan iespējama

-

das piedzīšanai) un ja pie tam parts atsaucies uz kādu jaunu apstākli, kas pats par sevi stāvēja ārpus lietas un kā tāds varētu iespaidot lietas galīgo izspriešanu (vai nu sprieduma vai lēmuma ceļa: Sen. spr. 1881. g. Nr. 111; 1882. g. Nr. 71; 1885. g. Nr. 75), tad attiecīgā lēmuma atcelšanu varētu panākt vienīgi civ. proc. lik. 794. panta paredzēta kartība (Sen. spr. 18. I. 1928. g. Jaunzema l. Nr. 13).

1) 783. p. runājot par blakus sūdzībām, kuras būtu iesniedzamas atsevišķi no apellācijām, nemaz nedomā pielaist, ka pārejas blakus sūdzības būtu obligātoriski formālā veidā, kā sevišķas blakus sūdzības, iesniedzamas reizē un līdz ar apellācijas sūdzībām, bet domājis tikai uzsvērt, ka pārējos lēmumus var pārsūdzēt tikai pārsūdzоt pašus spriedumus, ar ko tā tad uzskatāmi par pārsūdzētiem arī attiecīgi blakus lēmumi (Sen. spr. 28. X. 1926. g. Nr. 216, Sķerbela l.).

526

kopā ar apellāciju, bet būtu novēlota un nesasniegtu savu mērķi, t. i. kad pārsūdzība, ko pieņemtu un caurlūkotu kopā ar apellāciju, nevarētu vairs novērst blakus lēmuma ļaunās sekas. Pie šās grupas pieder: a) lēmumi par pozitīviem piekritības strīdiem [C. pr. n. 344. (239.), 338. (232.) р.], b) lēmumi, ar kuriem noraidījums par piekritību atstāts bez ievērības [C. pr. n. 678. (587.), 679. (588.) p]; šeit pārsūdzība iesniedzama septiņu dienu laika, c) lēmumi par prasības nodrošināšanu vai nodrošināšanas noraidīšanu [C. pr. n. 696. (596.) р.], d) lēmumi, ar kuriem pielaista vai noraidīta trešo personu piedalīšanās lietā [C. pr. n. 764. (664.) р.], е) lēmumi par tiesas atteikšanos atstatīt tiesnesi [C. pr. n. 773. (673.) p.]; šādai pārsūdzībai nolikts trīs dienu termiņš, f) lēmumi par atsauksmes nepieņemšanu pret aizmugurisku spriedumu [C. pr. n. 837. (730.) р.], g) lēmumi, kuri attiecas uz bērnu likteni, ja vecāki dzīvo šķirti [C. pr. n. 1463. (13459.) р.], h) nolēmumi, ar kuriem pirmā instance pielaidusi sprieduma iepriekšēju izpildīšanu [C. pr. n. 853. (742.) p. piezīme].

3) Sūdzība par vilcināšanu (querela protractae justitiae) īstenībā nav pārsūdzība par lietas lēmumu, jo tāda nav. Tā drīzāk ir sūdzība uzraudzības kārtībā [Civīlproc. nolik. 262. (167.), 898. (785.) p. un Tiesu iek. lik. 174 (250.) р.]. Tādu sūdzību var iesniegt jebkurā laikā tieši augstākai instancei [C. pr. n. 897. (784.) р.].

IV. Blakus pārsūdzību iesniegšana un iztiesāšana. Vispār termiņš blakus sūdzību iesniegšanai tiesu iestādēs ir divas nedēļas [C. pr. n. 898. (785.) р.], bet par miertiesneša lēmumiem — septiņas dienas [C. pr. n. 262. (167.) р.]. Izņēmuma veidā, īsāks termiņš paredzēts: sūdzībai, kad apgabaltiesa atstājusi bez ievērības noraidījumu par piekritību [C. pr. n. 679. (588.) р.] — septiņas dienas; pārsūdzībai par atteikšanos atstatīt tiesnesi [C. pr. n. 774. (674.) р.] — trīs dienu ilgs. Tāds pat termiņš nolikts sūdzībai par tiesas locekļa vai miertiesneša rīcību izpildot atsevišķus tiesas uzdevumus [C. pr. n. 478. (389.) р.].

Termiņa sākums skaitās no lēmuma pasludināšanas dienas [C. pr. n. 898. (785.) р.], t. i. no dienas, kas noteikta tā izlasīšanai [C. pr. n. 819. (714. р.], bet ja puses nav tikušas izsauktas uz tiesas sēdi, kurā lēmums nolasīts, tad termiņš skaitās no tā laika, kad lēmums kļuvis zināms prāvniekiem (Kr. Sen. spr. 1882. g. Nr. 72). Saskaņā ar C. pr. n. 958. (835.) p. un analogi 891. (778.)p., kuros paredzēta amatpersonas, bet ne prāvnieka vainas dēļ nokavēta apellācijas termiņa atjau-

527

nošana, tiek pielaista arī termiņa atjaunošana blakus pārsūdzības iesniegšanai.1)

Pēc vispārēja noteikuma pārsūdzību iesniedz instancei, par kuras lēmumu sūdzas, izņemot sūdzības par vilcināšanu un par liegšanos pieņemt pārsūdzību, kuras iesniedzamas tieši otrai instancei [C. pr. n. 897. (784.) р.]. Bez tam sūdzības par iepriekšējas izpildīšanas pielaišanu un pār atteikšanos atjaunot apellācijas terminu var iesniegt kā pirmai, tā arī tieši otrai instancei [C. pr. n. 853, (742.) p. piez., 892. (780.) piez. un 897. (784.) р.]. Ja pārsūdzība skar pretējās puses intereses, tad jāpievieno noraksti [C. pr. n. 899. (786.) p], lai tos varētu izsniegt pretējai pusei [C. pr. n. 901. (788.) p.], kuŗa savukārt var iesniegt paskaidrojumus divu nedēļu laikā [C. pr. n. 902. (789.) р.], pēc kam visu lietu aizsūta augstākai instancei [С. рr. n. 903. (790.) р.]. Tomēr, divos pēdējos gadījumos, t. i., sūdzībās par to, ka pirmā instance pielaidusi sprieduma iepriekšēju izpildīšanu, un par apellācijas terminā neatjaunošanu, ņemot vērā šo jautājumu steidzamību, otrā instance, noliekot lietu uz tiesas sēdi, nav spiesta ievērot norādīto divnedēļu termiņu [C. pr. n. 853. (742.) un 893. (780.) p. piezīmes].

Ja tiesa, par kuŗas lēmumu iesniegta blakus sūdzība, to atzīst par pamatotu, — tad viņa pati var to ievērot, nevirzot to instanču kārtībā (Sal. arī vācu ZPO 571. р.). Lēmums par to taisāms 2 nedēļu laikā no blakus sūdzības iesniegšanas, aicinot uz tiesas sēdi abas puses [C. pr. n. 904. (7901.) р.].

Blakus pārsūdzības iesniegšana, pēc vispārējiem noteikumiem, neaptur ne lietas iztiesāšanu, ne pārsūdzētā lēmuma izpildīšanu [C. pr. n. 900. (787.) р.], bet tiesa tomēr var apturēt izpildīšanu, ja viņa to atsevišķā gadījumā atrod par vajadzīgu [C. pr. n. 1099. (965.), 1101 (967.) р.].

Bez tam, ņemot vērā speciālo noteikumu, iztiesāšana tiek apturēta: a) kad iesniegta sūdzība jautājumā par pozitīvu piekritības strīdu [C. pr. n. 339. (233.) 346.. (241.) p.]; b) ja iesniegta sūdzība par lēmumu, kurš atceļ jau spertos nodrošinājuma soļus, tad sūdzība aptur lēmuma izpildīšanu [C. pr. n. 697. (597.) p.]; c) pie sūdzības par atteikšanos noraidīt tiesnesi noraidāmais tiesnesis nevar ņemt dalību lietas izspriešanā [C. pr. n. 776. (676.) р.]: d) beidzot iztiesāšanu var apturēt, kad noraidījums par piekritību atstāts bez ievērības [C. pr. n. 679. (588.) р.].

Otrā instance blakus sūdzības skata cauri tādā pašā kārtībā kā apellācijas sūdzības, pie kam savus lēmumus paslu-

1) Sal. arī Малышевъ, II. 266. lp.

528

dina vispārējā kārtībā un ar rīkojumu paziņo pirmai instancei

[C. pr. n. 905. (791.) р.].

Par otras instances blakus lēmumiem, kas izbeidz konkrēta jautājuma izšķiršanu vai lietas iztiesāšanu vispār, var iesniegt kasācijas sūdzības uz vispārējiem pamatiem (Kr. Sen spr. 1913. g. Nr. 19).

Blakus tiesāšanas kartību piemēro piedzenot zīmogsodus un dažus nodokļus (Уставъ о пошл. 185. р. u. turp.; 212. р. piez. — Kriev. Lik. kop. V. sēj.), pie kam Nodokļu departaments, kas pārzin nodokļu uzlikšanu, bauda tiesības, kādas paredzētas pusei.

TREŠA NODAĻA.

Izņēmumi no civilprocesa vispārējās

kārtības.

§ 128. Piespiedu izpildīšana pēc aktiem.1)

I. Vispārīgi aizrādījumi.

Vēl Romas laikos bija pazīstamā īpatnēja vienkāršota parādu piedzīšanas kārtība pēc parādu saistībām, kam lielākā vai mazākā mērā bija neapstrīdams raksturs. Romā šādos gadījumos pielaida manus injectio un parādnieka aizvešanu vai nu pārdošanai, vai arī nenomaksātā parāda atstrādāšanai.

Tādu pašu neapstrīdamu ārpustiesas piedzīšanu uz rakstisku parāda dokumentu pamāta pazina arī viduslaiku process, pie kam vēlāk vajadzēja izdot likumus, kuri noliedza kreditoriem patvaļīgi un bez tiesas realizēt savas tiesības attiecībā uz parādniekiem. Pie parādu zīmes izdošanas tika prezumēts, ka parādnieks parāda nodrošināšanai ieķīlā kreditoram ne tikai savu mantu, bet arī sevi pašu. Vēlāk, kad zināmu parādu saistībām gribēja piedot sevišķu neapstrīdamības spēku, puses noslēdza šādas saistības tiesā. Parādnieks uz tiesneša jautājumu (interrogatio in jure) atbildēja, ka atzīst parādu (confessio), un tā kā vēl no vecā formālā procesa — in jure, Romā — „confessus in jure pro judicato habetur…", tad šādas atzītas parādu saistības, kas tādā veidā jo plaši izplatījās galvenā kārtā Itālijā, nosauca par — instrumenta confessionata coram judice ordinario, t. i. par dokumentiem, kas atzīti pie tiesneša. Uz šādas parādnieka atzīšanas pamata

1) Бардзкiй, А. Э. Правила о понудительномъ исполнении по актамъ, Ж М. Ю. 1914. г. № IV.

Завадскiй, С В. Новый законъ о понудительномъ исполненiи по актамъ, Ж. М. Ю 1913 г. № X.

529

tiesa deva pavēli samaksāt parādu (praeceptum seu mandatum de solvendo executivum).

Itālijā pēc notariātu nodibināšanās šādas parādu saistības noslēdza pie notāriem un pēc tam iesniedza tiesai, lai saņemtu pavēli parāda nomaksāšanai (clausula guarentigiae). Vēlāk, kad Itālijā stipri attīstījusies tirdzniecība prasīja vēl lielāku procesa vienkāršošanu un paātrināšanu pie parādu piedzīšanas pēc šādiem neapstrīdamiem dokumentiem (instrumenta guarentigiata), notāri, kas bija arī tiesu varas orgāni (judices chartularii), paši deva pavēles par parādu nomaksu. Dodot šādas pavēles, notāri pamatojās uz jurisdictio voluntaria, t. i. pieņēma, ka parādnieks, kas atzinis parādu, piekrīt pavēles došanai. Ar laiku šo vienkāršo piedziņas veidu Itālijā attiecināja arī uz mājas kārtībā sastādītiem aktiem.

Francijā izpildu pavēles, kas pamatojās uz confessio in jure, deva tiesa vai notāri. Bet tā kā šo orgānu izpildu spēks bija aprobežots ar zināmu tiesas vai notariālu apgabalu, tad bija izdevīgāki griezties pie karaļa varas, kurai bija padota visa valsts territōrija, un saņemt pavēles no karaļa kancelejas.1) Ar mājas kārtībā sastādītiem aktiem Francijā, atšķirībā no Itālijas, kreditors nevarēja griezties tieši pie tiesu izpildītāja (commencer par execution), bet viņam bija ar šādu aktu jāgriežas tiesā.

Anglijā vienkāršoto izpildīšanas kārtību (warrant of attorney) pārņēma no kanoniskā procesa. Parādnieks, taisot aizņēmumu, uzdeva noteiktam „attornejam" savā vietā atzīt pie tiesas parādu un saņemt priekš kreditora attiecīgu tiesneša spriedumu. Šādiem „warrant of attorney" Anglijā bija notariālu aktu nozīme, tikai viņiem vajadzēja būt parakstītiem no „attorneja" un triju nedēļu laikā apliecinātiem tiesas kancelejā. Bez ,,warrant of attorney" parādu saistības Anglijā iegūst bezstrīdus izpildīšanas spēku tādā kārtā, ka parādnieku uzaicina tiesā, un viņa izteiktu atzīšanu ieraksta protokolā. Beidzot pieņemta arī tāda forma, ka kontrahenti noslēdz savā starpā iepriekšēju rakstisku vienošanos, kura glabājas tiesā un uz kuras pamata parādnieka nokavējuma gadījumā kreditoram tiesība griezties pie tiesas ar lūgumu izsniegt viņam izpildu pavēli (judges order for judgment).

Vācijā vienkāršotā izpildīšana pēc neapstrīdamiem aktiem izpaužas tā saucamā „Mahnverfahren" (ZPO § 688—703),

1) Pavēles forma: „Nous, roi des Francais … mandons et ordonnons а tous huissiers sur ce requis de mettre ces presentes а execution…" Vēlāki šāda pavēles forma kļuva parasta arī tiesās un pie notāriem, un pavēļu izdošanu no karaļa kancelejas vēlāk atcēla.

34

530

kas apmēram atbilst mūsu piespiedu izpildīšanai pēc aktiem Amtsrichter's, neuzaicinot parādnieku, izdod kreditoram nosacītu pavēli par parāda nomaksāšanu (bedingter Zahļungsbefehl), kurā parādniekam tiek likts priekšā nedēļas laikā apmierināt kreditoru. Līdz šīs pavēles piespiedu izpildīšanai parādniekam ir tiesība iesniegt protestu (Widerspruch), un tad lietu iztiesā parastā strīdus kārtībā. „Mahnverfahren" nav jāsajauc ar otru Vācijā pastāvošu vienkāršotu procesa kārtību „Urkunden oder Wechselprocess" (ZPO §592—605), kur atbildētāju uzaicina, bet viņam nav tiesības celt pretprasību. Viņš var atspēkot prasību tikai ar dokumentiem vai piedāvājot zvērestu.

Agrākā Baltijas provincē līdz 1889. g. tiesu reformai pastāvēja tāda kārtība, ka parādnieks, aizņemoties naudu, izdodamā parāda rakstā piešķīra kreditoram tiesību, atmaksas nokavējuma gadījumā, bez tiesas ņemt savā valdīšanā zināmu parādniekam piederošo mantu. Parādu dokumentos šādos gadījumos parasti ieveda attiecīgu klauzulu, kas deva tiesību kreditoram, parāda atmaksas nokavēšanas gadījumā, paņemt kā rokas ķīlu zināmu parādnieka lietu. Vēlāk šādu pašpalīdzību (Selbsthilfe) pielaida un piedziņu izdarīja vienkāršotā veidā ar policijas vai tiesas atļauju.

Iekškrievijā līdz tiesu reformai, bet dažās guberņās (Archangeļskas, Astrachaņas, Oloņecas un cit.) arī pēc tiesu reformas, piedziņa pēc neapstrīdamiem dokumentiem notika ne tiesas ceļā, bet caur policiju, un tādēļ šo piedziņas kārtību sauca par izpildu vai policejisko piedziņas kārtību [sal. Законы о Судопроизводства Гражданскомъ 571.—614. р. Kr. lik. kop. XVI. sēj. II. d.].1) Gadījumos, ja parādnieks cēla strīdu par dokumenta saturu vai formu, — piedzīšanu šajā kārtībā nekavējoties apturēja, un lieta gāja caur tiesu vispārējā kārtībā (Законы о Судопр. Гражд. 604. р.). Ievērojot to, ka šāda izpildu kārtība bija neapmierinoša un reti kad sasniedza savu galveno mērķi — piedziņas paātrināšanu, Tiesu nolikumu sastādītāji bija spiesti no šīs kārtības atteikties.

Ar 1891. g. 3. jūnija likumu pie miertiesnešiem, kā arī apgabaltiesās tika radīta sevišķa vienkāršota tiesāšanas kārtība (Упрощенный порядокъ судопроизводства, 3651.—36524. р.). Pēc šā likuma lietu (arī apgabaltiesā) caurlūkoja viens tiesnesis un pie tam visīsākā laikā (C. pr. n. 1892. g. izd. 3657. p.).

l) См. Законы о Судопроизводствe Гражданскомъ т. XVI ч. 2. изд. 1892 г. Раздeлъ VI глава I: „О производствe дeлъ безспорныхъ по обязательствамъ въ местностяхь, въ коихъ не введены мировыя судебныя установленiя".

531

puses varēja atsaukties vienīgi uz rakstiskiem pierādījumiem, kas bija jāiesniedz līdz lietas caurlūkošanai, vai arī uz atzīšanu [C. pr. n. 1892. g. izd. 36512. р.). Pretprasības celšana un trešo personu pieaicināšana netika pielaista (C. pr. n. 1892. g. izd. 36513. р.). Šī kārtība nepazina aizmugurisku spriedumu (C. pr. n. 1892. g. izd. 36516. р.). Spriedumi nekavējoties stājās likumīgā spēkā un nebija pārsūdzami, bet toties katra no pusēm mēneša laikā no sprieduma pasludināšana varēja lūgt, lai lietu caurlūko vispārējā kārtībā, bet atbildētājs bez tam vēl, viena gada laikā no izpildu pavēstes izsniegšanas dienas, varēja celt prasību par to, lai viņu atbrīvo no piespriestā prasījuma un piedzen atpakaļ nomaksāto summu [C. pr. n. 1892. g. izd.36522. р.). Šī vienkāršotā kārtība, kura paredzēja atbildētāja uzaicināšanu un deva viņam iespēju celt strīdu un bez tam arī iespēju ievadīt lietas caurlūkošanu vispārējā kārtībā, izrādījās par neapmierinošu, kādēļ 1912. gadā to atvietoja ar piespiedu izpildīšanu pēc aktiem, kādu kārtību jau agrāk, saskaņā ar 1889. g. 29. decembra likumu, piemēroja zemstu priekšnieki un pilsētu tiesneši Iekškrievijā (Kr. lik. kop. XVI. s. 2. daļa).

II. Piespiedu izpildīšanas kārtība.

Piespiedu izpildīšanas kārtība pēc aktiem, kuras nolūks paātrināt un vienkāršot vienkāršu un neapstrīdamu lietu iztiesāšanu, pa daļai tuvojās vācu Mahnverfahren kārtībai ar tās Zahlungsbefehl'ēm. Piespiedu izpildīšanai pēc aktiem piemīt fakullātīvs raksturs. Likums nespiez, bet tikai dod iespēju ierosināt lietas piespiedu kārtībā. Tomēr šīs kārtības neizlietošana tajos gadījumos, kad tas ir iespējams, rada zināmas sekas tanī ziņā, ka atlīdzība par lietas vešanu tādam prasītājam nosakāma tikai samērā ar atbildētāja pie tiesas neatzīto, bet prasītājam piespriesto prasījumu summu [С. pr. n. 251. (16123.] р.]. Lūgums par piespiedu izpildīšanu pārtrauc noilguma tecējumu [C. pr. n. 235. (18075.) р.]. Iespēju izlietot Piespiedu izpildīšanas kārtību likums saista ar trim nosacījumiem, paredzot:

1) kādi akti padoti piespiedu izpildīšanai [C. pr. n. 226. (1611.) un 227. (18072.) p.];

2) kas var būt par prasītāju [C. pr. n. 229. (1613.) un 230. (18073.) p.];

3) kas var būt par atbildētāju [C. pr. n. 228. (1612.) un

231. (1614., 18074.) р.].

Ka uz vispārēju noteikumu var noradīt uz to, ka tiklab atbildētajā kā prasītāja leģitimācija nedrīkst radīt nekādas

34*

532

šaubas un tai jābūt skaidri apliecinātai ar iesniegtiem dokumentiem.

I. Piespiedu izpildīšanai padoti [C. pr. n. 226. (1611.), 252. (16124.) p.]: 1) rakstiski saistību akti par naudas summu maksājumiem, kustamas mantas atdošanu un par īrētās vai nomātās mantas atdošanu, ja: a) šie prasījumi pamatoti uz publiskiem (t. i., notariāli apliecinātiem) aktiem un b) šajos aktos norādīto saistību izpildīšana nav pašā aktā nostādīta atkarībā no tādu nosacījumu izpildīšanas, kuru iestāšanās prasītājam iepriekš jāpierāda [C. pr. n. 226. (1611.) p. 1. un 2. pkts];1) 2) protestēti vekseļi [C. pr. n. 226. (1611.) p. 3. pkts]; 3) darba algas grāmatiņas un darba līgumlapas, ciktāl no to ierakstiem var noteikt prasījuma summu [C. pr. n. 226. (1611.) p. 4. pkts]; 4) tiesā noslēgtie izlīgumi, pēc kuriem atbildētājs uzņemas vienpusēju saistību [C. pr. n. 252. (16124.) р.].

Vidzemē, Kurzemē un Zemgalē bez tam vēl:

5) prasījumi pēc hipotēkāriskām saistībām [C. pr. n. 227. (18072.) p.];2) 6) notariāli vāi noteiktā kārtībā apliecināti, kā arī zemes grāmatās ievesti nomas vai īres līgumi attiecībā uz:

a) naudas samaksas pienākumu un b) nomnieka pienākumu atstāt vai nodot nomāto mantu līgumā noteiktā nomas termiņa notecējuma dēļ. Pēdējā gadījumā nepieciešams notāra apliecinājums par iepriekšēja uzteikuma izdarīšanu (Civīllik. 4103.— 4106. p.).

Prasījumi pēc iepriekš noradītiem aktiem nav padoti piespiedu izpildīšanai, ja: a) atbildētājs ir valsts pārvalde vai

b) aktā paredzētā saistība dzēsta ar noilgumu [C. pr. n. 228. (1612.) р.], jo saskaņā ar Civīlproc. nol. 808. (706.) p. tiesai pašai nav tiesības ierosināt jautājumu par noilgumu, bet atbildētājs, kas varētu celt tādu noraidījumu, netiek aicināts.

II. Tiesība uz piespiedu izpildīšanu pēc aktiem pieder:

1) Tā piem., prasību piedzīt pēc obligācijas kapitāla summu, ja šis

prasījums .nostādīts atkarībā no iepriekšējā uzteikuma (Kьndigung) no kre

ditora puses, formāli nevarētu celt piespiedu izpildīšanas kartība, jo likum

devējs Civīlproc. nol. 227. (18072.) panta paredzējis iespēju pieradīt ar no

tāra izdotu apliecību iepriekšēju uzteikšanu tikai nomas vai īres gadīju

mos, pilnīgi noklusējot par uzteikumu pēc obligācijām, kas izdotas bez

termiņa. Tikai pēc analoģijas varētu pielaist obligacijas kapitāla summai

piedzīšanu norādītā gadījumā piespiedu kartība, ja kreditora — obligācijas

turētāja vārds tajā norādīts.

2) Ievērojot Civīlproc. nol. 229. (1613.) р., cesionars pēc blanko pārvedes uz uzrādītāju (Civīllik. 3473. p.) piedziņu pēc obligācijas ne

var izdarīt piespiedu izpildīšanas kārtība.

Tā kā publiskā hipotēku sistēma tagad ievesta arī Latgale, tad Civīlproc. nol. 227. (18072.) p. noteikums īstenība būtu piemērojams arī Latgalē.

533

1) personai, uz kuras vārdu akts izdots [C. pr. n. 229.

(1613.) p. i. pkts];

2) viņas tiesībpēcnācējam, ja prasījuma akta pāreja pēdēja rīcība skaidri konstatēta un pienācīgā kārtībā apliecināta [C. pr. n. 229. (1613.) p. 2. pkts], kā: a) tiesas apstiprinatam mantiniekam un b) katram citam tiesībpēcnācējam, kura tiesības pierādītas ar apliecinātu uzrakstu vai sevišķu publisku vai zemes grāmatu aktu. Tādā kārtā tiesībpēcnācējs-cesionārs, kura vārds uz cedeta prasījuma akta nav apliecināts, kā piem., cesionārs pēc blanko pārvedes uz uzrādītāju, nebauda tiesību uz piespiedu izpildīšanu, bet ar to viņš nezaudē iespēju pārvērst uz uzrādītāju izdotu dokumentu par vārda dokumentu;

3) galviniekam, kas samaksājis parādnieka vietā uz tiesas sprieduma pamata vai piespiedu izpildīšanas kārtībā, vai arī kad galvinieka izdarītā samaksa apstiprināta ar uzrakstu uz akta vai ar sevišķu kvīti, kuri noteikta kartība uzradīti apliecināšanai [C. pr. n. 229. (1613.) p. 4. pkts];

4) vekseļa turētājam, kura vārdā vekselis protestēts, kā arī žirantam, galviniekam un starpniekam, kuri vekseli samaksājuši un cel regresa prasījumu [C. pr. n. 229. (1613.) p. 6. pkts]. Gadījumā, ja ir vairāki galvinieki, tad viņu savstarpējās attiecības, kas nav paredzētas vekseļu likumā, bet padotas vispārējiem civillikumiem (Civīllik. 4531. p.), nevar izšķirt piespiedu izpildīšanas kartībā uz vekseļa saistības pamata [sal. Civīlproc. nol. 229. (1613.) p. 6. pkt., pēc kura vekseli samaksājušam galviniekam ir tikai tiesība celt regresa prasījumu pret vekseļdevēju].

III. Piespiedu izpildīšana pēc aktiem pielaižama pret sekošiem atbildētajiem:

1) pret personu, kuras vārdā akts izdots, bet pēc protestēta vekseļa — pret visām par to atbildīgām personām [C. pr. n. 231. (1614.) p. 1. pkts];

2) pret termiņa galvinieku, ja: a) apliecināts galvojuma uzraksts ir uz paša akta un pie tam lūgums dēļ piespiedu izpildīšanas iesniegts ne vēlāk kā mēnesi pēc saistības termiņa, b) Vidzemē, Kurzemē un Zemgalē — pret galvinieku, ja viņš uzņēmies saistību kā pats parādnieks [C. pr. n. 231. (18074.) p. 2. pkts];

534

3) pret personu, uz kuru pargājusi mantas lietošanas tiesība pēc nomās vai īres līguma, ja tāda pāreja apstiprināta ar apliecināšanai uzrādītu uzrakstu uz paša līguma vai ar sevišķu aktu: zemes grāmatu, notariālu vai apliecināšanai uzrādītu (C. pr. n. 231. (1614.) p. 3. okts];

4) pret saistību uzņēmušās personas mantiniekiem, ja mantojuma pieņemšana apliecināta ar tiesas lēmumu par viņu apstiprināšanu mantošanas tiesībās vai par testamenta apstiprināšanu izpildīšanai [C. pr. n. 231. (1614., 18074.) p. 4. pkts].

Visos norādītos gadījumos par atbildētāja personību nedrīkst būt nekādu šaubu, un tai jābūt apliecinātai iesniegtos dokumentos, lai tiesneša rīcībā būtu neapstrīdami dati par to, ka atbildētājs pēc akta ir tieši tā persona, pret kuŗu vērsts lūgums par piespiedu izpildīšanu pēc akta.

IV. Lūgums par piespiedu izpildīšanu pēc akta iesniedzams rakstiski, ievērojot Civīlproc. nol. 359. (257.) p. noteikumus, un tajā tieši jānosaka piedzenamā summa [C. pr. n. 232. (1615.) р.]. Lūgumam jāpievieno [C. pr. n. 233. (1616.) p.]:

1) pats piespiedu kārtībā izpildāmais akts, uz ko prasījums pamatots, pie kam vekselim pievienojams arī protesta akts;

2) tiesu nodeva pusapmērā, salīdzinot ar parasto apmēru un

3) lokšņu nodeva, bet apgabaltiesā arī vēl pienācīgā zīmognodeva.

V. Piekritību lietās par piespiedu izpildīšanu nosaka Civīlproc. nol. 234. (1617.) pants.

Lūgumi par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem iesniedzami: 1) naudas maksājumu vai lietu un kustamas mantas atdošanas saistībās pēc atbildētāja dzīves vietas vai pēc akta izpildīšanas vietas [sal. Civīlproc. nol. 309. (203.) un 315. (209.) p.]; 2) ja izpildīšana pamatota uz nekustamas mantas ieķīlājuma rakstiem vai uz saistībām atstāt vai nodot nomāto vai īrēto mantu — pēc mantas atrašanās vietas [sal. Civīlproc. nol. 321. (214.) р.].

Piespiedu izpildīšanas lietas piekritība miertiesnesim vai apgabaltiesai, protams, nosakāma pēc piespiedu izpildīšanai padotā prasījuma summas uz vispārēja pamata.

VI. Piespiedu izpildīšanai pēc aktiem piemīt šādas raksturīgas pazīmes.

1) Lietas šajā kārtībā nekad neizspriež tiesa kollēģiālā sastāvā, bet vienmēr, atkarībā no šķiras piekritības, vai

535

nu viens apgabaltiesas loceklis, vai arī miertiesnesis [C. pr. n. 236. (1618.), 453. (3651.) р.].

2) Atbildētājs uz sēdi netiek aicināts, kādēļ sacīkstes princips atkrīt [C. pr. n. 236. (1688.) р.].

3) Tādēļ lietu izspriešana notiek ātri, pie kam pēc likumdevēja domas akts ar tiesneša rezolūciju jāizsniedz lūdzējam atpakaļ tajā pašā dienā, kad iesniegts lūgums par piespiedu izpildīšanu.

4) Rezolūcija jāraksta uz tā paša akta, bet ja uz tā trūkst vietas, tad uz aktam piestiprinātas lapas tā, lai rezolūcijas iesākums atrastos uz paša akta.

Rezolūcijā jāatzīmē [C. pr. n. 236. (1618.) р.] tās tiesu iestādes nosaukums, kura rezolūciju taisījusi, gads, mēnesis un diena, kad tā taisīta; lūdzēja un atbildētāja uzvārdi un vārdi; akta izdošanas laiks un apzīmējums, kas īsti jāizpilda piespiedu kārtībā un no atbildētāja piespriestie tiesu izdevumi kā arī atlīdzība par lietas vešanu. Rezolūcijas beigās jābūt tiesneša parakstam un zīmogam. Šāda rezolūcija uz orī-ģinālakta atvieto izpildu rakstu [C. pr. n. 238. (16110.) р.], un to izsniedz prasītājam, kurš to nodod tiesu izpildītājam. Piedzīšanu turpmāk izdara vispārējā kārtībā ar sekošiem izņēmumiem: a) atbildētājam līdz ar izpildu pavēsti jāpiesūta arī izpildāmā akta un uz tā taisītās rezolūcijas noraksts; b) atbildētājam nosakāms triju dienu laiks labprātīgai lzpildīšanai un c) par akta izpildīšanu izpildītājam jāatzīmē uz paša akta.

Likums neparedz, ka varētu izdot lūdzējam vairākus rezolūcijas eksemplārus, kā tas iespējams darīt ar izpildu rakstu saskaņā ar Civīlproc. nol. 1055. (929.) pantu. Tā kā dzīvē tomēr var rasties apstākļi, kad vairāki rezolūcijas eksemplāri visai nepieciešami, tad liekas, ka vienīgā izeja būtu attiecināt arī uz šiem gadījumiem 1055. (929. p. noteikumu.)1)

1) Noteikumos par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem nav tieša panta, kas korespondētu Civīlproc. nol. 1055. (929.) р., neskatoties uz to, ka arī pie piespiedu izpildīšanas kārtības pēc aktiem būtu iedomājams gadījums, kad atbildētājs vienā izpildu uzrakstā piespiests piem., nodot prasītājam divas noīrētas telpas divos dažādos namos [Civīlproc. nol. _226. (1611.) p. 2. pkt., 252. (16124.) р.], jа vien abi nami atrodas vienā miertiesneša iecirknī, resp. vienā apgabaltiesas apgabalā. Šai gadījumā, tāpat kā Civīlproc. nol. 1055. (929.) p. paredzētā gadījumā, būtu jāizsniedz prasītājam "uzraksts" vairākos eksemplāros, saprotams, viens no tiem ne uz orīģināla akta, bet uz tā noraksta, kamēr paši vairāki „uzraksti" būtu jāizgatavo kā oriģināli pēc Civīlproc. nol. 236 (1618.) p. 2. d. Katrā ziņā šāda kārtība pēc analoģijas pielaižama un pat prasāma, ja prasītāji

536

5) Ņemot vērā, ka lietas piespiedu izpildīšanas kārtībā izspriež ļoti ātri, tad nodrošināšanu šajā kārtība likums agrāk netika paredzējis un tā šķita lieka, jo vajadzības gadījumā kreditors vienmēr varēja izlietot agrāko Civīlproc. nolik. 971. pantu.1) Bet tā kā līdz tam laikam, kamēr rezolūcija nav stājusies likumīgā spēkā, t. i. kamēr nav notecējis atbildētājam prasības celšanai vispārējā kārtībā noteiktais termiņš [C. pr. n. 239. (16110.) р.], šo rezolūciju resp. uz akta taisīto izpildu uzrakstu nav iespējams pārvērst tiesu hipotēkā, ievedot spriedumu zemes grāmatās [sk. Civīllik. 1412. р.; C. pr. n. 1238. (1846.) р.; Sen. spr. 1925. g. Nr. 73 Makārova 1.], tad ar 1930. g. noveli (Lik. kr. 100) dota iespēja nodrošināt |ūgumus par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem vispārējā kārtībā [sk. C. pr. n. 236. (1611.) p. piez.], un tādā kārtā paredzēta iespēja nodrošināt prasījumus, kas reizē ar to izšķirti pēc būtības.2)

6) Tiesneša rezolūciju atbildētājs nevar pārsūdzēt apellācijas kārtībā, bet ja atbildētājs atzīst lūdzēja prasījumus par nepareiziem, tad viņš triju (agrāk sešu) mēnešu laikā no piespiedu izpildīšanai nodotā akta nodomātu, izlietojot Civīlproc. nol. 1238. (1846.) р., savu prasību nodrošināt hipotēkāriskā ceļā, kāds ceļš pilnīgi piemērojams arī piespiedu izpildīšanā pēc aktiem (Sen. spr. 1925. g. Nr. 194). Šai gadījumā prasītājam būtu pēc Not. nol. 341. p. jāiesniedz attiecīgais akts ar orīģinālo izpildu uzrakstu. Tādu pienākumu prasītājs izpilda, ja viņš iesniedz izpildu uzraksta dublikātu (ne norakstu), kaut gan ne uz orīģināla akta (kam jāpaliek pie tiesu izpildītāja un kas eventuāli jānodod atbildētājam), bet uz tiesas apliecināta akta noraksta. Zemes grāmatu nodalu priekšnieki, hipotēku ingrosēšanai pēc Civīlproc. nol. 1846. (1238.) p. un Not. nol. 341. p. apmierinājās un viņiem ir jāapmierinājas (bez izpildu raksta), tikai ar attiecīgā tiesas sprieduma norakstu (saprotams, neprasot оrīģinālо spriedumu). Tāpat zemes grāmatu nodaļas priekšniekam būtu jāapmierinājas arī ar attiecīgā akta (piem. vekseļa) norakstu, ja vien uz pēdējā atrastos oriģinālais izpildu uzraksts, kas taisīts pēc Civīlprocesa nol. 236. (1618.) p. 2. d., t. i. ar tiesneša oriģinālo parakstu un zīmogu (pretēji kādam izpildu uzraksta norakstam), jo paša akta „duplikatu" tiesa, saprotams, izsniegt nevar.

(Sen. spr. 28. I. 1926. g. Nr. 184, Meijera l.).

1) Sk. Bukovskis, Jautājumā par lūgumu nodrošināšanu pie piespiedu izpildīšanas pēc aktiem. T. M. V. 1927. g. Nr. 5.

Contra: Sen. spr. 9. XII. 1926. g. Nr. 377.

2) Katra ziņa arī tagad, nodrošinot prasību piespiedu izpildīšanas kārtībā, nekādā ziņā nav iespējams piemērot Civīlproc. nol. 698. (598.) p. noteikumu par prasības nodrošināšanu ar priekšsēdētāja varu, jo šādā gadījumā. saskaņā ar nol. 701. (600.) р., par priekšsēdētāja spertiem nodrošinājuma soliem būtu jāpaziņo tiesai jautājuma apspriešanai tiesas kollēģiālā sēdē, kas piespiedu izpildīšanas kārtībā ir izslēgts.

537

raksta saņemšanas var celt pret prasītāju, uz vispārīgiem piekritības pamatiem, t. s. apvērsuma vai atpakaļizpildīšanas prasību, lūdzot atzīt rezolūciju par spēkā neesošu un atsvabināt no piedziņas [C. pr. n. 239. (16111.) p.].1) Pirmā mēneša laikā, bet ja piespiedu izpildīšana vēl nav nobeigta, tad līdz tās pilnīgai nobeigšanai, šo prasību var celt kā pēc lūdzēja dzīves vietas (forum domicilii), tā arī pēc akta izpildīšanas vietas, bet pēc šā termiņa — tikai pēc lūdzēja dzīves vietas. Reizē ar šādu prasību, prasības cēlējs (t. ir agrākais atbildētājs) var arī lūgt, lai aptur piespiedu izpildīšanu pret viņu, vai, ja izpildīšana jau pabeigta, — lai nodrošina celto prasību. Neatkarīgi no tā arī pirms apvērsuma prasības iesniegšanas atbildētājs septiņu dienu laikā, skaitot no tās dienas, kad izsniegta izpildu pavēste, var griezties pie miertiesneša, kuŗa iecirknī notiek izpildīšana, ar lūgumu, lai aptur pēc akta pielaisto piespiedu izpildīšanu [C. pr. n. 244. (16116.) р.].

7) Ceļot prasību par apvērsumu (atpakaļizpildīšanu), tāpat kā lūdzot par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem, tiesu nodeva jāmaksā pusapmērā [C. pr. n. 240. (16112.) р.]. Apvērsuma prasībās taisītos miertiesneša spriedumus, domājams, var pārsūdzēt otrā instancē apellācijas sūdzības kārtībā uz vispārējā pamata, jo nekāda tam pretimrunājoša panta nav, bet otrās instances spriedumus — kasācijas kārtībā. Citāds ir stāvoklis,

1) No C. pr. n. 239. (16111.) un 248. (16120.) pantiem redzams, ka atbildētājs, pret kuru vērsta piespiedu izpildīšana pēc akta, nav spiests celt obligātoriski prasību taisni par atsvabināšanu no piedzinuma, bet viņš, kā tas izriet no C. pr. n. 239. (16111.) р., savu prasību, skatoties pēc apstākļiem, var formulēt arī citādi, pie kam ir prasāms tikai, lai šī prasība tiktu vērsta uz piedzinēja pieprasījuma apgāšanu pēc būtības; lūdzot uzlikt atbildētājam par pienākumu izsniegt viņam vekseli atpakaļ (resp. šī Pienākuma neizpildīšanas gadījumā piedzīt no viņa 1000 ls — vekseļa valūtu) — tagadējais prasītājs taisni cenšas apgāzt atbildētāja prasījumu pēc būtības, pierādot, ka, pamatojoties uz to, ka viņam nav bijusi tiesība vērst pret viņu, prasītāju, piedzīšanu pēc vekseļa, bet ka tas saskaņā ar līgumu bija atdodams atpakaļ, kā drošības vekselis (Sen. spr. 28. II. 1929. g. Nr. 146 Timmermaņa l. un 8. VI. 1928. g. Nr. 723 Richtera l.).

Civīlproc. nol. 239. (16111.) p. paredzēta prasība taisni vērsta uz piespiedu izpildīšanas kārtībā celtā prasījuma apgāšanu pēc būtības; ja tiesa atrod, ka piespiedu izpildīšanas kārtībā celtais prasījums, sakarā ar 16111. p. minēto pantu, nav uzskatāms par apgāztu, tad šī pēdējā ir atraidāma pilnīgi neatkarīgi no tā, vai tiesa, izspriežot viņu, arī atrastu, ka iepriekšējais prasījums nav bijis — aiz formāliem iemesliem — ceļams piespiedu izpildīšanas kārtībā, ja vien šāds prasījums bijis — pēc būtības atzīstams par pareizu (Sen. spr. 1928. g. Nr. 723).

538

ja celta apvērsuma prasība atsvabināt no piedziņas ko izdara uz apgabaltiesas locekļa rezolūcijas pamata. Šādā gadījumā, saskaņā ar Civīlproc. nol. 453. (3651.) panta burtisku tekstu, par spriedumu, ko apgabaltiesa taisījusi, izspriežot Civīlproc. nol. 239. (16111.) p. kārtībā iesniegtu apvērsuma prasību, apellācijas sūdzība nemaz navpare-dzēta,1) un par šo spriedumu iespējams iesniegt vienīgi kasācijas sūdzību [C. pr. n. 453 (3651.) p. 3. pkts].2)

Jautājums par to, kādā apmērā jāmaksā tiesu nodeva par apellāciju sūdzībām, ko iesniedz par miertiesnešu spriedumiem, kas taisīti, izspriežot apvērsuma prasības, nav pilnīgi skaidrs. Ja ņem vērā, ka jautājums par tiesu nodevas apmēru ir fiska interešu jautājums, kas aizvien iztulkojams aprobežotā nozīmē, un ka likumdevējs, nosakot Civīlproc. nol. 240. (16112.) pantā tiesu nodevu priekš apvērsuma prasībām tikai pusap-

-

1) Augšā sacītais izriet no C. pr. n. 453. (3651.) p. 3. punkta burtiskā teksta, kaut arī nav skaidrs, kāpēc apgabaltiesas kā I. instances spriedums nav pārsūdzams, saskaņā ar C. pr. n. 15. (1.1.), 16. (12.) un 854. (743.) р., apellācijas instancei. De leģē ferenda apellācijas iespēja būtu apsveicama, bet de lege lata citādi tulkot likumu nevar. Jautājums par to, vai miertiesneša spriedumu, kurš taisīts _uz _239. (16111.) p._ pamata par agrākā atbildētāja celto prasību, var pārsūdzēt apellācijas kārtībā, — likumā nav izšķirts, bet prakse to izšķir pozitīvi.

2) Kamēr pēc Civīlproc. nol. 239._ (16111.) p. mieŗtiesneša_ atbildētāja celtā prasībā dotais spriedums ir pārsūdzams vispārējā, likumā paredzētā divinstaču s-istēmas kārtībā, t. i. apellācijas ceļā — par apgabaltiesas šinīs lietās dotiem spriedumiem pēc 3651. panta tiešā satura un nozīmes ir pielaižami tikai Jūgumi par sprieduma atcelšanu, kuri ir izspriežami no Senāta civīlkasācijas departamenta;_ ar citiem vārdiem, aprādītās prasības lietās apgabaltiesas ^nriedumi pārsūdzami n_e apellācijas ceļā, ar iesniedzamām parastām apellācija_s sūdzībām, paredzētām Civīlproc. nol. 743. р., bet kasācijas ceļā, ar_ iesniedzamiem par tiem lūgumiem par sprieduma atcelšanu, paredzētiem Civīlproc. lik. 792. р.; pielaižot minētās prasības lietās attiecībā uz apgabaltiesas kā kollēģiālas tiesas dotiem spriedumiem, tādu atkāpšanos no vispārējais likumā paredzētās kārtības par civilprasību cau_rskatīš_anu pēc būtības divās instancēs [C. pr. n. 15. (И.) р.], likumdevējs, acīmredzot, ir izgājis no prasījuma par _piespiedu izpildīšanu īpatnējas_ dabas, šo prasījumu zināmā mērā skaidrības, neapšaubāmības un vienkāršības (Sen. spr. 12. XII. 1929. g. Nr. 2007 Latv. Priv. Lombarda L).

Civīlproc. nol. 453. (3651.) p. 3. pkt. zīmējas uz tiem gadījumiem kad vai nu miertiesnesis [Civīlproc. nol. 236. (161A) р.], vai_ deleģētais apgabaltiesas tiesnesis (453. (3651.) p. 1. p.) atstājis bez_ievērības prasītāja lūgumu dēļ piespiedu izpildīšanas un kad sakarā ar prasītāja par miertiesneša vai apgabaltiesas tiesneša lēmumu iesniegto blakus sūdzību lieta nonākusi apga_ba'tiesas pa_rastā sastāvā izspriešanai, un apgabaltiesa prasītāja blakus sūdzību atstājusi bez ievērības [Civīlproc. nol. 237. (161".), 242. 06114.), 243. (16110.) р.] (Sen. spr. 30. .V. 1929. g. Nr. 59, Zennelska L).

539

mērā, rēķinājies, acīmredzot, ar to apsvērumu, ka tiesu nodevas otru pusi taipašā pirmā instancē un tai pašā lietā jau samaksājis otrs prāvnieks, iesniedzot prasību piespiedu izpildīšanas kārtībā [C. pr. n_. 233. (161е.)р.], — tad liekas pareizāki tiesu nodevu par apellācijas sūdzībām ņemt pilnā 4%' apmērā. Arī no Krievijas Valsts domes_motīviem, apspriežot šo jautājumu, izriet, ka par apellācijām tiesu nodeva jāmaksā pilnā apmērā, jo motīvos tieši norādīts, ka pie akta virzīšanas piespiedu izpildīšanas kārtībā, tiesu nodeva _ ņemama pusapmērā, salīdzinot ar C. pr. n. 2002. p._norādītor aiz tā iemesla, ka atlikušā tiesu nodevas normālā apmēra puse piedzenama no atbildētāļa tanī gadījumā, ja viņš ceļ C. pr. n. 239. (16Г1.) pantā norādīto prasību (Kr. Valsts Domes 1910. g. stenogr., II., 698.).

Vili. Rezolūcijas izpildīšanas kārtība-Piespiedu izpildīšanas kārtībā piedzītā summa, _vai atbildētā-jarn atņemtās lietas, vai cita manta mjdiLdarna-lŪdzējam tikai -pēc septiņām dienām [C. pr. n. 241. (16113.) р.]. Piespiedu izpildīšanu var apturēt: 1) tiesa, kurai iesniegta apvērsuma prasība [C. pr. n. 239. (16Г1.) р.]; 2) ti_esnesis, kura iecirknī notiek izpildīšana, ja viņš atrod atbildētāja iebildumus par ievērību pelnošiem [C. pr.p. 244. (16118.) р.]. Lūgums par piespiedu izpildīšanas apturēšanu iesniedzams s ep t i_ņu_ _dienu laikā miertiesnesim vai nu tieši [C. pr. n. 244. (I61n.) p.ļ, vai arī caur tiesas izpildītāju [C. p_r. n. 245. (16117.) р.]. Miertiesnesim lūgums jāizšķir ne vēlāk kā triju dienu laikā [C. pr. n. 244. (1611S.) р.]. Līdz šā lūguma izšķiršanai apturama atbildētājam piederošo naudas vai vērtspapīru izdošana lūdzējam _un nomātās vai_ īrētās mantas atdošana vai atbrīvošana, kā arī tās mantas pārdošana, uz kuru vērsta piedzina. Bet ja lūgums atzīts par ievērību pelnošu, tiesnesim ir tiesība apturēt arī visu pārējo izpildu darbību [C. pr. n. 2_46. (16Г8.) р.]. Miertiesneša lēmums par izpildīšanas apturēšanu nav pārsūdzams [C. pr. n. 247. (16Г9.) р.], bet tas zaudē spēku, ja mēneša laikā to neapstiprina tiesa, kurai piekrīt atbildētāja apvērsuma prasība par viņa atsvabināšanu no piedziņas.

Piespiedu izpildīšanu pēc darba algas grāmatiņām un darba līgumlapām par nesamaksātu darba algu var apturēt (Lik. kr. 1930. g. 82) tikai tad, ja prasības cēlējs iemaksā piedzenamo summu tiesas depozītā. Prasības noraidīšanas gadījumā iemaksātā summa nekavējoties izmaksājama piedzinējam [C. pr. n. 239. (16111.) p. 2. d.].

540

§ 129. Izpildu vai aprēķina kārtība lietās par zaudējumiem, ienākumiem un tiesu izdevumiem.

Lietās par naudas summu piespriešanu tiesai jāizšķir divi jautājumi:

1) par pašu prasītāja tiesību saņemt no atbildētāja naudas summu un

2) par pieprasāmās summas apmēru.

Ne katru reizi izspriežamās lietās tiesai ir iespējams noteikt prasāmās summas apmēru. Bieži vien pašam prasītājam, prasības celšanas laikā, nav datu, uz kuru pamata noteikt prasības apmēru. Tādos gadījumos, kuri tomēr uzskatāmi kā izņēmumi, ir ērtāki atšķirt šos divus jautājumus un atrisināt katru no tiem par sevi, atsevišķā kārtībā. Galvenais juridiskais jautājums ir jautājums par pašu tiesību.

Kad šis jautājums izšķirts, tad norēķināšanās darbībai, t. i. prasības ap m ē r a noteikšanai ir tīri mēchanisks un bieži vien vienkāršs aritmētisks raksturs.

Tā kā otrais jautājums ir samērā vienkāršs, tad tā atrisināšanu jo sekmīgi var uzticēt vienam tiesnesim, neapgrūtinot visu tiesu, jo še bieži vien jāizdara aprēķini pēc daudziem dokumentiem un grāmatām, un šādu darbu ērtāki veikt vienai personai.

Aiz šiem iemesliem likumdevējs atļauj aplūkotos momen

tus1) vienu no otra šķirt, dodot prasītājam iespēju pēc tam, kad

tiesa pozitīvi izšķīrusi jautājumu par pašu tiesību, ierosi

nāt prasāmas summas apmēru noteikšanai atsevišķu lietu no

rēķināšanās procesa kārtībā. Šo otro procesu sauc par izpildu

jeb aprēķina kartību vai procesu [C. pr. n. 1022. (896.) р.],

un tas uzskatāms par galvenās prasības iztiesāšanas turpi

nājumu.

Tomēr šī izpildu kārtība stingri atšķirama no tiesas spriedumu izpildīšanas procesa, ar kuru tai nav nekā kopīga, kaut gan noteikumi par šo kārtību ievietoti Civilprocesa nolikuma otrās grāmatas piektā sadaļā ar vispārējo virsrakstu „Tiesas spriedumu izpildīšana". Tiesu nolikumu sastādītāji šai gadījumā sekojuši franču „Code de procedure civile" (523.—544.) p.) paraugam, bet kā vietas izvēle, tā arī termiņš „izpildu" jāuzskata par neizdevušos.

Ar izpildu vai aprēķina kārtību mēs saprotam tiesas sadalītu iztiesāšanu tādās lietās par naudas summu piespriešanu, kuras jautājumu par pašu prasītāja tiesību tiesa jau galīgi izšķīrusi, bet izšķirams tikai jautājums par prasījuma apmēru.

') Šī kārtība nav piemērojama miertiesnešu izspriežamās lietās (Sal. arī Sen. spr. 1923. g. 31. I. Katcena 1., Nr. 20).

541

1. Caurlūkot jautājumus par prasījuma apmēru atsevišķi no jautājuma par tiesību likums pielaiž 6 gadījumos:1)

a) lietās par ienākumu atmaksu, kurus saņēmis atbildētājs no tādas prasītāja mantas, ko tiesa viņani jau atspriedusi;

b) lietās par tādu zaudējumu apmēra, noteikšanu, kuri cēlušies caur atbildētāja darbību un uz kuriem jau ir atzīta prasītāja tiesība;

c) lietās par tādu tiesāšanās izdevumu piespriešanu, kuru apmēru tiesa nav noteikusi pasludinātā spriedumā;

d) lietās, kurās nosakāma summa, kas prasītājam pienākas pēc norēķina, kurš atbildētājam jādod prasītājam uz taisītā tiesas sprieduma pamata;

e) lietās par agrāk piespriestas atlīdzības apmēra grozīšanu, prasībās miesas bojājumu dēļ, sakarā ar pārmaiņām cietušā veselības stāvoklī [Civīlproc. nolik. 1022. (896.) p. piezīme un Latg. Civīllik. 683. p. 6. pkt.]2);

f) lietās par izpērkamas mantas uzturēšanai_ un uzglabāšanai taisīto izdevumu apmēru, ja prasītāja tiesību uz_ izpirkumu un atbildētāja tiesību uz izdevumiem tiesa pozitīvi jau izšķīrusi [C. pr. n. 1662. (2034.) un 1758. (1447.) р.]. _

2. Pašai prasītāja tiesībai jābūt atzītai ar speķa stājušos tiesas spriedumu [C. pr. n. 1025. (899.) р.].

No šā pamatnoteikuma, kas paredz, ka nepieciešams spēkā stājies pirmais spriedums, pielaižama atkāpšanas lietas par tiesu izdevumiem, kurus izpildu tiesāšanas kārtībā var prasīt divu nedēļu laikā pēc rezolūcijas pasludināšanas [C. pr. n. 1025. (899.) р.], bet likums [C. pr. n. 1046. (920.) р.] paredz arī, ka tiesas lēmuma izpildīšana par tiesu izdevumu piedzīšanu apturama, ja apturēta sprieduma izpildīšana pamata prasībā.

3. Lūgumu iesniegšanai izpildu vai aprēķinu kartība iztiesājamās lietās likums paredz trīs mēnešu termiņu, skaitot no tās dienas, kad stājies spēkā spriedums pirmā, galvena lietā [C. pr. n. 1025. (899.) р.]. Attiecībā uz tiesas izdevumiem paredzētas divas nedēļas no rezolūcijas pasludināšanas dienas [C. pr. n. 1025. (899.) р.].

4. Tā ka izpildu tiesašanas_ kartība ir atvieglināta un līdz ar to fakultatīva, tad prasītājs, kas nav celis prasījumus izpildu tiesāšanas kārtībā likumā paredzēta termiņa, var celt prasību vispārējā tiesāšanas kārtībā [C. pr. n. 1022. (896.) p.

1) Sal arī Товстолесъ, Н. Н., Примeненiе 896 ст. Уст. гр. судопр., Ж. М. Ю. 1914 g. № 3, 207 un turpm. lap. p.

2) Jautājumā par algotiem darbiniekiem un viņu ģimenes locekļiem agrāk piešķirtām pensijām un atlīdzību sakropļojumu un profesionālu slimību gadījumos — sk. attiecīgu likumu (Lik. kr. 1925. g. 40.).

542

in fine], bet attiecībā uz tiesas izdevumiem viņam šī tiesība pieder tikai sešu mēnešu laikā [C pr. n. 1047. (921.) p.].1)

5. Izpildu vai aprēķina lietas ierosināmas tai pašā tiesā, kura izspriedusi galveno prasību, un tā tad padotas izņēmuma piekritībai [C. pr. n. 1024. (898.) р.].

6. Prasītajā lūgumam šajās lietās jāatbilst visiem parastiem prasības lūgumu nosacījumiem (tiesu nodeva, ja tā jau tikusi samaksāta, nav jāmaksā)2); pie tam:

a) lietās par zaudējumiem un tiesas izdevumiem — prasītājam jāiesniedz pieprasāmās summas aprēķins [C. pr. n. 1026. (900.) un 1042. (916.) р.], rēkinājoties tikai ar tiem zaudējumiem, kurus viņš bija uzrādījis iepriekšējā galvenā iztiesāšanā [C. pr. n. 1028. (902.) р.]; šinīs lietās atbildētājs aicināms uz tiesas sēdi, noliekot tanī priekš ierašanās divas nedēļas, pieskaitot tālumlaiku [C. pr. n 1027. (901.) p.];

b) turpretim ienākumu vai pēc norēķinā pienākošos summu piedziņas lietās prasītājs nav spiests iesniegt aprēķinu, kurš viņam varbūt tikai apmēram noteikts, un šis pienākums tādā kārtā gulstas uz atbildētāju, kuram šai nolūkā ierašanās termiņš uz pirmo tiesas sēdi tiek nolikts daudz garāks (1—3 mēneši) [C. pr. n. 1029. (903.)p.]. Tikai tai gadījuma, ja atbildētājs šajās lietas (par ienākumiem un norēķinu summām) neierodas un neiesniedz savu aprēķinu, prasītājam atļauts iesniegt savu apmēra aprēķinu, ko atbildētājam vairs nav tiesības apstrīdēt un kritizēt, ja tikai viņš pats neiesniedz savu, kaut arī nokavētu aprēķinu [C. pr. n. 1037. (911.) р.].

Izpildu tiesāšanas kartība tālāk sadaļas divas stadijas:

1) Prasība pēc 921. p. pielaižama vienīgi ar tiem pašiem priekšnoteikumiem, uz kuriem ir ceļama prasība pēc 916.—926. р., t. i. vienīgi tad, kad tiesa savā spriedumā vai lēmumā tieši uzlikusi uzvarētai pusei par pienākumu atlīdzināt uzvarējušai pusei tiesas izdevumus un kad pie tam tiesa nav atradusi par iespējamu noteikt pašu šo izdevumu summu (Kr. Sen. spr. 1868. g. Nr. 21; 1914. g._ Nr. 10).

Turpretim, kad parts lūdzis piespriest viņam izdevumus, bet tiesa šo lūgumu nav ievērojusi, tad partam spriedums šai daļā ir jāpārsūdz; ja parts šo procesuālo līdzekli neizlieto, tad celt par to atsevišķu prasību viņam nav tiesības (Latv. Sen. spr. 7. II. 1929. g. Nr. 85, Spruksta 1.).

2) Skat. Kr. Sen. 1895. g. spr. Nr. 55.

Paceļas jautājums vai jāmaksā tiesu nodeva, ja prasība par summas apmēra noteikšanu celta vispārējā tiesāšanas kārtībā.

Šo jautājumu pareizāki izšķirt pozitīvi tāpēc, ka prasītājs, neizmantodams priekšrocību, kas tam būtu izlietojot izpildu kārtību, jau cel patstāvīgu prasību uz vispārēja pamata un nav padots izņēmuma piekri-tības nosacījumiem (898. р.). Arēji šī prasība nav saistīta ar pirmprasību. kas uzskatāma tikai kā materiālais pamats otram prasījumam, un, acīmredzot, rada tam jaunu noilguma termiņu.

543

1) noskaidrošanas un sagatavošanas stadija, ko veic viens tiesas loceklis — referents, kam nodota visa lieta, lai to iepriekš sagatavotu galīgai izlemšanai [C. pr. n. 1030.— 1032. (904.—906.) р.] un

2) pārbaudīšanas vai galīga stadija, kas norit tiesas kolleģiālā sastāva priekšā [C. pr. n. 1033.—1034. (907.—908. р.].

Sagatavošanas stadijā tiesas loceklis — referents, klātesot pusēm, kuras ieradušās, bet ja vaJadzīgs, tad arī ekspertiem, pārbauda iesniegto aprēķinu pēc attiecīgiem dokumentiem, rīkojoties saskaņā ar noteikumiem par rakstisku pierādījumu pārbaudīšanu [C. pr. n. 624.—628. (534.—538.) р.].

Tikai šinī stadijā prāvniekiem atļauts iesniegt vajadzīgos dokumentus un pierādījumus [C. pr. n. 1034. (908.) р.].

Pēc tam, kad lieta pilnīgi noskaidrota, tā nāk kollēģiālā tiesas sēdē, kur lietu lūko cauri, saskaņā ar tiesas locekļa referenta ziņojumu, to pierādījumu robežās, kurus puses uzdevušas lietas noskaidrošanas stadijā. Atbildētāja vienaldzīga izturēšanās un neierašanās tiesas sēdē nedod pamatu uzskatīt taisīto spriedumu par aizmugurisku un atsauksme pret to nav pielaižama, ja vien atbildētājs divi nedēļu laikā nelūdz, lai aprēķinu lūko cauri no jauna un nepierāda, ka viņam aicinājuma pavēste nav, piegādāta [C. pr. n. 1035. (909.) р.]. Neatkarīgi no tā, atbildētājam mēneša laikā no pavēstes saņemšanas par sprieduma izpildīšanu ir tiesība lūgt lietu no jauna lūkot cauri, ja viņš iesniedz no viņa pienākošos aprēķinu [C. pr. n. 1041. (915.) p.J. Šinī gadījumā, kā tas pieņemts arī pie aizmuguriskiem spriedumiem [С. pr. n. 839. (731.) р.], pirmais spriedums skaitās par spēkā neesošu, kamdēļ arī tiesa, taisot jaunu spriedumu, nav saistīta ar pirmo reizi piespriestās summas apmēru [C. pr. n. 1041. (915.) р.].

Otrs atbildētājam piešķirtais atvieglinājums — ir viņa tiesība iemaksāt tiesā līdz pirmai tiesas sēdei summu, ko viņš pēc sava ieskata atzīstpar pietiekošu [C. pr. n. 1038. (912.)p.]; un ja šo summu prasītājs atzīst par nepietiekošu, tad gadījumā, ja tiesa piekrīt atbildētāja aprēķinam, visi tiesas izdevumi izpildu kārtībā gulstas uz prasītāju [C. pr. n. 1039. (913.) р.]. Tiesas izdevumi par izpildu kartība iztiesāto lietu sīki aprēķināmi, jo citādi šo izdevumu aprēķināšanai atkal rastos jauna lieta [C. pr. n. 1048. (922.) р.].

Izpildu tiesāšanas kārtībā taisīto spriedumu var pārsūdzēt apellācijas kārtībā viena mēneša laikā [C. pr. n. 859, (748.) р.], un lietas iztiesāšana otrā instancē ne ar ko neatšķiras no citām lietām. Ja spriedums stājies likumīgā spēkā, tas izpildāms vispārējā kārtībā.

544

§ 130. Valsts pārvalžu lietas.

Iepriekšējos paragrāfos (128. un 129.), kā izņēmums no Civīlprocesa vispārējās kārtības, apskatīta piespiedu izpildīšana pēc aktiem un izpildu vai aprēķinu kartība. Bet bez šiem izņēmumiem Civīlprocesa nolikuma trešā grāmatā paredzēta vēl rinda citu izņēmumu.

No tiem vispirms aplūkosim tiesāšanas kārtību valsts pārvalžu lietās.

Ar šo nosaukumu tagad apzīmē tādas lietas, kur vienā pusē ir kāds no valsts varas orgāniem, kurš uzstājas nevis kā valsts varas nesējs, bet kā valsts saimniecības pārstāvis, kā juridiska persona. Agrākos laikos minētās lietas atradās sevišķā likuma aizsardzībā. Valsts pārvaldēm un pie tam arī tām iestādēm, kas tām tika pielīdzinātas, bija piešķirtas daudzas procesuālas priekšrocības, kas vēlāk pakāpeniski sāka sašaurināties. Tagad šo lietu iztiesāšanas kārtība samērā maz atšķiŗas no vispārējās kārtības.

Valsts pārvalžu lietām senāk bija pielīdzinātas baznīcu, klosteru, garīgo iestāžu un pašvaldības iestāžu lietas (C. pr. n. 1282. p. piezīme agrākā redakcijā). Tagad par valsts pārvalžu lietām uzskatāmas vienīgi lietas, kas saistītas ar fiska interesēm1) [C. pr. n. 1397. (1282.) р.]. Bet pašvaldības iestādes un valsts autonomie uzņēmumi (piem., Universitāte, Konservātorija, Mākslas akadēmija u. cit.) var celt prasības un atbildēt uz tām, piemērojot valsts pārvalžu lietām paredzētos noteikumus [C. pr. n. 1397. (1282.) p. piez.].

Fiska likumīgie orgāni pēc atsevišķiem resoriem pie 1864. gada Tiesu nolikumu sastādīšanas Civilprocesa nolikuma 1284. pantā netika norādīti, jo nebija sagaidāms, ka var rasties grūtības noteikt, kāda no valsts pārvaldēm var uzstāties par prasītāju vai atzīstama par atbildētāju.2) Ar C. pr. n. 1399. (1284.) p. minētām „vietējām iestādēm" jāsaprot tādas, kurām uzticēts pārzināt visas lietas, kas ietilpst viņu pienākumu aplokā, to starpā arī saimniecisko daļu.3) Tā piem., par valsts pārvaldi tiesā atzīstams pulks (karaspēka vienība) —

1) Fisks ir vienāds subjekts un vienāda juridiska persona visā valstī, kaut gan viņa darbība izteicas dažādos valsts resoros, kuriem savukārt nav patstāvīga subjekta, t. i. nav juridiskas personas rakstura (Civīlproc. nolik. 1927. p. Sen apv. sap. 1925. g. lēmums lieta Nr. 19; 1923. g. Nr. 56); tādēļ pat ja zināma manta, piem. imobils apstiprināts uz kādas ministrijas vārdu, tad tomēr materiālā nozīmē šis imobils līdz ar to ieiet pašas valsts mantībā (Sen. 3. IX. 1925. g. spr. Nr. 495, Kassela l.).

2) Sk. Kr. Sen. 1891. g. spr. Nr. 100.

3) Sk. Kr. Sen. 1899. g. spr. Nr. 55.

545

lietās ar saviem piegādātājiem1) un arī valsts ģimnāzija.2) Tā ka Latvija nepastāv vesela rinda tādu vietējo pārvaldes iestāžu, kuras bij. Krievijā pārzināja fiska intereses, tad viņu funkcijas pārgājušas uz centrālām iestādēm. Tā piem., agrāko Kroņa palātu vietā fiska intereses Latvijā aizstāv Nodokļu departaments.3) Tajos gadījumos, kad vietējās valsts iestādes uzglabājušas iepriekš minēto patstāvīgo pārvaldi vai pārzin noteiktu saimniecisku nozari, viņas arī tagad var uzstāties fiska vārdā kā prasītāji vai atbildētāji.4)

1) Sk. Kr. Sen. 1885. g. spr. Nr. 68.

2) Sk. Kr. Sen. 1891. g. spr. Nr. 100.

3) Nodoklu departamenta tiesība un pienākums ir — bij. Kr. Kroņa palātu vietā — uzstāties kā valsts pārstāvim fiska lietās (Civīlproc. nolik. 1284. p. iepriekšējā un tagadējā red.), ar to tikai starpību, ka tagad Nodokļu departaments uzskatāms par centrālo, bet ne par vietējo riska orgānu; kaut gan Nodokļu departaments ieiet Finanču ministrijā, tomēr taisni viņš, valsts prasību aizstāvēšanas un piedzīšanas ziņā, ieņem patstāvīgu stāvokli (sk. 19. III. 1920. g. noteik. l., 8. р. р.; рар. lik. krāj. 48), (Sen. 21. IX. 1927. g. spr. Nr. 714, Grēvin l.).

4) Saskaņā ar Kr. Sen. spr. (1884. g. Nr. 60; 1907. g. Nr. 6 un 9; 1879. g. Nr. 56) ceļot prasības pret valsts mantisko tiesību pārstāvi, tās jāceļ nevis pret centrālo valsts resoru, t. i. pret ministriju vai galveno pārvaldi, bet gan tikai pret vietējo šā resora pārvaldi. Par vietēju kara centrālā resora iestādi saimnieciskā ziņā jāatzīst pulks kā šaurākā saimnieciskā vienība, kurai ir sava patstāvīga saimnieciska pārvalde (Sen. spr. 1885. g. Nr. 68). Mantības prasījumu pret valsti jāceļ tiesā pret vietēļām resoru iestādēm arī tad, kad prasījums izceļas no attiecībām par mantām, kuras atrodas tikai vietējo iestāžu pārvaldīšanā un nevien tad, kad šādas mantas atrodas vietējo resora iestāžu rīcībā (Sen. spr. 1924. g. Nr. 47. — pēc Tiesl. Min. Vēstn. kr., Steinerta l.).

Saeima ir netikvien valsts iestāde, proti, centrālā iestāde, bet viņai ir arī sava saimniecība, savi atsevišķi ieņēmumi un izdevumi, šķirti no vispārējiem valsts ieņēmumiem un izdevumiem. Ar to vien jau pierādīts, ka Saeima, kā patstāvīga valsts iestāde, bauda partu spēju (Civīlproc. lik. 1283., 1284. р. р.). Kā valsts augstākā centrālā iestāde Saeima ir publisko tiesību juridiska persоna; kā publisko tiesību subjekts Saeima tiek reprezentēta caur savu priekšsēdētāju, viņa pieņem un atlaiž ierēdņus, viņa izved dzīvē savas galvenās funkcijas (konstitūtīvās, legislatīvas, administratīvās, kontroles, kreativās, rēgulātīvās etc.). Bet šāds Saeimas, kā publisko tiesību juridiskas personas, stāvoklis saprotajns neizslēdz to, ka viņa nevarētu rīkoties un uzstāties arī kā privāttiesisks, privātsaimniecisks subjekts, tāpat kā kura katra valsts centrālā iestāde un arī pati valsts kā tāda. Viņa bauda arī partu spēju un šai ziņā padota civīltiesai, ja pret viņu kā privāttiesisko saistību nesēju ceļ privāttiesisku strīdu.

Tam apstāklim, ka proceslikums 1282. un sek. p. p. nerunā par likumdošanas iestādēm, nozīmes nav, jo minētie panti, minot par pārvaldes iestādēm (казенныя управленiя), nostājušies uz krievu valsts iekārtu un katrā ziņā pēc būtības nemaz neizslēdz viņu analoģisko piemērojamību arī Saeimai, kā valsts augstākai iestādei (Sen. spr. 25. XI. 1926. g. Nr. 391. Švartcu l.).

35

546

Šajā izpratnē 1931. gadā (Lik. kr. 137) arī pieņemta C. pr. n, 1399. (1284.) p. jaunā redakcija, saskaņa ar kuru fiska vārdā prasības ceļ un uz tām atbild attiecīgas centrālas vai arī vie-

-

lekšlietu ministriia uzskatāma par pietiekoši pilnvarotu valsts vārdā un interesēs rūpēties par palikušās pēc izbeigušās reliģiskas organizācijas mantības nodošanu pēc piederības, attiecīgā gadījuma. par tas ieskaitīšanu valsts mantībā un šai nolūkā celt attiecīgu prasību tiesa (Sen. spr. 29. IV. 1926. g., Iekšlietu ministrijas l.).

Latvijā pēc viņas valsts iekārtas vispār nav seviškas oficiālas centrālās valsts pārvaldes iestādes, kurā būtu izslēdzoši koncentrēta valsts mantu pārziņa un pārstāvība (Sen. spr. 1926. g. Nr. 63). Tā tad Iekšlietu ministrija kā valsts centrālās pārvaldības iestāde jau pati par sevi uzskatāma par pilnīgi leģitimētu ajzkustināt un izvest lietu par Krievijas Sarkanā Krusta biedrības mantu kā bezmantinieku mantu atzīšanu un uzstāties kā Latvijas valsts pārstāvei. Bez tam Ministru kabinetam, kā augstākam valsts pārvaldes orgānam, piešķirama tiesība viņa izredzētam resoram uzdot konkrētā gadījumā aizstāvēt valsts (fiska) intereses bezmantinieku lietā (Sen. spr. 28. IV. 1927. g. Nr. 4, b. Kriev. Sarkanā Krusta l.).

Saskaņā ar Civīlproc. lik. 1284. p. prasība vēršama nevis pret valsts fisku (kroni) kā tādu, bet vienīgi pret attiecīgo valsts iestādi atkarībā no resora, un proti, vai nu pret kompetento centrālo valsts iestādi, vai pret tās vietējo pārvaldi, ja tāda ir.

Dzelzceļu virsvalde nav vietējs pārvaldes orgāns; viņa uzskatama par Satiksmes ministrijas organisku sastāvdaļu (Sen. spr. 3. IX. 1925. g. Beidin l. Nr. 402).

Saskaņā ar dzelzceļu nolik. 121.— 134. p. p. un Kr. Sen. 1913. g. spr. Nr. 61. bij. krievu (centrālā) dzelzcelu pārvalde (главное управленiе жел. дор. bijusi uzskatāma par vispārējo pārstāvi arī prasību lietas pret atsevišķu dzelzceju-atbildētāju [salīdz, arī Civīlproc. nolik. 320. (2131.) un piez. pie 392. (288.) р.].

Bij. Pasta un telegrāfa virsvalde, kura pēc būtības atvietojusi bij. Kriev. galveno pasta un telegrāfa pārvaldi, uzskatāma par fiska pārvaldi Civnproc. lik. 1285. p. nozīmē un tāpēc viņai piešķirama tiesība patstāvīgi uzstāties tiesu iestādēs. Pēc 2. I. 1920. g. Pasta un telegrāfa virsvaldes iekārtas (pap. pie lik._kr. Nr. 27) 10. p. galvenais direktors ir patstāvīgs atbildīgs virsvaldes pārvaldītājs, saimnieciskais un administratīvais rīkotājs tajās robežās, kādas nosprauž valdības noteikumi, kā arī satiksmes ministra principiāli rīkojumi.

Jautājums par to, vai pievestie apcerējumi attiecināmi arī uz Satiksmes ministrijas pasta un telegrāfa departamentu, par kuru bij. Pasta un telegrāfa virsvalde tika pārveidota ar 20. IX. 1927. g. noteikumiem (Lik. kr. 159), izšķirams apstiprinoši. Pievestie noteikumi tieši paredz centrālos orgānus, no vienas puses (atsevišķas pārvaldes direktoru), un vietējos orgānus, no otras puses. Ja zināma pārvalde atzīta par centrālu organu un viņai ir savi vietējie orgāni, tad ar to viņai tiek noteikti piešķirta administratīva un saimnieciska patstāvība, īstenība ar pievestiem noteikumiem pārgrozīts tikai šīs iestādes ārējais iedalījums un nosaukums. Kā iepriekšējais virsvaldes direktors (1920. g. iekārtas lik. 3., 10. p. р.), tā arī departamenta direktors (1927. g. noteik. 2., 3. р. p.) ieņem patstāvīgu stāvokli attiecīgo likumu un noteikumu robežās, atbildot par valsts pasta, telegrāfa etc. darbību, un vada to saimniecību. Kā agrāk, tā arī tagad, pasta un telegrāfa virsvaldē resp. departamentā ieiet eksploatācijas valde, resp. pārvalde, techniskā valde, resp. pārvalde, admini-

547

tējās iestādes, ja tās ir patstāvīgas saimnieciskas vienības un ja strīdus objekts atrodas viņu valdīšanā vai lietošanā, vai ja tas patstāvīgi noslēgušas līgumu, kura dēļ izcēlies strīdus.

Pēc C. pr. n. 1399. (1284.) p. prasība jāceļ nevis pret valsts fisku visuma, bet pret valsts iestādi, uz kuru prasījums attiecas. Šai ziņa likums neparedz izņēmumu tam gadījumam, kad vairākas iestādes atrodas vienas un tās pašas centrālās iestādes — ministrijas pārziņā, jo katra no šādām iestādēm uzstājas tiesas patstāvīgi viņai uzticeto valsts fiska mantisko tiesību aploka robežas, un šajās robežās katra iestāde patstāvīgi uzstājas valsts fiska mantiskās lietās.1)

Valsts pārvalžu lietu iztiesāšanā tagad pielaista turpmāk noradīta nelielā atkāpšanās no vispārējās kārtības.

1) Par valsts pārvalžu pārstāvjiem tiesā pēc likuma [C. pr. n. 1400. (1285.) р.] var būt:

a) no attiecīgā resora amatpersonu vidus iecelti pilnvarnieki) vai

b) valsts pārvalžu izraudzīti pilnvarnieki — no zvērinātiem vai privātadvokātiem.

Tāpēc valsts pārvalde ministra vai galvenā pārvaldnieka persona lietu vest tiesa nevar.3)

-

strātīvi finanču valde, resp. saimniecības daļa. Tā tad pēc būtības Pasta un telegrāfa departaments ieņem taisni to pašu stāvokli, kā agrākā Pasta un telegrāfa virsvalde un visi augšā pievestie apcerējumi tāpat attiecināmi arī uz nupat minēto departamentu. Kā patstāvīgai fiska pārvaldei agrākai Pasta-telegrafa virsvaldei un tagadējam Pasta un telegrāfa departamentam tiesība — saskaņa ar Civīlproc. lik. 1285. p. patstāvīgi uzstāties savās lietas tiesu iestades un no sevis pilnvarot arī savus pārstāvjus dēļ uzstāšanas tiesu iestādēs, izdodot viņiem no sevis attiecīgās pilnvaras vai uzdevumus (Sen. apvien. sapulces spr. 2. XI. 1928 g.).

1) Sk. Kr. Sen. 1907. g. spr. Nr. 6, Finkelšteina lietā. 2) Priekšrakstiem, ar kuriem valsts iestāžu pilnvarnieki leģitimējās tiesa, — nekādas atsevišķas formas neuzstāda, tā tad neizslēdz, ka šādus priekšrakstus var izdot arī „pilnvaras" formā… Izšķirošs ir tas, ka priekšraksts, lai gan pilnvaras formā — tiek izdots attiecīgās iestādes ierēdnim ka tādam, un ka uz to tiek aizrādīts pašā priekšrakstā (Sen spr. 28. II. 1923. g. Ed. Brūns u. Со. lietā Nr. 35). Pietiek arī ja priekšrakstu izraksta uz attiecīgas valsts iestādes blankas, bez notariālas apliecināšanas (Sen. spr. 26. X. 1923. g., Tāla mant. m. l. Nr. 250).

Par valsts ierēdni nav uzskatāms Latvijas hipotēku bankas prokūrists ka tāds; viņš nav ierēdnis un pilnvarojums viņam, t. i. prokūristam, ka tādam varētu būt tikai pilnvaras veidā (sk. Isačenko I sēj. 422. lap. р.). (Sen. spr. 26. II. — 25. III. 1931. g., Bērtina-Bērziņa l. Nr. 1067).

3) Tomēr, pēc Senāta paskaidrojuma, 1285. p. neaizliedz valsts iestādēm ar savu pilno sastāvu parakstīt tiesā iesniedzamos lūgumus. No otras puses pietiek, kad zināmā valsts resora vārdā tiesā iesniedzamo lūgumu paraksta šī resora priekšnieks, ja resors atrodas šīs vienīgās personas pārziņā (Sen. 1924. g. spr. Nr. 143, pēc T. M. Vēstn. kr). Pēc autora do-

35*

2) Ja prasītājs ir valsts pārvalde, tad prasība ceļama pēc vispārējiem šķiras un veida piekritības noteikumiem [C. pr. n 1402. (1287.) р.].

Ja prasību cel privātpersona pret valsti, tad arī, saskaņā ar C. pr. n. 1403. (1288.) р., šķiras un veida piekritība nosakāma uz vispārēja pamata vai nu pēc tās vietas, kur atrodas strīdamā manta (nekustama vai kustama; forum rei sitae), vai pēc tās, kur personai nodarīti zaudējumi (forum delicti comissi), vai beidzot pēc tās vietas, kur atrodas tā iestāde vai amatpersona, kura pārstāv tiesā valsts pārvaldi.1)

3) Pret valsts pārvaldi celtās prasības lietās, netiek pielaista prasības nodrošināšana, izņemot gadījumu, kad celta prasība par īpašuma tiesību uz mantu, kādā gadījumā tiesa var aizliegt strīdus objekta atsavināšanu [C. pr. n. 1406. (1291. р.].

4) Miertiesas visu rakstisko vai protokola ierakstīto mutisko lūgumu un paziņojumu noraksti piesūtāmi valsts pārvaldei [C. pr. n. 65. (511.) р.], un valsts pārvaldēm priekš ierašanās tiesas sēdē paredzēts divu nedēļu laiks no pavēstes saņemšanas dienas [C. pr. n. 1405. (12892.) р.].

5) Prasībās pret valsts pārvaldi nav pielaižama spriedumu iepriekšēja izpildīšana, izņemot spriedumus prasībās, kas pamatotas uz sevišķu likumu par apdrošināšanu nelaimes

__________________

mām, 1285. p. vārdi:Valsts pārvaldes prasa un atbild pie tiesas ne citādi kā… runā pretim Senāta paskaidrojumam.

1) 1288. p. nemaz nepiešķir prasītājam alternatīvas izvēles tiesības pēc tajā aprādītiem piekritības veidiem; 1288. pantā šai ziņā trūkst taisni parastais aizrādījums uz prasītāja izvēles tiesībām kā piem. 210., 217., 218., 219. р. р.: „pēc prasītāja ieskata". 1288. р., pretēji tajā pievestai frāzei „на общемъ основанiи", tomēr savos tālākos noteikumos nepieved nekādus no pamatnoteikumos par piekritību paredzētiem parastiem piekritības veidiem, bet turpretim tos zināma mērā paplašina: tā piem. pielaižot kā izsledzošo piekritības pamatu „местонахожденiе спорнаго имущества", 1289. p. nedomā par 212.panta lietišķām prasībām paredzēto „forum rei sitae", jo 212. p. runā vienīgi par nekustamas mantas atrašanās vietu, kamēr 1288. p. paredz piekritību vispār pēc „mantas" (имущества), tā tad arī pēc kustamas mantas, atrašanas vietas; tas pats ir sakāms arī par 1288. p. paredzēju piekritību .по месту, гдe нанесены частному лицу убытки", jo šai ziņa 1288. p. nedoma par 213. p. minēto piekritību pēc nekustamas mantas atrašanās vietas: 213. p. aizrāda uz zaudējumiem, kuri nodarīti taisni nekustamai mantai kā tādai, samazinot tās vērtību etc.; turpretim 1288. p. nepiegriež vērību un izšķirošu nozīmi zaudējumu lietiskam raksturam, bet, taisni otrādi, uzsver zaudējumu tīri personālo raksturu, nepiegriežot vērību tam, vai cietušais cietis šādus zaudējumus savā veselībā, savās tiesībās, savā darbībā, savā kustamā vai nekustamā mantā etc. Tāpēc, ja valsts iestāde ir nodarījusi prasītājam zaudējumus, nelikumīgi lietojot viņa zemi, — prasītājam bija jāceļ prasība pēc zaudējumu nodarīšanas vietas, bet ne pēc valsts centrālās iestādes atrašanās vietas (Sen. spr. 27. II. 1930. g., Šredera 1. Nr. 1206).

549

un arodu slimību gadījumos [C. pr. n. 846. (737.) p. 5. pkts un 1406. (1291.) p. piez.].

6) Spriedumu noraksti galīga veidā ex officio piesūtāmi valsts pārvaldēm [C. pr. n. 1407. (1292.) p.]1); pārsūdzības termiņi valsts iestādēm skaitās no sprieduma noraksta saņemšanas dienas [C. pr. n. 1408. (1293.) р.].

7) Izpildu raksts pret valsts pārvaldi2) iesniedzams bez tiesu izpildītāja vidutājības tieši tam resoram, kuram uz sprieduma, pamata tas jāizpilda [C. pr. n. 1409. (1296.) р.].

8) Tā kā visu valsts iestāžu manta pieder valstij, bet atsevišķas valsts iestādes ir tikai valsts pārvaldības orgāni un pārstāvji, tad nekādi strīdi, Civīlproc. nolik. 1. panta nozīmē, starp vairākām valsts pārvaldēm par valsts mantu tiesā nav iespējami,3) bet varbūtējas domstarpības izšķiramas pēc resora priekšgalā esošo priekšnieku vienošanās. Ja tāda vienošanās nebūtu panākama, tad jautājums nododams Senāta administratīvā, departamenta izšķiršanai [C. pr. n. 1410. (1297.) р.]. Tomēr strīdi starp valsts pārvaldi un pašvaldības iestādi piekrīt tiesas izšķiršanai uz vispārēja pamata.4)

___________________

1) Blakus lēmumu noraksti nav obligātoriski jānosūta valsts iestādēm, jo Civīlproc. lik. 1292. p. attiecas vienīgi uz spriedumiem (Sen. spr. 25. XI. 1926. g. Nr. 330, Šulca l.). Apsardzības kārtībā taisītie lēmumi, ar kuriem lieta izšķirta pēc būtības un kuri skar fiska intereses, jānosūta attiecīgām valsts iestādēm (Autors).

2) Tā kā pēc C. pr. n. 1397. (1282.) p. piezīmes pašvaldības iestādes un valsts autonomie uzņēmumi var celt prasības un atbildēt uz tām, piemērojot valsts pārvalžu lietām paredzētos noteikumus — tad arī C. pr. n. 1409. p. noteikums attiecināms uz pašvaldības iestādēm un valsts autonomiem uzņēmumiem (Sal. arī Kr. Sen. spr. 1877. g. Nr. 245.)

3) Tā kā starp 2 valsts iestādēm regresprasības tiesas ceļā pilnīgi izslēgtas un viņas savā starpā var izrēķināties vienīgi administratīvā kārtībā (Civīlproc. lik. 1297. р., Sen. iek. lik. 20. p. 5. pkt; lik. par administdatīvām tiesām 10. р.), un tā kā no otras puses spriedums, kas taisīts attiecībā pret vienu valsts iestādi, eo ipso saistošs priekš visām citām valsts iestādēm, jo visas viņas reprezentē un atvieto sevī pašu valsti, — tā tad vienas valsts iestādes pieaicināšana no otras valsts iestādes puses nav pielaižama (Sen. apv. sap. l. 1925. g. Nr. 19; 1923. g. Nr. 56; Sen. spr. 28. V. 1925. g., Zemkop. min. 1. Nr. 372).

4) Civīlproc. lik. 1297. p. nav attiecināms uz kommūnālām iestādēm, jo pēdējās nav apvienotas vienā publiski-tiesiskā juridiskā personā, proti, valstī, kuŗas atsevišķi pārvaldes organi, kā stationes fisci, gan ir tikai vispārējās valsts pārvaldes sastāvdaļas (Sen. spr. 1925. g. Nr. 495); bet atsevišķām pašvaldībām taisni trūkst tāds apvienojošs publiski-juridisks centrs un katra atsevišķā pašvaldība reprezentē sevī patstāvīgu publiski-tiesisku juridisku personu; tādēļ attiecībā uz pašvaldībām atkrīt tas racionālais pamats, uz kuru pamatojas 1297. p. (Sen spr. 21. XI. 1929. g. Aulejas pag. 1. Nr. 1313).

§ 151. Lietas, kas ceļas sakarā ar līgumiem par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām un valsts mantas vai tiesību nomas līgumiem.

I. Materiālais likums, kas noteic, kādā kārtībā slēdzami, izpildāmi un izbeidzami ar valsti slēdzamie līgumi par darbiem un piegādēm kā arī par valsts mantas vai tiesību iznomāšanu, agrāk bija ievietots Kriev. lik. kop. X. sējuma 1. daļā.

1927. g. 8. martā, izdots jauns materiālais likums „Likums par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām" (Lik. kr. 1927. g. 44), kura pamatnoteikumi pārņemti no atceltā krievu likuma, patapinot starp citu arī 1915. g. 22. aprīļa likuma (Kriev. lik. kr. 1915. g. № 130) noteikumus par termiņiem norēķinu izsniegšanai uzņēmējiem un piegādātājiem.

Saskaņā ar jauno likumu attiecīgiem valsts pārvaldes orgāniem pēc darbu vai piegādes izpildīšanas kā arī līguma laušanas gadījumā jāizsniedz kontrahentiem norēķins līgumā paredzētā termiņā, bet ja tāds līgumā nav paredzēts, tad ne vēlāk par diviem mēnešiem, skaitot no darbu vai piegādes pieņemšanas dienas. Ja līgums noslēgts uz vairāk gadiem ar noteiktiem izpildīšanas termiņiem, tad noslēdzošs norēķins sastādāms par katru budžeta gadu atsevišķi. Divu mēnešu laikā pēc norēķina saņemšanas valsts kontrahentam ir tiesība iesniegt savus iebildumus pret norēķina pareizību, nezaudējot tiesību saņemt naudu, kas viņam pienākas pēc izsniegtā norēķina. Ja viņš divu mēnešu laikā neiesniedz iebildumus, aprēķins uzskatāms par galīgu, un to nevar apstrīdēt ne administratīvā, ne tiesas prasības kartībā (Lik. par darb. un piegād. 94. р.). Ja turpretim uzņēmējs vai piegādātājs minētā termiņā iesniedz savus iebildumus, tad attiecīgai valsts pārvaldei četru mēnešu laikā no iebildumu saņemšanas dienas jāsastāda un jāizsniedz kontrahentam galīgs norēķins.

Uzņēmējam vai piegādātājam savkārt ir tiesība viena gada laika iesniegt sūdzību priekšniecībai padotības kārtībā vai celt prasību tiesas ceļā pēc valsts iestādes atrašanās vai līguma noradītas vietas [C. pr. n. 1414. (1303.) р.] par visu viņam pēc darbu vai piegādes līguma pienākošos neizmaksāto summu un arī par paša norēķina, ja tāds nav ticis izsniegts, izsniegšanu. Šāda prasība ceļama pret iestādi, kurai pēc līguma jāizsniedz norēķins, bet ja līgumā par to nav norādījumu, tad pret iestādi, ar kuru līgums noslēgts [sal. C. pr. n. 1417. (1305.) un 1399. (1284.) р., sk. arī 1305. p. krievu redakcija].

551

Šis viena gada termiņš skaitāms:

1) no tās dienas, kad uzņēmējam vai piegādātājam paziņots galīgais norēķins, sakarā ar iesniegtiem iebildumiem pret pirmo norēķinu;

2) ja norēķins nemaz nebūtu izsniegts uzņēmējam vai piegādātājam — no tās dienas, kurā izbeidzās norēķina paziņošanai noteiktais divu mēnešu termiņš, t. i. četrpadsmit mēnešu laikā no līgumā norādītās dienas vai no tās dienas, kad pieņemti darbi vai piegāde, bet līguma laušanas un uzņēmēja vai piegādātāja atstādināšanas gadījumā — no šā notikuma dienas;

3) ja pret iesniegto pirmo norēķinu valsts kontrahents iesniedzis savus iebildumus, bet pēc to iesniegšanas galīgs norēķins nav dots — no tās dienas, kad izbeidzas galīgā norēķina izsniegšanai noliktais četru mēnešu termiņš, citiem vārdiem — sešpadsmit mēnešu laikā no iebildumu iesniegšanas dienas pret pirmo norēķinu [C. pr. n. 1414. (1303.) p.].

Ceļot prasību pēc tam, kad padotības kārtībā iesniegti iebildumi pret saņemto pirmo aprēķinu, uzņēmējs vai piegādātājs nevar tiesai iesniegtā prasībā uzstādīt tādus prasījumus, kas nebūtu minēti viņa iesniegtos iebildumos [C. pr. n. 1416. (13041.) р.].

Kamēr līgums ir speķa un uzņēmējam norēķins nav izsniegts, viņam par valsts iestāžu un dienestperspnu nepareizu rīcību ir tiesība sūdzēties tikai padotības kārtībā priekšniecībai sešu mēnešu laikā, skaitot no rīkojuma paziņošanas dienas, bet par priekšniecības rīcību Senāta administratīvam departamentam viena mēneša laikā [C. pr. n. 1412. (1301.) p.].

Turpretim, pēc līguma izpildīšanas vai nekārtīga uzņēmēja atstādināšanas no tālākas līguma pildīšanas, uzņēmējs, kā jau iepriekš minēts, var pēc izvēles vai nu sūdzēties padotības kārtībā priekšniecībai vai celt prasību tiesā, ievērojot noteikto viena gada termiņu. Ja uzņēmējs iesniedzis sūdzību padotības kārtībā, tad viņš zaudē tiesību celt prasību tiesa, bet ja viņš gada laikā atsauc padotības kārtībā iesniegto sūdzību pirms tās izspriešanas, tad var celt prasību tiesas ceļa līdz minētā gada notecējumam [C. pr. n. 1415. (1304.) р.].

II. Augšā aprādītā kārtībā skatāmas cauri arī lietas, kas ceļas sakarā ar valstij piederošas mantas vai tiesību (valsts obroka1) objektu, kā: zemes, muižu, dzirnavu, zvejas, torfa

________________________

1) Zem valsts obroka zemēm (казенныя оброчныя

статьи) bija saprotami visi tie valsts nekustami īpašumi, kuŗi tika izdoti

obroka lietošanā Kr. lik. kop. VIII. sēj. l. d. paredzētā kārtībā (Уставь о

каз. оброчн. статьяхъ, 1908. g. 1. р.). Minētas valsts zemes tika iznomātas

uz noteiktu laiku vai arī bez noteikta termina, saskaņā ar noteikumiem

griešanas, akmeņu laušanas tiesību u. t. t.) iznomāšanu. Arī šinī gadījumā nomniekam pēc nomas līguma notecēšanas izsniedzams norēķins. Visi strīdi starp valsts pārvaldi un nomnieku, kuri izcēlušies līguma izpildīšanas laikā, kā arī pēc līguma izbeigšanās un norēkina izsniegšanas, izšķirami vai nu tiesā — prasības kārtībā, vai administratīvā kārtībā, sūdzības ceļā priekšniecībai padotības kārtībā, pie kam nomniekam savu pretenziju iesniegšanai nolikts sešu mēnešu termiņš, skaitot no strīda izcelšanās vai līguma izbeigšanās jeb laušanas dienas [C. pr. n. 1419. (1307.) р.].

Ja uzņēmējam, piegādātājam vai nomniekam izsniegtā norēķinā pielaista kļūda vai nepareizība, kura saistīta ar zaudējumiem valsts pārvaldei, tad pēdējā paziņo par to savam kontrahentam, nosūtot tam jaunu izlabotu norēķinu un pieprasot pārmaksātās vai nepareizi izmaksātās summas atmaksu ne apstrīdamu prasījumu kārtībā.1) Šinī gadījumā uzņēmējs, piegādātājs vai nomnieks, ja viņš atzīst jauno norēķinu par nepareizu, sešu mēnešu laikā no atmaksas pieprasīšanas dienas var celt attiecīgu prasību tiesā, lūdzot atzīt valsts prasījumu par nepareizu un nelikumīgu. Tomēr tādas prasības iesniegšana neaptur pieprasītās summas piedzīšanu neapstrīdamu prasījumu kārtībā, ja tiesa to neaptur [C. pr. n. 1420. (1309.) р.].

§ 132. Prasības atjaunot traucētu vai zaudētu

valdīšanu attiecībā uz valsts nekustamu mantu

(posesoras prasības).

Atkāpšanās no vispārējās Civīlproc. nolik. 36. (1806.), 37. (29.), 95. (73.) un 93. (1807.) p. noteiktās kārtības šinīs lietās pie-

__________________

par piegādēm valsts vajadzībām (ar zināmiem VIII. sēj. 1. d. paredzētiem

pārgrozījumiem), t. i. izsoles kārtībā (Уставъ о каз. оброч. ст.

1., 27., 45., 58., 122. р.). Tikai izņēmuma gadījumā zināmas zemes kate

gorijas varēja iznomāt bez izsoles dzelzceļiem, koku zāģētavām,

kalnraktuvēm (горные заводы) un zemnieku sabiedrībām (89.—101. p.).

Beigās šās zemes tika iznomātas saimnieciskā kārtībā, ja tās neizdevās

izdot nomā izsoles kārtībā (112. un sek. р.). Tikai par minētā kārtībā iz

nomātiem valsts zemes gabaliem runā Civīlproc. nolik. 1300., 1307., 1308. p.

Minētos noteikumus par obroka zemes lietošanu nevar attie

cināt uz agrār. ref. lik. pamata valsts zemes fondā ieskai

tīto muižu zemi, t. i. uz zemi, kura nebūt nav izmantojama Kr. lik.

kop. VIII. sēj. 1. d. paredzētā kārtībā (izdodot to obroka lietošanā), bet

gan agrār. ref. lik. 1. pantā aprādītām vajadzībām un tādēļ tikaļ pagaidām

varēja tikt iznomāta un proti līdz agrārreformas izvešanai (agrār. ref. lik.

1. d. 12. р.). (Sen. spr. 25. X. 1929. g. Zariņa l. Nr. 467.).

____________________________________

1) Skat. „Положенiе о взысканiяхъ по безспорн. деламъ казны

6. un 7. р. Krievu lik. kop. XVI. sēj. 2. d. un Nodokļu nolikuma

553

laista tādēļ, ka valsts pārvaldes, nebūdamas informētas par valdīšanas traucēšanu, viegli var nokavēt posesorām prasībām paredzēto gadu termiņu, bet pierādīt valsts īpašuma tiesības uz tai piederošu nekustamu mantu valstij ir grūtāki kā privātām personām, jo valstij piederošas nekustamas mantas bieži nav ievestas zemes grāmatās, un tamdēļ valstij nereti nav iespējams celt īpašuma prasības, bet tā spiesta celt tikai posesoras prasības.

Šādās prasības iesniedz vai nu attiecīgas pārvaldes centrālās iestādes pilnvarotais vai tie vietējie orgāni jeb amatpersonas,1) kuru tiešā pārziņā manta atrodas [C. pr. n. 1422. (1313.) р.]. Prasības ceļamas pēc vispārēja noteikuma tikai miertiesā viena gada laikā no valdīšanas traucēšanas vai zaudēšanas dienas. Ja valsts manta, kuras valdīšana traucēta vai zaudēta, atrodas privātpersonas pagaidu valdīšanā, tad gada laiks skaitāms:

1) no tās dienas, kad valsts pārvalde saņēmusi rakstisku ziņojumu par valdīšanas traucējumu vai

2) no tā laika, kad valsts pārņēmusi mantu no privātpersonas atpakaļ [C. pr. n. 1421. (1311.) р.].

Privātpersonas, kas valda valsts mantu ar lietošanas tiesībām, var arī tieši no sevis celt prasības par traucētas valdīšanas atjaunošanu [C pr. n. 1423. (1314.) p.].2) Šinī gadījumā jāiesniedz tiesai divi prasības lūguma noraksti — viens priekš atbildētāja un otrs priekš valsts pārvaldes.

§ 133. Lietas par zaudējumu atlīdzību no tiesnešiem, prokuroriem un citiem tiesu resora

darbiniekiem.

Agrākā Krievijā lietas par civīlresoru vai pašvaldības iestāžu amatpersonu nodarīto zaudējumu atlīdzību skatīja cauri sevišķās jauktās tiesu-administrātīvās iestādēs (sk. atceltos Civīlproc. nolik. 1320. un 1321. р.), pie kam prasību celšanai bij nolikti ļoti īsi termiņi no trim līdz sešiem mēnešiem [C. pr. n. 1318. p.]. Krievijas pagaidu valdības 1917. g. 11. aprīļa likums minēto termiņu pagarināja līdz diviem gadiem, pie kam

(1928. g. izd.) I. piel. pie 3. panta par Nodokļu un neapstrīdamu naudas summu piedzīšanu.

_____________________

1) Šis C. pr. n. 1322. (1313.) p. noteikums ir atkāpšanas no C. pr. n. 1400. (1285.) p. noteikuma.

2) Saskaņā ar 1925. g. 27. oktobra likumu (Lik. kr. 187) arī turētajam piešķirta tiesība celt prasības par traucētās valdīšanas atjaunošanu (Civīllik. 626. p. piezīme).

jauktās tiesu-administrātīvās iestādes atcēla un prasības bija

jāiesniedz:

1) Senāta civīl-kasācijas departamentam — attiecībā uz atbildētājiem, kas ieņēma augstākos triju klašu amatus;

2) Tiesu palātai — attiecībā uz personām, kas ieņēma kādu no 4. līdz 6. klases amatiem un

3) apgabaltiesai — pret visām pārējām dienestpersonām.

Ar Latvijas 1922. g. 12. oktobra noteikumiem (Lik. kr. 1922. g. 209, II.) šī kārtība atcelta un visas prasības par civīlresoru un pašvaldības iestāžu amatpersonu nodarītiem zaudējumiem padotas vispārējai Civilprocesa nolikumā noteiktai kārtībai.

Kas attiecas uz zaudējumu piedzīšanu no tiesnešiem, prokuroriem un citām tiesu resora amatpersonām, tad šinīs lietās vecais krievu likums (1331.—1336. p.) vispārīgi ir palicis spēkā, bet tomēr ar dažiem izņēmumiem, kas paredzēti minētā 1922. g. 12. oktobra likumā. Iepriekšēji lūgumi atļaut pieprasīt tiesas ceļā zaudējumus, kuri cēlušies caur senatoru, Senāta virsprokurātūras amatpersonu un virssekretāru, Tiesu palātas un apgabaltiesas tiesnešu un prokuratūras amatpersonu, izmeklēšanas tiesnešu, miertiesnešu un zemes grāmatu nodaļu priekšnieku un viņu palīgu nepareizu rīcību,1) iesniedzami Senāta apvienotai sapulcei [C. pr. n. 1425. (1336.) un 1426. (1331.) р.]. Šā lūguma norakstu Senāts piesūta domātam nākošam atbildētājam, pieprasot sniegt paskaidrojumus Senāta noliktā termiņā [C. pr. n. 1428. (1333.) р.].

Ja Senāts, caurskatījis lūgumu un paskaidrojumu, atzīst lūgumu par pamatotu, tad viņš norāda apgabaltiesu vai miertiesnesi, kur lūdzējam ir tiesība griezties ar attiecīgu prasību

_______________________

1) Krievijas Senāta I. un kasācijas departamentu kopsapulce savā 23. XI. 1895. g. lēmumā Nr. 172 paskaidrojusi, ka tiesnesis nes atbildību pēc 1331. un turpmākiem pantiem ne tikai tanī gadījumā, kad viņš bijis partējisks, bet arī tad, ja viņš skaidri izteiktu likumu iztulkojis vai piemērojis acīmredzami nepareizi. Pārpratumu šādos gadījumos nevar attaisnot jau tamdēļ vien, ka tam par pamatu acīmredzama paviršība vai citi iemesli, kam nav nekā kopēja ar apzinīgu un labticīgu tiesnešu darbību, iztulkojot un izpētot lietu, lai gan šos iemeslus nevar uzskatīt par tiesneša neobjektīvitātes un partējības rezultātu (sk. arī Kr. Sen. 1885. g. spr. Nr. 76).

Saskaņā ar paskaidrojumiem pie krievu Civilprocesa likumu jaunas redakcijas projekta (III. s. 1. d. 124. lap. р.), tiesneši nes materiālu atbildību ne tikai par tīši nelikumīgu rīcību, bet arī rupju nevērību un acīmredzamu paviršu izturēšanos pret saviem pienākumiem, ja no tam privātai personai cēlies zaudējums. Šāds viedoklis atbilst arī krimināllikumam, kurš uzskata par krimināli sodāmu nodarījumu, ja tiesnesis pielaidis vilcināšanos un nevīžību izpildot savus pienākumus [sk. T. iek. lik. 188. (262.) — 195. (269.) р.; arī Disciplinārsodu lik. 14. p. — Lik. kr. 1930. g. 140]. Sal. arī zemteksta atzīmi 171. lap. p.

555

par zaudējumu atlīdzību vispārējā tiesāšanas kārtībā [C. pr. n. 1430. (1335.) р.]. Tādā kārtā še radīta izņēmuma piekritība, lai nodrošinātu konkrētas lietas pilnīgi objektīvu iztiesāšanu, bet tālākā prasības iztiesāšana padota vispārējiem civilprocesa noteikumiem. Ja lūgumu, lai atļauj pieprasīt zaudējumus no tiesu resora amatpersonām, iesniedz pilnvarnieks, tad pēdējam šim nolūkam nepieciešama speciāla pilnvara [C. pr. n. 1427. (1332.) р.].

§ 134. Tiesāšanas kārtība laulības lietās.

Pie izņēmumiem no vispārējās civīltiesāšanas kārtības pieder arī lietas ar ģimentiesisku raksturu. Pie šīm lietam var pieskaitīt: a) prasības aizliegt izsludinātām personām salaulāties ; b) prasības par laulības šķiršanu vai laulāto atšķiršanu, un prasības atzīt laulību par spēkā neesošu; c) prasības par tiesībām, kas saistītas ar likumīgas laulības pastāvēšanu, to starpā prasības par dzimšanu laulībā vai ārlaulībā.

I. Prasības aizliegt izsludinātām personām iestāties laulībā izceļas sakarā ar izsludināšanu, ko izdara pirms nodomātās laulības noslēgšanas (Lik. par laulību 11.—23. p. — Lik. kr. 1921. g. 39).

Personām, kuru tiesības aizkar izsludināto personu sagaidāmā salaulāšana, ir tiesība divu nedēļu laikā, skaitot no izsludināšanas dienas, celt ierunas tajā dzimtsarakstu nodaļā, kur izsludināšana izdarīta, norādot likumīgos šķēršļus laulības noslēgšanai (lik. par laul. 17. un 36. р.). Par celtām ierunām nodaļa paziņo izsludinātiem. Pēdējiem, ja viņi atzīst ierunas par nepamatotām, divu nedēļu laikā jāpaziņo par to dzimtsarakstu nodaļai, kura savkārt paziņo to ierunas cēlējam. Lai novērstu laulības noslēgšanu, personai, kuras tiesības aizskar šāda laulība, tad arī jāceļ prasība aizliegt izsludinātām personām noslēgt laulību.

Šāda prasība ceļama divu nedēļu laikā, skaitot no tās dienas, kad saņemta izsludinātās personas atbilde. Ar prasības celšanu izsludināšana tiek apturēta, ja prasītājs iesniedz dzimtsarakstu nodaļai apliecību par prasības celšanu (lik. par laul. 20. р.).

Prasība ceļama pie miertiesneša pēc tas dzimtsarakstu nodaļas atrašanās vietas, kurai iesniegts paziņojums par vēlēšanos iestāties laulībā (lik. 21. р.).

Par prasītāju šādās lietās var būt persona, kuras tiesības aizkar paredzētās laulības noslēgšana un atsevišķos gadījumos arī prokurors, bet par atbildētāju — tas no izsludinātiem, kas

neatzīst prasītāja celto ierunu pareizību (Lik. par_ laul. 21. р.). Prasības vērtība šajos gadījumos nav jāuzdod. Tālākā šo prasību gaita padota vispārējiem sacīkstes procesa noteikumiem. II. Prasības par laulības šķiršanu un prasības atzīt laulību par speķa neesošu. Laulībai piemīt raksturīgas īpatnības, kas to atšķir no pārējiem līgumiem, proti: I) tai ir stingri personisks raksturs un par līguma objektu tajā ir pašas personas; 2) laulību kā līgumu slēdz bez termiņa, uz visu mūžu; 3) laulības mērķis — cilvēces turpināšana, ģimenes nodibināšana un, kā sekas, 4) jaunu juridisku attiecību rašanās pret bērniem; 5) tādi laulības līguma elementi kā mīlestība un uzticība, kuru pārkāpšanu grūti noteikt un vel grūtāki sankcionēt ar zināmām sekām. Viss tas kopā ņemts ir novedis pie tā, ka agrāk, un dažas zemes arī vel tagad, uz laulību sāka raudzīties kā uz pilnīgi specifisku līgumu ar reliģiski-morālisku nokrāsu, kuru baznīca ņēma savā pilnīgā pārziņā un apsardzībā, izsludinot par sakramentu. Tādēļ visi tīri personiska rakstura jautājumi, — kā pati laulības noslēgšana, tās atzīšana par pastāvošu vai spēkā neesošu, laulības līguma šķiršana — piekrita pēc krievu pirmsrevolūcijas likumiem baznīcas un baznīcas tiesas pārziņai (konsistorijai un sinodei), un tikai daži ar likumīgās laulības pastāvēšanu saistītie jautājumi par tiesībām [sk. C. pr. n. 1914. g. izd. 1337.—1356. p.] bija atstāti civīltiesas pārziņā. Kad civīltiesa paceļas kādi jautājumi, kurus iepriekš vajadzēja izšķirt kompetenta garīga tiesā (piem., vai laulība pastāv, vai tā ir speķa), tad lietu civīltiesa apturēja, iekam kompetentā garīga tiesa izšķīra prejudicialo jautājumu (sk. atcelto C. pr. n. 1914. g. izd. 1338. р.).

1921. gada. 1. februārī Latvijā, sekojot Vakareiropas valstu, galvenā kārtā Šveices, paraugam, izdots jauns likums par laulību (Lik. kr. 1921. g. 39), kā civīlu līgumu. Ar to atkrita garīgo tiesu galvena nozīme, un jautājumi par laulības esamību, spēku, neesamību un šķiršanu tika padoti civīltiesas kompetencei.

Sakarā ar šo jāņem vērā, ka laulībai ir nozīme ne tikai ģimenes mērogā, bet arī liela sabiedriska nozīme, jo laulība nosaka ne tikai laulāto un viņu bērnu civīlās, bet arī publiskās tiesības (piem., pavalstniecību). Var arī gadīties, ka, caurlūkojot jautājumu par tiesībām, kas izriet no laulības, zināmas tiesības neviens neapstrīd, t. i. lietā var trūkt atbildētāja.

Bez tam vispārējā civilprocesa sacīkstes kārtība, sakarā ar laulības līguma specifiskām īpatnībām, nav šām lietām visai

557

piemērota, un tamdēļ lietas par laulības spēkā neesamības atzīšanu un laulības šķiršanu vai laulāto atšķiršanu, lai gan padotas vispārējai civīltiesāšanas kārtībai, tomēr ar šādiem ievērojamiem izņēmumiem.

1) Lietas par laulības šķiršanu, par lailāto atšķiršanu un par laulības spēkā neesamību piekrīt vienīgi apgabaltiesām, pie kam šo prasību veida piekritība padota vispārējiem fori domicilii [C. pr. n. 309. (203.) р.] vai fori contractus [C. pr. n. 316. (210.) p.] noteikumiem. Tomēr tajos gadījumos, kad laulība slēgta ārzemēs un atbildētāja dzīves vieta nav zināma vai kad viņš arī atrodas ārzemēs, atļauts celt prasību pēc prasītāja dzīves vietas (Lik. par laul. 88. р.).

2) Par prasītāju šajās lietas var būt katrs laulātais, bet lietās par laulību spēkā neesamību arī trešās ieinteresētās personas vai prokurors, pie kam tādā gadījumā kā atbildētāji aicināmi abi laulātie. Šajā gadījumā ir litis consortium necessarium passivum gadījums [C. pr. n. 1447. (Lik. par laul. 74.) р.]. Ja tādu prasību prokurors zaudē, tad tiesu izdevumus sedz valsts; turpretim lietas vinnēšanas gadījumā tiesu izdevumi piespriežami valstij par labu [C. pr. n. 1448. (Lik. par laul. 75.) р.]. Prasībām atzīt laulību par spēkā neesošu piemīt starp citu tā raksturīgā pazīme, ka tiesai, izspriežot šīs lietas, jārēķinās atsevišķos gadījumos ne tikai ar prasības celšanas, bet arī ar lietas izspriešanas momentu. Tā piem., ja prasība par laulības spēkā neesamības atzīšanu celta aiz tā iemesla, ka viens no laulātiem nav sasniedzis laulības noslēgšanai likumā paredzēto vecumu (Lik. par. laul. 2. р.), bet lietas izspriešanas momentā šis laulātais sasniedzis noteikto vecumu vai sieva tajā laikā kļuvusi grūta, tad lieta izbeidzama (Lik. par laul. 33. р.). Tāpat izbeidzama lieta prasībā atzīt par speķa neesošu laulību, kuras noslēgšanas laikā viens no laulātiem atradies cita laulībā, ja uz lietas izspriešanas laiku pirmā laulība jau beigusies ar nāvi, šķiršanu vai atzīšanu par neesošu (Lik. par laul. 36. р.).

3) Noilgums prasībām par laulības spēkā neesamību vai nu ievērojami samazināts (piem., 6 mēneši no tās dienas, kad izbeidzies draudu iespaids, ja iestāšanās laulībā notikusi aiz sodāmu draudu iespaida — lik. 39. p.) vai arī pavisam izslēgts (piem., ja laulība nav tikusi noslēgta nedz dzimtsarakstu nodaļā, nedz pie garīdznieka; ja laulības slēgšanas laikā viens no laulātiem bijis garā slims; ja laulātie atradušies tuvā radniecībā vai svainībā, kas ir par šķērsli laulības noslēgšanai; ja laulība noslēgta pirmai laulībai pastāvot; lik. 38. р.).

Prasība par laulības šķiršanu ceļama viena gada laikā no tās dienas, kad prasītājam kļuvis zināms tas apstāklis, kas var būt par laulības šķiršanas pamatu (lik. 42. un 43. p.), un pie tam tiesai, pretēji Civīlproc. nol. 808. (706.) р., pašai ir tiesība ierosināt jautājumu par prasības noilgumu. Precētām sievām asistents nav vajadzīgs [C. pr. n. 1445 (Lik. par laul. 71.) р.].

4) Laulāto darbībspeja laulības lietas iestājas vīriešiem ar 18 g. vecuma sasniegšanu un sievietēm ar 16 gadiem (Laul. lik. 2. un 65. un C. pr. n. 1440. р.). Savas laulības lietas laulātie var vest paši vai arī izdot pilnvaru citai personai, pie kam, papildinot Civīlproc. nol. 352. (250.) p. noteikumus, pilnvarā speciāli jānorāda uz tiesību vest laulības lietu [C. pr. n. 1440. (Lik. par laul. 66.) р.].

5) Pretēji Civilproc. nol. 360. (258.) p. noteikumiem, ar prasību par laulības spēkā neesamību, par laulāto atšķiršanu vai laulības šķiršanu, atļauts savienot vienīgi prasījumu par bērnu piešķiršanu prasītājam vai par tiesību uz uzvārdu. Citi prasījumi, sevišķi par uzturu (alimentiem), ceļami atsevišķā prasībā [C. pr. n. 1441. (Lik. par laul. 67.) р.]. Prasībās par laulības šķiršanu iespējamas pretprasības, ja atbildētāja puse arī cenšas panākt laulības šķiršanu, bet vēlas, lai laulības šķiršanas vainu uzliek prasības cēlējam.

6) Pretēji Civīlproc. nol. 457. (367.) un 568. (480.) р., tiesai pašai ir tiesība pieprasīt no pusēm pierādījumus par tādiem apstākļiem, kurus puses neapstrīd, un pušu atzīšana atstāta tiesas brīvai novērtēšanai [C. pr. n. 1445. (Lik. par laul. 71.) p.].1)

7) Nerēķinoties ar Civīlproc. nol. 436. (333.) p. noteikumu, prasītājam līdz pat sprieduma taisīšanas brīdim ir tiesība, grozīt savas prasības pamatus, norādot jaunus iemeslus laulības atzīšanai par spēkā neesošu, tās šķiršanai vai laulāto atšķiršanai [C. pr. n. 1442. (Lik. par laul. 68.) р.]. Mūsu likumā par laulību nav kollīziju normu, kas regulētu jautājumu par laulāto-ārzemnieku laulības šķiršanu. Kā franču, tā vācu likumi atļauj šķirt ārzemnieku laulības tikai tajā gadījumā, ja šķiršanas iemesli pēc laulāto nacionālā likuma (lex patriae) un pēc laulības šķiršanas vietas likuma (lex domicilii) sakrīt. Šis jautājums sevišķi svarīgs tādēļ, ka

______________________

1) Atsevišķi Senāts paskaidrojis, ka likumā par laulību 50. p. ir tāda praesumptio juris et de jure par to, ka nepārtraukti 3 gadus ilgstoša laulāto atšķirta dzīve uzskatāma ipso facto par pierādījumu tam, ka laulības dzīve ir izārdīta bez kāda laulātā vienpusīgas vainas, un tādēļ laulība šķirama uz katra laulātā prasības pamata, pēc analoģijas ar likuma par laulību 49. p. 2. un 3. d. noteikumiem (Sen. spr. 1924. g. Nr. 50).

ja laulība šķirta aiz tāda iemesla, ko paredz tiesas atrašanās vietas likums, bet nepazīst nacionālais likums, tad tiesas spriedumu par laulības šķiršanu var neatzīt par spēkā esošu šķirto laulāto dzimtenē, un rezultātā nu iznāk, ka spriedumu iespējams apstrīdēt un atzīt par spēkā neesošu.

8) Prasības vērtība šajās lietās noteikta likumā uz 200 latiem [C. pr. n. 1454. (Lik. par laul. 81.) р.].

9) Tā kā liecinieki laulību lietās pa lielākai daļai ir vienas vai otras puses radnieki un tuvinieki, tad jau arī agrāk, kad lietas iznākumā ieinteresēto liecinieku noraidīšana saskaņā ar Civīlproc. nol. (1914. g. izd.) 373. p. 1.—3. pktu vispār pastāvēja, tieši laulības lietās šāda noraidīšana netika pielaista (Lik. par laul. 72. р.). Tagad ģimenes lietās lieciniekiem, pat ja viņi ir prāvnieku tuvi radnieki vai ietilpst Civīlproc. nol. 462. (370.) p. paredzētās pirmās trīs grupās, nav tiesības atteikties no liecības došanas.

10) Sakarā ar materiālo likumu (Civīllik. 7., 37., 2368. un 3604. p.), kas nepielaiž laulības šķiršanu izlīguma ceļā, arī procesuāls izlīgums, kas vērsts uz laulības šķiršanu vai laulāto atšķiršanu, nav pielaižams [C. pr. n. 1446. (Lik. par laul. 73.) р.].

11) Bērnu interesēs, uz kuriem šādas prasības vienmēr atstāj savu iespaidu, likums uzliek tiesai pienākumu tiesas spriedumā atzīmēt, pie kura no vecākiem atstāti nepilngadīgie bērni. Šo jautājumu izšķir vai nu pēc vecāku savstarpējas vienošanās vai, ja tādas nav, — pati tiesa, kurai jāņem vērā bērnu intereses un jāuzklausa, ja tas ir iespējams, arī pašu bērnu vēlēšanās, ja pēdējie sasnieguši 17 gadu vecumu [C. pr. n. 1449. (Lik. par laul. 76.) p. un Lik par laul. 55. p.]. Vecākam, pie kura bērni atstāti, vienam pašam pieder vecāku vara, bet viņam jādod iespēja otram vecākam satikties ar bērniem (Lik. par laul. 56. р.). Spriedumā tiesai jānorāda arī, kura laulātā vainas dēļ laulība šķirta [C. pr. n. 1449. (Lik. par laul. 76.) р.]. Šīm jautājumam var būt prejudiciāla nozīme nākošā prasībā par uzturu (Lik. par laul. 58., 60. un 62. р.).

12) Pretēji Civīlproc. nol. 1019. (893.) un 1021. (895.)

pantam, pēc stāšanas likumīgā spēka spriedumam par laulības

spēkā neesamību vai šķiršanu ir spēks arī attiecībā uz trešām personām, kas procesā nav ņēmušas dalību [C. pr. n.

1451. (Lik. par laul. 78.) р.].

13) Spriedumus lietās, kurās atbildētāja dzīves vieta nav zināma, publicē Valdības Vēstnesī, un termiņi atsauksmes, apellācijas vai kasācijas iesniegšanai skaitās no publikācijas dienas [C. pr. n. 1450. (Lik. par laul. 77.) р.].

14) Pretēji Civīlproc. nol. 1049. (924.) p. un papildinot

932. (8141.) р., Tiesu palātas spriedumus neizpilda pirms kasācijas sūdzības iesniegšanai noteiktā termiņa notecēšanas, bet kasācijas iesniegšanas gadījumā — pirms tās izspriešanas [C pr. n. 932. p. 2. pkts un 1452. (Lik. par laul. 79.) р.].

15) īpatnēja kartība paredzēta laulības šķiršanas lietam, ja laulības šķiršanu lūdz abi laulātie. Tāds lūgums iesniedzams apgabaltiesai pēc viena laulātā dzīves vietas. Par šādu lūgumu arī jāsamaksā tiesu nodeva 8 latu apmērā [C. pr. n. 1454. (Lik. par laul. 81.) p]. Tiesai nav tiesības caurskatīt šādu lūgumu agrāk par 2 mēnešiem no tā iesniegšanas dienas.1) Uz sēdi, kuru noliek pēc šo 2 mēnešu notecēšanas, uzaicina personīgi abas puses samierināšanai, un tikai tad, ja laulātie atsakās izlīgt, tiesa taisa spriedumu par laulības šķiršanu uz vispārējā pamata. Ja viena puse neierodas personīgi bez ievērojamiem iemesliem, tad tiesa šo lietu izbeidz, atstājot tiesību iesniegt jaunu lūgumu. Ja puses neierašanās iemesls atzīts par pamatotu, tad lietu izslēdz no dienas kārtības [C. pr. n. 1453. (Lik. par laul. 80.) p.].

Laulības šķiršanas vieta prasītajam ir tiesība lūgt atšķirt laulātos uz laiku līdz 3 gadiem. Ja pēc tiesas noteiktā atšķiršanas laika laulāto kopdzīve neatjaunojas, tad katram no laulātiem ir tiesība celt prasību par laulības šķiršanu (Lik. par laul. 52. un 53. p.).

III. Prasības par tiesībām, kas izriet no likumīgas laulības pastāvēšanas. Šīs prasības var būt:

1) personiskas, proti: a) par viena laulātā tiesībām uz bērniem, kas atrodas pie otra laulātā; b) par satikšanos ar bērniem, kas atrodas pie otra laulātā un c) par bērna dzimšanu laulībā vai ārlaulībā;

2) mantiskas, proti: a) par laulātā uzturēšanu, un b) par bērnu uzturēšanu.

Mantiskas prasības padotas vispārējiem šķiras piekritības noteikumiem pēc prasības vērtības, ko aprēķina, ņemot alimenta prasījumu summu par vienu gadu, bet ja alimentu prasījumi attiecas arī uz pagājušu laiku, tad alimentu viena gada summai pieskaitāma tā summa, kas pienākas par laiku līdz prasības celšanai [C. pr. n. 1456. (13452.) un 1460. (13456.) р.].

Personiskas prasības padotas tikai apgabaltiesai, un kā izņēmums no šā noteikuma ir vienīgi prasības par satikšanos ar bērniem, kas atstāti pie otra laulātā, jo šīs prasības piekrīt miertiesnesim.

Veida piekritība nosakāma pēc atbildētāja dzīves vietas.

__________________________

1) Šis noteikums pa daļai ir pretrunā ar C. pr. n. 1443. p.

561

Ja pēdējā nav zināma, tad prasītājs var celt prasību: 1) pēc prasītājam zināmās pēdējās atbildētāja dzīves vietas; 2) pēc viņa nekustamās mantas atrašanās vietas; 3) pēc savas dzīves vietas [C. pr. n. 1457. (13453.) р.], bet ja atbildētāja vispār nav, tad pēc savas dzīves vietas [C. pr. n. 1431. (1339.) р.].

Šajā pēdējā gadījumā prokurors atvieto atbildošo pusi, un uz viņu gulstas pienākums savākt pierādījumus prasītāja nepareizo prasījumu apgāšanai, kā arī visi atbildētāja pienākumi un tiesības [C. pr. n. 1435. (1343.)—1437. (1345.) р.].

Prasības par personiskām, tā arī par mantiskām tiesībām, kas saistītas ar laulību, ja tādi strīdi pamatoti uz pašas laulības esamības apstrīdēšanu, noilgst pēc diviem gadiem, skaitot no viena laulātā nāves dienas [C. pr. n. 1432. (1340.) р.; sk. Kr. Sen. 1901. g. spr. Nr. 79].

Laulāto procesuālā darbībspēja paplašināta tajā ziņā, ka nepilngadība vai viena laulātā atzīšana par izšķērdētāju vai maksātnespējīgu parādnieku (sk. Kr. Sen. 1900. g. spr. Nr. 43) nekavē laulāto personīgi vai caur pilnvarnieku vest lietas, kas saistītas ar laulību [C. pr. n. 1458. (13454.) р.]. Izdodot pilnvarniekam pilnvaru, tajā jānorāda uz tiesību vest šādas lietas [C. pr. n. 1359. (13455.) р.].

Tiesas tiesības šajās lietās ievērojami paplašinātas, un sacīkstes princips ievērojami sašaurināts. Tā, tiesa ex officio var lietas apstākļu noskaidrošanai ierosināt jautājumu par pašu laulāto, viņu radnieku un kaimiņu kā arī citu personu nopratināšanu, kuras varētu sniegt tiesai kādas ziņas lietā [C. pr. n. 1462. (13458.) р.].

Šīs lietas, kurām ir ģimenes un intīms raksturs, caurlūko slēgtā tiesas sēdē [C. pr. n. 1461. (13457.) р.] un tuvu radnieku atteikšanās no liecinieku liecībām nav atļauta [C. pr. n. 462. (370.) p. in fine].

Ņemot vērā prasītāju iedomājamo grūto materiālo stāvokli, šajās lietās pieļauta spriedumu iepriekšēja izpildīšana [C. pr. n. 1464. (134510.) р.], pie kam, atkarībā no apstākļiem, pieprasot jeb arī nepieprasot nodrošinājumu [C. pr. n. 1465. (134511.) р.].

Tā kā, beidzot, lietas par vecāku savstarpējām attiecībām pret bērniem var ilgt garāku laiku un bērnu stāvoklis pa šo laiku var kļūt nenoteikts, tad likums [C. pr. n. 1463. (13459.) un 1444. (lik. par laul. 70.) р.] piešķir tiesai tiesību pašā lietas sākumā, vēl pirms tās izspriešanas pēc būtības, taisīt lēmumu, pie kura no vecākiem jāpaliek bērniem pa procesa laiku, neizšķirot ar to šo jautājumu galīgi. Tādu tiesas lēmumu var pārsūdzēt atsevišķi no apellācijas [C. pr. n. 1463. (13459.) р.].

Pārējā prāvas gaitā šīs lietas par tiesībām, kas izriet no likumīgās laulības pastāvēšanas, padotas vispārējiem civīltiesāšanas noteikumiem.

§ 135. Tiesāšanas kārtība lietās par dzimšanu

laulībā.

Dzimšanu laulībā agrāk pierādīja ar metriskām apliecībām, ko izdeva garīgās iestādes, pamatojoties uz ierakstiem metriskās grāmatās [C. pr. n. 1474. (1354.) p. un X. sēj. 1. d. 34.—36. р.]. Saskaņā ar 1921. g. 18. februāra likumu par civīlstāvokļa aktu reģistrāciju (Lik. kr. 47) Latvijā dzimšanas, laulības un miršanas gadījumi reģistrējami dzimtsarakstu nodaļās, kas nodibinātas pie pilsētu un pagastu pašvaldībām un atrodas vietējā miertiesneša uzraudzībā.

Ar 1928. g. 22. marta pārgrozījumiem (Lik. kr. 51) ev.-lutera, reformātu, rom.-katoļu, pareizticīgo, vecticībnieku, anglikāņu, metodistu, baptistu, adventistu un Mozus ticīgo konfesiju garīdzniekiem arī atļauts izdot metriskas apliecības ne tikai par laiku līdz vietējo dzimtsarakstu nodaļu atvēršanai, bet arī pēc to atvēršanas. Visos gadījumos, kad kristīšana, laulāšana vai apbedīšana izdarīta no minēto konfesiju garīdzniekiem, pēdējo pienākums 14 dienu laikā nosūtīt izrakstus no baznīcu metriskām grāmatām vietējai dzimtsarakstu nodaļai.

Dzimšanas, laulības un miršanas gadījumi reģistrējami tai dzimtsarakstu nodaļā, kuŗas apgabalā tie notikuši (Lik. kr. 1931. g. 16; 41. р.).

Attiecībā uz ārlaulība dzimušiem, kuru vecāki pēc bērnu dzimšanas iestājās laulībā, 1924. g. izdots likums par ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimāciju (Lik. kr. 42), kas satur šādus noteikumus par leģitimēto bērnu dokumentu nokārtošanu.

1) Ja ārlaulībā dzimušais bērns jau reģistrēts dzimtsarakstu nodaļas dzimšanas grāmatā, tad pēc vecāku salaulāšanās viņiem jāpaziņo mutiski vai rakstiski tai pašai nodaļai, ka viņi salaulājušies un ka bērns dzimis no viņiem, iesniedzot laulības un bērna dzimšanas apliecības. Uz šāda paziņojuma pamata nodaļas pārzinis ieved dzimšanas ierakstā atzīmi par leģitimēšanu, izdara attiecīgus izlabojumus un izdod vecākiem jaunu dzimšanas apliecību.

2) Ja ārlaulības bērns dzimis pirms dzimtsarakstu nodaļas atvēršanas un ierakstīts vietējās baznīcas grāmatās, tad vecākiem pēc viņu salaulāšanas jāgriežas Iekšlietu ministrijas Garīgo lietu pārvaldē, iesniedzot rakstisku lūgumu izlabot dzimšanas ierakstu un izdot jaunu apliecību.

563

3) Beidzot, visos tajos gadījumos, kad ierakstus un apliecības nav iespējams izlabot dzimtsarakstu nodaļā vai caur Garīgo lietu pārvaldi dzimšanas reģistru trūkuma dēļ vai aiz citiem iemesliem, vecāki var griezties pie apgabaltiesas ar lūgumu par leģitimēšanu apsardzības kārtībā, kas paredzēta Civīlproc. nol 1523. (14601.) — 1528. (14607.) pantos.

Tā ka pat vislielākā uzmanība nevar pasargāt no kļūdu

ieviešanās civīlstāvokļa reģistros, tad likums par civīlstāvokļa aktu reģistrāciju arī paredzējis kļūdu izlabošanas kārtību.

Acīmredzamas pārrakstīšanās kļūdas noslēgtā ierakstā iz

labojamas ar vietējā miertiesneša atļauju (lik. par civīlstāv.

aktu reģ. 32. p., Lik. kr. 1921. g. 47), pie kam pēdējā lēmumus

var pārsūdzēt uzraudzības kārtībā Tieslietu ministrim (lik.

10. р.). Citus izlabojumus var izdarīt ar vietējās apgabal

tiesas administrātīvās nodaļas atļauju (lik. 33. р.).

Tā kā var būt gadījumi, kad civilstāvokļa gadījums vispār nav reģistrēts vai arī savā laikā gan reģistrēts, bet attiecīgās grāmatas vai ieraksti gājuši bojā, tad likums (lik. 411. p. — Lik. kr. 1931. g. 16) dod iespēju šādus gadījumus reģistrēt arī vēlāk ar miertiesneša atļauju. Šo reģistrācijas kārtību likums atļauj arī citos gadījumos, kad ievērojamu iemeslu dēļ nav iespējams dabūt attiecīgas metriskas apliecības.

Neatkarīgi no iepriekš minētām iespējām administratīvā kārtībā izlabot civilstāvokļu ierakstus, ieinteresētām personām dota iespēja pierādīt dzimšanu laulībā vai ārlaulībā arī tiesā prasības kārtībā. Sakarā ar šo prasības var būt divējādas [C. pr. n. 1466. (l346.) — 1476. (1356.) p.]:

1) pozitīvas, kas vērstas uz to, lai personu atzītu par laulībā dzimušu;

2) negatīvas, kas vērstas uz personas atzīšanu par ārlaulībā dzimušu vai apstrīd personas dzimšanu zināmā laulībā.

1. Pozitīvās prasības par dzimšanu laulībā var celt tad, kad bērns dzimis no personām, starp kurām pastāv vai pastāvējusi laulība, kaut arī spēkā neesoša, ja tikai dzimšana notikusi apstākļos, kas dod bērnam tiesību skaitīties par laulībā dzimušu, vai leģitimētu ar sekojošo laulību (Civīllik. 132.—136., 147. р.; Latg. civīllik. 119. р.), ja pie tam šos apstākļus nav iespējams konstatēt metrisku apliecību trūkuma vai nepareizības dēļ.

Šādas prasības mērķis — tiesas ceļā panākt lai atzīst personu par dzimušu laulībā no zināmām personām, kuras sastāvējušas vai sastāv laulībā. Tiesas spriedums, kurā jākonstatē tiešu asins saišu esamība starp divām personām (pra-

36*

sītāju un atbildētāju), šai gadījumā atvieto trūkstošo metrisko apliecību.

Šī prasības kārtība nav sajaucama ar ārlaulības bērnu leģitimēšanu apsardzības kārtībā, kas paredzēta Civīlproc. nol. 1523. (14601.) — 1528. (14607.) pantos.

Škiras piekritības zinā šādas prasības kā pozitīvas, tā negatīvās padotas vienīgi apgabaltiesām, bet subjektīvā piekritība nosakāma pēc atbildētāja dzīves vietas, bet ja tāda nav, tad pēc prasītāja dzīves vietas [C. pr. n. 1431. (1339.) p.].

Par prasītāju šajās lietas var būt:

a) pati persona, par kuras dzimšanu laulībā ierosina jautājumu, pie kam viņas nepilngadības gadījumā to atvieto aizbildnis, vai b) ja šī persona mirusi, viņas mantinieki, kas materiāli ieinteresēti mirušā atzīšanā par laulībā dzimušu.

Šīm pozitīvām prasībām nekāds noilgums nepastāv [C. pr. n. 1467. (1347.) p.].1)

Par atbildētāju var būt vienīgi tas personas, kam ir tiesība apstrīdēt dzimšanu laulībā, t. i. a) bērna mātes likumīgais vīrs [C. pr. n. 1470. (1350.) p. vai b) pēc viņa nāves viņa likumiskie mantinieki [C. pr. 1472. (1352.) р.].

Ja šādu ieinteresētu personu nav, tad prasību var celt pret valsti prokurora personā [C. pr. n. 1435. (1343.), 1437. (1345.) р.] pie kam prokuroram ir visas pusei piederošas tiesības kā arī visi tās pienākumi. Tāda iespēja celt prasību pret prokuroru izskaidrojama ar šo lietu publiski-tiesisko raksturu.

Tā kā par laulībā dzimušiem skaitās bērni, kas (Civīllik. 132., 173., 147. p. un Latg. civīllik. 119., 144., 1311.) р.): а) ieņemti vai dzimuši likumīgā laulība; b) dzimuši ārpus laulības un leģitimēti ar sekojošo laulību un c) dzimuši laulībā, kura atzīta par spēkā neesošu — tad prasītājam tiesā jāpierāda:

a) ka bērna vecāki sastāvējuši likumīgā laulībā, kaut tā arī būtu tikusi atzīta par spēkā neesošu (sal. Civīllik. 147. р.);

b) ka bērns dzimis šīs laulības pastāvēšanas laikā, vai arī, ja laulība izbeigusies pirms viņa dzimšanas, ka viņš dzimis Rietumlatvijā ne vēlāk kā 10 mēnešus (Civīllik. 135. р.),

1) Tomēr mantiskās prasības, kas pamatotas uz personas atzīšanu par laulībā dzimušu, padotas vispārējiem noteikumiem par noilgumu. Skat. Объяснит. записка къ проекту новой редакцiи Уст. гражд. судопроизв. III. sej. 126. un 127. lap. р.; skat. Змирловъ, Ж. M. Ю. 1898. g. № 2, 53.—90. lap. р.; Васьковскiй, Учебн. гражд. проц. 1917. г.

Jāņem vērā, ka X. sēj. 1. d. 126. р., kas atvietots ar Civīlproc. nolik. (1914. g.) 1347. р., izmests no X. sēj. nevis likumdošanas, bet kodifikācijas kārtībā un tā saturs nebūt nav pilnīgi identisks ar proc. 1347.pantu. Bez tam Rietumlatvijā attiecībā uz mantiskām prasībām ir spēkā Civīllik. 3618. pants.

565

bet Latgalē ne vēlāk kā 306 dienas (Latg. civīllik. 119. p.) pēc laulības izbeigšanās, vai, beidzot, ja bērns dzimis ārpus laulības, ka viņš leģitimēts ar sekojošu laulību [Civīllik. 137. р.; Latg. civīllik. 144. p. un C. pr. n. 1522.—1528. (14601.— 14607.) р.].

Vecāku likumīgas laulības esamību, kā arī bērna dzimšanu no šiem vecākiem var pierādīt ar:

a) izrakstiem (apliecībām) no dzimtsarakstu nodaļu reģistriem vai baznīcas grāmatu ierakstu norakstiem;

b) citiem rakstiskiem pierādījumiem;

c) lieciniekiem, kas apliecina tēva izteiktu atzīšanu, ka laulībā vai pēc tās izbeigšanās dzimušais ir viņa bērns (Civīllik. 138. p.).1) [C. pr. n. 1474. (1354.) — 1476. (1358.) p.]:

Ārlaulībā dzimuša bērna leģitimāciju var pierādīt ar apliecību par viņa vecāku sekojošo laulību (Civīllik. 148., 173. p. un Latg. civīllik. 144. p., sk. Lik. kr. 1924. g. 42) vai arī tiesas lēmumu par ārlaulības bērna leģitimēšanu Civīlproc. nol. 1523. (14601.) — 1528. (14607.) pantos paredzētā kārtībā.

2. Negatīvās prasības, pretēji pozītīvām, vērstas uz to, lai personu, kas skaitās laulībā dzimusi, atzītu par tādu, kas nav dzimusi laulībā no tām personām, kuras skaitās par viņas vecākiem. Šīs prasības rodas sakarā ar likuma prezumpciju (Civīllik. 132.—135. p. un Latg. civīllik. 119. р.), ka bērni, kas ieņemti vai dzimuši likumīgā laulībā ne agrāki par 182 dienām pēc salaulāšanās un ne vēlāk par 10 mēnešiem (Latgalē 306 dienām) pēc laulības izbeigšanās, uzskatāmi par laulībā dzimušiem. Šo likuma pieņēmumu var apstrīdēt un apgāst ar pretpierādījumiem (Civīllik. 136. р.).

Šādas prasības, pirmkārt, ir iespējamas, ja bērns dzimst kaut arī laulībai pastāvot, bet mātei laulību pārkāpjot, ne no mātes vīra, bet citas personas. Šajos gadījumos likums nevainīgā bērna interesēs lielā mērā aprobežo iespēju celt prasības:

a) Par prasītāju var būt tikai bērna mātes vīrs2) un tad arī tikai tajā gadījumā, ja ne viņš nedz cits kāds uz viņa lūgumu nav parakstījis dzimšanas ierakstu dzimtsarakstu nodaļas vai baznīcas grāmatā [C. pr. n. 1469. (1349.) р.]. Vīra likumiskie mantinieki var turpināt vīra celtu prasību [C. pr. n. 1472. (1352.) р.], bet patstāvīgi celt šādu prasību viņi var tikai tādā gadījumā, ja vīrs miris, iekām notecējis īsais

_______________________

1), Civīllik. 138. p. var uzskatīt par presumptio juris et de jure, t. i. par tādu, ko nevar apgāst trešās personas.

2) Tādas tiesības nav par garā slimu atzītā vīra aizbildnim (sk. Kr. Sen. 1906. g. spr. Nr. 29 un 1901. g. Nr. 4).

tejmiņš, kas viņam dots šīs prasības celšanai, un nav atzinis, bērnu par savu, vai ja vīrs miris pirms bērna dzimšanas.

b) Prasības celšanai vīram paredzēts viena gada laiks, skaitot no bērna dzimšanas, ja vīrs atrodas valsts robežās, un divu gadu laiks, ja viņš atrodas ārzemēs [C. pr. n. 1470. (1350.) p.].1) Šis termiņš skaitāms no tās dienas, kad vīrs dabūjis zināt par bērna dzimšanu, ja sieva atradusi līdzekļus apslēpt no viņa bērna dzimšanu vai ja viņa bērna dzimšanas laikā dzīvojusi atšķirti no vīra. Onus probandi par šo apstākli gulstas uz vīru. Ja sievai ir pamats, tad viņa var pierādīt, ka, neraugoties uz atšķirtu dzīvi, vīrs tomēr bijis informēts par bērna dzimšanu, un ka tādēļ prasības celšanai likumā nolikto termiņu viņš nokavējis (sk. Kr. Sen. 1903. g. spr. Nr. 18). Vīra mantiniekiem prasības celšanai paredzētais termiņš saīsināts līdz trim mēnešiem, skaitot no vīra nāves dienas vai bērna dzimšanas, ja dzimšana notikusi pēc vīra nāves. Ja šo triju mēnešu laikā mantiniekiem par dzimšanu nav kļuvis zināms, tad prasību var celt trīs mēnešu laikā a die scientiae, bet tikai tajā gadījumā, ja bērna dzimšanas laikā vīrs dzīvojis atšķirti no sievas, t. i. bērna mātes, vai ja vīrs, kaut gan bērns dzimis pēc viņa nāves, vēl dzīvs būdams izbeidzis kopdzīvi ar bērna māti [C. pr. n. 1473. (1353.) р.]. Šā trīs mēnešu termiņa tecējums neapstājas mantinieku nepilngadības dēļ (sk. Kr. Sen. 1911. g. spr. Nr. 44, 1894. g. Nr. 111).

c) Pieradot, ka bērns dzimis ārlaulība, vīram resp. mantiniekiem jāpierāda, ka vīrs dzīvojis šķirti no sievas pa visu to laiku, kurā varējusi notikt bērna ieņemšana [C. pr. n. 1468. (1348.) р.].

Par atbildētāju šādās prasībās ir tikai bērns, kura dzimšanu laulībā apstrīd (Kr. Sen. 1896. g. spr. Nr. 57),2) pie kam viņa intereses pārstāv šim nolūkam iecelts aizbildnis.

Kas attiecas uz strīdiem pret tāda bērna atzīšanu par laulībā dzimušu, kas dzimis 10 mēnešus (bet Latgalē 306 dienas) pēc laulības izbeigšanās, tad pret tāda bērna dzimšanu laulībā runā likuma prezumpcija (Civīllik. 133.—135. p. un Latg. civīllik. 119. un 125. р.), un tādēļ šādi bērni jau uz likuma

_________________________

1) Noteikums vice verso piemērojams arī tajā gadījumā, ja bērns dzimis ārzemēs vīra prombūtnē, ja viņš atradies dzimtenē vai citā valstī, bet ne tajā, kur dzimis bērns.

2) Skat. arī Гольмстенъ, Практика гражд. суда, Журн. гражд. и уголовн. права, 1881. g. №2; Васьковскiй, Учебникъ гражд. процесса, 339.lар. р. Citādās domās Гуляевъ, Русск. гражд. право, 1915. g. izd., 525. lap. p. un Яблочковъ, Учебникъ русск. гражд. судопр. 161. lap. р., kuri par atbildētājiem uzskata kā bērnu, tā viņa māti.

567

pamata atzīstami par ārlaulībā dzimušiem (Civīllik. 163. p. un Latg. civīllik. 132. p.) un viņu dzimšana laulībā nemaz nav jāapstrīd. Latgales civīllikumu 131. pants tomēr paredz iespēju apstrīdēt šādu bērnu dzimšanu laulībā, pie kam par atbildētāju šādā prasībā arī ir bērns, kura dzimšanu laulībā apstrīd, bet par prasītājiem var būt ne tikai mātes vīrs, bet arī visas tās personas, kuru personiskās vai mantiskās tiesības aizskartas ar bērna atzīšanu par laulībā dzimušu. Tāda prasība aprobežota ar 6 mēnešu termiņu no bērna dzimšanas dienas (Latg. civīllik. 131. р.).

Gan Rietumlatvijā nav Latgales civīllik. 131. pantam atbilstoša noteikuma, un bērns, kas dzimis pēc 10 mēnešiem no laulības izbeigšanās, uz likuma pamata uzskatāms par ārlaulībā dzimušu (Civīllik. 163., 134., 135. р.), tomēr var gadīties, ka viņš ierakstīts dzimšanas reģistros kā laulībā dzimis. Šādos gadījumos, ja dzimšanas reģistru nepareizo ierakstu nav iespējams izlabot likuma par civīlstāvokļa aktu reģistrāciju (Lik. kr. 1921. g. 47) 33. p. kārtībā, tad ieinteresētai personai atliek vienīgi celt prasību.

Tādu prasību, ja bērna mātes vīrs ir dzīvs, var celt tikai vīrs, kā vienīgā ieinteresētā persona, bet pēc viņa nāves viņa likumiskie mantinieki. Tā kā Civīlproc. nol. 1468. (1348.), 1470. (1350.) — 1473. (1353.) p. attiecas tikai uz strīdiem par tādu bērnu dzimšanu, kuri ieņemti vai dzimuši laulībai pastāvot un kuri saskaņā ar presumptio juris atzīstami par laulībā dzimušiem (sk. Civīllik. 132.—136., 163. р.), tad minētos procesa pantos norādītais īsais (viena gada, divu gadu un trīs mēnešu) noilgums nav piemērojams pēdējam prasību veidam, un šīs prasības, ievērojot Civīllik. 3618., 3620. un 3622. р., tiek dzēstas ar vispārējo desmit gadu noilgumu. Prasības celšanas iespēja atkarājas no tā (ubi eadem ratio, ibi eadem dispositio), vai bērna mātes vīrs jeb viņa uzdevumā cita persona nav parakstījusi dzimšanas ierakstu dzimtsarakstu nodaļas vai baznīcas grāmatās, ierakstot tajās bērnu, kā laulībā dzimušu1) [C. pr. n. 1469. (1349.) р.]. No otras puses vīra mantinieki,

________________________

1) Strīda iespēja no bērna mātes, vīra vai viņa mantinieku puses,

protams, neizšķir jautājumu, kā ierakstāmi dzimtsarakstu nodalās grāmatās

bērni, kas dzimuši pēc laulības izbeigšanās. Izšķirošā nozīme še ir ma

teriālam likumam (Civīllik. 163. un 166. p. un Latg. civīllik.132. р.). Attie

cībā uz bērniem, kas dzimuši pirms 182 dienām pēc salaulāšanas (Civīllik.

134. un 163. р., Latg. civīllik. 125. р.), kuri pēc likuma pieņēmuma uzska

tāmi par ārlaulībā dzimušiem, dzimtsarakstu nodalām, lai izvairītos no

nepareiziem ierakstiem, būtu ieteicams tādos gadījumos pieprasīt bērna

mātes vīra parakstu.

ceļot tāda veida prasību, vienmēr būs ierobežoti ar varbūtējo mātes vīra atzīšanu, ka bērns dzimis laulībā (Civīllik. 138. р.).

Nav izslēgti strīdi par personas dzimšanu laulībā arī uz tā pamata, ka bērna vecāki nemaz nav sastāvējuši laulībā (sk. Kr. Sen. Civīldep. 1882. g. spr. Nr. 155), vai ka bērns dzimis no citām personām, bet ne no tām, kuras viņš atzīst par saviem vecākiem.1) Šīs prasības var celt katra ieinteresēta persona, un Latgalē, pamatojoties uz Latg. civīllik. 694. p. pielik. 1. pantu, tās nekad nenoilgst. Turpretim Rietumlatvijā, saskaņā ar Civīllik. 3618. un 3620. р., šās prasības noilgst vispārējā desmit gadu laikā.

Beidzot var pacelties jautājums par nepareizībām dzimtsarakstu nodaļas grāmatu ierakstos neatkarīgi no jautājuma par dzimšanu laulībā, piem., kad persona atzīst, ka viņas vecāki nav tās personas, kas ievestas dzimšanas reģistra ierakstā, vai kad ārlaulībā dzimušais atzīst, ka viņš dzimis no citas mātes, bet ne tās, kas skaitās pēc dzimšanas reģistra. Ja vēlamos izlabojumus nav iespējams panākt likuma par civīlstāvokļa aktu reģistrāciju 32. un 33. p. kārtībā, t. i. dzimtsarakstu nodaļā ar vietējā miertiesneša vai apgabaltiesas administratīvās nodalās atļauju, tad strīdīgais jautājums noskaidrojams vispārējā prasību kārtībā.2)

§ 136. Šķīrējtiesa.3)

I. Kad divu vai vairāk personu starpā izceļas strīdus uz pastāvošo materiāli-tiesisko attiecību pamata, tad viņu var izšķirt: 1) pašaizstāvēšanās ceļā (Civīllik. 3380. р.), piem.,

_________________________

1) Sk. Васьковскiй, 338. lap. p.

2) Prasītājai nav aizliegts metrikā esošo aizrādījumu uz to, ka viņas māte būtu kāda NN, atspēkot ar lieciniekiem, jo Civīlproc. lik. 1354. p. vispār nav piemērojams tai lietā, kur pacelts jautājums nevis par to, vai prasītāja būtu atzīstama par dzimušu likumīgā laulībā, bet gan tikai par to, kādas jaunavas ārlaulības meita viņa būtu; ja nu atbildētāju iesniegtā metrikā prasītāja apzīmēta kā minētās NN meita, tad prasītājai nevar, sevišķi no Baltijas prov. lik. viedokļa atņemt iespēju ar visiem pierādīšanas līdzekļiem nodibinat, ka viņa īstenība ir nevis minētās NN meita, bet gan mantudevējas… meita, jo pat grūti domājams, ka prasītāja varētu taisni tikai ar rakstiskiem pieradījumiem nodibināt, ka viņa ir kādas citas jaunavas ārlaulības meita, neka tās jaunavas, kura apzīmēta metrikā (Sen. spr. 25. IX. 1930. g. Nr. 112

R. l.).

3) Skat. А. Гаугеръ, О третейскомъ судe. Журн. гр. и угол, права, 1887. г. № 5; Винаверъ, Гражданская хроника, Вустникъ гражд. права 1916. г. № 5; Анненковъ, Опытъ комментарiя, VI, 244.—307. lapp ; Шенингъ, „О силe рeшенiй третейскихъ судовъ", Ж. М. Ю. 1896. г. № 6; Вербловскiй:

569

ar ķīlāšanu (Pfдndungsrecht) (Civīllik. 3387.—3404. р.), aizturēšanu (Civīllik. 3381. р.), ieskaitu (Civīllik. 3560. р.); 2) griežoties pie valsts tiesas; 3) griežoties pie šķīrējtiesas un 4) ar izlīgumu.

Ar šķīrējtiesu (Compromissum, Arbitrage, Schiedsgericht, Третейскiй судъ) mēs saprotam privātas personas, ko strīdus dalībnieki, savstarpīgi vienojoties, izvēlējuši nepāra skaitā pastāvoša civiltiesiska strīdus izšķiršanai. Tādā kārtā šķīrējtiesa pamatojas uz līguma. Par starpniekiem vai šķīrējtiesnešiem var būt ārī personas, kas ieņem amatus valsts dienesta, neizslēdzot arī tiesnešu amatus [sal. C. pr. n. 1488. (1367.) p. piezīmi], bet kā izvēlēti starpnieki tie tomēr nav amatpersonas, bet gan privātas personas.1) Viņu tiesība izšķirt strīdu konkrētā gadījumā pamatota uz vienošanos, kurai procesuālie likumi piešķir sevišķu spēku un nozīmi, atņemot strīdus dalībniekiem tiesību un iespējamību pa visu vienošanas laiku griezties pie valsts tiesas šā strīdus izšķiršanai [C. pr. n. 1494. (1373.) р.].

II. Starp šķīrējtiesu un valsts tiesu ir liela starpība, proti:

1) valsts tiesa dibināta ar nolūku apsargāt visu civiltiesisko iekārtu un ne tikai izšķirt atsevišķu strīdu, kas izcelies divu personu starpā; šķīrējtiesa turpretim rodas uz atsevišķas privātas vienošanās pamata, tikai lai izšķirtu radušos strīdu; atkarībā no mērķu dažādības šķīrējtiesa pieder pie privātām tiesībām, bet valsts tiesa un viņas veicamā civīltiesāšanas darbība — pie publiskam tiesībām;

2) šķīrējtiesnešus izvēl uz strīdus dalībnieku un tiesnešu savstarpīgas vienošanās pamata; turpretim, lai grieztos pie valsts tiesas, nav vajadzīga nekāda vienošanas ;

3) šķīrējtiesu ievēl vienam konkrētam gadījumam; valsts tiesa nodibināta pastāvīgai visu civilo strīdu izšķiršanai ;

4) šķīrējtiesneši taisa spriedumu pēc sirdsapziņas [C. pr. n. 1508. (1387.) р.] un tādēļ par šķīrējtiesas spriedumu nevar iesniegt apellāciju [C. pr. n. 1514. (1393.) p.];

__________________________

Третейскiй судъ, Журн. гражд. и угол, права № 2; П. М. Минцъ, Третейская сдълка и третейскiй судъ, Ж. М. Ю. 1917. г. № 5—6. Dr. Loeber, Das Schiedsgerichtswesen in Lettland (sk. Nussbaum, Internationales Jahrbuch fьr Schiedsgerichtswesen, III. sēj. 17.—32. lap. p.)

1) Tādēļ šķīrējtiesneši par tiesnešu pilnvarojuma ļaunprātīgu izlietošanu atbild ne ka amata personas, bet vispārējā krimināltiesāšanas Kartība (Kr. Sen. apv. sap. spr. 1895. g. Nr. 27). Bez tam viņi atbild pēc Sodu lik. 675. р., ja viņi apzināti izšķir lietu nepareizi.

5) šķīrējtiesneši nav saistīti ar procesuālām normām, bet viņus saista šķīrējtiesas līguma noteikumi [C. pr. n 1499. (1378.) p.];

6) šķīrējtiesas procesā puses nevar mainīties, prāvnieku vietā nevar stāties viņu tiesību pēcnācēji, jo šķīrējtiesnešu izvēlēšana pamatojas uz pušu uzticību pret viņiem;

7) šķīrējtiesa var izspriest tikai mantiski-tiesiska rakstura strīdus, bet ne lietas ar ģimenes vai publisko tiesību raksturu [C. pr. n. 1489. (1368.) р.].

III. Prāvniekiem pie šķīrējtiesas griežoties, iegūst labumu tiklab valsts, kuras tiesnešus mazāk apgrūtina, kā arī prāvnieki, kas šķīrējtiesā nav saistīti ar procesuālā likuma stingrajām formalitātēm. Šī tiesa pusēm izmaksā mazāk, jo tiesu nodevas nav maksājamas;1) bēz tam — un tā ir pati galvenā šķīrējtiesas priekšrocība — prāvas gaita tajā daudz ātrāka kā valsts tiesā, jo puses pašas var noteikt prāvas iztiesāšanas termiņu [C. pr. n. 1492. (1371.) un 1493. (1372.) p.]; arī apellācijas instances trūkums saīsina procesu. Bet ir tomēr novērots, kā to atzīmējuši arī 1864. g. Tiesu nolikumu sastādītāji, ka griešanās pie šķīrējtiesām kļūst biežāka tad, kad iedzīvotāji sāk izturēties ar neuzticību pret valsts tiesām.

IV. Vienoties par strīdus izšķiršanas nodošanu šķīrējtiesnesim var visas darbībspējīgas personas — kā fiziskas, tā juridiskas. Attiecībā uz juridiskām personām šķīrējtiesā nevar izšķirt vienīgi valsts un pašvaldības iestāžu lietas [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 3. pkt.]. Tomēr daudz lietu jau pēc sava rakstura nevar piekrist šķīrējtiesas izlemšanai. Šķīrējtiesai puses var nodot vienīgi tādas lietas, kurās viņas ir neaprobežoti saimnieki un rīkotāji, citiem vārdiem, tikai privāttiesiska, bet ne publiski-tiesiska rakstura strīdu izšķiršanu. Tādēļ šķīrējtiesas izlemšanai nevar nodot lietas, kurās saskatāmi publiski-tiesiski elementi. Pie tādām lietām jāpieskaita:

a) lietas par personiskām civilstāvokļa tiesībām (par dzimšanu laulībā vai ārlaulībā, par laulības šķiršanu vai atzīšanu par neesošu) [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 1. pkt.];

b) lietas, kas saistītas ar noziedzīgu nodarījumu, izņemot tās, kuras var izbeigt ar izlīgumu [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 4. pkt.];

___________________

1) Zīmognodeva maksājama uz vispārīgo noteikumu pamata, jo Rīkojums par zīmognodevu neparedz izņēmumus lūgumiem, ko iesniedz šķīrējtiesai.

571

c) lietas par nekustamu mantu, ja vienam no prāvniekiem ierobežotas šās mantas iegūšanas vai valdīšanas un lietošanas tiesības [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 5. pkt.];1)

d) lietas, kas saistītas ar aizbildnība vai aizgādnība stāvošu personu labumu [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 2.pkt.];

e) lietas, kas saistītas ar valsts un pašvaldības iestāžu interesēm [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 3. pkt.];

f) lietas, kas pamatotas uz likumu par apdrošināšanu nelaimes un arodu slimības gadījumos [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 6. pkt.].2)

V. Šķīrējtiesas nodibināšanai nepieciešami divi līgumi, kas savienoti vienā šķīrējtiesas līgumā (третейская запись): 1) starp pusēm par konkrētas lietas izšķiršanu šķīrējtiesā (compromissum) un 2) starp pusēm un viņu izraudzītiem starpniekiem par to, ka pēdējie uzņemas strīda izšķiršanu (receptum arbitri). Formāli šķīrējtiesas līgums noslēdzams pie notāra vai miertiesneša uzrādīšanas kārtībā [C. pr. n. 1495. (1374.) p. un Sen. spr. 1880. g. № 140).3)

_______________________

1) Šķīrējtiesa nevar kalpot partu nelikumīgu nolūku izvešanai. Ja parti šķīrējtiesas formu izlietojuši vienīgi savu tiesību uz nekustamu īpašumu apliecināšanai, bet ne tiesību aizstāvēšanai, — tad tas uzskatāms par to likumu apiešanu, kuri nosaka kārtību, kādā apliecināmi akti par tiesībām uz nekustamu mantu. Nākot pie tāda slēdziena par prāvnieku nelikumīgu uz likuma apiešanu vērstu rīcību, — apgabaltiesai jāatstāj bez sekām lūgums par šķīrējtiesas lēmuma apstiprināšanu (Sen. spr. 31. I. 1931. g. Nr. 722 Lubockis l.).

2) Pēc Kr. Sen. I. un Kas. dep. apv: sap. 1911. g. Nr. 7 paskaidrojuma, šķīrējtiesas caurskatīšanai nepiekrīt lietas, kas piekrīt valsts tiesas izlemšanai apsardzības vai bezstrīdus kārtībā, piem., par mantošanas tiesību atzīšanu uz nekustamu mantu vai īpašuma tiesību atzīšanu uz noilguma pamata — ja par to nav strīdus; tomēr iespējamība izšķirt šķīrējtiesai mantojuma sadalīšanas strīdus paredzēta pašā likumā (Civīllik. 2741. p. un C. pr. n. 1642. (2025.) р.).

Jautājums, vai šķīrējtiesas process iespējams arī pēc tam, kad valsts tiesas spriedums stājies likumīgā spēkā, izšķirams negatīvi, jo spēkā stājies valsts tiesas spriedums pārvērš strīdīgās attiecības par neapstrīdamām, un lieta, kas nobeigta ar spēkā stājušos tiesas spriedumu, nevar būt par izlīguma priekšmetu (sal. Civīllik. 3597. р.). Tomēr Annenkovs (Опытъ комментарiя, VI. 260. lap. p.) un Popovs (Коллизiя между судебнымъ решенiемъ и мировой сделкой. Вестн. Гр. Пр. 1916. g. № 8—85. lаp.р.) aizstāv uzskatu, ka šķīrējtiesas process iespējams arī pēc valsts tiesas sprieduma spēkā stāšanās.

3) Tomēr saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem civīlkasācijas dep. spriedumos no 1899. g. Nr. 113 un 1927. g. Nr. 94, arī parakstu apliecināšana vien (t. i. kad šķīrējlīgumu sastāda nevis uzrādīšanas kārtībā, bet tikai apliecina līguma dalībnieku parakstus Not. nol. 133. p. kārtībā uz šķīrējlīguma) neatņem tam likumīgo spēku, kamēr nav pierādīts, ka prasītās formas neievērošanai ir bijušas svarīgas sekas. Kā to pareizi aizrāda Popovs (Вестникъ Гражд. Права 1917. g. Nr. 5, 165. un turpm.

Līgumā jāatzīmē: a) kā prāvnieku, tā arī viņu izraudzīto starpnieku vārdi, tēva vārdi un uzvārdi [C: pr. n. 1488. (1367.) р.] un b) strīdus priekšmets. Bez tam arī līgumā var ierakstīt visus noteikumus, ko puses atzīst par nepieciešamiem tieši minēt šķīrējlīgumā, kā piemēram, noteikumus par šķīrējtiesas sēžu vietas noteikšanu, darbvedības kārtību, dokumentu glabāšanu, prasības nodrošināšanu, lietas izlemšanas termiņu un līgumsodu sprieduma nepildīšanas gadījumā [C pr. n. 1495. (1371.) р.].

Tikai no šķīrējtiesas līguma noslēgšanas brīža puses ir saistītas tai ziņā, ka viņām nav tiesības līdz līgumā noteiktam, vai ja termiņš līgumā nav paredzēts, līdz likumā paredzētam četru mēnešu termiņa notecējumam [C. pr. n. 1493. (1372.) р.], griezties pie valsts tiesas līgumā paredzētā strīdus izšķiršanai. Turpretim valsts tiesā ievadītās lietas iztiesāšana, ja puses nolēmušas iztiesāt lietu šķīrējtiesā, jāaptur, tiklīdz tiesai iesniegts šķīrējtiesas līgums [C. pr. n. 1496. (1375.) р.]. Tomēr tāds līgums, ar kuru divi vai vairāķ personas jau iepriekš vienojušās par nākamībā iespējamo strīdu nodošanu šķīrējtiesas izlemšanai, pats par sevi neatņem līdzējiem iespējamību griezties pie valsts tiesas.

VI. Par šķīrējtiesnesi var ievēlēt katru darbības spējīgu personu (jo noslēgt šķīrējtiesas līgumu var tikai darbības spējīgas personas), kas prot rakstīt un lasīt (tamdēļ, ka viņām jāparaksta šķīrējtiesas līgums un spriedums).1) Pretēji Austrijas likuma noteikumiem (Austr. ZPO. 578. р.), pie mums par šķīrējtiesnešiem var būt arī valsts tiesu tiesneši [C. pr. n. 1488. (1367.) p. piez. un Kr. Sen. apv. spr. 1915. g. № 7].2) Šķīrējtiesas priekšsēdētāja ievēlēšana atkarīga no pusēm. Ja puses par šo jautājumu nav vienojušās, tad saskaņā ar likumdošanas motīviem par priekšsēdētāju jābūt gados vecākam šķīrējtiesnesim. Ievēlētos šķīrējtiesnešus izņēmuma veidā

lap. р.), 1864. g. Tiesu nolikumu izdošanas laikā paraksta apliecināšanas kārtība un šīs kārtības atšķirība no dokumentu sastādīšanas uzrādīšanas kārtībā vēl nebija pazīstama un izveidojās tikai pēc Notariāta nolikuma izdošanas (sal. arī Анненковъ, Опыть Комментарiя, т. VI. 254. lap. p. un Шенингъ, О силe решенiя трет. суда, Ж. М. Ю. 1896. г. № 6, 91. lap. р.).

______________________

1) Annenkovs (Опытъ комментарiя, VI., 262. un 263. lap. p.), kvalificējot šķīrējtiesnešu pienākumus kā pilnvarojumu, — attiecina uz šķīrējtiesnešiem X. sēj. 1. d. noteikumus par pilnvarniekiem, un tamdēļ pēc viņa uzskata par šķīrējtiesnešiem var būt visas neierobežotu tiesību un darbības spēju baudošas personas. Šenings (O силe решенiя третейск. суда, Ж. M. Ю. 1896. g. Nr. 6, 75. un 76. 1р. р.) iet vēl tālāk un prasa, lai šķīrējtiesneši apmierinātu arī vēl Civīlproc. nol. 348. (246.) p. noteikumus par pilnvarniekiem.

2) Jautājumu par to, vai valsts tiesnešiem, kā šķīrējtiesnešiem, jāatlīdzina par viņu darbību, Sen. apv. sap. 1915. g Nr 7 izšķīrusi negatīvi.

573

var atvietot ar citiem: a) abām pusēm savstarpīgi vienojoties un b) uz vienas pieprasījumu, ja pēc šķīrējtiesas līguma noslēgšanas starp atstatāmo tiesnesi un pretējo pusi nodibinājušās pirmās vai otrās pakāpes svainības attiecības vai izcēlusies prāva [C. pr. n. 1497. (1376.) p.]. Otrā gadījumā prasījums par šķīrējtiesneša atvietošanu iesniedzams tai valsts tiesai (apgabaltiesai vai miertiesnesim), kurai lieta piekristu pēc prasības vērtības. Ja tiesa apmierina prasījumu, tad atstatītā vietā pusēm jāievēl cits šķīrējtiesnesis. Ja prāvnieki par šo jautājumu nevar vienoties, tad šķīrējtiesas darbība izbeidzas [C. pr. n. 1505. (1384.) p. 4. pkt.].

VII. Ja šķīrējtiesas līgumā lietas izlemšanas termiņš nav norādīts, tad lieta jāizspriež četru mēnešu laikā, skaitot no šķīrējtiesas līguma noslēgšanas dienas [C. pr. n. 1493. (1372.) р.], bet šo terminu var pagarināt ar papildu līgumu [C. pr. n. 1506. (1385.) un 1507. (1386.) р.]. Līgumā paredzētais termiņš ir pusēm saistošs, un līguma pastāvēšanas laika tās nevar griezties pie valsts tiesas [С. pr. n. 1494. (1373.) р.].

Lietu iztiesāšanas kārtība šķīrējtiesai likumā nav noteikta un atkarīga no šķīrējtiesnešu ieskata. Starpniekiem jāņem vērā tikai šķīrējtiesas līguma, bet ne Civilprocesa formālie noteikumi [C. pr. n. 1499. (1378.) p.].1) Iztiesājamās lietas apstākļus pārbauda paši šķīrējtiesneši, un valsts tiesu tiesnešiem šo darbību uzlikt nevar. Bet ja rodas vajadzība izprasīt no tiesas vai valsts administratīvām iestādēm izziņas, lietas vai dokumentus, tad šķīrējtiesa bauda visas valsts tiesas tiesības. Viņai tiesība prasīt dokumentus vai izdot pusēm nepieciešamās apliecības [C. pr. n. 1504. (1383.) р.], kas jāatzīst visām valsts iestādēm, par izziņu, lietu vai dokumentu nepieciešamību.

VIII. Šķīrējtiesas darbība izbeidzas: 1) uz pušu vienošanos, 2) vienas puses nāves vai tiesību ierobežošanas gadījumā,2) 3) ja radušies tādi kriminālas dabas apstākļi, kas var

_________________________

1) Ja notikušais spriedums bijis visu 3 šķīrējtiesnešu vienbalsīgs domu rezultāts, tad nevar būt izšķirošas nozīmes tam apstāklim, ka spriedums nav ticis parakstīts tai pašā dienā un ka vispār galīgais sprieduma valsts valodā izgatavotais teksts nav ticis parakstīts no visiem šķīrējtiesnešiem vienā dienā. Pēc Civīlproc. nol. 1378. p. šķīrējtiesneši nav spiesti ievērot formalitātes, t. i. rīkoties pēc Civīlproc. nol. paredzētām procesuālām formām, tā tad arī nav spiesti ievērot Civīlproc. nol. 700., 701., 704., 711., 891. p. noteikumus par rezolūcijas formu un rezolūcijas tūlītējo parakstīšanu un jzsludināšanu, sprieduma galīgo izstrādāšanu un tā saturu. Taisni otrādi, Civīlproc. nol. 1389., 1390. pantos noteikti un izsmeļoši uzrādīti tie dati, kuri obligātoriski jāatzīmē šķīrējtiesas spriedumos (Sen. spr. 28. IV. 1927. g. Nr. 94 Rojaka l.).

2) Tā kā līguma attiecības starp pusēm un šķīrējtiesnešiem, pamatojoties uz uzticību, ir tīri personiskas, tad, šo iemeslu dēļ, arī strīdīgā

iespaidot lietu [C. pr. n. 1489. (1368.) p. 4. pkt.], 4) ja kaut kādu iemeslu dēļ izstājušos starpnieku puses uz vienošanās pamata neatvieto ar citu1) un 5) izbeidzoties ar likumu noteiktam vai šķīrējtiesas līgumā paredzētam terminam [C. pr. n. 1505. (1384.) un 1507. (1386.) р.].

IX. Spriedumu šķīrējtiesa taisa pēc sirdsapziņas [C. pr. n. 1508. (1387.) р.], un tādēļ par to nevar iesniegt apellāciju [C. pr. n. 1514. (1393.) p.]. Spriedumu pieņem ar balsu vairākumu [C. pr. n. 1509. (1388.) p.]. Tajā jāatzīmē sprieduma taisīšanas laiks, starpnieku un prāvnieku vārds, tēva vārds un uzvārds, prāvnieku prasījumi un viņu iesniegtie pierādījumi un pamatojumi, no kuriem vadījusies šķīrējtiesa savā spriedumā [C. pr. n. 1510. (1389.) р.]. Spriedumu paraksta visi starpnieki. Viena vai vairāku starpnieku atteikšanās no sprieduma parakstīšanas nemazina sprieduma nozīmi un spēku, ja to parakstījis starpnieku vairākums [C. pr.n. 1512. (1391.) р.].

Spriedumu pusēm pasludina pret parakstu uz paša sprieduma. Ja sprieduma pasludināšanai noteiktā laikā puses neierastos noklausīties spriedurnu, tad tas tomēr skaitās par pasludinātu viņām tā termiņa pēdējā dienā, kāds noteikts šķīrējtiesas līgumā sprieduma taisīšanai, bet ja tāds termiņš nebūtu noteikts, tad četru mēnešu termiņa pēdējā dienā, skaitot no līguma apliecināšanas dienas [C. pr. n. 1513. (1392.) p.].2) Praksē pusēm parasti izsniedz sprieduma norakstu. Par šķīrējtiesas sprieduma nepaziņošanu var sūdzēties blāķus sūdzības kārtībā tai tiesai, kam jānodod šķīrējtiesas lieta (Kr. Sen. spr. 1872. g. № 942 un 1875. g. № 798).

X. Tā kā spriedumu izpildīšanu piespiedu kārtībā puses var panākt tikai uz valsts tiesas izdota izpildu raksta pamata [C. pr. n. 1517. (1395.) p.], ko pēdējā var izdot tikai valsts valodā, tad no šā apstākla izriet, ka šķīrējtiesas sprieduma rezolūtīvai daļai jābūt uzrakstītai valsts valodā, kaut

__________________________

prasījuma cesija šķīrējtiesā nav pielaižama, jo līdz ar to šķīrējtiesas līgums neatbilstu vairs īstenībai.

1) C. pr. n. 1505. (134.) p. 2. un 4. pkts, runājot par nāvi, — tas attiecināms arī uz gara slimību u. t. t. (Sen. spr. 28. IV. 1927. g. Nr. 94 Rojaka l.).

2) Jautājumā par sprieduma pasludināšanu nedz 1932., nedz 1936. p. taisni neparedz sprieduma pasludināšanas formālitātu (partu parakstus uz paša sprieduma) neievērošanas sekas un sankciju. Likums katrā ziņā nenosaka, ka spriedums būtu jāpasludina vienā laikā abiem partiem. Pat ja spriedums būtu palicis nepasludināts kādam no partiem, — tad ar to viņa intereses nevarētu ciest, jo termiņš lūgumam dēļ sprieduma atzīšanas par neesošu skaitās katrā ziņā tikai no sprieduma pasludināšanas (Sen. spr. 28. IV. 1927. g. Rojaka l. Nr. 94).

575

arī visa šķīrējtiesas darbvedība būtu vesta kādā svešā valodā.

Šķīrējtiesai, pēc sprieduma pasludināšanas, visa lieta kopā ar šķīrējtiesas līgumu un spriedumu septiņu dienu laikā jāiesniedz tai vietējai tiesai, kurai lieta piekristu pēc šķiras vai prasības apmēra [C. pr. n. 1515. (1394.) р.] un no kuras arī atkarīga izpildu raksta izdošana [C. pr. n. 1517. (1395.) р.]. Tā kā šķīrējtiesas sprieduma juridiskās sekas ir pilnīgi vienādas ar valsts tiesas sprieduma sekām, tad arī šķīrējtiesas sprieduma izpildīšana padota vispārīgiem izpildu procesa noteikumiem.1) Ja ar šķīrējtiesas spriedumu izšķirts jautājums par nekustamu mantu, tad tā valsts tiesa, kurai ienākusi šķīrējtiesas lieta, piesūta sprieduma norakstu fiska interesēs Nodokļu departamentam, lai tas attiecīgos gadījumos piedzītu atsavināšanas nodokli [C. pr. n. 1516. (13941.) р.].

XI. Pēc tiesnešu iekšējās pārliecības [C. pr. n. 1508. (1387.) р.] taisītais šķīrējtiesas spriedums nav pārsūdzams pēc lietas būtības [C. pr. n. 1514. (1393.) p.]. Bet ja pārkāpti formālie likuma noteikumi par šķīrējtiesām, tad ieinteresētai pusei ir tiesība prasīt, lai šķīrējtiesas spriedumu atzīst par spēkā neesošu vai nu visumā, vai kādā atsevišķā daļā. Latvijas Civilprocesa nolikums šķiro šķīrējtiesas spriedumu divus nīcības veidus:

1) kad šķīrējtiesas spriedums atzīstams par spēkā neesošu vienīgi uz puses sūdzības pamata [C. pr. n. 1518. (1396.) р.], t. i. a) ja šķīrējtiesa nav ievērojusi likumā vai šķīrējtiesas līgumā lietas iztiesāšanai nolikto termiņu [C. pr. n. 1493. (1872.), 1506. (1385.), 1507. (1386.) un 1518. (1396.) p.]; b) ja spriedums taisīts pēc līguma, kuru nav parakstījušas visas tā sastādīšanā piedalījušās personas; c) ja šķīrējtiesa pārkāpusi vispār tos šķīrējtiesas līguma noteikumus, ko puses ar nolūku ievedušas līgumā kā pamatnosacījumus, kas ņemami vērā lietu iztiesājot [C. pr. n. 1518. (1396.) p.].2)

______________________

1) Sal. arī Шенингъ, В. „О силе решенiя третейскаго суда", Ж. М. Ю. 1896. г. № 6, 64. un turpm. lap. p.

2) Kaut gan Civīlproc. nol. 1396. p. runā par tādu spriedumu anullēšanu, kas iznesti, neievērojot šķīrējtiesas līguma nosacījumus vispārīgi, tomēr jāšaubās, vai par sprieduma anullēšanas motīviem var būt nosacījumu neievērošana par sēdes vietu vai dokumentu glabāšanas kārtību, kas noteikti šķīrējtiesas līgumā, ja šo noteikumu neievērošana neatsaucas uz šķīrējtiesas sprieduma būtību.

1396. p. paredzētie pamati, aiz kuriem šķīrējtiesas spriedumi kasējami, pēc Kr. Sen. paskaidrojuma (spr. 1902. g. Nr. 66), kā arī pēc Annenkova un Šeninga uzskata nav uzskatāmi par izsmeļošiem. Turpretim viņi jāuzskata par izsmeļošiem pēc Latvijas Senāta 1927. g. sprie-

2) kad šķīrējtiesas spriedums atzīstams par spēkā neesošu arī bez puses sūdzības vai prasījuma; šie gadījumi norādīti C. pr. n. 1519. (1397.) pantā un iespējami: a) ja šķīrējtiesa pieņēmusi izspriešanā lietu, kas ar likumu izņemta no viņas kompetences [C. pr. n. 1489. (1368.) p. un 1519. (1397.) p. 3. pkts]; b) ja šķīrējtiesa pārkāpusi kompetences robežas, kas tai piešķirtas ar šķīrējtiesas līgumu tiklab attiecībā uz priekšmetu, kā attiecība uz šķīrējtiesas līgumā norādītām personām [arbiter nihil extra compromissum facere potest; C. pr. n. 1519. (1397.) p. 1. un 2. pkt]. Šinīs pēdējos, C. pr. n. 1519. (1397.) p. norādītos gadījumos valsts tiesa ex officio var atzīt šķīrējtiesas spriedumu par spēkā neesošu, arī bez kādas sūdzības (Sen. spr. 1873. g. № 1733), un tad tiesa var liegt izdot izpildu rakstu.1)

Lūgums atzīt spriedumu par spēkā neesošu iesniedzams viena mēneša laikā, skaitot no sprieduma pasludināšanas dienas [C. pr. n. 1520. (1398.) р.], tai valsts tiesai, kurai nodota šķīrējtiesas lieta [C. pr. n. 1521. (1399.) р.]. Ja tiesa atceļ šķīrējtiesas spriedumu, tad iestājas status quo ante, un pusēm ir tiesība vai nu griezties pie valsts tiesas un lūgt izšķirt jautājumu par tiesiskām attiecībām, kas no jauna kļuvis strīdīgs, vai no jauna nodot lietu šķīrējtiesas izlemšanai uz jauna šķīrējtiesas līguma pamata. Valsts tiesas pirmās instances lēmumu par šķīrējtiesas sprieduma atzīšanu par spēkā neesošu var pārsūdzēt blakus sūdzības kārtībā otrā instancē, bet pēdējās lēmumu savkārt var pārsūdzēt kasācijas kārtībā uz vispārīgo noteikumu pamata (Kr. Sen. spr. 1902. g. № 66). Jautājums par to, vai iespējams skatīt no

____________________

duma Rojaka lietā Nr. 94 Liktos, ka 1396. p. uzskaitītie gadījumi pilnīgi pietiekoši partu interešu ievērošanai. 1396. p. nav pēc analoģijas attiecināms uz tai neparedzētiem gadījumiem, jo viņa noteikums ir izņēmuma noteikums, kas nepielaiž paplašinošu interpretāciju. Lūgt par šķīrējtiesas sprieduma atcelšanu aiz formāliem defektiem vispār nav pielaižams tad, kad tiem nav izšķirošas (существенное) nozīmes un formālie defekti nav izrādījuši kaut kādas sekas priekš sūdzētajā (Sen. spr. 28. IV. 1927. g. Rojaka l. Nr. 947. Sal. arī Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 942; 1899. g. Nr. 113).

1) Saskaņā ar Civīlproc. nol. 1397. p. 2. pktu, šķīrējtiesas lēmums atzīstams par neesošu attiecībā uz tiem priekšmetiem, kuri nebija nodoti šķīrējtiesas izlemšanai saskaņā ar šķīrējtiesas līgumu; tā tad šķīrējtiesas lēmums attiecībā uz pārējiem priekšmetiem, kurus viņa izspriedusi savas kompetences robežās, paliek spēkā; šāda slēdziena pareizību pastiprina 1397. p. likumdošanas motīvi (sk. 1864. g. paskaidr. pie šā panta, 74., 75. lap. р.), kuros tieši izteikts, ka būtu netaisnīgi atzīt par neesošu visu šķīrējtiesas lēmumu, ja izrādās par vajadzīgu atcelt šā lēmuma atsevišķas dalās aiz Civīlproc. nol. 1397. p. minētiem iemesliem (Sen. spr. 24. IV. 1931. g. Nr. 1255 Vernera l.).

577

jauna cauri šķīrējtiesas spriedumu Civīlproc. nol. 908. (794.) p. kārtībā, atzīstams par strīdīgu.

Jāievēro, ka puses, vienojoties izšķirt savu strīdīgo lietu šķīrējtiesā, ne tikai uzticas izvēlētiem starpniekiem, bet arī iziet no pārliecības, ka šķīrējtiesai no pusēm priekšā stādītie dokumenti un pierādījumi ir īsti, patiesi un nav viltoti. Jādomā arī, ka paši starpnieki, ja viņi zinātu, ka dokumenti vai citi pierādījumi ir viltoti, izšķirtu lietu citādi. Tamdēļ liktos nav pamata ņemt pusei iespēju un tiesību lūgt skatīt no jauna cauri tādu šķīrējtiesas spriedumu, kura pamatā likti viltotie pierādījumi. Pamats un iemesls tāda šķīrējtiesas sprieduma atzīšanai par spēkā neesošu, liktos, ir tas pats, kā arī pie valsts tiesas sprieduma atcelšanas līdzīgos gadījumos — materiālas taisnības prasījumi.1) Tomēr daži juristi, kā piem., Gordons un Loebers,2) turas šinī jautājumā pie cita, negatīva uzskata.

XII. Atbilstot pilnā apmērā vispārīgam C. pr. n. 1021. (895.) panta noteikumam, šķīrējtiesas spriedums nav spēkā pret personām, kuras nav ņēmušas lietā dalību un nav parakstījušas šķīrējtiesas līgumu [C. pr. n. 1519. (1397.) p. 1. pkt.]. Tamdēļ ja tikai viens no solidāriern parādniekiem piekrīt lietas izspriešanai šķīrējtiesā, tad šķīrējtiesas spriedums nav saistošs pārējiem solidāriem parādniekiem.3)

XIII. Atbilstoši Civīlproc. nol. 1387. (1273.) panta noteikumam, ārvalstu šķīrējtiesu spriedumi Latvijas territōrijā nav izpildāmi, ja par šo jautājumu nav noslēgta sevišķa konvencija.4) Sevišķu konvenciju par šķīrējtiesu Latvija pagaidām noslēgusi tikai ar PSRS (Lik. kr. 1928. g. 150) un saskaņā ar to šķīrējtiesu spriedumi izpildāmi abu valstu territōrijā (Konv. §§ 8 un 9). Šī konvencija tika noslēgta uz trim gadiem, t. i. līdz 1932. g., no kura laika, iekam to neatjauno, tā nav spēkā.

XIV. Strīdīgs ir jautājums par to, vai ir nozīme un spēks tādas šķīrējtiesas spriedumam, kas nodibināta un taisījusi spriedumu, neievērojot Civilprocesa nol. 1488. (1367.) — 1521. (1400.) p. formālos noteikumus. Kad Krievijas Senāts

__________________________

1) Sal. arī Kr. Sen. spr. 1884. g. Nr. 54, 1882. g. Nr. 71; Анненковъ, Опытъ комментарiя, VI, 293. lap. p

2) Гордонъ, „Архивъ судебной практики и законодательства", 1915. g. 215. un sek. lap. p. Dr. Loeber. Das Schiedsgerichtswesen in Lettland (skat. Internationales Jahrbuch fьr Schiedsgerichtswesen, III. sej., 19. lap. р.); sal. arī Kr. Sen. spr. 1915. g. Nr. 82.

3) Skat. arī Konrad Hellwig, System des deutschen Ziwilprozessrechts, II., 117. lap. p.

4) Pēc prof. Engelmaņa ieskatiem (446. lap. p.) uz ārvalstu šķīrējtiesu spriedumu pamata var iesniegt prasību vispārīga kārtība.

37

1915. g. spriedumā № 43 un prof. Gordons,1) pa daļai arī Popovs,2) izteicās, ka šādas šķīrējtiesas spriedumam nebūtu piešķirama materiāltiesisķa nozīme, — citi juristi, kā Vinavers,3 prof. Mincs4) un Jabločķovs,5) turējās pie tā ieskata, ka Civīlprocesa nol. 1490. (1369.) un turpm. pantos noteiktā šķīrējtiesas līguma forma, skatoties no materiāltiesisķa viedokļa, nav uzlūkojama par darījuma būtisko sastāvdaļu (essentiale negotii), un tādēļ, ņemot vērā, ka ar šķīrējtiesas līguma noslēgšanu zināma vienošanās ir notikusi, arī tādas šķīrējtiesas spriedums, kas nodibināta, neievērojot formālos likuma noteikumus, dod šķīrējtiesā iztiesātas lietas dalībniekiem tiesību ierosināt valsts tiesā prasījumu par šķīrējtiesas sprieduma izpildīšanu.

Pēc prof. Loebera domām,6) kas pievienojas pēdējai juristu grupai, tādas šķīrējtiesas spriedums, kas nodibināta neievērojot Civīlproc. nol. 1488. (13670 — 1521. (1400.) pantu noteikumus un neatbilst Civilprocesa nolikuma formāliem noteikumiem, nevar noderēt prāvā par exceptio rei judicatae un uz tāda sprieduma pamata nevar izdot izpildu rakstu.

Tomēr, pretēji Senāta 1915. gada spriedumā № 43 izteiktām domām, šādas šķīrējtiesas spriedumam var būt materiāltiesiska nozīme. Ievadot lietu valsts tiesā un iztiesājot to pēc būtības, šādam spriedumam varētu piešķirt pierādījuma nozīmi. Neformālais šķīrējtiesas līgums, nedodot tiesību pieprasīt šķīrējtiesas sprieduma izpildīšanu, tomēr nodibina obligatie naturalis šāda sprieduma izpildīšanai.

Līdz ar to šādā neformālā līgumā par šķīrējtiesu var būt ievesti nosacījumi par soda naudas vai līgumsoda uzlikšanu tajā gadījumā, kad puses atteiktos neformālās šķīrējtiesas spriedumu izpildīt. Šādus sodus, liktos, ir tiesība pieprasīt. Vienošanās par līgumsoda uzlikšanu paredzēta arī Civīlproc. nol. 1492. (1371.) p.

Neformālo līgumu par šķīrējtiesu ir iespējams savienot ar tādu līgumu, uz kura pamata prāvnieki nodod šķīrējtiesnesim strīdus priekšmetu glabāšanā ar nosacījumu atdot to

______________________

1) Skat. prof. Gordona piezīmes „Архивъ судебной практики и законодательства". 1915. g. 135. un turpm. lap. p:

2) Вестникъ гражданскаго права, 1917. g. № 5.

3) Turpat, 1916. g. Nr. 5, 111. un turpm. lap. p.

4) Žurnāla „Право", 1916. g. № 47, 2570. lap. р.; Вестникъ Гражданскаго права, 1916. g № 15, 181. lap. p ; Журн. Мин. Юст., 1917. g. № 5/6 un 7.

5) Вeстникъ права, 1917. g. № 1.

6) Sk. Loeber, Das Schiedsgerichtswesen in Lettland (skat. Nussbaum, Internationales Jahrbuch fьr Schiedsgerichtswesen, III. sēj., 21. un 22. lap. р.).

579

tieši tam prāvas dalībniekam, kas prāvu vinnē (salīdz. Civīllik. 3815. р.).

Beidzot no neformāla šķīrējtiesas līguma dabas, kā no naturalis obligationis akta izriet, ka to, kas labprātīgi izpildīts uz neformālās šķīrējtiesas sprieduma pamata, nevar paģērēt atpakaļ (salīdz, arī Civīllik. 3031., 3640., 4343. un 4344. р.).

XV. Gluži citādas dabas jautājums rodas tad, kad uz līguma ietērptas vienošanās pamata divi vai vairākas personas griežas pie trešās personas, nevis lai noskaidrotu tiesiskās attiecības, vai izšķirtu tiesiskus jautājumus, bet vienīgi lai noskaidrotu kādu civiltiesību vai tirdzniecības tiesību laukā ietilpstošu faktu (Gutachtervertrag).1) Šādā gadījuma trešās personas spriedums nerada ius inter partes, bet vienīgi izsaka lietpratēja, speciālista vidutāja slēdzienu, viņa domas. Tas ir arbitrium boni viri, kas izteicis savus lietpratēja uzskatus par zināmiem faktiskiem jautājumiem. Šāds lietpratēju līgums parasto tiesas ceļu nevar izslēgt un tas versts vienīgi uz strīdīgu faktu konstatēšanu. Uz šām lietpratēju domām strīdus dalībnieki var atsaukties kā valsts tiesa, tā arī saskaņā ar Civīlprocesa nolikuma formāliem noteikumiem nodibinātā šķīrējtiesā, pie kam, ņemot vērā līgumā izteikto vienošanos, lietpratēju uzskats ir strīdus dalībniekiem saistošs. Ja tomēr par šāda ievēlēta vidutāja slēdzienu izceltos strīds, tad vidutāja izteiktā slēdziena novērtēšana piekrīt tiesai, tāpat kā katra pierādījuma novērtēšana (skat. 1909. g. Sen. spr. № 93). Šāda, uz faktiskiem apstākļiem, bet ne tiesiskam attiecībām pamatota strīda izšķiršana ar vidutāja palīdzību ietilpst tirdznieciskās arbitrāžas nozare, pie kam vidutāja slēdziens (atzinums) uz arbitrāžas klauzulās pamata ir strīda dalībniekiem saistošs kā pactum de compromittendo, ko atzīst nevien mūsu civiltiesības (skat. Civīllik. 3854., 3855., 4175., 4308., 4243. un 4227. р.), bet kas uz tirdzniecības parašu tiesību pamata ir spēkā visur.2)

§ 137. Izlīgums.

I. Ar procesuālu izlīgumu (Vergleich, мировая сделка) mēs saprotam pušu vienošanos, uz kuras pamata tiesa izbeidz

_________________________

1) Arbitrator est, qui eligitur, ut aliquid aestimet, veluti pretium, vel operas, vel partes societatis faciat, vel quid simile, ut arbitretur secundum, quod tibi videtur, sine ordine judicario.

2) Dr. Loeber, Das Schiedsgerichtswesen in Lettland (skat. Internationales Jahrbuch fьr Schiedsgerichtswesen, III. sēj.); Zwingmann, VII. Nr. 1401, § 373; Dr. Loebers, Tirdzniecības tiesību pārskats, 27. lap. р., § 94./II.

37*

viņas izspriešanai ienākušo lietu par strīdīgām tiesiskām attiecībām aiz tā iemesla, ka puses savstarpīgi piekāpušas.

Procesuālā izlīguma mērķis — nobeigt, pārtraukt procesu un pārvērst apstrīdēto juridisko attiecību, kas nonākusi tiesas izspriešanā, par neapstrīdamu. Tiesas līdzdalība šai gadījumā nepieciešama jau tādēļ vien, ka tikai tiesa var izbeigt ierosināto lietu.

Procesuālais izlīgums atšķiras no privāttiesiska ar to, ka: 1) tas var attiekties tikai uz tādu strīdīgu tiesisku attiecību, kas jau kļuvusi par procesa priekšmetu [C. pr. n. 1477. (1357.) p.]; 2) izlīguma lūgumi iesniedzami tiesai, bet dažreiz izlīgumi notiek ar tiesas līdzdalību [C. pr. n. 1481. (1360.), 1484. (1363.), 1485. (1364.) p.]; 3) izlīgumam noteikta sevišķa noslēgšanas forma [C. pr. n. 1480. (1359.) — 1482. (1361.) р.], kādu prasījumu nepazīst civiltiesības (Civillik. 3602. un 3605. p.) un 4) pamatojoties uz izlīgumu, tiesa izbeidz lietu par strīdīgo juridisko attiecību [C. pr. n. 1487. (1366.) p.].

Pēc būtības procesuālais izlīgums neatšķiras no privāttiesiska, un tādēļ jautājums par tā spēka neesamību jāapspriež pēc materiālo tiesību normām (Civillik. 3593.—3616. р.), bet noslēgšanas forma un procesuālas sekas pēc procesuālo tiesību normām.

II. Izlīgumus var slēgt visas pilngadīgas personas, kuru darbības spējas nav ierobežotas (Civīllik. 3594. р.), bet par maksātnespējīgiem atzītie — tikai ievērojot sevišķos likumu noteikumus [C. pr. n. 28. (21.), 1396. (1899.) p. piel. 104. (43.) p. un Tirdzn. proc. nol. 542—544. р.]. Pilnvarnieks drīkst noslēgt izlīgumu tikai tad, ja šāda pilnvarnieka tiesība pilnvarā tieši minēta [C. pr. n. 352. (250.) un Civīllik. 3595. р.].

III. Izlīgumu nepielaiž:

1) attiecībā uz tādām tiesībām, ar kurām persona nevar brīvi rīkoties, piem., tīri personiskām tiesībām, kā dzimšanu laulībā un tml.;

2) par noziedzīgiem nodarījumiem, kuru vajašana nav izbeidzama uz cietušā vai viņa likumīgā pārstāvja lūgumu (Civīllik. 3599. un 3600. р.);

3) laulības strīdu lietas, ja izlīguma priekšmets ir laulības šķiršana [C. pr. n. 1446. (lik. par laul. 73.) p. un Civīllik. 3604. p.];

4) Rietumlatvija lietas, kas izbeigtas ar likumīga spēkā stājušos tiesas spriedumu [Civīllik. 3597. un C. pr. n. 1477. (1897.) p. piez.]; šinīs lietās izlīgums iespējams tikai attiecība uz sprieduma izpildīšanas veidu; Latgalē, turpretim, izlīgumu pielaiž tiklab lietai atrodoties kasācijas instance (Kr. Sen.

581

spr. 1903. g. № 72), kā sprieduma izpildīšanas laikā (Kr. Sen. spr. 1904. g. № 51) un beidzot

5) izlīgumu ar maksātnespējīgu parādnieku var noslēgt tikai tāda gadījumā, ja lietā nav ļaunprātīga bankrota pazīmju, bet ja kādam no kreditoriem piešķirtas kādas priekšrocības, tad nepieciešama visu otrās šķiras kreditoru piekrišana [C. pr. n.1396. (1899.) p. piel. 106. (45.) р.].

IV. Procesuālie izlīgumi noslēdzami: 1) uzrādot līgumu pie notāra apliecināšanai [C. pr. n. 1480. (1359.) p. 1. pkt; Not nol. 128. p. 7. pkt.); 2) iesniedzot tiesai pie notāra apliecinātu izlīguma lūgumu [C. pr. n. 1480. (1359.) p. 2. pkt. un 1482. (1361.) р.] un 3) paziņojot tiesai mutiski vēlēšanos izbeigt lietu izlīguma ceļā [C. pr. n. 1484. (1363.) р.]. Pēdējā gadījuma tiesa sastāda sevišķu protokolu, ko paraksta puses un tiesneši [C. pr. n. 1485. (1364.) р.]. Ja izlīgumu neizdodas noslēgt, tad piekāpšanas, ko prāvnieki izdarījuši cerībā uz izlīguma noslēgšanu, tos nesaista un netiek ņemta vērā [Civīllik. 3612. un C. pr. n. 1486. (1365.) р.].

Ja izlīgums noticis tiesa, sastādot izlīguma protokolu,1) vai ja tiesai iesniegts pie notāra apliecināts izlīgšanas līgums, ko notārs apliecinājis, iztaujājot līdzējus, saskaņā ar Not. nol. 89. panta noteikumiem, noprasot prāvniekiem, vai tie saprot līguma nozīmi un saturu un slēdz to aiz brīvas gribas, tad tiesas caurskatīšanā esošā strīdus lieta izbeidzama bez pušu tālākas iztaujāšanas [C. pr. n. 1482. (1361.) p. un Kr. Sen. spr. 1899. g. № 76]. Ja, turpretim, puses iesniegušas tiesai vai iesūtījušas pa pastu pie notāra neapliecinātu izlīguma lūgumu, tad tiesa pārbauda, vai prāvnieki noslēguši izlīgumu aiz brīvas gribas un apzinoties tā nozīmi un saturu. Šinī nolūkā tiesa uzaicina prāvniekus uz sēdi un nopratina [C. pr. n. 1483. (1362.) р.]. Ja puses uz nopratināšanu neierodas, tad tiesa lūgumu atstāj bez ievērības [C. pr. n. 1482. (1361.) p. in fine).

Sargājot cietušo strādnieku intereses, prasībās pret darba devējiem vai apdrošināšanas biedrībām atlīdzības dēļ sakropļošanas gadījumos likums uzstāda sevišķu noteikumu, pēc kura strīdīgās lietas izbeidzamas ar izlīgumu vienīgi uz tiesas priekšā likto noteikumu pamata. Tādā kārtā šinīs prāvās tiesai uzlikts par pienākumu ierosināt izlīgumu un izstrādāt izlīguma noteikumus [C. pr. n. 1478. (13571.) p.]. Šāda

_________________________

1) Mierlīgums, kuru sastādījis miertiesnesis Civīlproc. nol. 1359. p. 2. pkta kārtībā ka apgabaltiesas deleģēts tiesnesis, ir uzskatāms kā sastādīts saskaņā ar Civīlproc. nol. 1364. panta noteikumiem, t. i. pielīdzināms apgabaltiesas pilnā sastāvā priekšā stādītam mierlīgumam (Sen. spr. 17. XII. 1925. g. Nr. 576 Arnicana l.).

veida prasības sūdzības, ja prasītājs iesniedz tiesai paziņojumu, ka viņš ar atbildētāju izlīdzis, tiesa var izbeigt nevis uz izlīguma pamata, bet gan uz Civīlproc. nol. 6. (4.) un 808. (706.) p. pamata, pie kam cietušais strādnieks nezaudē tiesību atjaunot prasību līdz likumā nosacītā noilguma notecēšanai (Kr. Sen. spr. 1909. g. № 69).

V. Procesuālā izlīguma sekas ir šādas:

1) Ievadīto prāvu tiesa izbeidz uz visiem laikiem [C. pr. n. 1487. (1366.) р.].

2) Izlīgumam ir tads pat materiali-tiesisks spēks, kā tiesas spriedumam, kas stājies likumīgā spēkā [Civīllik. 3607. un C. pr. n. 1485. (1364.) р.], kādēļ gadījumā, ja prasītājs celtu jaunu prasību uz izbeigtās prasības pamatiem, tad pretējai pusei ir tiesība to noraidīt [exceptio rei transactae; C. pr. n. 680. (589.) un 1487. (1366.) p.].

3) Izlīgums, tāpat ka tiesas spriedums, kuram tas pielīdzināts, pilnos apmēros ietver iepriekšējās strīdīgās materiālo tiesību attiecības, un tāpēc izlīguma neizpildīšana nedod kreditoram tiesību no jauna prasīt iepriekšējā, ar izlīgumu izbeigtā prasījuma izpildīšanu (Civīllik. 3608. р.).

Tomēr par nožēlošanu mūsu procesa likumā nav noteikuma par procesuālā izlīguma izpildīšanu spaidu ceļā, kā tas ir vācu likumā (sal. ZPO. 794. p. 1. pkt.) Pateicoties šim mūsu procesa nolikuma trūkumam, procesuālā izlīguma nozīme ievērojami samazinājās un neatbilst C. pr. n. 1485. (1364.) p. noteikumiem, kuri izlīgumu pielīdzina tiesas spriedumam, kas stājies spēkā.1)

Pēc bij. Krievijas Senāta sprieduma uz izlīguma pamata nevar izdot izpildu rakstu (Kr. Sen. spr. 1869. g. № 604),2) un kreditoriem ir tikai tiesība paģērēt izlīguma izpildīšanu, ceļot jaunu sūdzību. Ja izlīgumā atbildētājs uzņemas vienpusīgu saistību, kas uzliek parādniekam pienākumu kaut ko izpildīt, tad neizpildīšanas gadījumā kreditoram ir tiesība vai nu ierosināt tiesā lietu saskaņā ar noteikumiem par piespiedu izpildīšanu pēc aktiem [C. pr. n. 252. (16124.) р.], vai arī celt jaunu prasības sūdzību uz izlīguma pamata. Bet ja izlīgumam ir savstarpīgs raksturs, kas uzliek pienākumus tiklab parādniekam, kā kreditoram, tad tam, kas vēlas panākt viņa izpildīšanu spaidu ceļā, atliek tikai celt tiesā prasības sūdzību, pie kam prasītājam jāpierāda, ka no viņa puses izlīgums izpildīts,

________________________

1) Pēc mūsu Civīllik. 3604. р., ja viens no izlīguma dalībniekiem izlīgumu neizpilda, — tad otram ir tiesība tikai prasīt tā izpildīšanu.

2) Prof. Engelmanis pareizi aizrāda (449. lap. р.), ka tiesas spriedumam pielīdzināta procesuāla izlīguma izpildīšanai būtu pareizi izdot izpildu rakstu. Tādos pašos ieskatos ir arī prof. Mališevs (II., 61. lap. p.).

583

vai arī jāizteic gatavība to izpildīt (Civīllik. 3213. p. un Kr. Sen. spr. 1869. g. Nr. 604 un Nr. 1310 un 1875. g. Nr. 95).

Tādā veida procesuālais izlīgums var pārvērsties jauna strīdu, kaut gan viņa mērķis ir panākt strīdus izbeigšanu.

CETURTA NODAĻA.

§ 138. Raksturīgās pazīmes, kas atšķir tiesāšanas kārtību miertiesu iestādēs no tiesāšanas kārtības vispārējās tiesu iestādēs.

Tiesāšanas kārtība pie miertiesnešiem vispārīgos vilcienos atbilst tiesāšanas kārtībai vispārējās tiesu iestādēs, pie kam Civīlproc. nol. 101. (80.) p. dod miertiesnesim iespēju neskaidrību vai sastopamo grūtību gadījumos piemērot nolikuma otrās grāmatas noteikumus, ciktāl šo noteikumu piemērošana nerunā pretim īpašiem noteikumiem par tiesāšanas kārtību miertiesās un ciktāl otrās gŗāmatas noteikumi pēc sava rakstura nav piemērojami vienīgi tiesāšanas kārtībai vispārējās tiesu iestādēs. Tiesāšanas kārtība miertiesu iestādēs ir vienkāršāka, kā vispārējās tiesu iestādēs. Šī vienkāršība ievesta ar nolūku paātrināt un vienkāršot miertiesās iztiesājamo prāvu gaitu.

No īpatnībām, kas atšķiŗ tiesāšanas kārtību miertiesās no tiesāšanas kārtības vispārējās tiesās, jānorāda šādas.

1. Kā prasības lūgumus [C. pr. n. 63. (51.) р.], tā arī citus lūgumus, atsauksmes un sūdzības [C. pr. n. 89. (681.) р.] miertiesnešiem var iesniegt nevien rakstiski, bet arī mutiski: pēdējā gadījumā miertiesnesis ieraksta mutiski izteikto protokolā. Izņēmums ir apellācijas, kā arī blakus sūdzības (pēc analoģijas) un lūgumi par sprieduma atcelšanu, kas vienmēr jāiesniedz rakstiski [C. pr. n. 89. (681.) un 285. (189.) р.].

2. Atšķirībā no tiesāšanas kārtības vispārējās tiesu iestādēs, miertiesnesim jāpieņem lūgumi visur un katrā laikā un vajadzības gadījumos jāiztiesā lietas tajā vietā, kur tās ir cēlušās [Tiesu iek. lik. 23. (41.) р.].

3. Prasības, kuru vērtība nepārsniedz 10 latus, atsvabinātas no tiesu un lokšņu nodevas, Ja prasības vērtība nepārsniedz 30 latu, tad par to tiesas nodevu ņem tikai 3% apmērā, no prasības vērtības. Sarakstīšanās miertiesās izspriežamās lietās atsvabināta no zīmognodevas, bet par visiem miertiesnesim iesniedzamiem lūgumiem un rakstiem jāmaksā lokšņu nodeva 20 sant. apmērā par katru loksni. Tādā pat apmērā lokšņu nodevu ņem par katru loksni no dokumentiem,

ko miertiesnesis izdod [C. pr. n. 298. (2002.), 299. 2003.), 300. (2004.) un 305. (201.) р.].

4. Miertiesnesim iesniedzamiem prasības lūgumiem, to pielikumiem un citiem lietvedības rakstiem nav jāpievieno šo rakstu noraksti, izņemot lietas pret valsts un pašvaldības iestādēm, kā arī apellācijas sūdzības un lūgumus par sprieduma atcelšanu [C. pr. n. 65. (521.), 256. (164.) un 285. (189.) р.].

5. Miertiesnesis atstāj prasības lūgumu bez taļakvirzīšanas ne tikai C. pr. n. 373. (269.) pantā paredzētos gadījumos, bet arī tad, kad lūgumā nav uzrādīta prasības vērtība [C. pr. n. 68. (541.) p. 3. pk.], kamēr apgabaltiesā šādā gadījumā lūgumu sūta atpakaļ [C. pr. n. 370. (266.) p. 4. pk.]. No otras puses, miertiesnesim jāsūta prasības lūgums atpakaļ ne tikai gadījumos, kas paredzēti C. pr. n. 370. (266.) pantā attiecībā uz apgabaltiesām, bet arī tad, kad lieta nepiekrīt miertiesnesim pēc savas šķiras vai pēc nekustamas mantas atrašanās vietas [C. pr. n. 66. (53.) p. 4. un 5. pk.]. Apgabaltiesā šos jautājumus izšķir ne darbvedības kārtībā, bet ar sevišķu tiesas lēmumu [C. pr. n. 675. (584.) р.].

6. Ja pretprasība, kas atrodas ciešā sakarā ar pirmprasību vai noder tai ieskatam, pārsniedz miertiesneša kompetenci, tad miertiesnesis lietas iztiesāšanu pie sevis izbeidz un nosūta abas prasības vietējai apgabaltiesai. Šai gadījumā abas prasības skaitās par iesniegtām apgabaltiesai no tās dienas, kad tās iesniegtas miertiesnesim. Šai gadījumā par pirmprasību jāmaksā tiesu un lokšņu nodeva un tai nav jāpieliek noraksti, bet par pretprasību nomaksājama tiesu nodeva un zīmognodeva, bez tam tai jāpievieno pavēstu nauda un noraksti pretējai pusei [C. pr. n. 50. (39.) р.].

7. Kamēr apgabaltiesā visās lietās, izņemot lietas ar absolūti noteiktu piekritību, prāvnieki uz savstarpīgas vienošanas pamata var paši izvēlēties tiesu un tādā kārtā grozīt piekritību [C. pr. n. 334. (227.) un 335. (228.) р.] — miertiesās piekritības grozīšana uz vienošanas pamata pielaižama tikai tanīs lietās, kur piekritību nosaka: a) pēc atbildētāja dzīves vai b) uzturēšanās vietas [C. pr. n. 48. (37.) pants].

8. Piekritības strīdus starp vienai apgabaltiesai padotiem miertiesnešiem izšķir attiecīgā apgabaltiesa [C. pr. n. 52. (40. р.], bet šādus strīdus starp dažādam apgabaltiesām padotiem miertiesnešiem izšķir tā apgabaltiesa, kuras apgabala lieta ir cēlusies. Piekritības strīdus attiecībā uz miertiesām vienmēr izšķir uz ieinteresētās personas lūgumu noradīt attiecīgu miertiesnesi. Šo lūgumu adresē augstākai instancei, bet iesniedz vienai no tām iesta-

585

dem, starp kurām izcēlies piekritības strīds [C. pr. n. 54. (43.) p.]. Piekritības strīdu attiecībā uz vispārējām tiesu iestādēm ierosina ne citādi, kā ar Tiesu palātai iesniegtu blakus sūdzību pret vienu no apgabaltiesām [C. pr. n. З38. (232.) р.]. Piekritības strīdu šinī gadījumā izšķir Tiesu palātas kopsapulce [C. pr. n. 340. (234.) р.].

9. Atšķirībā no vispārējās tiesu iestādēs ar C. pr. n. 367. (263.) un 432. (3201.) panta noteikumiem noteiktās kārtības, miertiesās rakstiski pierādījumi (dokumenti) iesniedzami jau laikus pirms sēdes atklāšanas, lai atbildētājam būtu iespēja ar tiem iepazīties [C. pr. n. 73. (57.) р.].

10. Par pilnvarniekiem miertiesās, bez personām, kam tiesība vest svešas lietas vispārējās tiesu iestādēs, vēl var būt visas personas, kas nav minētas C. pr. n. 57. (45.) pantā, bet tām tiesība vest gada laikā ne vairāk, kā trīs lietas [Tiesu iek. lik. 349. (40618.) р.]. Atšķirībā no C. pr. n. 348. (246.) p. 1. pkta noteikuma, par pilnvarnieku miertiesa var būt arī persona, kas neprot lasīt un rakstīt [C. pr. n. 57. (45.) р.]. Pilnvarojumu lietas vešanai miertiesā var dot tiklab notariālā kārtībā apliecinātas pilnvaras veidā [C. pr. n. 58. (46.) р.], kā arī uzrakstā uz prasības lūguma vai sevišķā paziņojumā, pie kam abos pēdējos gadījumos pilnvarotāja parakstam jābūt apliecinātam pie notāra, miertiesneša, policijas, pagasta valdes vai pagasttiesas. Pilnvarojumu var izteikt arī mutiski; šinī gadījumā miertiesnesis to ieraksta protokolā, dodot to parakstīt arī pilnvaras devējam, ja tas prot lasīt un rakstīt [C. pr. n. 59. (47.) р.].

11. Abām pusēm ir tiesība ierasties personīgi pie miertiesneša un lūgt iztiesāt viņu lietu nekavējoties; miertiesnesis šādos gadījumos var prāvnieku lūgumu ievērot, bet viņam nav tiesības atlikt jau pirms tam uz sēdi nolikto lietu iztiesāšanu [C. pr. n. 77. (60.) р.]. Vispārējās tiesu iestādēs Rietumlatvijā šāda tiesība piešķirtā pusēm tirdzniecības lietās [C. pr. n. 35. (1805.) p. piel. 5. (6. pants].

12. Miertiesās iztiesājamās lietās nav paredzēta rakstisku paskaidrojumu pieprasīšana no prāvniekiem, kā to nosaka C. pr. n. 417. (312.), 418. (313.) un 440. (3351.) p. attiecībā uz vispārējām tiesu iestādēm.

13. Miertiesā nevar paģērēt no prasītāja-ārzemnieka cautio iudicatum solvi un nodrošinājuma neiesniegšanas dēļ to nevar noraidīt uz C. pr. n. 661. (571.) p. 5. pk. pamata [C. pr. n. 90. (69.) p.].

14. Pienākums censties pravniekus samierināt miertiesnesim uzlikts daudz lielākā mērā, kā vispārējām tiesu iestādēm

[C. pr. n. 91. (70.) un 442. (337.) р.]. Miertesnesis drīkst uzsākt spieduma taisīšanu tikai pēc tam, kad samierināšanas mēģinājumi palikuši bez sekmēm.

15. Prasības par neizmaksātu darba algu noliekamas izspriešanai ārpus kārtas tiklab pirmā, kā otrā instancē vienā no tuvākām sēdēm [C. pr. n. 74. (58.) p. piezīme un 267. (171.) р.], pie kam miertiesnesis var piespriest no atbildētāja prasītājam par labu tiesāšalias izdevumus līdz 25% no piespriestās darba algas vērtības [C. pr. n. 184. (133.) p. piez.].

16. Prasībās atjaunot traucētu valdīšanu vai lietošanu, kuras piekrīt vienīgi miertiesnesim, jānoskaidro tikai jautājums, vai prasītājs faktiski tiešām valdījis un vai atbildētājs viņa valdīšanu traucējis, bet miertiesnesim nav tiesības apspriest jautājumu par pašu īpašuma, valdīšanas vai lietošanas tiesību [C. pr. n. 95. (73.) un 94. (1807.) р.].

17. Tā kā vietējam miertiesnesim padotas visas personas, kas dzīvo viņa iecirknī, neskatoties uz to, cik tālu atrodas viņu dzīves vieta no miertiesneša kameras, tad par neierašanos, uz vietējā miertiesneša aicinājumu, vainīgam, kaut tas ari dzīvotu tālāk par 30 klm. no miertiesneša kameras, uzliekams pēc miertiesneša lēmuma naudas sods no viena līdz divdesmit pleciem latiem [C. pr. n. 123. (91.) р.]. Vispārējās tiesu iestādēs šo jautājumu izšķir citādi, saskaņā ar C. pr. n. 471. (383.) pantu.

18. Pretēji vispārējās tiesu iestādēs piemērojamiem Civīlproc. nol. 499. (411.) p. noteikumiem, miertiesu iestādēs spēkā esošais Civīlproc. nol. 135. (102.) p. tieši neuzliek miertiesnesim par pienākumu spriedumā pievest pamatus, uz kuriem viņš pieņem liecinieku izteicienus par pierādījumu un kamdēļ viņš piešķir vienam lieciniekam priekšrocību pret otru. C. pr. n. 135. (102.) p. nosaka tikai, ka miertiesnesis noteic liecinieku izsacījumu spēku, raugoties pēc liecinieka uzticamības un viņa izsacījumu skaidrības, pilnības un ticamības (Sen. spr. 26. III. 1924. g. № 22, Augusta Treja l.).

19. Apskatīšanu uz vietas miertiesnesis vienmēr izdara pats personīgi, klātesot diviem ticamiem lieciniekiem [C. pr. n. 165. (120.) р.].

20. Bez C. pr. n. 695. (595.) pantā norādītiem gadījumiem, miertiesnesim jānodrošina arī prasības, kas pamatotas uz laukstrādnieku darba līgumiem, kuri noslēgti uz līgumlapām [C. pr. n. 174. (125.) р.].

21. Trešās personas iestāšanas prāvā ar patstāvīgu prasījumu (interventio principalis), kā to paredz C. pr. n. 765. (665.) p. vispārējās tiesu iestādēs, miertiesu iestādēs ar likumu nav paredzēta. Trešās personas iestāšanās prāvā prasītāja vai atbildētāja pusē (interventio accessoria) ir iespējama vienīgi pirmā instancē [C. pr. n. 179. (1282.) р.]. Trešās personas pieaicināšanu prāvā (litis denuntiatio) abas puses miertiesa var izdarīt tikai līdz tai dienai, kad lieta nolikta uz sēdi [C. pr. n. 178. (1281.) р.].

Pretēji vispārējas tiesu iestādes piemērojamiem Civīlproc. nol. 764. (664.) p. noteikumiem, miertiesu iestādēs, saskaņā ar spēkā esošā Civīlproc. nol. 180. (1283.) p. izpratni, apgabaltiesas, kā otrās instances lēmumu par trešās personas iebildumu atstāšanu bez caurskatīšanas nevar pārsūdzēt kasācijas kārtībā atsevišķi no kasācijas sūdzības par apgabaltiesas spriedumu kā tādu (Sen. spr. 22. X. 1924. g. № 58, Galvan l. pēc spr. krāj. T. M. V-sī).

22. Agrāk miertiesnešiem bij tiesība naudas prasībās (izņemot prasības uz protestētu vekseļu pamata) atļaut parādniekam samaksāt piespriesto summu pa daļām, noliekot vairākus termiņus. Ja parādnieks termiņus neievēroja, tad tas zaudēja šo atvieglojumu [C. pr. n. 186 (136.) un 187. (137.) р.].

Pasaules kaŗa laikā, ar 1915. g. 6. aprīļa likumu (Kriev: lik. un rīk. kr. 1915. g. 927. р.), šos noteikumus attiecināja arī uz vispārējām tiesu iestādēm. Pasaules karam izbeidzoties 1915. g. 6. aprīļa likums zaudēja spēku. Saimnieciskai krizei iestājoties, Saeima 1931. g. 15. decembrī pieņēma pārgrozījumus un papildinājumus Civīlprocesa likumos (Lik. kr. 1931. g. 249), pēc kuriem kā miertiesnešiem, tā vispārējām tiesu iestādēm ir tiesība, gadījumos, ja zaudējušai pusei nav naudas līdzekļu piespriestās summas tūlītējai samaksai, nolikt samaksu uz vairākiem termiņiem, skatoties pēc piedzenamās summas lieluma, un parādnieka maksātspējām. Šie noteikumi piemērojami arī prasībām uz protestēto vekseļu pamata [C. pr. n. 186. (136.), 187. (137.), 810. (7062.) un 811. (7063.) р.].

23. Apgabaltiesa uz C. pr. n. 829. (722.) panta pamata ar aizmugurisku spriedumu var piespriest prasītājam tikai viņa pierādītos prasījumus: te spēkā teōrija, ka tiesa drīkst piespriest prasītājam vienīgi to, ko tas piejādījis un ko tiesa pārbaudījusi. Miertiesnesis, turpretim, pēc 1930. gada noveles, ja tikai pavēste izsniegta atbildētājam personīgi, var piespriest ar aizmugurisku spriedumu, nepārbaudot pierādījumus, visus tos prasītāja prasījumus, ko attaisno viņa uzdotie faktiskie lietas apstākļi [C. pr. n. 202. (146.) р.]. Še tā tad ir pieņemta teōrija par atbildētāja atzīšanu klusuciešot.

24. Blakus sūdzību iesniegšanai miertiesu iestādēs likumā nolikts septiņu dienu ilgs termiņš [C. pr. n. 262. (167.) р.], skaitot

no tiesas lēmuma pasludināšanas dienas, bet apgabaltiesā blakus sūdzības iesniedzamas divu nedēlu laikā [C. pr. n. 898. (785.) р.]. Miertiesnesim jānosūta blakus sūdzība otrai instancei septiņu dienu laika, skaitot no sūdzības saņemšanas dienas; apgabaltiesa nosūta blakus sūdzību otrai instancei pēc tam kad notecējis divu nedēju termiņš paskaidrojumu iesniegšanai par blakus sūdzību. Šo termiņu skaita no tās dienas, kad pretējai pusei izsniegts blakus sūdzības noraksts [C. pr. n. 902. (789. р.]. Izņēmumi no šās kārtības paredzēti C. pr. n 853. (742.) pantā un 893. (780.) p. piezīmē.

25. Jautājumu par to, vai miertiesu iestādēs iztiesājamām lietām piemērojams arī C. pr. n. 876. (764.) pants par pretapellāciju un C. pr. n. 915. (801.) pants par pretkasāciju, Krievijas Senāts izšķīris pozitīvi (skat. Kr. Sen. civ. kas. dep. 1908. g. spr. № 29 un Sen. apv. sap. 1908. g. spr. № 24).

26. Civīlproc. nol. 1022. (896.) — 1048. (922.) p. paredzētā izpildu vai aprēķinu kartība miertiesu iestādes nemaz nav piemērojama (Sen. spr. 1908, g. № 81; 31. I. 1923. g. Katcena l., № 20).

27. Rezolūciju pasludinot, miertiesnesim jāpaskaidro prāvniekiem sprieduma pārsūdzības kārtība un termiņš, un tāpēc pārsūdzības termiņš skaitāms no rezolūcijas pasludināšanas dienas [C. pr. n. 194. (140.) p. un Kr. Sen. spr. 1874. g. № 825]. Par C. pr. n. 194. (140.) panta noteikumu ievērošanu atzīmējams uz paša sprieduma1) (Sen. apv. sap. spr. 1875. g. № 58). Apgabaltiesā un Tiesu palātā šis termiņš skaitāms no tās dienas, kad spriedums izgatavots galīgā veidā [C. pr. n. 860. (749.) p]. Miertiesnešiem spriedums jāizgatavo galīgā veidā sepjtiņu dienu [C. pr. 195. (141.) p.], bet apgabaltiesās — divu nedēļu laikā [C. pr. n. 818. (713.) p.]. Sarežģītās lietās miertiesnesis var atlikt rezolūcijas pasludināšanu ne ilgāk par 3 dienām [C. pr. n. 193. (139.) р.]. Apgabaltiesa kā otrā instance sarežģītās lietās var atlikt sprieduma pasludināšanu uz septiņām dienām [C. pr. n. 280. (183.) р.]. Vispārējās tiesas var atlikt rezolūcijas pasludināšanu līdz nākošai sēdei [C. pr. n. 804. (702. р.]. Miertiesnesim jāizsniedz sprieduma noraksts ne vēlāk, kā trešā dienā pēc pieprasījuma [C. pr. n. 195. (144.) р.], bet vispārējās tiesu iestādēs noraksta izsniegšanas termiņš nav noteikts [C. pr. n. 820. (715.) un 821. (716.) р.].

28. Miertiesnesim jāatliek lietas iztiesāšana, ja viņš, kaut arī privātā kārtā, dabū zināt, ka prāvnieks nav ieradies sēdē

1) Saskaņā ar Sen. paskaidrojumiem, minētā, vienīgi pie miertiesneša sprieduma pārsūdzēšanas piemērojamā panta neievērošana var būt par iemeslu apellācijas termiņa atjaunošanai (Sen. spr. 1871. g. Nr. 349 un 20. XII. 1926. g. Nr. 636, Piena l.).

589

nepārvaramu šķeršļu dēļ [Cpr. n. 203. (147.) p.]; attiecībā uz vispārējām tiesu iestādēm šāda noteikuma nav.

29. C. pr. n. 835. (729.) panta noteikums, ka atsauksmei pret aizmugurisku spriedumu jābūt ar formālu saturu, nav piemērojams miertiesnešu iztiesājamās lietās, kur nepieciešams tikai lūgums uzaicināt prasītāju un iztiesāt lietu no jauna [C. pr. n. 209. (151.) р.].

30. Protokolu ved vai nu miertiesnesis, vai sekretārs un pie tam vai nu kopīgu protokolu par visu lietas gaitu, vai atsevišķu protokolu par katru darbību [C. pr. n. 216. (1532.) р.]. Prāvnieki un citas personas, kas ņēmušas lietā dalību paraksta vai nu attiecīgās daļas kopīgā protokolā, vai tos atsevišķos protokolus, kuros atzīmēta viņu darbība vai paskaidrojumi [C. pr. n. 249. (1555.) р.].

Par protokolu vešanu apagabaltiesas Civilprocesa likumos nav gandrīz nekādu noteikumu. Tie atrodas Kriminālprocesa likumu 831. (835.) — 840. (845.) pantos. Vispārējās tiesu iestādēs par katru lietu, ko lūko cauri tiesas sēdē, sekretārs sastāda sēdes protokolu, kuru paraksta visi tiesneši, kas piedalās sēdē, un apliecina sekretārs [Kriminalproc. lik. 835. (840.) р.]. Prāvnieki un citi lietas dalībnieki sēdes protokolu neparaksta, bet paraksta tikai protokolu par lietas apstākļu pārbaudīšanu [C. pr. n. 593. (503.) р.], pieteicot strīdu viltojuma dēļ [C. pr. n. 646. (556.) р.] un noslēdzot tiesā izlīgumu [C. pr. n. 1485. (1364.) р.].

31. Izpildot miertiesneša spriedumu pret atbildētāju, kura dzīves vieta nav zināma, par viņa interešu aizstāvi var iecelt arī zvērinātu advokātu, bet ne citādi, kā ar pēdēja piekrišanu [C. pr. n. 223. (159.) p. 2. piez.].

32. Termiņu lūguma iesniegšanai par apgabaltiesas, kā otras instances, sprieduma atcelšanu skaita no rezolūcijas pasludināšanas dienas [C. pr. n. 288. (192.) р.; sal. arī Sen. spr. 1903. g. № 17 un 12. III. 1925. g. № 105, Bucenieka l.].

33. Kasācijas sūdzības par miertiesu iestādēs iztiesājamām lietām var iesniegt tikai tad, ja prasības vērtība pārsniedz 100 latus [C. pr. n. 283. (186.) р.], pie kam jāiemaksā kasācijas drošības nauda 30 latu apmērā [C. pr. n. 286, (190.) р.]. Vispārējās tiesu iestādes šī drošības nauda ir 60 lati [C. pr. n. 914. (800.) р.].

34. Trešo personu lūgumus par tādu spriedumu atcelšanu, kas aizskar viņu tiesības [C. pr. n. 906. (792.) p. 3. pkt. un 909. (795.) р.], noteikumi par tiesāšanas kartību miertiesu iestādēs nepielaiž, bet tas, saprotams, neatņem viņam tiesību celt prasības sūdzību vispārējā kārtība.

35. Atšķirībā no noteikumiem par tiesnešu atstatīšanu vispārējās tiesu iestādēs [C. pr. n. 771. (671.) — 776. (676.) р.], miertiesnesis, kam ienācis lūgums par viņa atstatīšanu, ja tas atzīst šo prasījumu par pamatotu, nodod lietas iztiesāšanu miertiesnesim, kas jau iepriekš noteikts atstatāmā miertiesneša pienākumu izpildīšanai [C. pr. n. 294. (197.) р.].

TREŠA DAĻA. Tiesas spriedumu izpildīšanas kārtība.

§ 139. Vispārīgi aizrādījumi.

Tiesas spriedumam, ar ko prasība apmierināta, pat ja tas stājies likumīgā spēkā, nav nekādas praktiskas nozīmes, ja to nevar izpildīt. Prasītājs, iesniedzot prasības lūgumu un cenšoties panākt tiesas spriedumu, grib panākt savu aizskarto tiesību atjaunošanu, kas iespējams tikai prāvas pēdējā posmā — izpildot tiesas spriedumu. Tādēļ sprieduma izpildīšana ir katras prāvas neatņemamā daļa1) un noteikumi par to atrodas mūsu Civīlprocesa nolikuma II. grāmatā. No sacītā tomēr neizriet, ka katram spriedumam nepieciešama izpildīšana piespiedu kārtā, jo sprieduma labprātīga izpildīšana no atbildētāja padara izpildīšanu piespiedu ceļā par nevajadzīgu. Bet pa lielākai daļai atbildētājs izpilda spriedumu labprātīgi vienīgi tādēļ, ka viņš zina, ka prasītājam iespējams panākt sprieduma izpildīšanu piespiedu ceļā. Tālāk, tikai tādam tiesas spriedumam nepieciešama piespiedu izpildīšana, kas paredz kādu izpildījumu no atbildētāja, puses. No šā viedokļa jāizšķir spriedumi, kas prasa izpildīšanu (cum condemnatione) un ko var izpildīt, un spriedumi, kas neprasa izpildīšanu no atbildētāja puses (sine condemnatione). Pēdējiem pieskaitāmi spriedumi prasībās par atzīšanu, vai juridiska attiecība pastāv vai nepastāv [C. pr. n. 3. (1801.) р.] (Feststellungsklagen) un pa daļai spriedumi prasībās par juridiska stāvokļa pārveidošanu (Rechtsgestaltungsklagen), piem., spriedumi prasībās atzīt darījumu par spēkā neesošu (Civīllik. 2961., 2979., 2986. р.), atzīt personu par dzimušu laulībā vai ārlaulībā, vai prasība laulības šķiršanas dēļ. Šādās prasībās taisītie spriedumi dažreiz gan var prasīt zināmu izpildījumu, kā piemēram, paziņošanu dzimtsarakstu nodaļai par dzimšanas ieraksta pārgrozīšanu, bet atbildētāja līdzdarbību šāda izpildīšana neprasa. Tāpat nav vajadzīga sprieduma izpildīšana tajās prasībās, ko tiesa noraidījusi. Tomēr arī visās šinīs lietās sprieduma izpildīšana piespiedu ceļā no atbildētāja (bet prasības noraidīšanas gadījumā no prasītāja) var izrādīties par vajadzīgu tai

1) Skat. arī Konrad Hellwig — System des deutschen Ziwilprozessrechts II., 138. lap. p.

daļā, kas attiecas uz tiesas un lietas vešanas izdevumu piespriešanu.

Citādā stāvoklī ir šis jautājums spriedumos, kas taisīti prāvās, kur no atbildētāja prasa izpildījumu (Vollstreckungsklagen). Ar šiem spriedumiem tiesa atjauno aizskartās tiesības, atzīst, ka prasītāja materiāli-tiesiskie prasījumi apmierināmi piespiedu kārtībā. Te tiesas sprieduma taisīšana pati par sevi vien nevar apmierināt prasītāju, kura tiesības aizskartas. Prasītāja apmierināšanai nepietiek ar to vien, ka tiesa teikusi savu svarīgo vārdu: ir nepieciešams, lai atbildētājs izpildītu tiesas spriedumu, izdarītu to, ko tiesa tam uzlikusi par pienākumu. Citādi tiesas spriedumam priekš prasītāja nebūs nekādas reālas, praktiskas nozīmes. Tā kā atbildētājs, neskatoties uz tiesas spriedumu, var izvairīties no tā izpildīšanas, tad prasītājam ir tiesība paģērēt, lai valsts vara sniedz tam savu palīdzību sprieduma izpildīšanā. Šo tiesas darbības posmu procesā sauc par tiesas sprieduma izpildīšanu spaidu ceļā (Execution forcйe, Zwangsvollstreckung, Executionsprozess), un ar to jāsaprot tādu spaidu līdzekļu lietošana pret parādnieku, kas norādīti tiesas spriedumā, vai vērsti uz tā izpildīšanu ar tiesas izpildu orgāna palīdzību uz prasītāja lūguma pamata. Šā prāvas posma raksturīgā atšķirība no iepriekšējā — prāvas iztiesāšanas posma izteicas zināmā vardarbībā vai nu pret parādnieka personu vai viņa mantu.

Izpildāmi ir šādi spriedumi:

1) pirmās instances tiesu spriedumi, kas izpildāmi pirms to stāšanās likumīgā spēkā, t. i. spriedumi, kas pielaisti iepriekšējai izpildīšanai [C. pr. n. 188. (138.) — 191. (1383.); 845. (736.) — 853. (742.); 1465. (134511.) p.];

2) pirmās instances likumīgā spēkā stājušies tiesas spriedumi C. pr. n. 1049. (924.) р.], pie kuriem pieder līdz apellācijas termiņa notecēšanai otrā instancē nepārsūdzētie spriedumi [C. pr. n. 1018. (892.) p. 1. un 2. pk. un 220. (156.) p. 1. un 2. pk.];

3) otrās instances spriedumi (C. pr. n. 1018. (892.) p. 3. pk. un 281. (184.) р.], ja to izpildīšana nav apturēta uz C. pr. n. 933. (8142.) panta pamata.

Bez tam vēl izpildāmi:

4) šķīrējtiesu spriedumi [C. pr. n. 1517. (1395.) p.];

5) to ārvalstu tiesu spriedumi, ar kurām noslēgtas konvencijas, ja šie spriedumi izpildāmi uz konvencijas

593

vai pašu valsts tiesas lēmuma pamata [C. pr. n. 1387. (1273.) p.]1)

6) akti ar uzrakstiem par piespiedu izpildīšanu [C. pr. n. 238. (16110.) un 453. (3651.) р.];

7) blakus lēmumi par prasību nodrošināšanu [C. pr. n. 175. (126.) un 695. (595.) р.].

Piespiedu kārtā izpildāmi ari lēmumi, kam soda raksturs, kā, piem., prāvnieku sodīšana par zīmognodevas noteikumu pārkāpšanu, liecinieku un ekspertu sodīšana par neierašanos tiesā. Tādus lēmumus izpilda policija, tāpat kā krimināltiesas spriedumus, neapstrīdamu prasību piedzīšanas kārtībā (Kr. Sen. kops. spr. 1878. g. № 37). Citu, prāvas sagatavošanai nepieciešamo lēmumu izpildīšanas kārtība (piem., par liecinieku nopratināšanu) norādīta vai nu likumā vai pašā lēmumā.

Lai tiesas spriedumu varētu izpildīt, tad, no vienas pu

ses, nepieciešams, lai spriedums būtu stājies likumīgā spēkā

vai lai tiesa būtu pielaidusi tā iepriekšēju izpildīšanu, bet, no

otras puses, lai spriedums nebūtu noildzis. Aizmuguriskie

tiesu spriedumi izpildāmi 3 gadu laikā [C. pr. n. 844. (735.) p.],2)

bet pārējie — 10 gadu laikā, skaitot no sprieduma stāšanās li

kumīgā spēkā (Civīllik. 3618. un 3620. p. un Latg. civīllik.

694. р. piel. 6. pkt).

Šā noilguma tecējumu var pārtraukt ar darbību, kas vērsta uz sprieduma izpildīšanu, kā, piem., ar lūgumu tiesas iz-

1) Tādu ārvalstu tiesas spriedumu izpildīšana, ar kurām noslēgtas konvencijas, notiek saskaņa ar Civīlproc. nol. 1388.—1385. (1274—1281) p (Kr. Sen. spr. 1882. g. Nr. 58 un 1907. g. Nr. 13.).

Tadu arvalstu tiesu spriedumiem, ar kurām konvencijas nav noslēgtas, var būt tikai rakstisku pierādījumu nozīme, ceļot sūdzību pašu valsts tiesā, tāpat kā kuram katram ārvalsts iestādes iesniegtam dokumentam [812. (707.) р.].

Līdz šim laikam tāda konvencija noslēgta vienīgi ar Igauniju (Lik. kr. 1928. g. 42, § 3) attiecība uz tiesas spriedumu izpildīšanu tādās prāvās, kas pamatojas uz ieķīlāšanas rakstiem, ierakstītiem abu valstu zemes grāmatās uz nekustamu mantu, kas ar robežlīniju pārdalīta. Latvija ir pievienojusies arī 1905. g. Hāgas konvencijai (sk. 1930. g. Lik. kr. 36), kuras 17. pants atsvabina ārzemniekus prasītājus no cautio iudicatum solvi (cautio de impensis) iesniegšanas. Konvencijas 18. pants paredz ārvalsts tiesas sprieduma izpildīšanu tajā daļā, kas uzliek ārzemniekam prasītājam, kas prāvu zaudējis, tiesas izdevumus un zaudējumu atlīdzību, no kuru iepriekšējas nodrošināšanas tas uz konvencijas pamata bija atsvabināts.

Ar PSRS. 1928. g. 13. VI. noslēgta konvencija par šķīrējtiesām tirdznieciskās un civīllietās. (Lik. kr. 1928. g. 150); šo šķīrējtiesu spriedumi padoti izpildīšanai kā vienas, tā arī otrās valsts territōrijā uz vispārējā pamata (konvencijas 7. pants). Šī konvencija zaudēja savu spēku 1932. g.

2) Attiecībā uz piespiedu izpildīšanas kārtībā pēc aktiem taisīto spriedumu noilgšanu skat. 5. zemteksta piezīmi 449. lap. p.

38

pildītājam uzsākt piedzīšanu, ja tiesu izpildītājs par izdarīto izpildīšanas darbību taisa uzrakstu uz izpildu raksta (sal. arī Civīllik. 3633. р.).

To personu, kam par labu spriedumu izpilda, sauc par piedzinēju, bet to, pret kuru izpildīšana vērsta — par parādnieku.

Sprieduma izpildīšanai piedzinējam vispirms jādabū izpildu raksts [C. pr. n. 1052. (926.) р.]. Izpildu rakstu izraksta pēc likumā [C. pr. n. 1053. (927.) p. piel.ļ noteikta parauga, un pēc būtības tas ir noraksts no lietā taisītās tiesas rezolūcijas, kas papildināta ar aizrādījumu uz abu prāvnieku dzīves vietām un ar priekšlikumu visām iestādēm un personām, uz kuram tas varētu attiekties, sniegt tiesu izpildītājam likumīgo palīdzību sprieduma izpildīšanā. Izpildu rakstu apliecina sekretārs un paraksta tiesas priekšsēdētājs. Nodrošinot prasību ar tiesas priekšsēdētāja varu, izdod nevis izpildu rakstu, bet pavēli tiesu izpildītājam [C. pr. n. 699. (599.) p.]. Pie piespiedu izpildīšanas pēc aktiem izpildu raksta vieta prasītajam izdod pašu aktu ar attiecīgu rezolūciju uz akta vai sevišķas aktam piešūtas lapas, bet tā, lai rezolūcijas iesākums atrastos uz paša akta [C. pr. n: 236. (1618.) p.ļ.

Pēc vispārējā noteikuma izpildu raksts izdodams vienā eksemplārā [C. pr. n. 1055. (929.) р.], bet to var izdot vairākos eksemplāros: 1) ja piespriesta naudas summa, un prasītājs vēlas vērst piedzīšanu uz atbildētāja mantu, kas atrodas dažādās vietās; 2) ja pēc sprieduma jānodod dabā vairākas mantas [C. pr. n. 1055. (929.) р.]; 3) ja spriedums taisīts vairākām personām par labu [C. pr. n. 1056. (930.) р.] un 4) ja spriedums taisīts pret vairākām personām [C. pr. n. 1057. (931.) р.].

Katra izpildu raksta eksemplārā ieraksta visu spriedumu, bet raksta beigās norāda, kādā daļā spriedums izpildāms uz šā eksemplāra pamata [C. pr. n. 1055. (929.) un 1057. (930. р.].

Uz izpildu raksta noraksta pamata spriedumu izpildīt nevar, bet ja izpildu raksts gājis zudumā, tad tiesa, uz sevišķa lēmuma pamata, var izsniegt pusei izpildu raksta otro eksemplāru [C. pr. n. 1059. (932.) p.]. Šādos gadījumos tiesa noliek lietu uz sēdi un uzaicina pretējo pusi paskaidrojumu sniegšanai. Jautājumam par to, vai piedzinējs jau pirms izpildu raksta pazušanas uzsācis spriedumu izpildīt, jeb nē, nav nozīmes. Ja tiesa noskaidro, ka spriedums pa daļai jau izpildīts, tad tā taisa par to attiecīgu uzrakstu uz izdodamā otrā eksemplāra.

595

§ 140. Spriedumu izpildīšanas orgāni.

Tiesu spriedumus piespiedu kārtā izpilda sevišķi tiesas ierēdņi — tiesu izpildītāji, dažreiz arī policija vai pagasttiesa, bet Latgalē pēdējās vietā — pagasta valde [C. pr. n. 222. (158.) un 1068. (18412.) р.], ar kuru vidūtājību valsts vara sniedz savu palīdzību spriedumu izpildīšanā prasītājam, ja tas šādu palīdzību lūdz. Tādēl mūsu tiesu izpildītājs nav piedzinēja likumīgais pārstāvis, kā tas pa daļai ir pēc vācu ZPO 753. (in fine) un 754. panta.1)

Kā prāvas iztiesāšana, tā sprieduma piespiedu izpildīšana ir publiski-tiesiska rakstura darbība, jo kā vienu, tā otru izpilda valsts varas orgāni, kam pretošanās gadījumos ir tiesība pieaicināt palīgā ne tikai policiju, bet pat karaspēku [T. iek. lik. 238. (316.) р.]. Bez tam zināmos gadījumos tiesas sprieduma neizpildīšanai seko sods [C. pr. n. 1062. (9341.), 1063. (9342.) р.], kas tāpat pierāda piespiedu izpildīšanas publiski-tiesisko raksturu.2) Sprieduma izpildīšanu ievada piedzinējs, iesniedzot tiesas izdoto izpildu rakstu attiecīgam tiesu izpildītajam līdz ar mutisku vai rakstisku pieteikumu [C. pr. n. 1069. (938.) р.].

Attiecība uz spriedumu izpildīšanu piespiedu kārtā, katrs apgabaltiesas rajons ir sadalīts tiesu izpildītāju iecirkņos. Katra iecirknī darbojas attiecīgas apgabaltiesas iecelts tiesu izpildītājs. Ar lūgumu uzsākt sprieduma piespiedu izpildīšanu piedzinejs griežas vai nu tieši, vai arī caur apgabaltiesas priekšsēdētaju vai miertiesnesi pie tā tiesu izpildītāja, kura iecirknī izpildu darbība izdarāma [C. pr. n. 1057. (937.) un 1069. (938.) р.]. Ja izpildu darbība izdarāma pilsētā, kas sadalīta vairākos iecirkņos, vai ja darbība nedalāmi turpināma citā iecirknī, tad spriedumu izpilda viens un tas pats tiesu izpildītājs, kas darbību iesācis savā iecirknī, kaut arī izpildu darbībai būtu jānotiek vairākos iecirkņos [C. pr. n. 1067. (937.) р.].

Mūsu Civilprocesa nolikums, pretēji vācu ZPO (§ 764. un turpm.), nepazīst sevišķu piespiedu izpildīšanas tiesu institūtu (Vollstreckungsgericht), un mūsu tiesu iestādēm nav jāuzrauga ex officio tiesu izpildītāju darbība [C. pr. n. 1051. (925.) p.]. Tās pārbauda tiesu izpildītāju darbību vienīgi uz ieinteresēto personu sūdzību pamata [C. pr. n. 1095. (962.) р.].

Vispārējā uzraudzība par tiesu izpildītāju darbību piekrīt

__________________________

1) Citādos uzskatos ir prof. Mališevs (II. 88. lap. р.), kurš savu uzskatu, galvenā kārtā, pamato uz vecā vācu procesa.

2) Skat. arī Konrad Hellwig II, 141. tap. р.; Fridrich Stein un Martin Jonas, Die Ziwilprozessordnung fьr das Deutsche Reich 1926. g. II, 383. lap. p.

38*

apgabaltiesas priekšsēdētājam, kas viņus iecel amatā [T. iek. lik. 226. (300.) p.]; viņam pieder disciplīnārā vara par tiesu izpildītājiem [T. iek. lik. 251. (329.) р.]. Sūdzības par tiesu izpildītāju nepareizu rīcību, kā arī par viņu vilcināšanos iesniedzamas apgabaltiesas (vai atsevišķas nodaļas) priekšsēdētājam [T. iek. lik. 253. (330.) р.]. Bez tam tiesas uzraudzība par tiesu izpildītājiem izteicas periodiskās revīzijās un par tiesu izpildītāju rīcību atsevišķos gadījumos iesniegto sūdzību caurlūkošanā [C. pr. n. 1095. (962.) p.].1) Par nolaidībām sprieduma izpildīšanā, neatkarīgi no disciplīnārsoda, no tiesu izpildītāja piedzenama tā summa, kuru piedzinējam nav izdevies saņemt tiesu izpildītāja vainas dēļ, ja ir pieradīts, ka aiz tiesu izpildītāja nolaidības notikusi mantas nobēdzināšana vai paša parādnieka slēpšana, kaut arī parādnieka maksātnespēja nebūtu atzīta noteiktā kārtībā [C. pr. n. 1086. (953.) р.].

§ 141. Izpildu pavēstes izsniegšana atbildētājam.

Tiklab izpildu darbību uzsākot, kā arī pārgrozot iesāktās izpildīšanas veidu tiesu izpildītājs izsniedz atbildētājam par izpildīšanu pavēsti [C. pr. n. 1074. (942.) р.]. Šai pavēstē jāatzīmē: 1) izpildāmais spriedums,2) 2) piedzinēja vārds, uzvārds un izvēlētā dzīves vieta un 3) tiesas vai likumā noteiktais laiks sprieduma labprātīgai izpildīšanai, ar brīdinājumu atbildētājam, ka sprieduma labprātīgas neizpildīšanas gadījumā noteiktā laikā tiesu izpildītājs stāsies pie piespiedu izpildīšanas tādā un tādā veidā [C. pr. n. 1076. (943.) р.]. Izejot no principa, ka pēc tiesas sprieduma spēkā stāšanās parādniekam jābūt gatavam kaut kurā laikā izpildīt spriedumu, Civilprocesa nolikuma 1930. g. pārgrozījumi prasa, lai mantas apķīlāšana notiktu vienā laikā ar izpildu pavēstes izsniegšanu, un tikai tādā gadījumā, ja tieši likumā [sal. C. pr. n. 238. (16110.) p. 2. pk.] vai tiesas spriedumā labprātīgai sprieduma izpildīšanai nolikts termiņš, pavēste izsniedzama ie-

______________________

1) Tiesu izpildītājs, par kura rīcību parts iesniedz blakus sūdzību Civīlproc. lik. 962. p. paredzētā kārtībā, nemaz nav uzskatāms par „pretējo pusi", tāpēc viņam nav piemērojams Civīlproc. nolik. 786. р.; aiz tiem pašiem iemesliem tiesu izpildītājs nav arī izsaucams uz tiesas sēdi (Sen. spr. 27. II. 1930. g. Nr. 1216, Latvijas Tranzīts l.).

2) Izpildu pavēstē pie aizmuguriska sprieduma jāizraksta sprieduma pilnīgais teksts; 214. (155.), 728. p. nozīme un nolūks ir tas, ka atbildētājam, kuram tiesas ceļā paziņots par notikušā aizmuguras sprieduma esamību, ar tādu jārēķinājas un ka viņam jāizlieto pret to attiecīgie procesuālie līdzekli, ja viņš vēlas novērst aizmuguras sprieduma stāšanos likumīgā spēkā (Sen. spr. 28. II. 1923. g. Nr. 52, Vaickovska l.).

597

priekš, norādot termiņu, kuram izbeidzoties tiesu izpildītājs stāsies pie apķīlāšanas [C. pr. n. 1116. (968.) un 1117. (969.) р.].

Pavēste izsniedzama parādniekam (bet ne viņa pilnvarniekam) pēc tās adreses, ko tas pazjņojis tiesai, bet ja tādas nebūtu, tad pēc prasītāja prasības lūgumā uzrādītās adreses. Pavēste skaitās par izsniegtu parādniekam, ja tā nogādāta minētā vietā, kaut arī parādnieks tur neatrastos. Tomēr šāds pavēstes izsniegšanas veids pielaižams tikai viena meneša laikā, skaitot no tās dienas, kad spriedums stājies likumīgā spēkā, vai arī no tās dienas, kad taisīts lēmums par sprieduma iepriekšēju izpildīšanu, ja pie tam: a) atbildētājs personīgi vai caur pilnvarnieku ņēmis prāvā kaut kādu dalību; b) vai pavēste procesa laikā izsniegta atbildētājam personīgi un c) vai arī ja viņš paziņojis tiesai savu juridisko adresi [C. pr. n. 1075. (9421.), 413. (309.), 875. (763.) р.]. Citos gadījumos izpildu pavēste izsniedzama saskaņa ar noteikumiem par pirmās pavēstes izsniegšanu prāvā uzaicinot uz tiesu [C. pr. n. 386.—393. (282.—289.) р.], t. i. atbildētājam personīgi, bet ne viņa pilnvarniekam, pie tam pēc prasītajā prasības lūgumā uzrādītās adreses [C. pr. n. 1074. (942.) р.]. Parādnieka uzaicināšana publikācijas ceļā nav atļauta, bet ja viņa dzīves vieta nav atrpdama, tad, pēc 1914. g. 12. marta likuma, piedzinējam ir tiesība lūgt tiesu iecelt sevišķu aizstāvi parādnieka interešu aizsargāšanai. Tomēr, ja pavēste ar uzaicinājumu ierasties tiesā izsniegta atbildētājam personīgi, vai ja viņš ņēmis kaut kādu dalību lietas iztiesāšanā un izpildu pavēsti nosūta mēneša laikā, skaitot vai nu no tās dienas, kad spriedums stājies likumīgā spēkā, vai arī no tās dienas, kad taisīts lēmums par sprieduma iepriekšēju izpildīšanu, — tad aizstāvja iecelšana nav vajadzīga, jo tādā gadījumā izpildu pavēste skaitās par izsniegtu pēc minētās adreses, kaut arī parādnieks tur nebūtu atrasts [C. pr. n. 1975. (1421.) un 1102. (9671.) р.].

§ 142. Aizstāvja iecelšana prombūtnē esošā

parādnieka interešu aizsardzībai pa sprieduma

izpildīšanas laiku.

Ņemot vērā, ka, slēpjot savu dzīves vietu, parādniekam pēc lietas iztiesāšanas ir iespējams izvairīties no piedzīšanas, tika ievests iepriekš minētais Civilprocesa nol. 1075. (9421.) pants, Pēc kura izpildu pavēste skaitās par izsniegtu, kaut arī parādnieks norādītā vietā neatrastos. Tiem gadījumiem, kad 1075.

(9421.) panta noteikumi izrādījās par nepielietojamiem, vajadzēja atrast citu līdzekli piedzinēja izvešanai no bezizejas stāvokļa. Izejot no Senāta paskaidrojuma (Kr. Sen. 1890. g. spr. № 16 Ķiķinas 1.) un vadoties no Austrijas Civīlproc. nolikuma 116.—118. p. un vācu BGB § 1911., likumdevējs 1914. gadā nodibināja sevišķu institūtu „cura absentis", t. i, aizgādnību prombūtnē esošā parādnieka interešu ajzstāvēšanai. Uz šā likuma pamata tiesa ieceļ sevišķu aizstāvi parādnieka interešu aizsardzībai pa sprieduma izpildīšanas laiku. Ar 1930. gada noveli šo, pret prombūtnē esošo parādnieku domāto līdzekli ir atļauts piemērot arī tajos gadījumos, ja prombūtnē esošam atbildētājam nav iespējams izsniegt aizmuguriska sprieduma norakstu [C. pr. n. 834. (728.) p. piezīme].

Lūgums par aizstāvja iecelšanu parādniekam iesniedzams tiesai pēc sprieduma izpildīšanas vietas. Tiesai šāds lūgums jāapmierina, ja parādnieka dzīves vieta nav zināma, bet 1075. (9421.) panta kārtībā tam izpildu pavēsti nav iespējams izsniegt, un tiesas ievāktās ziņas par parādnieka dzīves vietu nedod vēlamos panākumus. Tiesai iesniedzamā lūgumā piedzinējam jāuzrāda, kur un kā rokās atrodas manta, uz ko viņš vēlas vērst piedzīšanu [C. pr. n. 1103. (9672.) р.].

Tiesa var iecelt par aizstāvjiem: 1) zvērinātus advokātus, pie kam miertiesu iestādēs iztiesājamās lietās zvērinātu advokātu var iecelt par aizstāvi tikai ar viņa piekrišanu [C. pr. n. 159. (223.) 2. piez.], 2) privātadvokātus, 3) vecākos tiesu amatu kandidātus, 4) atbildētāju mantas vai darīšanu pārziņus, 5) personas, kam ir pilnvara attiecībā uz to mantu, uz kuru attiecas izpildu darbība, 6) personas, kas bijušas par pilnvarniekiem prāva, kura spriedums izpildāms un 7) atbildētāja vecākus, laulāto draugu, kādu no bērniem vai no atbildētāja līdzdalībniekiem prāvā. Pirmo triju kategoriju personas var atteikties no aizstāvja pienākumiem tikai svarīgu iemeslu dēļ, bet pēdējo četru var atteikties — triju, dienu laikā, skaitot no iecelšanas dienas bez motīvu paskaidrošanas [C. pr. n. 1104. (9673.) р.].

Aizsjtāvja tiesības un pienākumi ir šādi: 1) viņš rūpējas par parādnieka atrašanu [C. pr. n. 1105. (9674.) p. un 834. (728.) p. piez.], 2) līdz parādnieka ierašanās brīdim viņš aizstāv tā tiesības un intereses [C. pr. n. 1108. (9677.) p.]; 3) viņš atvieto atbildētāju visās lietās, kas stāv sakarā ar sprieduma izpildīšanu; 4) par aizmugurisku spriedumu viņam ir tiesība iesniegt atsauksmi, bet ja lieta izspriesta atbildētājam par labu, aizstāvim ir tiesība piedzīt prombūtnē esošam atbildētajam pienākošas naudas summas [C. pr. n. 834. (728.) p.

599

piez.]; 5) bet viņam nav tiesības izlīgt, atzīstot prasību [C. pr. n. 1107. (9676.) р. un 834. (728.) p. piez.]; 6) ja aizstāvis ir zvērināts advokāts, tad tam ir tiesība tālāk pilnvarot citu zvērinātu advokātu vai savu palīgu, bet citas personas ka aizstāvji var izlietot šīs tiesības tikai ar tiesas atļauju [C. pr. n. 1107. (9676.) p.]; 7) aizstāvim nav jāmaksā zīmognodeva, kancelejas nodeva un piedzīšanas izdevumi [C. pr. 1112. (96711.) p.]; 8) aizstāvim ir tiesība uz atlīdzību, kuras apmēru nosaka tiesa [C. pr. n. 1113. (96712.) un 1114. (96713.) р.] un kura ieturama no summām,, kas no atbildētajā piedzītas. Ja šādu summu nav, tad atlīdzību maksā piedzinējs, kam savukārt ir tiesība piedzīt to no atbildētajā [C. pr. n. 1113. (96712.) р.].

Aprakstītā manta, kas uz tiesas sprieduma pamata jānodod, piedzinējam, nododama tam ne agrāk kā pēc sešām nedēļām, skaitot no tās dienas, kad manta aprakstīta vai nodota tiesu izpildītājam vai tiesai. Mantas pārdošana (izņemot tādu, kas ātri bojājas) notiek ne agrāk kā pēc sešām nedēļām no aprakstīšanas dienas. Nauda, kas ieņemta pārdodot publiskā izsolē tādu mantu, kas ātri bojājas, izmaksājama piedzinējam tāpat ne agrāk kā pēc sešām nedēļām, skaitot no aprakstīšanas dienas. Sešu nedēļu termiņam izbeidzoties tiesa, uz piedzinēja lūgumu, atceļ nodrošinājumus, kas paredzēti gadījumam, ja spriedumu izpilda pirms tā stāšanas likumīga spēkā [C. pr. n. 1110. (9679.) р.].1)

Ja sprieduma izpildīšanas laikā atbildētāja dzīves vieta kļūtu zināma, tad tiesu izpildītājs izsniedz tam izpildu pavēsti, ja vien atbildētājs pats neiestājas lietā [C. pr. n. 1106. (9673.) p.]. Atbildētājam jāpaziņo tiesas izpildītājam sava juridiska adrese [C. pr. n. 1077. (944.) un 1078. (945.) p.]; viņam ir tiesība pārsūdzēt spriedumu, pie kam pārsūdzības termiņš skaitāms no tās dienas, kad atbildētājs pats saņēmis izpildu pavēsti [C. pr. n. 1109. (9678.) p.]. Ja spriedums jau izpildīts, tad atbildētājam tiesība pārsūdzēt spriedumu trīs gadu laikā, skaitot no izpildīšanas dienas [C. pr. n. 1111. (96710.) p.].

______________________

1) Salīdzinot C. pr. n. 834. (728.) p. piezīmi ar 1109. (9678.) pantu paceļas jautājums, vai aizstāvim ir tiesība iesniegt atsauksmi pret aizmugurisku spriedumu. Saskaņā ar 834. (728.) p. aizstāvim nav tiesības izbeigt lietu ar izlīgumu vai atzīšanu, bet, acīmredzot, viņam ir tiesība iesniegt atsauksmi, ja viņš atrod, ka tam ir pietiekošs pamats. Tā ka divas atsauksmes pret vienu un to pašu aizmugurisku spriedumu nevar būt, tad jādomā, ka prombūtnē bijušais atbildētājs pēc ierašanās jau nevar izlietot C. pr .n. 1109. (9678.) pantā paredzēto tiesību un iesniegt jaunu atsauksmi, ja aizstāvis tādu atsauksmi jau iesniedzis agrāk.

§ 143. Tiesu izpildītāja tiesības un pienākumi tiesas spriedumu izpildot.

I. Izpildot tiesas spriedumu, tiesu izpildītājs nereti sastop pretošanos no atbildētāja un parādnieka puses. Šādos varbūtējos gadījumos tiesu izpildītājam jau laikus jānodrošina policijas orgānu palīdzību, bet izņēmuma gadījumos viņam jāņem palīgā pat karaspēks. Tiesība uz šādu palīdzību tiesu izpildītājam piešķirta jau pašā izpildu raksta [skat. C. pr. n. 1053. (927.) p. piel.], un uz tā pamata tas var:

1) pretošanās gadījumā aicināt palīgā policiju;

2) ja policijai ar saviem spēkiem neizdodas pretošanos novērst, — pieprasīt karaspēka palīdzību.

Par katru pretestību tiesu izpildītājs sastāda protokolu un nosūta to prokuroram, kas dod rīkojumu lietu izmeklēt un saukt vainīgo pie likumīgas atbildības [T. iek. lik. 238. (316.) — 242. (320.) р.].

Par izpildu darbību tiesu izpildītajam ir tiesība saņemt zināmu atlīdzību, kuras apmēru nosaka sevišķa takse [C. pr. n. 1091. (958.) p. un T. iek. lik. 237. (313.) p. piel.]. Pēdējo taksi Saeima pieņēma 5. VII. 1932. g. — Lik. k. 1932. g. 135. Atlīdzību piedzen no atbildētajā, pret kuru spriedumu izpilda [C. pr. n. 1091. (958.) р.]. Naudu izpildu izdevumu segšanai piedzinējs iemaksā tiesu izpildītājam iepriekš [C. pr. n. 1072. (940.) р.]. Par sprieduma izpildīšanas gaitu tiesu izpildītājs ved īpašu žurnālu, kurā atzīmē savu, piedzinēja un atbildētāja, kā arī klātbijušo liecinieku vārdus un uzvārdus, izpildāmo tiesas rezolūciju, laiku, kad tiesu izpildītājs saņēmis izpildu rakstu, kad iesākta sprieduma izpildīšana un izpildīšanas vietu, katru darbību, kas izdarīta spriedumu izpildot, piedzītās summas lielumu vai mantas nodošanas laiku un summu, kas pienākas tiesu izpildītājam kā atlīdzība [C. pr._n. 1083. (950.) р.]. No žurnāla ieinteresētās personas var dabūt izrakstus [C. pr. n. 1087. (951.) р.]. Žurnālam pievieno pavēstes un visu sarakstīšanos, kas uz šo piedzīšanu attiecas. Žurnāls, kopā ar piedzinēja, parādnieka un citu lietā ieinteresēto personu lūgumiem un paziņojumiem, pavēstēm un citiem rakstiem, sastāda tiesu izpildītāja lietu (akti) par zināmo piedzīšanu. Bez žurnāla tiesu izpildītājam jāved vēl: a) ienākušo un izejošo rakstu grāmata un b) kases grāmata visu ienākušo naudas summu ierakstīšanai.

Uzsāktā darbība tiesu izpildītājam jāturpina līdz galam un šīs darbības apturēšana iespējama tikai uz: 1) tiesas lēmuma pamata [C. pr. n. 1085. (952.) р.], 2) rakstisku piedzinēja pieprasījumu, kam par labu izpildu darbība notiek [C.

601

pr. n. 1085. (952.) p.], 3) parādnieka pieprasījumu, ja viņš iesniedz tiesu izpildītājam piedzinēja rakstisku piekrišanu vai apliecinātu kvīti [C. pr. n. 1085. (952.) р.] un 4) parādnieka nāves gaidījumā, līdz mantinieku apstiprināšanai, vai aizbildņa vai aizgādņa iecelšanai [C. pr. n. 1092. (959.) р.].

Izpildu darbību tiesu izpildītājs izbeidz:

1) kad spriedums izpildīts; par izpildīšanu viņš taisa uzrakstu uz izpildu raksta un nosūta to atpakaļ tiesai, kas izpildu rakstu izdevusi [C. pr. n. 1090. (957.) р.]; 2) uz tiesas lēmuma pamata; 3) uz piedzinēja rakstiska paziņojuma pamata un 4) pamatojoties uz parādnieka iesniegtu notāra, policijas vai miertiesneša apliecinātu piedzinēja parakstu par to, ka piedzinējs piespriesto summu saņēmis [C. pr. n. 1085. (952.) р.].

II. Savukārt arī piedzinējam, pieder zinamas tiesības, kurām attiecīgi atbilst tiesu izpildītāja pienākumi, proti:

1) vienīgi viņam pieder tiesība noteikt piedzīšanas veidu [C.r pr. n. 1081. (948.) р.],

2) viņš var prasīt izpildīšanas apturēšanu vai izbeigšanu [C. pr. n. 1085. (952.) р.],

3) viņam ir tiesība prasīt izmaksāt piedzīto summu vai kādu tās dalu,. [C. pr. n. 1087. (954.) un 1088. (955. р.] un

4) parādnieka naves gadījumā viņam ir tiesība lūgt tiesu iecelt parādnieka atstātai mantai aizgādni vai aizbildni [C. pr. n. 1092. (959.), 1093. (960.) р.].

No otras puses kā piedzinējam tā parādniekam ir tiesība: 1) personīgi vai caur pilnvarnieku1) būt klāt pie visām izpildu darbībām [C. pr. n. 1079. (946.) un 1082. (949.) р.], bet viņi nedrīkst iejaukties pašā izpildīšanā, un viņiem nav tiesības dot no sevis kādus rīkojumus, kas pieder pie tiesu izpildītāja darbības, 2) pieaicināt lieciniekus [C. pr. n. 1079. 1946.) р.], 3) pieprasīt izrakstus no tiesu izpildītāja žurnāla [C. pr. n. 1084. (951. р.], 4) iesniegt sūdzības par tiesu izpildītāja rīcību [C. pr. n. 1095. (962.) un 1339. (1202.) — 1342. (1205.) р.] un 5) piedzīt no tiesu izpildītajā atlīdzību par zau-

____________________

1) Pilnvarojumam uz darbību, kura izsmeļas mantu uzrādīšanā vai novērtējumā, ir tā pati nozīme kā piem., rakstu nodošanai tiesa pēc Civīlproc. nolik. 259. p. 2. teik. vai pilnvarnieku nozīmēšanai pavēstu saņemšanai tiesas atrašanās vietā pēc Civīlproc. nolik. 311. р.; pilnvarojumu personai būt klāt pie sprieduma izpildīšanas un uzrādīt un novērtēt mantas var izteikt arī vienkārši apzīmējot par to lūgumā tiesu izpildītājam pēc Civīlproc. nolik. 259. p. 2. teik. un 311. p. noteikumu analoģijas (Sen. spr. 30. I. 1930. g. Nr. 322 Dzigana l.).

dējumiem, kas cēlušies no viņa nepareizas rīcības [T. iek. lik. 254. (331.) p. un C. pr. n. 1086. (953.) р.].

Parādniekam bez tam ir tiesība prasīt: 1) izpildu raksta oriģināla uzrādīšanu [C. pr. n. 1073. (941.) р.] un 2) sprieduma tālākas izpildīšanas pārtraukšanu vai izbeigšanu iepriekš aprādītos gadījumos [C. pr. n. 1085. (952.) р.].

III. Sūdzības par tiesu izpildītāja nepareizu rīcību iesniedzamas divu nedēļu laikā, skaitot no pārsūdzamās rīcības pļelaišanas dienas [C. pr. n. 1097. (963.), 1339. (1202.) р.], bet sūdzības par publisku izsolu nepareizu noturēšanu iesniedzamas septiņu dienu laikā [C. pr. n. 1342. (1205.) р.]. Beidzot, sūdzības par to, ka, izsludinot paziņojumus par nekustamas mantas publisku pārdošanu, nav ievērots likums, iesniedzamas ne vēlāk kā divi nedēļas pirms izsoles dienas. [C. pr. n. 1341. (1204.) р.]. Ja sūdzība attiecas uz tiesas sprieduma iztulkošanu, t. i. viņa satura izpratni [C. pr. n. 1098. (964.) р.], tad tā iesniedzama tai tiesai, kas lietu izspriedusi, bet citos gadījumos tai tiesai, kuras apgabalā spriedumu izpilda [C. pr. n. 1095 (962.) р.]. Sūdzības tiesa izspriež blakus sūdzību kārtībā, pieprasot no tiesu izpildītajā paskaidrojumus,1) izsniedzot sūdzības norakstu pretējai pusei un uzaicinot to uz tiesas sēdi [C. pr. n. 1100. (966.) р.].

Sūdzības iesniegšana neaptur tiesu izpildītāja rīcību, kamēr par to nav tiesas lēmuma. Par tiesas lēmumu var iesniegt blakus sūdzību, kas tāpat neaptur pārsūdzētā lēmuma izpildīšanu, kamēr otras instances tiesa nav lēmusi izpildīšanu apturēt [C. pr. n. 1101. (967.) р.]. Beidzot otrās instances galīgo lēmumu var pārsūdzēt Senātam kasācijas kārtība.

§ 144. Tiesas tiesība atlikt sprieduma izpildīšanu vai nolikt piespriestās summas samaksu uz vairākiem terminiem.

Līdz 1915. gada 6. aprīlim, saskaņā ar Civīlproc. nol. 186., (136.) un 187. (137.) pantu, tikai miertiesnesim bija tiesība nolikt no viņa piespriestā naudas prasījuma samaksu (izņemot prasījumu uz protestēta vekseļa pamata) uz vairākiem termiņiem, ja pēc lietas apstākļiem bija redzams, ka atbildētājam nav skaidras naudas pieprasītās summas samaksai. Pasaules

________________

1) Kā jau augšā norādīts, tiesu izpildītājs, kura rīcības pārsūdzētas Civīlproc. nol. 1095. (962.) p. kārtībā, nav uzskatāms par „pretejо pusi" un tamdēļ viņš nav izsaucams uz tiesas sēdi un blakus sūdzības sevišķs noraksts izsniegšanai tiesu izpildītājam arī nav vajadzīos.

603

kara laikā noskaidrojās, ka ir nepieciešams piešķirt šādas tiesības arī vispārējām tiesu iestādēm, un tamdēļ 1915. gada 6. aprīlī izdeva sevišku likumu (Kr. Vald. lik. kr. 1915. g. 115.), kas piešķīra tiesu iestādēm tiesību atlikt vai nolikt uz vairākiem termiņiem saistību un tiesas spriedumu izpildīšanu. Bet šim likumam bij tikai pagaidu raksturs, — tas izdots tikai kara laikam. Tas redzams no likuma VI. nodalījuma satura, kas paredz, ka Civīlproc. nol. 186. (136.) un 187. (137.) panta noteikumi pa šā likuma pastāvēšanas laiku nav spēkā. Sakarā ar to šo likumu kaŗam beidzoties nevarēja uzlūkot par spēkā esošu, bet C. pr. n. 186. (136.) un 187. (137.) pantu spēks bija uzskatāms par atjaunotu. Uz minēto pantu pamata tiesība nolikt sprieduma izpildīšanu uz vairākiem termiņiem piederēja vienīgi miertiesnesim un apgabaltiesai kā miertiesu otrai instancei (Kr. Sen. spr. 1874. g. № 757). Tāda samaksas nolikšana uz vairākiem termiņiem bij pielaižama tikai uz atbildētāja īpašu lūgumu, iepriekš pārliecinoties no iesniegtiem pierādījumiem, ka atbildētājam nav skaidras naudas parāda nomaksai, ne līdzekļu naudas iegūšanai (Kr. Sen. spr. 1876. g. № 240 un 1875. g. № 630). Tiesnesis varēja lemt par izpildīšanas nolikšanu uz vairākiem termiņiem taisot spriedumu (Kr. Sen. spr. 1875. g. № 463.), bet varēja arī lemt par to pēc tam, kad spriedums stājies likumīgā spēkā un tiek izpildīts (Kr. Sen. spr. 1872. g. № 388).

Sakara ar saimniecisko krizi Saeima 1931. g. izdeva analogu likumu (Lik. kr. 1931. g. — 249), pēc kura arī vispārējām tiesu iestādēm ir tiesība nolikt piespriestās summas samaksu uz vairākiem termiņiem, ja no lietas apstākļiem redzams, ka parādniekam nav naudas tās tūlītējai samaksai, pie kam prasījumi uz protestētu vekseļu pamata nesastāda izņēmuma [C. pr. n. 186. (136.), 810. (7062.), 811. (7063.) р.], bet lūgums par samaksas nolikšanu iesniedzams tagad ne vēlāk par 7 dienam no izpildu pavēstes izsniegšanas dienas. Tomēr, ja parādnieks noteiktā termiņā kārtīgi nemaksā, tad uz piedzinēja lūgumu tiesa var dot rīkojumu nekavējoties piedzīt visu piespriesto summu [C. pr. n. 187. (137.), 811. (7063.) р.].

§ 145. Spriedumu izpildīšanas veidi.

I. Ar sprieduma izpildīšanas veidiem jāsaprot tie paņēmieni un līdzekļi, kas izlietojami vēlamā mērķa sasniegšanai — tiesas sprieduma izpildīšanai. Šie līdzekli ir divējāda rakstura: tiešie un netiešie.

Tiešie līdzekļi ir tie, ar kuriem panākama sprieduma

tieša izpildīšana, par piem., piespriestās naudas summas piedzīšana no parādnieka, vai līdzekļi, kas paredzēti Civīlproc. nol. 1060. (933.) p. 1. pk. un 1346. (1209.) — 1348. (1211.) pantā. Tos apzīmē ar Realexecution.

Netiešie līdzekļi ir tie, ar kuriem īpatnējā kārtā pielieto spaidus pret parādnieka personu (Personalexecution) ar nolūku panākt mērķi — sprieduma izpildīšanu. Pēdējiem pieskaitāmi: 1) paraksta ņemšana no parādnieka par dzīves vietas neatstāšanu [C. pr. n. 1367. (12221.) — 1369. (12223.) p.], 2) parādnieka uzaicināšana vai atvešana uz tiesu līdzekļu uzrādīšanai [C. pr. n. 1370. (12224.) — 1376. (122210.) р.], 3) paraksta ņemšana no parādnieka par to, ka viņam nav no tiesas attiesātās un pie viņa neatrastās kustamās mantas, ka viņš to nav atdevis nevienam citam un nezina, kur tā atrodas [C. pr. n. 350. (12112.) p. — vācu „Offenbarungseid" ZPO 883. р.], 4) draudi sodīt ar naudas sodu un pati šāda naudas soda piedzīšana vai atvietošana ar arestu, ja parādnieks neizpilda tādu personīgu darbību, kas tam uz tiesas sprieduma pamata jāizpilda un ko nevar atvietot ar citas personas darbību [C. pr. n. 1062. (9341.) р.] un 5) tādi pat spaidu līdzekli, kad uz tiesas sprieduma pamata parādniekam jāatturas "no kādas darbības vai jāļauj piedzinējam kaut kādu darbību izpildīt [Civīllik. 686. un 687. p. un C. pr. n. 1063. (9342.) un 1064. (9343.) р.].

Vēstures gaita personāla eksekūcija gandrīz visur gājusi pa. priekšu reālai, kas izskaidrojams ar to, ka senajā neattīstītā saimnieciskā iekārtā parādnieka persona skaitījās par katra izpildījuma galveno nodrošinājumu, jo tai bij saimnieciska nozīme: parādnieku varēja pārvērst par lietu, padarīt par vergu, — pārdot. Sakarā ar to sprieduma neizpildīšanas tiešās sekas bij romiešu „manus injectio", ģermāņu „Aechtung" — izsludināšana ārpus likuma, krievu „правежъ" — spīdzināšana. Ieviešoties cēlākiem tikumiem un uzkrājoties materiālām vērtībām, reālā eksekūcija, t. i. piedzīšanas vēršana uz parādnieka mantu, pakāpeniski iegūst valdošo nozīmi,

II. Viena vai otra izpildīšanas veida izvēle pirmā kārtā atkarīga no prasītajam piespriestā prasījuma rakstura.

1. Tiesas spriedums var būt vērsts uz noteiktu atbildētāja mantu:

a) piespriežot no atbildētāja par labu prasītājam noteiktu daudzumu atvietojamu priekšmetu (res fungibiles) un pirmā kārtā noteiktu summu naudas; šai gadījuma naudu vai res fungibiles parādniekam atņem, bet ja

605

viņam tādas nav, tad piedzīšanu var vērst uz kaut kuru citu parādnieka mantu, ko pārdodot pārvērš naudā, un naudu nodod piedzinējam; b) atspriežot no atbildētāja un piespriežot prasītājam noteiktu kustamu vai nekustamu mantu (res certa) [C. pr. n. 1066. (933.) p. 1. pk.].

Arī šai gadījumā pie atbildētāja atrasto attiesāto kustamo mantu tam atņem un nodod piedzinējam. Ja prasītājam piespriestā lieta pie parādnieka nav atrodama, tad pēc Civīlpr. n. 1930. g. grozījuma pirmā kārtā ir iespējama parādnieka netieša iespaidošana, ņemot no viņa parakstu par to, ka viņam šā priekšmeta nav, ka viņš to nevienam nav atdevis un nezina, kur tas atrodas, piedraudot pie tam ar atbildību uz Sodu likumu pamata par nepareizu ziņu sniegšanu [C. pr. n. 1350. (12112.) р., Sal. vācu „Offenbarungseid" ZPO 883. р.]. Šā līdzekļa nesekmība dod prasītajam tiesību prasīt piedzīšanas vēršanu uz parādnieka pārējo mantu [C. pr. n. 1060. (933.) p. 2. un 3. pk.] un piedzīt no parādnieka neatrastā priekšmeta ekvivalentu [Civīllik. 914. p. un C. pr. n. 1352. (1213.) р.]. Ja šādā ceļā tomēr nebūtu iespējams atrast līdzekļus prasītāja apmierināšanai, tad iespējama vēl atbildētāja iespaidošana, ņemot no tā vai nu parakstu par dzīves vietas neatstāšanu vai uzaicinot to uz tiesas sēdi līdzekļu uzrādīšanai. Kā pēdējais līdzeklis vēl atliek, ja piedzenama summa pārsniedz 2.000 latus, atbildētāja izsludināšana par maksātnespējīgu parādnieku. Ja prasītājam piespriesta nekustama manta, kas zemes grāmatās skaitās uz atbildētāja vārdu, tad izpildu rakstu vai likumīgā spēkā nākušā tiesas sprieduma norakstu prasītājs iesniedz zemes grāmatu nodaļai, kas uz nodaļas priekšnieka īpaša lēmuma pamata ieraksta zemes grāmatās nekustamo mantu uz prasītāja vārdu. Ja atbildētājs pretojas faktiskai mantas pārņemšanai no prasītāja, tad uz prasītāja lūgumu tiesu izpildjtājs ieved pēdējo nekustamas mantas valdīšanā, kādam nolūkam tiesa izdod prasītājam īpašu izpildu rakstu [Civīllik. 814. p. un C. pr. n. 1346. (1209.) р.].

2. Tiesas spriedums var būt vērst uz zināmu atbildētāja darbību. Tā, tiesa var uzlikt atbildētājam par pienākumu:

a) Izpildīt kādu darbību, kurai nav individuāla, tīri personiska rakstura, bet kuru var atvietot ar citu personu darbību (sal. Civīllik. 3487. p. in fine), piem., atjaunot vai nojaukt dambi, vai izpildīt citu, ar noteiktu personu nesaistītu darbību. Šai gadījumā, ja atbildētājs tiesas spriedumā noradīto darbību neizpilda noteiktā laikā, piedzinējam ir tiesība

ar tiesas atļauju izdarīt šo darbību ar citiem spēkiem uz at

bildētāja rēķinu [C. pr. n. 1061. (934.) p.]. Tādu lūgumu pra

sītājs var izteikt ne tikai prasības sūdzībā (Kr. Sen. spr.

1902. g. Nr. 111.), bet arī papildus līdz sprieduma taisīšanai

un pat pēc sprieduma taisīšanas [C pr. n. 1061. (934.) p. un

Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 482.]. Pēdējā gadījumā tiesa iz

spriež lūgumu blakus sūdzības kārtībā. Saskaņā ar Kr. Sen.

paskaidrojumu (1880. g. Nr. 177. un 1876. g. Nr. 473.), piedzi

nēja prasība atlīdzināt izdevumus, kas tam cēlušies izpil

dot spriedumu, apmierināma arī tad, ja prasītājs izpildījis

spriedumu, neizprasot iepriekšēju tiesas atļauju, ja vien kon

statēts, ka atbildētājs spriedumu labprātīgi nav izpildījis, un

ja pierādīti, izdevumu apmēri.Bez tam piedzinējs nezaudē

tiesību vēlāk lūgt tiesu, lai tādā pašā kārtībā noteic no pa

rādnieka piedzenamo naudu, kuru viņš darbības izvešanai iz

devis virs tiesas noteiktās summas [C. pr. n. 1061. (934.) p.

in fine].

b) Izpildīt kādu tīri personiska rakstura darbību, piem,, uzgleznot gleznu, iesniegt norēķinu par pārvaldīšanu, parakstīt līgumu. Atsevišķas darbības, kas gan ir tīri personiska, bet techniska rakstura, kā piem., līguma parakstīšanu, zināmos gadījumos var atvietot ar tiesas spriedumu. Šeit atbildētāja griba, kas izteicas parakstā (Civīllik. 2942. р.), yiņam no parakstīšanas atsakoties, tiek atvietota ar tiesas spriedumu.1) Citos gadījumos, kur darbības tīri personiskais raksturs tādu atvietošanu nepielaiž, tur, pēc Civīlproc. nol. 1930. gada pārgrozījumiem, vispirms iespējama netieša iespaidošana naudas soda veidā līdz 300 latiem, kuru policija piedzen neapstrīdamu prasījumu piedzīšanas kārtībā. Šā naudas soda uzlikšanu iespējams atkārtot paaugstinot pie tam summu, bet ar to noteikumu, ka sodu kopsumma nepārsniedz 2000 latu [C. pr. n. 1062. (9341.) р., sal. arī Civīllik. 686. р.]. Ja atbildētājam nav līdzekļu naudas soda nomaksai, tad to atvieto ar arestu līdz sešiem mēnešiem [C. pr. n. 1062. (9341.) p.].2) Ja šis iespai-

____________________

1) Piemēram tiesa nolemj: „uzlikt atbildētājam par pienākumu parakstīt prasītāja iesniegto nekustamas mantas pirkšanas un pārdošanas līguma projektu un izteikt piekrišanu šīs mantas korroborēšanai uz prasītāja vārdu, bet ja tas šo noteikumu neizpildītu divu nedēlu laikā, skaitot no tās dienas, kad spriedums stājies likumīgā spēkā, tad atzīt minēto līgumu par parakstītu un korroborējamu arī bez atbildētāja piekrišanas" (sal. Not. nol. 340. p. 2. pkt.).

Citādi šo jautājumu atrisina vācu ZPO. 894. р., pēc kura „ist der Schuldner zur Abgabe einer Willenserklдrung verurteilt, so gilt die Erklдrung als abgegeben, sobald das Urteil die Rechtskraft erlangt hat."

2) Saskaņā ar vācu ZPO. 890. un 891. p. arestu piespriež ne kā nesamaksātas soda naudas surrogātu, bet kā atbildētāja iespaidošanas līdzekli.

607

došanas līdzeklis nedod vēlamos rezultātus, tad prasītājam, kas cenšas panākt sprieduma izpildīšanu, atliek tikai iespēja prasīt ar sprieduma neizpildīšanu saistīto zaudējumu atlīdzību. Šai ziņā prasītājam ir tiesība lūgt tiesu reizē ar naudas soda uzlikšanu atbildētājam, nodrošināt ari viņa zaudējumu atlīdzību [C. pr. n. 1062. (9341.) р.];

c) Beidzot tiesa sava sprieduma var uzlikt atbildētajam par pienākumu atturēties no zināmas darbības (piem., nelietot prasītāja firmu, nestaigāt caur viņa mājām), vai arī, otrādi, ciest zināmu prasītāja darbību (piem., pieļaut, ka prasītājs dzen savus lopus uz dzirdīšanu pa atbildētāja robežu; lieto atbildētāja artēzisku aku). Arī šais gadījumos, ja nav iespējams novērst atbildētāja pretošanos, Civilprocesa nolikuma 1930. gada pārgrozījumi paredz tos pašus iepriekš aprādītos netiešos iespaidošanas" līdzekļus (naudas sodu un arestu) un kā viņu atvietojumu — prasību par zaudējumu atlīdzību ar iepriekšēju prasības nodrošināšanu [C. pr. n. 1063. (9342.) un 1064. (9343.) р.].

III. Saņemot kopā iepriekš sacīto, mēs varam teikt, ka pēc mūsu Civilprocesa nolikuma noteikumiem sprieduma izpildīšanu iespējams vērst:

1. Pret atbildētāja personu, uzliekot tam par pienākumu kaut ko izdarīt vai atturēties no kādas darbības, it sevišķi:

a) uzliekot atbildētājam par pienākumu izpildīt kādu darbību, ko var atvietot ar citas personas darbību un kas nav tīri personīga rakstura [C. pr. n. 1061. (934.) p.];

b) uzliekot atbildētājam par pienākumu izpildīt kādu tīri personīga rakstura darbību, ko nav iespējams atvietot ar citu personu darbību [C. pr. n. 1062. (9341. p.];

c) uzliekot atbildētājam par pienākumu atturēties no zināmas darbības vai atļaut un nelikt šķēršļus ceļā kādai prasītāja darbībai [C. pr. n. 1063. (9342. un 1064. (9343.) р.].

Uz šiem izpildīšanas veidiem, kas vēršas pret atbildētajā personu, ir aizrādīts jau agrāk.

2. Uz atbildētāja mantu, atņemot tam zināmus priekšmetus. Atņemšanu var izdarīt:

1) vēršot piedzīšanu uz parādnieka kustamu mantu, proti:

a) uz lietām, kas atrodas paša parādnieka rokas [C. pr. n. 1116. (968.) — 1215. (1070.) p.];

b) uz vērtspapīriem, kas atrodas parādnieka rokas (C. pr. n. 1216. (1072.) — 1221. (1077.) p.];

c) uz parādnieka lietām un kapitāliem, kas atrodas trešo personu rokās [C. pr. n. 1222. (1078.) р.];

d) uz parādnieka kapitāliem, kas atrodas valsts iestādes vai kredītiestādēs [C. pr. n. 1223. (1079.) — 1227. (1083.) p.];

e) uz parādnieka algu, pensiju un citiem periodiskiem maksājumiem [C. pr. n. 1228. (1084.) — 1232. (1090.) p.];

2) vēršot piedzīšanu uz nekustamu mantu l C, pr. n. 1236.—1335. (1094.—1191.) p.];

3) piespiežot parādnieku nodot attiesāto mantu, kustamu vai nekustamu [C. pr. n. 1346. (1209.) — 1352. (1213.) р.].

3. Beidzot prasītājs var vērsties pret paradnieku ar zināmiem spaidu līdzekļiem, kuru nolūks sagādāt tam zināmas neērtības un tādā veidā netiešā ceļā panākt prasījuma apmierināšanu. Šādiem līdzekļiem pieskaitāmi:

a) tiesas aizliegums parādniekam atstāt dzīves vietu [C. pr. n. 1367. (12221.) — 1369. (12223.) p.];

b) parādnieka aicināšana pie tiesas uzradīt līdzekļus prasījuma apmierināšanai [C. pr. n. 1370. (12224.) — 1376. (122210.) р.].

§ 146. Piedziņas vēršana uz kustamu mantu.

I. Piedziņas vēršana uz kustamu mantu, kas atrodas parādnieka rokas.

1. Vispārīgi aizrādījumi. Apskatot tuvāk spriedumu izpildīšanas gaitu un vispirms piedzīšanas vēršanu uz parādnieka valdīšanā esošo kustamo mantu, jāatzīmē, ka piedzīšana, kas izteicas mantas apķīlāšanā [C. pr. n. 1116. (968) — 1127. (979. р.], aprakstīšanā [C. pr. n. 1128. (980.) — 1147. (999.) р.], novērtēšanā [C. pr. n. 1148. (1000.) — 1155. (1008.) р.], glabāšanā [C. pr. n. 1156. (1009.) — 1167. (1020.) р.] un pārdošana, ir savienota un iesakās ar izpildu pavēstes izsniegšanu parādniekam. Šīs pavēstes izsniegšanas kartība nosacīta Civilprocesa nolikuma 1074. (942.) p. (skat. § 141.). Mantas arestēšana notiek piedzinējam un parādniekam esot klāt, bet viena vai otra neierašanās nav par šķērsli mantas arestēšanai [C. pr. n. 1118. (972.)].

Parādnieka kustamas mantas viena dala ieņem privileģētu stāvokli:

1) Še pieder lietas, kas nepieciešamas parādnieka un viņa ģimenes uzturēšanai, un kas tamdēļ arī nav apķīlājamas

609

[C. pr. n. 1120. (973.) p. L—7. punkti]. Te pieskaitāmi arī dzīvei nepieciešamais naudas līdzekļu minimums [C. pr. n. 1120. (973.) p. 10. pk.], kā arī lietas, kuras nepieciešamas eksistences līdzekļu sagādāšanai, kā grāmatas, instrumenti un rīki, kas nepieciešami parādniekam viņa personīgā ikdienas darbā, sagādājot iztikai vajadzīgos līdzekļus, bet zvejnieku-arodnieku un viņu ģimenes locekļu personīgam zvejas darbam — arī zvejniecības inventārs [C. pr. n. 1120. (973.) p. 11. un 12. pk.].

Visi šie priekšmeti izņemti no parastās piedzīšanas vēršanas, kaut arī priekšmeti, kuri minēti C. pr. n. 1120. (973.) p. 7., 9. un 12. punktā padoti aizturēšanas tiesībām, un kreditors, kuram ir aizturēšanas tiesības, var vērst piedzīšanu arī uz tiem (C. pr. n. 1123. (975.) р.].

2) Lietas, kuras nevar atdalīt no galvenās lietas, pārdodamas kā viņas piederums līdz ar galveno lietu, ja uz to būtu vērsta piedzīšana. Te pieder kustama manta, kas pēc Civillikumiem atzīstama par nekustamas mantas piederumu [C. pr. n. 1120. (973.) p. 8. pk., 1255. (1110.) p. un Civīllik. 557.—566. р.]. Rietumlatvijā pie lauksaimnieciskas nekustamas mantas piederumiem neskaitās inventārs, t. i. zemkopības rīki, sēkla un lopi, bet skaitās saimniecībai nepieciešamie mesli un salmi, kā arī lopbarības krājumi [Civīllik. 566. p. (Lik. kr. 1928: g. 24) un 4095. р.]. Gadījumos, kur piedzīšana tiek vērsta uz parādnieka nekustamu mantu, līdz ar pēdējo aprakstāma un pārdodama visa tā kustamā manta, kura atzīstama par nekustamas mantas piederumu [C. pr. n. 1120. (973.) p. 8. pk., 1255. (1110.) p. un 1250. (1104., 1856.) p. 4. pk.)].

Latgale jautājums izšķirams saskaņā ar Latg. civillikumu 387., 613. р., 1128. p. piezīmi un Kr. Sen. 1884. g. spr. № 75.

3) Likums paredz arī mantu, ko var apķīlāt tikai ievērojot zināmus nosacījumus.

Lauksaimniecības inventārs un sēkla, kas nepieciešami lauku saimniecībā līdz ar barības daudzumu, kāds nepieciešams attiecīgas saimniecības un lopu uzturēšanai līdz jaunai ražai1) [C. pr. n. 1120. (973.) p. 9. pkt.], nav apķīlājami, kamēr tie kalpo lauksaimnieciskam nolūkam, bet šos priekšmetus apraksta nodrošināšanas resp. apsargāšanas nolūkā un no parādnieka ņem parakstu, ka viņš aprakstīto mantu neatsavinās, neieķīlās un neizlietos citiem mērķiem. Tā kā šī manta ir noteikta kalpot zināmam nolūkam — uzturēt lauksaimniecību,

____________________

1) Kāds inventārs un kādi barības daudzumi uzskatāmi par nepieciešamiem, to nosaka Zemkopības ministrijas instrukcija (V. V. 1931. g. Nr. 286); zvejnieka nepieciešamo inventāru nosaka Jūrniecības departamenta instrukcija (V. V. 1931. g. Nr. 294).

39

tad no nekustamas mantas pārdošanas momenta šo kustamu mantu nevar uzskatīt tālāk par lietojamu tam uzdevumam, kādam tā atstāta, un tamdēļ nekustamas mantas pārdošana var būt par pamatu parādnieka kreditoriem vērst piedzīšanu arī uz šo lauksaimniecisko inventāru, kuru līdz šim varēja tikai aprakstīt apsardzības, bet ne piedzīšanas nolūkam [C. pr. n. 1122. (974.) р.].

Bez tam jāatzīmē, ka kreditors, kuŗa prasījums nodrošināts ar likumiskām aizturēšanas tiesībām (Civīllik. 1403. un 1404. p.) uz parādnieka C. pr. n. 1120. (973.) p. 7., 9., 11. un 12. punktā minēto mantu, piem., ja parādnieks ir rentnieks — var šā sava prasījuma apmierinājumam vērst piedzīšanu arī uz šo mantu [C. pr. n. 1123. (975.) р.].

4) Lietas, kam priekš parādnieka īpatnēja vērtība nav apķīlājamas, ja pārējo aprakstīto mantu vērtība pietiekoša piedzinuma apmierināšanai [C. pr. n. 1125. (977.) р.].

5) Sacerējumi un tulkojumi, kā rokrakstā, tā nodrukāti, arestējami un pārdodami tikai ar autora vai tulkotāja piekrišanu, bet pēc pēdējo nāves — ar viņu mantinieku atļauju [C. pr. n. 1187. (1041.) p. un Latgales civīllik. 69510. р.].

2. Vairāku personu kopīga nedalāma kustama manta aprakstāma un pārdodama visumā par viena līdzīpašnieka parādu, pie kam līdzīpašnieki var vai nu iepriekš atpirkt kreditora prasījumu, vai piedalīties izsolē kā pircēji; par pārdoto mantu ieņemto naudu izlieto viņa parāda nomaksai un izdevumu segšanai (Civīllik. 3957. р.). Та kā pēc pašas nedalāmas kustamās lietas rakstura atrast pircēju uz tās ideālu daļu nevar, — tad jāatzīst, ka arī Latgalē, kur līdzīga Civīllik. 3957. panta nav, ir spēkā tas pats noteikums, jo, kā pareizi paskaidrojis Senāts (sal. 6./VI. 1929. g. spried. Nr. 380. Sarsunu l.), pivīlproc. nol. 1332. (1188.) р., kā pēc sava burtiskā teksta, tā arī pēc sistēmas attiecas vienīgi uz nekustamu mantu, un nav attiecināms uz kustamu mantu.

3. Piedzīšanas vēršana uz laulāto personu mantu. Izdarot piedzīšanu no laulātiem Rietumlatvijā, pēc zemes tiesībām par vīra parādiem aprakstāma visa manta, par kuru trūkst pierādījumu, ka tā pieder sievai (Civīllik. 13. р.): turpretim par sievas parādiem aprakstāma tikai tā manta, par kuru pierādīts, ka tā ir sievas atsevišķa manta (bona receptitia) (Civīllik. 27. un 28. р.); tā kā vīrs nav spiests atzīt sievas parādus un atbildēt par tiem ar to sievas mantu, kas atrodas vīra valdīšanā (Civīllik. 55. р.), tad uz šo mantu sievas kreditori var vērst piedzīšanu tikai tajā gadījumā, ja. sieva ietaisījusi parādus: 1) ģimenes un saimniecības vajadzi-

611

bām; 2) vīra uzdevumā; 3) sevišķi spiedīgu apstākļu dēļ; 4) ja vīrs no sievas ietaisīta parada guvis labumu, un tikai šī labuma apmērā (Civīllik. 56. р.); 5) uz viņas īpašumu guļošo nastu samaksai (Civīllik. 48. р.); 6) ja sieva ietaisījusi paradu pirms iedošanas laulībā (Civīllik. 54. р.); 7) ja parāds celies no sievas nozieguma vai pārkāpuma (Civīllik. 57. р.). Pēdējos divi gadījumos vispirms par parādu atbild sievas atsevišķā manta (Civīllik. 54. un 56. р.).

Vidzemes pilsētās, pastāvot mantas kopībai, laulāto atbildība citāda: a) par vīra parādiem atbild visa laulāto draugu kopmanta (Civīllik. 85. р.); b) par sievas pirmslaulības ietaisītiem parādiem, un parādiem, kas cēlušies no sievas, laulības laikā, izdarītiem noziegumiem un pārkāpumiem, atbild vispirms viņas atsevišķā manta un pēc tam kopmanta tās mantas vērtības apmērā, ko sieva ienesusi laulībā (Civīllik. 89. un 90. р.). Par pārējiem parādiem, ja tos sieva nav ietaisījusi kopējās saimniecības vajadzībām vai vīra uzdevumā, vai arī ja vīrs vai kopmantas masa no tiem nav guvusi peļņu (Civīllik. 56. un 88. p.) — kopmanta neatbild (Civīllik. 91. р.). Bet ja sieva ar vīra ziņu un atļauju nodarbojas ar tirdzniecību (Kauffrau), tad par viņas ietaisītiem parādiem atbild laulāto kopmanta.

Pēc Vidzemes zemnieku likumiem (945. un 946. p.) lautāto manta skaitās kā kopīga; pie kam, saskaņā ar Vidz. zemn. lik. 946. p., sieva atbild pēc vīra nāves par vīra parādiem, kas ietaisīti laulības pastāvēšanas laikā un sakarā ar laulību, ar visu savu kustamo mantu, kura ietilpst vīra mantas sastāvā, bet ar nekustamo mantu — par vienu trešdaļu no parādiem. Turpretim, sieva nav atbildīga par parādiem, kas cēlušies no vīra noziegumiem un izšķērdības.

Pēc Kurzemes zemnieku likumiem laulāto mantas kopības nav (70. p.) un tādēļ katrs laulātais atbild tikai par saviem parādiem. Šie materiālo tiesību noteikumi jāņem vērā vēršot piedzīšanu pret vienu no laulātiem Rietumlatvijā [C. pr. n. 1124. (1843.) р.].

Latgаlē, neskatoties uz to, ka tur pastāv starp laulātiem dalītas mantas sistēma, par katra laulāta drauga parādiem tiek aprakstīta visa manta, kas atrodas viņu kopējā dzīvoklī, t. i. tiek nodibināta likumīga prezumpcija, ka visa, laulāto kopējā dzīvoklī esošā manta pieder parādniekam. Šīs prezumpcijas pastāvēšana izskaidrojama ar to, ka vienam laulātam viegli noslēpt kopējā dzīvoklī otra laulātā mantu [C. pr. n. 1124. (976., 1843.) р.]. Ja,

turpretim, aprakstāmā manta neatrodas laulāto kopējā dzīvoklī, tad minētā prezumpcija atkrīt, un katrs no laulātiem atbild par saviem parādiem par sevi (Kr. Sen. 1877. g. spr. Nr. 355.).

4. Trešo personu iebildumus pret mantas apķīlāšanu, ja manta atrodas parādnieka valdīšanā, tiesu izpildītājs neņem vērā [C. pr. n. 1233. (1091.) р.]. Šinī gadījumā trešā persona var iesniegt pret parādnieku un piedzinēju attiecīgu prasības sūdzību tai tiesā, kuras piekritības robežas manta aprakstīta [absolūtā piekritība, C. pr. n. 1234. (1092.) р.], un lūgt nodrošināt prasību, apķīlājot aprakstīto mantu [C. pr. n. 1235. (1093.) p.].1) Tādā gadījumā tiesa aptur aprakstītas mantas pārdošanu izsolē [C. pr. n. 1235. (1093.) р.]. Turpretīm, ja manta, uz ko vērsta piedzīšana, neatrodas parādnieka, bet trešās personas valdīšanā, tad treša persona var protestēt pret aprakstīšanu, prasot ievērot kartību, kāda noteikta Civīlproc. nol. 1222. (1078.) panta, un esniegt blakus sūdzību par tiesu izpildītāja rīcību, nezaudējot pie tam tiesību iesniegt attiecīgu prasības sūdzību.

5. Policijas pieaicināšana pie aresta uzlikšanas nepieciešama:

1) ja parādnieka nav klāt [C. pr. n. 1126. (978.) p. 3. pkt];

2) ja piedzinēju nelaiž iekšā vai atsakās atslēgt telpu vai istabas durvis [C. pr. n. 1126. (978.) p. 1. un 2. pk.];

3) ja tiesu izpildītajam izrada vispār pretestību [Tiesu iek. lik. 238. (316.) р.; Sen. kops. spr. 1877. g. Nr 4.].

Ja apķīlājama manta jau aprakstīta cita, vēl neatceltā piedzinuma deļ, tad tiesu izpildītājs tikai salīdzina aprakstāmo mantu ar agrāko sarakstu un pievieno tam jauno piedziņu.

Tāda gadījuma jau reiz aprakstīto mantu var atsvabināt no aresta tikai pēc visu prasījumu apmierināšanas, kuru dēļ aprakstīšana notikusi [C. pr. n. 1127. (979.) р.], un tamdēļ arī treša persona, ja viņas manta nepareizi aprakstīta, var celt prasību pret parādnieku un visiem kreditoriem, kuri aprakstījuši mantu.3)

_______________

1) Pēc Civīlproc. nol. 1092. p. un Kr. Sen. prakses (1876. g. Nr. 3; 1899. g. Nr. 10; 1890. g. Nr. 81) trešai personai, kas atrod, ka viņai ir kādas tiesības uz aprakstītо mantu, kas atrodas ne viņas valdīšana, ja tā vēlas apturēt mantas pārdošanu izsolē, jāceļ prasība pret parādnieku un kreditoru; tikai šādā ceļā, bet ne blakus sūdzības kārtībā tiesa var skatīt cauri trešās personas prasību īpašuma tiesību dēļ uz aprakstīto mantu (Sen. spr. 1926. g. 25. XI. Nr. 623 Valsts zemes bankas l.).

2) Pēc Kr. Senāta nodibinātās prakses trešai personai, kura atrod, ka paša parādnieka rīcībā esošā manta pieder viņai.

613

6. Mantas apķīlāšana notiek šādā kārtībā:

1) tiesu izpildītājs sastāda sīku apķīlājamās mantas sarakstu [C. pr. n. 1128. (980.) un turpm. p.]; tam tiesība izdarīt arī parādnieka personas kratīšanu [C. pr. n. 1119. (9721.) p.];

2) apzīmogo aprakstāmās lietas ar savu zīmogu un pieliek kartiņas (birkas) telpu durvīm vai atsevišķiem priekšmetiem, atzīmējot, ar kādu numuru tās ierakstītas sarakstā [C. pr. n. 1146. (998.) p.];

3) sarakstu šņorē cauri un pieliek zīmogu;

4) pēc tam sarakstu paraksta tiesu izpildītājs, parādnieks, kreditors un liecinieki, ja tie bijuši klāt pie mantas aprakstīšanas [C. pr. n. 1142. (994.) p.];

5) piedzinējs, parādnieks un liecinieki var izteikt savas piezīmes [C. pr. n. 1143. (995.) p.] un prasīt, lai tās ieraksta sarakstā. Ja tiesu izpildītājs atstāj piezīmes bez ievērības, tad saraksta beigās tam jāatzīmē šādas rīcības iemesli [C. pr. n. 1144. (996.) p.];

jāceļ parastā kārtībā prasība; turpretim tanīs gadījumos, kad strīdu esošā manta atrodas pašas trešās personas faktiskā valdīšanā, viņa, trešā persona, var aprobežoties ar vienkāršas blakus sūdzības iesniegšanu par tiesu pristava rīcību (Sen. spr. 1906. g. Nr. 23 Hegeļa l.).

Šāds Kr. Senāta uzskats starp citu pamatojas uz to, ka pēc Kr. civ. lik. 543. p. valdīšana kā tāda par kustamu mantu nodibina tiesisko prezumpciju par īpašumu (la possession vaut titre), kamēr pec musu Civīllik. (917. p.) vindikantam jāpierāda likumīgs īpašuma iegūšanas veids. Bet lai gan pēc mūsu Civīllik. valdīšanai kā tādai nav juridiskas prezumpcijas nozīmes, bet tomēr arī viņai ir nozīme tai ziņā, ka gadījumos, ja strīdu esošā manta jau atrodas trešās personas faktiskā valdīšanā, viņai nav procesuāla iemesla celt vindikāciju, kuras nolūks ir bez īpašuma atzīšanas — taisni valdīšanas nodošana prasītājam: tādēļ, ja kāds piedzinējs arestē šādu mantu, kāda atrodas trešās personas faktiska vаldīšanā, kā savam parādniekam piederošu, — tad šaubu gadījumā taisni šim piedzinējam jāpierāda šāda aresta priekšnoteikumu, t. i., ka arestējamā manta pieder viņa parādniekam; kamēr piedzinējs to nav pierādījis tiesāšanās ceļā, trešā persona var iziet no mantas īpašnieka stāvokļa un aprobežoties ar vienkāršu blakus sūdzību, kura vērsta nevis pret piedzinēju kā īpašuma traucētāju, bet pret tiesu pristavu, kurš pielaidis nepareizu amata izpildīšanu, t. i., pret pēdējā nepareizu rīcību.

Dotā gadījumā nekustamais īpašums bija iznomāts pilnā sastāvā trešai personai uz 36 gadiem un 3. persona cēlusi blakus sūdzību par tiesu pristava nepareizu rīcību, arestējot īres maksājumus, kuri pienākoties viņai, trešai personai, kā nekustama īpašuma nomniekam no viņa paša subīrniekiem, bet nevis parādniekam, kura detencijā. nekustamais īpašums neatrodas un kurš ar nama iedzīvotājiem nekādas līguma nedz vispār kādās juridiskās attiecībās nesastāv (Sen. spr. 1922. g. 9. XI. Vēvera l. Nr. 227).

6) parti, kas nav ieradušies uz mantas aprakstīšanu, vai nav taisījuši par aprakstīšanu savas piezīmes, zaudē tiesību celt strīdu par saraksta pareizību [C. pr. n. 1147. (999.) p.].

7. Mantas novērtēšana. Reize ar mantas aprakstīšanu izdara arī kustamas mantas novērtēšanu [C. pr. n. 1148. (1000.) р.], pie kam novērtēšanu izdara piedzinējs, bet ja viņš nav ieradies, tad parādnieks; partu strīdus gadījumā — eksperti, kurus uzaicina uz strīdus cēlēja rēķina [C. pr. n. 1149. (1001.) р.].

Ja parti nevar vienoties par ekspertu izvēli, tad tos iecel tiesu izpildītājs [C. pr. n. 1150. (1002.) р.]. Par neierašanos uz novērtēšanu ekspertus soda ar naudas sodu [C. pr. n. 1153. (1005.) р.]. Jauna novērtēšana nenotiek, ja parti atsevišķā rakstiskā līgumā aprakstītās mantas ir jau novērtējuši [C. pr. n. 1155 (1008.) p.].1)

Gadījuma, ja parti uz aprakstīšanu neierodas vai no novērtēšanas atsakās, kādēļ nav iespējams reizē ar aprakstīšanu izdarīt arī novērtēšanu, tad 1930. gada novele, ņemot vērā Civīlproc. nolik. 1066. (936.) panta noteikumus, piešķir tiesu izpildītājam tiesību apķīlāt un aprakstīt tādu daudzumu mantas, kas pēc viņa domām pietiekošs piedzinuma apmierināšanai [C. pr. n. 1148. (1000.) р.].

8. Mantas glabāšana. Aprakstīto mantu nodod glabāšanā īpašai personai — glabātājam [C. pr. n. 1156. (1009.) р.] vai pārnes uz publisku izsoļu telpām [izsoļu kamerā; C. pr. n. 1171. (1025.) р.]. Glabātāju noteic parti pēc savstarpīgas vienošanās, bet ja vienošanās nav panākta, tad tiesu izpildītājs [C. pr. n.1157. un 1158. (1010. un 1011.) р.]. Pēdējam tomēr nav tiesības bez partu piekrišanas iecelt par glabātajiem: 1) personas, kam nav tiesibu būt par lieciniekiem [C. pr. n. 463. (371.) p.];2) 2) savu laulāto un savus radniekus un svai-

____________________

1) Civīlproc. nol. 1008. р., runājot par „rakstisku līgumu". kurā jau tika novērtēti (aprakstītie) priekšmeti, paredz tikai tādu līgumu, kurš pats kā tāds netika aprakstīts, t. i. kurš pats nesastāda piedzīšanas objektu un tāpēc pats nepieder pie aprakstītiem priekšmetiem, bet atrodas pilnīgi ārpus aprakstīto priekšmetu rindas; 1008. p. paredz līgumu, kuru agrāk aiz kādiem iemesliem bija noslēguši savā starpā paši parti; bez tā 1008. p. arī nemaz nenosaka, ka eksistējot minētam līgumam — tai minētie priekšmeti nebūtu vispār ievietojami arestējamo priekšmetu sarakstā vai, ka sarakstos nebūtu vispār jāapzīmē nekāda viņu vērtība, bet gan 1008. p. nosaka, ka nav jāizdara jauna novērtēšana, t. i. ar citiem vārdiem, pēc 1008. p. tai minētie priekšmeti ir sarakstos jāapzīmē ar to summu, kurā tie tika novērtēti pašā līgumā (Sen. spr. 1.930. g. 27. II. A. S. Latvijas Tranzīts l. Nr. 1216).

2) Likumdevējs šeit domājis vienīgi tikai divi pirmās Civīlproc. nol. 463. (371.) pantā minētās liecinieku grupas.

615

niešus līdz otrai pakāpei, to ieskaitot, un 3) parādnieku, piedzinēju, viņu laulātos draugus un radniekus taisnā līnijā bez pakāpju ierobežojumiem, bet sāņu līniju radniekus un svaiņus līdz otrai pakāpei ieskaitot. Tomēr, ja citu personu nav, tad trešā grupā minētās personas var iecelt par mantas glabātājiem arī bez partu piekrišanas. Glabātājs saņem mantu pēc saraksta līdz ar tiesu izpildītāja apliecinātu saraksta norakstu [C. pr. n. 1160. (1013.) р.]. Viņam jādod norēķins ne tikai par glabāšanā nodoto mantu, bet arī par viņas ienākumiem, ja manta nes augļus [C. pr. n. 1165. (1018.) p.]. Glabātājam tiesība prasīt atlīdzību vai nu pēc vienošanās ar partiem, vai pēc takses [C. pr. n. 1161. (1014.) un 1162. (1015.) p.],1) bet tam nav tiesības lietot glabāšanā uzticēto mantu [C. pr. n. 1163.. (1016.) p.]; par mantas izšķērdēšanu glabātājs atbild: 1) pēc Sodu likumiem [C. pr. n. 1164. (1017.) р.] kā par uzticētas svešas kustāmas mantas piesavināšanos (Sodu lik. 574. p.) un bez tam 2) pēc civīllikumiem — par nodarītiem zaudējumiem [C. pr. n. 1163. (1016.) р.].

9. Izsoles vieta un laiks. Pēc aprakstīšanas partiem jāpaziņo tiesu izpildītājam, kad un kur tie vēlas noturēt publisko izsoli [C. pr. n. 1168. (1021.) р.]. Pēc vispārējiem noteikumiem manta pārdodama tās glabāšanas vietā [C. pr. n. 1170. (10230 p. in fine], bet parādnieks, iemaksājot tiesu izpildītājam pārdodamās kustamās mantas pārvešanas izdevumus, var prasīt, lai šo mantu pārdod tuvākā no tām vietām, kuras ikgadus noteic apriņķa valdes saziņā ar pagastu valdēm vai arī pilsētu valdes kustamas mantas publiskai pārdošanai. Tāda pat tiesība piedzinējam, ja mantu pārdod otrā izsоlē, pie kam šinī gadījumā piedzinējam iepriekš jāmaksā mantas pārvešanas izdevumi. Šie pēdējie maksājumi pieskaitāmi piedzīšanas izdevumiem. Ja parādnieks vai piedzinējs minēto tiesību neizlieto, tad mantu pārdod tās glabāšanas vietā [C. pr. n. 1170. (1023.) р.]. Publisko izsoli tiesu izpildītājs nozīmē laikā no 7 dienām līdz 3 nedēļām, skaitot no aprakstīšanas dienas [C. pr. n. 1173. (1027.) p]. Mantas, kas

_____________________

1) Civīlproc. 1014. pantā noteiktās atlīdzības maksāšanas priekšnoteikums ir aprakstītās mantas glabātājam uzliktā pienākuma faktiska, reāla izpildīšana no glabātāja puses, jo tikai pēdējā attaisno atlīdzības izmāksu, bet nevis jau tas fakts vien, ka kāda persona tikusi nozīmēta par glabātāju no tiesu izpildītāja vai arī tas apstāklis, ka šai personai jānes zināma atbildība par glabājamu mantu; pretējais uzskats pievestu pie nepielaižama stāvokļa, ka par glabātāju nozīmētai personai, kura izrādījusi pilnīgu bezdarbību attiecībā uz mantas glabāšanu, tomēr būtu piešķirama atlīdzība, ar ko patiesībā viņai būtu dota iespēja bez pamata iedzīvoties uz parādnieka rēķina (sal. Kr. Sen. spr. 1883. g. Nr. 75; Sen. spr, 1931. g. 2. VI. Bērtiņ-Bērziņa l. Nr. 1584).

ātri bojājās, vai kuru uzglabāšana izmaksā dārgi, var pārdot arī agrāk [C. pr. n. 1174. (1028.) р.). Pārdošanas atlikšana pielaižama tikai ar visu piedzinēju un parādnieka piekrišanu [C. pr. n. 1175. (1029.) p. sakarā ar 1168. (1021.) р.].

10. Pārdošanas kartība publiskā izsole. Aprakstītas mantas izsole notiek publiski, esot klāt policijas vai pagasta valdes pārstāvim [C. pr. n. 1172. (1026.) р.]. Par izsoles noturēšanu izziņo ar sludinājumiem, ko izkar pie namiem, kur atrodas policijas iestādes, uz tirgus laukumiem un citās piemērotās vietās jau nedēļu pirms izsoles noturēšanas, bet ja pārdodamā manta tāda, kas ātri bojājas — tad l dienu pirms izsoles, norādot sludinājumā uz pārdodamo priekšmetu, viņa īpašnieku, novērtējumu, pārdošanas vietu un laiku [C. pr. n. 1176. un 1177. (1030., 1031.) р.].

Ja manta novērtēta augstāk par 200 latiem, tad izsoli vēl izsludina „Valdības Vēstnesī" [C. pr. n. 1179. (1033.) р.]. Partiem tiesība izsludināt nolikto izsoli uz savu rēķinu arī citos laikrakstos [C. pr. n. 1183. (1037.) р.]. Ja maina izsoles dienu vai vietu, tad izsludināšanu izdara par jaunu [C. pr. n. 1184. un 1185. (1038. un 1039.) p.]. Izsoles dienā aprakstīto mantu nogādā pārdošanas vietā [C. pr. n. 1190. (1045.) р.] apskatīšanai visiem, kas to vēlas [C. pr. n. 1191. (1046.) р.]. Lai kustamas mantas izsole varētu notikt, tad vajaga ierasties vismaz 2 pircējiem. Izsolei jāiesākas ne agrāk kā pīkst. 10; ja šinī laikā nav ieradušies vismaz 2 pircēji, tad izsoli atliek līdz pulkstens 12 ;1) ja līdz pulkstens 12 arī nav ieradušies vismaz divi pircēji, tad tiesu izpildītājs gaida līdz plkst. 2 [C. pr. n. 1192. un 1193. (1047. un 1048.) p.]. Pēc plkst. 2 pārdošana var sākties tikai ar klātesošo pircēju piekrišanu.2) Izsolei jābeidzas ne

____________________________

1) Pēc Kr. Senāta paskaidrojuma starp plkst. 10—12 tiesu izpildītājam nav tiesības izdarīt pārdošanu, kaut arī plkst. 10 ierastos daudz pircēju. Izpildītājam jāgaida līdz plkst. 12 (1881. g. spr. Nr. 7).

Tomēr pēc Latvijas Senāta paskaidrojumiem no Civīlproc. nol. 1047. un 1048. p. satura izriet, ka starplaikā no pulkst. 10—2 tiesu izpildītājs var atklāt izsoli katrā momentā, ja ierodas ne mazāk par 2 pircējiem; bet ja pulkst. 12 ierodas ne mazāk par 2 pircējiem, tad tiesu jzpildītājam katrā ziņa jāatklāj izsole, ja to pieprasa ieradušies pircēji (Isačenko V. sēj. 446.— 489. l. р.); tā tad starplaikā no plkst. 10—12 tiesu izpildītājs atklāj izsoli ex officio pēc sava ieskata un tikai plkst. 12-tos bez tam vēl uz pircēju pieprasījumu (sal. arī Kr. Sen. spr. 1891. g. Nr. 77; 1893. g. Nr. 100) (Sen. spr. 1931. g. 26. II. Bertin-Bērziņa l. Nr. 1067).

2) Civīlproc. nol. 1048. p. nemaz nenosaka, ka izsole nevarētu tikt iesākta pēc plkst. 2, bet nosaka tikai, ka pēc plkst. 2 nevar pieteikties pircēji (Sen. spr. 1882. g. Nr. 82); pircēju neierašanās gadījumā plkst. 2 izsole uz Civīlproc. nol. 1170. p. l. pkta pamata atzīstama par nenotikušu un pircēju ierašanās pēc plkst. 2 nevar būt par

617

vēlāk, kā plkst. 6. Ja līdz šim laikam neizdodas izsoli nobeigt, tad tā atliekama uz nākošo dienu [C. pr. n. 1192. un 1194. (1047. un 1049.) р.].

11. Par dažu priekšmetu pārdošanu pastāv sevišķi likuma noteikumi. Pje tādiem pieder: 1) Manuskripti vai arī jau nodrukāti sacerējumi un tulkojumi, ja pats autors vai tulkotājs tos nav vēl laidis pārdošanā, nav pārdodami publiskā izsolē bez autora, tulkotāja, vai viņu mantinieku piekrišanas [Latg. civīllik. 69510. p. un C. pr._n. 1187. (1041.) р.]. 2) Izdevniecības tiesības var tikt pārdotas, bet ar noteikumu, ka pircējam jāpilda visi izdevniecības līguma noteikumi [Latg. civīllik. 69510. p. un C. pr. n. 1188. (1042.) р.]. Civīlproc. nolikuma 1186. (1040.) p. sevišķi uzsver, ka autora tiesību objekta iegūšana nedod ieguvējam autora tiesības uz sacerējumu. 3) Sudraba un zelta izstrādājumus var pārdot publiskā izsolē tikai ar attiecīgu proves apzīmējumu un tādēļ, ja proves trūkst — izstrādājumi vispirms jāapzīmogo ar provi [C. pr. n. 1189. (10441.) р.].

12. Nevar piedalīties publiskā izsolē kā pircēji: 1) parādnieks, jo pieņem, ka viņam trūkst līdzekļu, bet tam tiesība prasīt, lai no viņa norādītās lietas pārdod kā pirmās [C. pr. n. 1197. (1052.) p.]; 2) parādnieka aizbildnis, aizgādnis vai pilnvarnieks; 3) persona, kas izdarījusi mantas aprakstīšanu; 4) persona, kas izdara izsoli; 5) policijas ierēdņi, kas atrodas izsolē kā amatpersonas [C. pr. n. 1196. (1051) р.] un 6) personas, attiecībā uz kurām tiks pierādīts, ka tām trūkst darbībspējas (Civīllik. 2912. un 2916. p. un Sen. spr. 1887. g. Nr. 57.).

13. Pati pārdošana izsolē iesākas ar to, ka tiesu izpildītājs, izsaucis cenu, par kādu pārdodamais priekšmets novērtēts, jautā: „kas sola vairāk". Pircēju piedāvātās augstākas cenas tiesu izpildītājs atkārto mutiski tikmēr, kamēr pircēji turpina solīt [C. pr. n. 1198. (1053.) p.]. Kad neviens vairāk nesola, tad pēc trīskārtīgi atkārtota jautājuma: „vairāk neviens nesola?" — tiesu izpildītājs piesit ar āmuru, un pārdotā manta paliek tam, kas piesolījis visaugstāko cenu [C. pr. n. 1198.— 1200. (1053.— 1055.) р.]. Tiesu izpildītājs ved žurnālu, kurā ieraksta: 1) izsoles dienu; 2) pārdotās mantas Nr. pēc saraksta; 3) augstāko piedāvāto cenu; 4) vai pie pārdošanas bija klāt parādnieks, vai viņa pārstāvis un 5) pārdotas mantas ieguvēja vārdu un uzvārdu, pie kam pircējs parakstās žurnālā [C. pr. n. 1201. (1056.) р.].

Pamatu izsoles atjaunošanai (Sen. spr. 1878. g. Nr. 90 un 1929. g. 22. IX. A. S. Vega l. Nr. 522).

14. Ieguvēja tiesības un pienākumi. Viņam nekavējoties jāiemaksā tiesu izpildītājam ne mazāk kā 1/5 dala no nosolītas cenas, — bet atlikušā daļa ne vēlāk kā līdz pīkst. 12 nākoša dienā [C. pr. n. 1202. (1057.) р.]. Nopirkto lietu viņš dabū tikai pēc nosolītās summas samaksas [C. pr. n. 1203. (1053.) р.] un tā paliek pircējam arī tad, ja tā izrādītos par zagtu [C. pr. n.

1206. (1061.) p. un Sen. spr. 1896. g. Nr. 70], izņemot gadījumu, ja izsole tiktu atzīta par spēkā neesošu.1) Pēc notikušas izsoles risku par pārdoto mantu nes pircējs, kaut arī manta nebūtu tam nodota, bet pircējs saņem arī visus ienākumus par šo laiku (Civīllik. 3964. p.).2)

15. No aprakstītas mantas tiesu izpildītājs pārdod tikai tikdaudz, cik tas vajadzīgs piedzenot prasījumu un ar piedzīšanu saistīto izdevumu segšanai. Pārējo mantu no apķīlāšanas un pārdošanas atsvabina [C. pr. n. 1204. (1059.) p.]. No izsolē ieņemtās naudas vispirms atskaita summas mantas apķīlāšanas, uzglabāšanas un pārdošanas izdevumu segšanai [C. pr. n. 1205. (1060.) р.]. Ja atlikusē summa pietiekoša pie-dzinuma apmierināšanai, tad tiesu izpildītājs to sadala kreditoriem; pretējā gadījumā tas iemaksā naudu miertiesas vai apgabaltiesas depozītā un naudas sadalīšanu tad izdara tiesa [C. pr. n. 1353. (1214.) р.].

16. Nenotikušas un spēkā neesošas izsoles. Likums atšķir nenotikušas izsoles no spēkā neesošām izsolēm [C. pr. n.

1207. (1062.) un 1214. (1069.) р.].

Izsole uzskatama par nenotikušu: 1) ja tā nav notikusi pircēju trūkuma dēļ vai ja atnācis tikai viens pircējs; 2) ja neviens no atnākušiem nesola vairāk par to cenu, par cik manta novērtēta un 3) ja pircējs, iemaksājis rokas naudu, nesamaksā līdz pīkst. 12 nākošā dienā atlikušo summu [C. pr. n. 1207. (1062.) p.].3) Šinī pēdējā gadījumā tiesu izpildītājs izsludina jaunu izsoli, bet iemaksāto rokas naudu pievieno kopējai, par pārdoto mantu ieņemtai summai. Katram no piedzinējiem, un vispirms tam, kas pirmais uzlicis arestu, bet pēc viņa tam, kā piedzinums lielāks, ir tiesība paziņot tiesu izpildītajam 7 dienu laikā, ka viņš patur aprakstīto mantu par novērtēto summu, bet ja piedzinējs piedalījies solīšanā — par nosolīto summu (Sen. spr. 1881. g. Nr. 31., 1875. g. Nr. 1088.).

______________________

1) Civīlproc. nol. 1061. p. noteikums ir spēkā vienīgi tad, ja publisku izsoli izdara tiesu izpildītājs (sal. 1896. g. Sen. spr. Nr. 70).

2) Salīdz, arī Cvingmaņa spr. kr. VI. Nr. 1124.

3) Izsole, saprotams, nevar skaitīties par notikušu arī tad, ja pircējs, kas piedāvājis augstāko cenu, neiemaksā rokas naudu. Šinī gadījumā, pēc analoģijas ar 1323. (1179.) р., neiemaksātā rokas nauda būtu piedzenama no solītāja un izsole atjaunojama no priekšpēdējā izsolījuma.

619

Ja 7 dienu laikā no piedzinējiem tāds paziņojums neienāk, tad tiesu izpildītājs noliek jaunu izsoli [C. pr. n. 1208. un 1209. (1063. un 1064.) р.]. Bez iepriekšējiem 3 gadījumiem izsoli atzīst par nenotikušu vēl: 4) ja ieķīlātā kustamā manta pirms ieķīlājuma rakstā noteiktā termiņa nolikta pārdošanai uz ieķīlātāja kreditoru prasījumu, un izsolē solītā augstākā cena ir zemāka par to summu, kas jāmaksā ķīlas ņēmējam, bet ķīlas ņēmējs nevēlas mantu paturēt sev [C. pr. n. 1213. (1068.) р.]. Arī šinī gadījumā tiesu izpildītājs noliek jaunu izsoli.

Otrā izsole notiek tādā pat kārtībā kā pirmā, t. i. ar jaunu iepriekšēju publikāciju, ja tāda bij nepieciešama pirmās izsoles noturēšanai (Sen. spr. 1898. g. Nr. 36. un Sen. kopsap. spr. 1899. g. Nr. 30.), bet bez jaunas novērtēšanas; otrā izsolē mantu var pārdot arī zem novērtētas cenas [C. pr. n. 1215. (1070.) р.].

Ja arī otra izsole neizdodas mantu pārdot, tad kreditoriem tā jāpatur pašiem; ja 7 dienu laikā pēc nenotikušās otrās izsoles kreditori nepaziņo par to tiesu izpildītājam, tad manta tiek atbrīvota [C. pr. n. 1210. (1065.) р.] un visi izdevumi par mantas aprakstīšanu, uzglabāšanu un pārdošanu jāsedz piedzinējam vai kreditoriem, kas pieprasījuši pārdošanu [C. pr. n. 1211. (1066.) р.]. Trešo izsoli likums nepielaiž (Sen. spr. 1904. g. Nr. 68.).

Publisku izsoli atzīst par spēkā neesošu vienīgi tanī gadījumā, ja pārdoto kustamo mantu ieguvusi persona, kam nav tiesības piedalīties izsolē [C. pr. n. 1196. un 1214. (1051. un 1069.) p.].1) Šinī gadījumā pircējam mantu atņem, iemaksāto naudu izlieto piedzinuma segšanai un izsludina jaunu izsoli [C. pr. n. 1214. (1069.) p. ], kuru skaita par pirmo, jo ar nelikumīgu pārdošanu likums nerēķinājās.

II. Piedzīšanas vēršana uz vērtspapīriem, kas izrakstīti uz

uzrādītām.

Vēršot piedzīšanu uz vērtspapīriem, kas izrakstīti uz uzrādītāju (akcijas, privātu sabiedrību obligācijas un citi % papīri), pēdējos nepārdod publiskā izsolē, jo piedzinējam tiesība

______________________

1) Kustamas mantas izsole var zināmos apstākļos tikt atcelta arī ārpus C. pr. n. 1241. (1069.) p. paredzētā gadījumā, un proti tad, ja izsole notikusi, neievērojot likuma noteikumus par izsoles izsludināšanu vispārējai zināšanai, bez kuru ievērošanas vispār par publisku izsoli nevar runāt. Tikai par tādu publisku izsoli runā ka 1069. р., tā arī 1061. р., pēc kura publiskā izsolē pārdotie priekšmeti katrā zinā paliek pircēja īpašumā. Ja turpretim šādi noteikumi nav ievēroti un tādēļ par publisku izsoli nevar runāt, tad nav izslēgta pretēji šādiem noteikumiem notikušās izsoles atcelšana (Sen. spr. 1929. g. 27. IX. Jankeleviča l. Nr. 488).

tos paturēt vienojoties par cenu ar parādnieku, bet ja vienošanos nav iespējams panākt, tad pēc pēdējā izsludinātā biržas kursa rēķinot [C. pr. n. 1216. (1072.) р.]. Ja kāda cita persona piesola augstāku cenu, tad vērtspapīrus pārdod tai, bet ieņemto naudu izlieto piedzinēja prasības apmierināšanai [C. pr. n. 1217. (1073.) р.]. Beidzot, ja piedzinējs nevēlētos paturēt vērtspapīrus par biržas cenu, vai ziņu par biržas cenām nebūtu, — vērtspapīrus nosūta pārdošanai vietējai biržas komitejai, kas ieņemto naudu iemaksā tiesas depozītā, atskaitot pārdošanas izdeyumus un kurtāžu [C. pr. n. 1218. (1074. un 1844.) р.]. Nosūtot vērtspapīrus biržas komitejai pārdošanai, vai atdodot tos piedzinējam, tiesa izsniedz attiecīgu apliecību, uzrādot tajā vērtspapīru nosaukumu un numurus. Tāda apliecība pierada vērtspapīru likumīgo pircēju un ieguvēju [C. pr. n. 1219. (1075.) — 1221. (1077. un 1844.) р.].

III. Piedzīšanas vēršana uz kustamu mantu, kas neatrodas parādnieka valdīšanā.

1. Ja parādnieka kapitāli vai nekustamā manta atrodas trešo personu, valsts vai citas iestādes valdīšanā, tad piemēro noteikumus par prasību nodrošināšanu [C. pr. n. 724. (631.) — 733. (640.) р.], t. i.:

a) izpildu rakstu uzrāda trešai personai vai valsts iestādei, kuras rokās atrodas parādnieka manta [C. pr. n. 724. (631.) p.];

b) tiesu izpjldītajs ar pavēsti uzaicina trešo personu paziņot, kāda parādnieka manta atrodas viņas rokās vai kādas summas parādniekam no tās pienākas, pie kam pavēstē tiek uzrādīts arī laiks, kad parādniekam nosūtīta izpildīšanas pavēste;

c) pēc pavēstes saņemšanas trešai personai visa parādnieka manta vai viņam pienākošie maksājumi jānodod tiesu izpildītajam vai tiesai [C. pr. n. 1222. (1078.) un 1225. (1081.) р.]. Neizpildīšanas sekas norādītas C. pr. n. 727. (634.), 731. (638.) — 733. (640.) pantā.

Tāpat arī valsts vai kreditiestādei no tās dienas, kad saņēmusi izpildu rakstu, jānodod parādnieka kapitāls vai tam pienākošas naudas summas tiesu izpildītājam vai tiesai [C. pr. n. 1225. (1081.) р.].

Ja valsts iestādē ienākuši vairāk pieprasījumu par piedzīšanas vēršanu uz parādniekam pienākošām summām, tad iestāde nosūta visas parādniekam pienākošās summas vietējai apgabaltiesai [C. pr. n. 1226. (1082.) р.].

621

2. Ja piedzīšana vērsta uz kredītiestāžu izdotam noguldījumu zīmēm, pret kurām parādnieks noguldījis savus kapitālus, tad parādnieku uzaicina tiesā uzrakstīt uz noguldījumu zīmēm tālākdošanas uzrakstu par labu piedzinējam. Ja parādnieks tālākdošanas uzrakstu tiesas noteiktā termiņā neuzraksta, tad tiesa vai nu pati izdara tālākdošanas uzrakstu un nodod noguldījumu zīmes piedzinējam, vai arī, ja noguldījuma summa pārsniedz piedzinuma summu, uzaicina attiecīgo kredītiestādi iemaksāt tiesai piedzinuma segšanai vajadzīgo summu un izsniedz to piedzinējam, izdarot attiecīgu uzrakstu uz noguldījumu zīmes un izpildu raksta [C. pr. n. 1227. (1083.) р.].

IV. Piedzīšanas vēršana uz parādnieka atalgojumu un citām

izmaksām.

Ja piedzīšanu vērš uz atalgojumu, pensiju vai citiem periodiskiem maksājumiem, tad, neskatoties uz to, ka parādnieks kalpo valsts, pašvaldības vai privātā iestādē (Sen. spr. 1893. g. Nr. 84.), parādnieka priekšniecība vai saimnieks — darba devējs atvelk no viņa algas vai atalgojuma (pensijas) likumā noteiktu dalu [C. pr. n. 1230. (1086.) р.] (no 1/4—1/2), atkarībā no parādnieka atalgojuma lieluma un ģimenes stāvokļa [C. pr. n. 1229. un 1230. (1085. un 1086.) р.].

Atvilkumus nedrīkst izdarīt: l) no pensijas, kas piešķirta, pamatojoties uz likumu par cietušo karavīru un viņu ģimenes locekļu pensijām; 2) no pabalsta, kas piešķirts parādniekam vecāku, sievas vai bērnu apbedīšanai, viņa paša vai viņa ģimenes locekļu slimības ārstēšanai vai nelaimes gadījuma dēļ; 3) no komandējumu naudām braucieniem dienesta darīšanās [C. pr. n. 1231. (1087.) р.].

V. Piedzīšanas vēršana uz parādnieka nekustamas mantas

ienākumiem.

Piedzīšanas vēršana uz parādnieka nekustamas mantas ienākumiem (nepārdodot pašu mantu) likums ir nostādījis atkarībā no parādnieka un kreditora savstarpējās vienošanās. Vienošanās aktā jānosaka mantas ienesīguma apmēra noteikšanas kārtība un mantas pārvaldīšanas noteikumi [C. pr. n. 1345. (1208.) p.].1)

1) Ja nekustams īpašums iznomāts pilnā sastāvā trešai personai uz daudz gadiem, trešā persona var celt blakus sūdzību par tiesu pristavu nepareizu rīcību, nepareizi arestējot īres maksājumus, kuri pienākoties viņai, trešai personai, kā nekustama īpašuma nomniekam no viņa paša

Latgalē nekustamas mantas ķīlas ņēmējam, kas vērsis piedzīšanu uz ieķīlāto mantu, ir tiesība prasīt, lai aprakstīto mantu nodod viņa pārvaldīšanā līdz ūtrupes dienai, piešķirot tam tiesību saņemt mantas ienākumus procentu vietā [C. pr. n. 1277. (1129.) р.].

Rietumlatvijā ķīlas ņēmējam pieder šādas tiesības vienīgi tanī gadījumā, ja tas ieguvis ķīlu savā valdīšanā saskaņā ar noteikumiem par ķīlu tiesībām uz augļus nesošu lietu (Antichretisches Pfandrecht; Civillik. 1493.—1500. р.).

Ja nekustama manta ieķīlāta Latvijas hipotēku bankā un aizņēmējs nokavējis periodiskos maksājumus par vairāk kā sešiem mēnešiem, tad saskaņā ar bankas statūtu 16. pantu (Lik. kr. 1924. g. 128) tiesa, uz bankas pieprasījumu, var nodot ieķīlāto mantu bankai pārvaldīšanā (par kreditiestādēs ieķīlātās mantas pārdošanu sk. turpmāk, 643. lap. р.).

§ 147. Piedziņas vēršana uz nekustamu

mantu. I. Vispārīgi aizrādījumi.

Uz Krievijas likumu kopojuma X. sēj. 1. dalās pamatotā un agrāk — līdz pārgrozījumu ievešanai zemes grāmatu lietās — Latgalē spēkā bijušā aizliegumu ierakstīšanas sistēma, no vienas puses, un uz bijušo Baltijas guberņu materiālām tiesībām pamatotā hipotēku sistēma, kas ar tiesu reformas ievešanu Baltijas guberņās 1889. gadā ieguva sīku izveidojumu pagaidu noteikumos par zemes grāmatu vešanu (Notariāta nol. 271.—369. р.), no otras puses, noveda pie tā, ka piedzīšanas vēršanas kārtība uz nekustamu mantu Latgalē krasi atšķīrās no piedzīšanas vēršanas kārtības Rietumlatvijā. Cenšoties apvienot abas valsts dalās ar vienādiem likumiem un apzinoties uz aizliegumu ierakstīšanu dibinātās zemes grāmatu sistēmas lielās nepilnības, Latvijas likumdevējs sāka pamazām ievest hipotekārās zemes grāmatu sistēmas principus arī Latgalē,1) pie kam pirmais solis šajā virzienā bija noteikumi par vienādu zemes grāmatu reģistru ievešanu visā valstī. Tanī pašā laikā tika izdoti speciāli noteikumi par zemes grāmatu reģistru vesubīrniekiem, bet nevis parādniekam, kura detencijā nekustams īpašums neatrodas un kurš ar nama iedzīvotājiem nekādā līgumā, nedz vispār nekādās juridiskās attiecībās nesastāv (Sen. spr. 1922. g. 9. XI. Vēvera l. Nr. 227).

1) Sal. E. Hellwichs, Civilprocesa principi zemes grāmatu atjaunošanas lietās T. M. V. 1928. g: Nr. 10/11 un Vl. Bukovskis, Pie jautājuma par jaunas formas zemes grāmatu ievešanu Latgalē, Tieši. Min. Vēstn. 1922. g. Nr. 5 un 6.

623

sanu Latgalē (sk. „Valdības Vēstnesis" № 132 — 1923. g.) — gandrīz pēc tādas pat sistēmas, kā Latvijas rietumu daļa.

Te jāņem vērā, ka pašas Latgales robežās nekad nav vestas zemes grāmatas par tur esošo nekustamo mantu. Tagadējā Latgale ietilpa agrākās Krievijas Vitebskas un Pleskavas guberņas territōrijā, un zemes grāmatas par Latgales nekustamiem īpašumiem atradās pēc piederības vai nu Vitebskas vai Pleskavas vecākā notāra archīvā (Daugavpilī, kā bijušā Vitebskas guberņas apriņķa pilsētā, vecākā notāra archīvā vispār nebija). Šo apstākļu dēļ zemes grāmatas par Latgales robežās esošiem nekustamiem īpašumiem pienācās izvest no padomju Krievijas ar lielām grūtībām. Pie tam izrādījās, ka lielu daudzumu zemes grāmatu un zemes grāmatu reģistru nemaz nav iespējams dabūt, bet no saņemtiem 78 zemes grāmatu reģistriem liela daļa bij ar izplēstām lapām. Lai šādiem reģistriem piešķirtu ticamību, tad sevišķa kommisija sīki pārbaudīja reģistru saturu un katra reģistra beigās ar protokolu apliecināja viņa trūkumus. Pēc tam reģistrus no jauna sanumurēja, iešuva un cauršņorēja (sal. Lik. kr. 1923. g.— 141), pie kam minēto reģistru apskate bija izvedama līdz 1924. g. 31. janvārim, pēc kam aktu apstiprināšana turpinājās uz vispārējā pamata. Attiecībā uz tām nekustamām mantām, par kurām šajos reģistros nemaz nebija ierakstu vai par kurām nebija iespējams reģistrus dabūt, — izdeva sevišķus noteikumus par iznīcināto zemes grāmatu ierakstu atjaunošanu Latgales zemes grāmatu atjaunošanas kommisija (Lik. kr. 1925. g. 42 un 1928. g. 79). Saskaņā ar šiem noteikumiem, visām personām, kuru tiesības savā laikā bijušas ierakstītas krievu zemes grāmatu reģistros un kuru ieraksti iznīcināti, vajadzēja iesniegt vecākam notāram līdz 1924. g. 1. februārim īpašus paziņojumus. Tādā ceļā izdevās savest kārtībā ierakstījumus Latgales zemes grāmatu reģistros. Ar 1930. g. 17. jūnija likumu (Lik. kr. 1930. g. 87) agrāko, visai Latgalei kopīgo zemes grāmatu nodaļu sadalīja divi nodaļās: Daugavpils-Ilūkstes un Rēzeknes-Ludzas-Jaunlatgales zemes grāmatu nodaļā.

Jāņem vērā, ka jau ar 1923. g. 31. marta likumu (Likums par nekustamu īpašumu korrōborēšanu sakarā ar agrārās reformas likumu (Lik. kr. 1923. g. 41) Latgales apgabaltiesas vecākam notāram bij uzlikts par pienākumu attiecībā uz jaunsaimniekiem no valsts zemes fonda piešķirtiem zemes gabaliem pieturēties vienīgi pie Rietumlatvijā spēkā esošiem hipotēku sistēmas noteikumiem (sal. 1923. g. lik. 14. p. un Not. nol. 1811. p. — Lik. kr. 1928. g. 134). Līdz ar to ar 1928 g. 9. jūnija likumu (Lik. kr. 1928. g. 134) Latgales

notariālais archīvs tika pārdēvēts par Latgales zemes grāmatu nodaļu un Latgales apgabaltiesas vecākais notārs — par Latgales zemes grāmatu nodaļas priekšnieku. Bez tam tika iznīcināti aizliegumu un atbrīvojumu kopojumi (Not. nol. 154. p. 5. pkt. un 2. piez. pie 154. р.), ievedot agrākās aizliegumu sistēmas vietā pantu un atzīmju ierakstīšanu zemes grāmatu reģistros (Not. nol. 315. un 316. р.), kam tagad arī Latgalē ir publisks raksturs sakarā ar Not. nol. 332. p. attiecināšanu uz Latgali. Beidzot, ar to pašu likumu uz Latgali tika attiecināti arī Civīllik. 810.—813., 3015. un 3636. p. un uzsākta intensīva Latgales nekustamu īpašumu piespiedu reģistrācija (Not. nol. 1816.—1819. p. saskaņā ar 1928. g. likumu — Lik. kr. 1928. g. 134).

Ar šiem likumdošanas aktiem Latgales zemes grāmatu reģistru vešanas kārtība gandrīz pilnīgi pielīdzināta kārtībai, kas spēkā Rietumlatvijā, un tādēļ kā prasību nodrošināšana ar nekustamu mantu, tā arī piedzīšanas vēršana uz nekustamu mantu, un šādas mantas pārdošana publiskā izsolē Latgalē tagad gandrīz neatšķiras no tās kārtības, kāda pastāv Rietumlatvijā.

II. Piedzīšanas uzsākšana.

Vispārīgi ņemot, jāsaka, ka vēršot piedzīšanu uz nekustamu mantu, jārīkojas pēc tiem pašiem noteikumiem, kas jāievēro vēršot piedzīšanu uz kustamu mantu, tikai ar zināmiem izņēmumiem [skat. C. pr. n. 1236. (1094. un 1845.) р.]. Vispirms, tāpat kā pie piedzīšanas vēršanas uz kustamu mantu, atbildētāļam nosūta pavēsti par sprieduma izpildīšanu, dodot vienu mēnesi ilgu termiņu labprātīgai sprieduma izpildīšanai, skaitot no pavēstes izsniegšanas dienas [C. pr. n. 1237. (1095.) p.].1) Reizē ar pavēstes izsniegšanu parādniekam, tiesu izpildītājs paziņo attiecīgai zemes grāmatu nodalai par piedzīšanas vēršanu uz nekustamu mantu, sakarā ar ko minētā īpašuma zemes grāmatu reģistra folijas II. daļas II. slejā ieraksta atzīmi par piedzīšanas vēršanu [C: pr. n. 1242. (1847.) p.]. Šāda atzīme neļauj īpašniekam brīvi rīkoties ar nekustamo mantu un apgrūtināt to ar kaut kādām tiesībām trešam personām par labu (Not. nol. 316., 317. p. un Civīllik. 954., 957. un 1385. р.). Zemes grāmatu nodaļa savkart nekavējoties nosūta tiesu izpildītājam minētā īpašuma zemes grāmatas reģistra folijas norakstu [C. pr. n. 1243. (1848.) р.]. Ja parādnieks viena mēneša laikā, no pavēstes nodošanas dienas skaitot, parādu nenomak-

____________________________

1) Tikai pagaidām krīzes laikā šis termins lauksaimniecības nekustamām mantām noteikts trīskārtīgi garāks (C. pr. n. 1237. p. piez.).

625

šā, tad tiesu izpildītājs nosūta paziņojumus par piedzīšanas vēršanu uz nekustamo mantu visiem hipotekāriem kreditoriem,1) kuru uzvārds un dzīves vieta zināma, norādot paziņojumā: 1) kas ir parāda piedzinējs un viņa dzīves vietu; 2) nekustamas mantas īpašnieku; 3) cik liels ir piedzenamais parāds un vai tas ir personīgs, vai hipotēkārisks; 4) tiesu izpildītāja dzīves vietu; 5) kad beidzās viena mēneša termiņš labprātīgai samaksai [C. pr. n. 1239. (1849.) un 1240. (1850.) р.]. Hipotekāriem kreditoriem, lai saņemtu tālākas ziņas, jāuzdod tiesu izpildītājam sava adrese tanī pilsētā vai apriņķī, kur spriedumu izpilda; pretējā gadījumā visi viņiem adresētie raksti un pavēstes tiek atstātas pie lietas [С. pr. n. 1241. (1851.) р.]. Jāievēro, ka Rietumlatvijā piedzinējam, kuram ir kaut arī personīgs no tiesas piespriests naudas prasījums, ir tiesība, saskaņā ar Civīllik. 1412. р., pēc sprieduma stāšanās likumīgā spēkā, parvērst šo personīgo, naudā izteikto prasījumu tiesas hipotēkā. Šinī nolūkā tam tiesība iesniegt zemes gramatu nodaļai izpildu rakstu un lūgt ierakstīt spriedumu zemes grāmatās [C. pr. n. 1238. (1846.) р.] un izdot zemes grāmatu aktu.2)

III. Nekustamas mantas aprakstīšana.

Pēc viena mēneša notecēšanas, skaitot no izpildu pavēstes izsniegšanas parādniekam, tiesu izpildītājs apraksta nekustamo mantu uz to ziņu pamata, kas atrodas zemes grāmatu re-

_______________________

1) Tiesas izpildītājam saskaņā ar Civīlproc. nol. 1849. p. par immō-biļa nolikšanu izsolē jāpaziņo tikai hipotēkāriem-kreditoriem, bet nevis līdzīpašniekiem, kuriem caur to vēl nebūt nav ņemta iespēja izlietot priv. lik. 3957. p. paredzētās tiesības, jo vajadzīgo informāciju par izsoli viņi var smelt no sludinājuma Vald. Vēstn. (Sen. spr. 1928. g. 8. VI. Nr. 671 Gavara l.).

2) Pēc analoģijas Civīlproc. nol. 1055. (929.) p. var arī attiecināt uz hipotēkas ingrosēšanu uz tiesas sprieduma pamata. Pie šādas kombinācijas prasītājam būtu iespējams no vienas puses zemes grāmatu nodaļā iesniegt sevišķu, bet tomēr oriģinālu izpildu rakstu, par kādu katrā ziņā uzskatāms 929. p. paredzētais „sevišķais izpildu raksts" un no otras puses stāties pie sprieduma izpildīšanas uz otra, sevišķa, tā tad orīģināla, izpildu raksta eksemplāra pamata. Civllproc. nol. 11. (9.) un Civīllik. ievad. XXI. p. domātais „kopējais pamats" (ratio), kas attaisno analoģijas piemērošanu runā stāvošā gadījumā, pamatojas tieši uz konkrētu spriedumu un noved pie tā paša mērķa, t. i. kreditora apmierinājuma (Sen. spr. 1926. g. 28. I. Meijera l. Nr. 184).

Uz dokumenta piespiedu izpildīšanas kartība taisītais piespiedu uzraksts, kamēr nav notecējis 239. (16111.) p. paredzētais 6 (tagad 3) mēnešu laiks, nevar noderēt par pamatu hipotēkas apstiprināšanat prasītājam uz atbildētāja immōbili (Sen. spr. 1925. g. 26. III. Makārova l.).

Par piespiedu izpildīšanas kārtībā pēc aktīm taisīto spriedumu dublikātiem skat. 535. lap. p. zemteksta atzīmi.

gistrā [C. pr. п. 1247. (1854.) un 1260. (1858.) р.], atzīmējot apraksta: 1) izpildu rakstu, uz kura pamata izdara piedzīšanu; 2) nekustamās mantas atrašanās vietu; 3) viņas atsevišķās sastāvdaļas; 4) nekustamas mantas īpašnieku; 5) ar kādiem parādiem manta apgrūtināta; 6) uz nekustamās mantas zemes grāmatu reģistrā ierakstītos apgrūtinājumus un aprobežojumus; 7) likumīgo mantas novērtējumu — atsavināšanas nodokļa aprēķināšanai; 8) nekustamas mantas robežas;

9) nekustamās mantas zemes, meža un ūdens platību;

10) saimniecības un rūpniecības ēkas; 11) attiecība uz nekustamo mantu noslēgtos līgumus, un beidzot 12) kustamo mantu, kas skaitās kā nekustamās mantas piederums, kā arī nekustamās mantas attālumu no pilsētas, dzelzceļa vai kuģojamas upes [C. pr. n. 1249. (1103., 1855.) un 1250. (1104., 1856.) р.].

Te tomēr jāņem vērā, ka nekustamu mautu pārdod izsolē tādā sastāvā, kādā tā ierakstīta zemes grāmatās [C. pr. n. 1260. (1858.) р.], pie kam dokumentos, kas attiecas uz pārdodamo mantu un glabājas zemes grāmatu nodaļa, var ieskatīties zemes grāmatu nodala, bet uz ieinteresēto personu lūgumu un rēķinu tiesu izpildītājs var to norakstus no turienes izprasīt [C. pr. n. 1258. (1857.) p.], un tamdēļ Rietumlatvijā tiesu izpildītājs sastāda augstāk apradīto mantas aprakstu samērā retos gadījumos un vienīgi uz parādnieka, piedzinēja, vai kāda hipotekārā kreditora pieprasījumu [C. pr. n. 1247. (1854.) р.]. Ja pieprasījums neienāk, tad nekustamo mantu novērtē [C. pr. n. 1262. (1117.) p. piez.].

Agrāk Latgalē tāds apraksts bija nepieciešams. Tagad Lajgalē vēl daudz nekustamu mantu nav ierakstīts zemes grāmatās, un tādēļ, noliekot tādu mantu pardošanai publiska izsolē, tā vispirms jāieraksta zemes grāmatas, un tāda kārta jautājums par to, vai aprakstu vajadzēs sastādīt jeb ne, ir atkarīgs no augšā minētām personām.

IV. Nekustamas mantas novērtēšana.

Pēc apraksta sastādīšanas, vai arī ja tādu ne piedzinējs, ne parādnieks, ne hipotekārais kreditors nav pieprasījuši, pēc viena mēneša notecēšanas, no izpildu pavēstes izsniegšanas dienas parādniekam, izdara pārdodamas mantas novērtēšanu. Novērtēšanu izdara piedzinējs, iesniedzot tiesu izpildītajam rakstu, kurā norādīta cena, par kādu piedzinējs novērtē pārdodamo mantu [C. pr. n. 1262. p. un piezīme (1117. un 1859.) р.]. Piedzinēja rakstu tiesu izpildītājs uzrada parādniekam, ja

627

tas ir ieradies uz novērtēšanu [C. pr. n. 1262. (1117.) p.].1) Parādniekam, kas nav apmierināts ar piedzinēja novērtējumu, jāiesniedz tiesu izpildītajam 7 dienu laikā no novērtējuma paziņošanas savs novērtējums, pamatots uz pēdējo 5 gadu ienākumiem no nekustamas mantas, un jāpierāda sava novērtējuma pareizība ar grāmatām un dokumentiem [C. pr. n. 1263.—1265. (1118.—1120.) р.]. Ja piedzinējs un parādnieks nevar vienoties par novērtējumu, tad novērtēšanu izdara uz abpusīgu vienošanos ievelēti eksperti. Ja arī ekspertu izvēlē nav panākama vienošanās, tad tos ieceļ tiesu izpildītājs no kaimiņos esošo nekustamas mantas īpašnieku vidus [C. pr. n. 1268.—1271. (1122.—1125.) р.]. Piedzinējam vai parādniekam, kas nav ieradies pie aprakstīšanas vai ir parakstījis aprakstījumu bez jebkādam piezīmēm, nav tiesības vēlāk iesniegt sūdzību par aprakstījuma nepareizību [C. pr. n. 1261. (11161.) р.]. Ja piedzinējs un parādnieks ir vienojušies par novērtējumu, tad hipotekāriem kreditoriem tiesība 2 nedēlu laikā iepazīties pie tiesu izpildītajā ar vienošanās aktu, un gadījumā, ja tie novērtējumam nepiekrīt, pieprasīt novērtēšanu no lietpratējiem [C. pr. n. 1267. (1860.) р.].

V. Aprakstītas nekustamas mantas pārvaldīšanas kārtība.

Tādā kārtā aprakstītā un novērtētā nekustamā manta paliek parādnieka valdīšanā līdz izsoles apstiprināšanai no tiesas, ar ko īpašums pariet uz ieguvēju, kaut arī no izsoles dienas laika (Sen. spr. 1922. g. 21. IX., Utinānu l., № 158 un 1912. g. № 130; 1911. g. № 52; 1896. g.№ 42). Parādnieks pārņem mantu pēc aprakstījuma, un tā viņam jānodod tāda pat stāvokli, kāda agrākais valdītājs — parādnieks to saņēmis, līdz ar norēķinu par saņemtiem ienākumiem [C. pr. n. 1274. (1128.), 1278. (1130.), 1279. (1131.), 1274. p. piez. (1862.) р.].

Latgalē piedzinējam, ja tas ir hipotekārs kreditors, ir tiesība prasīt nekustamo mantu pagaidu valdīšanā līdz publiskai izsolei, ar tiesību saņemt mantas ienākumus pienācīgo %% vietā [C. pr. n. 1277. (1129.) р.]. Rietumlatvijā šādas pārvaldīšanas tiesības savienotas ar tiesībām uz ienākumiem no mantas ir antichretiskam kreditoram, t. i. tādam kreditoram, kam ieķīlāta augļus nesoša nekustama manta ar tie-

____________________________

1) 1859. p. nenosaka un no tā arī neizriet, ka tiesu izpildītāja pienākums būtu uzradīt parādniekam piedzinēja parakstu par immōbiļa novērtējumu, ko paredz tikai Civīlproc. nol. 1117. pants gadījumam, ja parādnieks ir klāt pie aprakstīšanas (Sen. spr. 1929. g. 22. III. Timkina l. Nr. 197.).

41*

sību to pārvaldīt un saņemt ienākumus [Civīllik. 1493., 1499., 1500. p. un C. pr. n. 1276. (1863.) р.].

Saskaņa ar Latvijas hipotēku bankas statūtu (Lik. kr. 1924. g. — 128) 16. р., uz bankas pieprasījumu tiesa var nodot ieķīlāto mantu bankai pārvaldīšanā.

Aprakstu un novērtējumu tiesu izpildītājs iesniedz vietējai apgabaltiesai, kur notiek visu nekustamu mantu pārdošana izsolēs [C. pr n. 1273. (1127.) р.]. Bez tam tiesu izpildītājs attiecīgos gadījumos ievāc ziņas par vērtības pieauguma nodokli (Lik. kr. 1928. g. 129, 28. р.). Visus publiskas izsoles noturēšanai vajadzīgos priekšdarbus, kā izsoles dienas noteikšanu un izsludināšanu izdara tiesu izpildītājs, kura iecirknī atrodas pārdodamā manta [C. pr. n. 1283. (1141.) р.].

VI. Nekustamas mantas pārdošana.

1. Izsoles diena un pārdošanas kārtība nosakāma pēc vienošanās starp piedzinēju, parādnieku un hipotekāriem kreditoriem [C. pr. n. 1280. (1132. 1864.) p.].1) Ja vienošanās nav panākama, tad izsoles dienu nosaka tiesu izpildītājs atkarībā no summas, par kādu pārdodamā nekustamā manta novērtēta [C. pr. n. 1280. (1864.) р.] un noliekot pārdošanā: nekustamu mantu, kas novērtēta ne augstāk par Ls 500,—, ne agrāk kā pēc 1 mēneša no izsludināšanas „Valdības Vēstnesī"; nekustamu mantu, kas novērtēta augstāk par Ls 500,—, bet ne augstāk par Ls 10.000,—, ne agrāk kā pēc 2 mēnešiem, bet nekustamu mantu, kas novērtēta augstāk par Ls 10.000,—, ne agrāk kā pēc 3 mēnešiem no sludinājuma iespiešanas „Valdības Vēstnesī" [C. pr. n. 1285. (1143.) р.]. Par tāda nekustama īpašuma pardošanu, kas novērtēts mazāk kā par Ls 500,—, „Valdības Vēstnesī" nesludina, bet paziņojumus par pārdošanu izkar mēnesi pirms izsoles pārdodamā nekustamā īpašumā,

________________________

1) Civīlproc. nol. 1280. p. (1932. g. izdev.) norādījums uz to, ka parādnieks un piedzinējs var norādīt tiesu izpildītājam publiskas pārdošanas vietu, ir nepareizs. Nekustamu īpašumu arvien pārdod pie attiecīgās apgabaltiesas (1281. p.) un ja Civīlproc. nol. 1914. g. izdev. 1132. un 1864. p. ir norādījums uz to, ka nekustamas mantas pārdošanas vieta atkarājas no piedzinēja vai parādnieka vienošanās, tad tas izskaidrojams ar agrākā 1135. p. saturu, saskaņā ar kuru piedzinējs un parādnieks varēja prasīt, lai nekustamo mantu, kaut tā arī novērtēta zem 500 rub., pārdotu pie vietējās apgabaltiesas, bet ne pie miertiesnešu sapulces. Latvijā, kur nav miertiesnešu sapulču un kur ir spēkā tikai Civīlproc. nol. 1281. p., nevar būt runas par parādnieka un piedzinēja vienošanos attiecībā uz nekustamas mantas pārdošanas vietu un tikai ja otrā publiskā izsolē nāk manta, kas atrodas ārpus Rīgas apgabaltiesas apgabala, kreditoriem ir tiesība prasīt, lai jaunu izsoli noturētu pie Rīgas apgabaltiesas [1318. (1172.) р.].

629

apgabaltiesā, vietējā miertiesneša kamerā, policijas pārvaldē un pagasta valdē [C. pr. n. 1286. (1144.), 1289. (1148.) un 1290. (1149.) р.].

2. Paziņojumos par pgrdošanu, kas iespiežami Valdības Vēstnesī un vismaz 1 menesi pirms izsoles izliekami pārdodamā nekustamā īpašumā un pie vietējās apgabaltiesas durvīm, jābūt sekošām ziņām:

1) nekustamas mantas īpašnieka,1) piedzinēja un tiesu izpildītāja vārdam un uzvārdam, kā arī pēdējā dzīves vietai;

2) īsam nekustamas mantas aprakstam un atrašanās vietas apzīmējumam;

3) pārdošanas vietai un laikam;

4) novērtējumam;

5) hipotekāro parādu summai;

6) norādījumam, kurā zemes grāmatu nodaļā ved pārdodamā īpašuma zemes grāmatu reģistri;

7) aizrādījumam par to, cik liels nodrošinājums jāiemaksā, lai iegūtu tiesību piedalīties solīšanā;

8) aizrādījumam, ka visām personām, kam pieder kādas tiesības, kas būtu par šķērsli mantas pārdošanai izsolē, šīs tiesības jāpieteic līdz izsoles dienai [C. pr. n. 1288. (1869.) р.];

9) aizrādījumam, ka solītajam jāuzrada tieslietu ministra atļauja pārdodamās mantas iegūšanai tanīs gadījumos, kad tāda pēc likuma ir vajadzīga, piem., ja viņas platība pārsniedz 27 hektārus un tā korrōborēta uz parādnieka vārdu pēc 1915. g. 1. jūlija [C. pr. n. 1288. (1869.) p. un Lik. kr. 1928. g. 129. — 1. p.]. Latgalē bez tam vel paziņojumos jāatzīmē, vai nekustamā manta pārdodama pilnā sastāvā, vai zināmās ideālās dalās [C. pr. n. 1288, (1869.) p. piez.]. Bez izsludināšanas „Valdības Vēstnesī" ieinteresētām personām tiesība uz savu rēķinu izsludināt norakstu no oficiālā sludinājuma kaut kurā laikrakstā [C. pr. n. 1290. (1149.) р.].

Apraksts, novērtējums un visi raksti, kas attiecas uz izsoli, ir pieejami visiem apskatīšanai [C. pr. n. 1291. (1150.) р.]. Sūdzības par tiesu izpildītāja nepareizu rīcību, ko tas pielaidis aprakstot un novērtējot nekustamo mantu, iesniedzamas

___________________

1) Sludinājumā ir uzdodami visu līdzīpašnieku vārdi, ja immōbils atrodas vairāku personu kopīpašumā, bet ārpus Civīlproc. nol. 1180. p. paredzētiem gadījumiem izsoles atcelšana pielaižama tikai tad, ja ir konstatējami tādi likuma pārkāpumi, kuri atzīstami par svarīgiem priekš konkrētās lietas (Sen. spr. 1880. g. Nr. 203; 1881. g. Nr. 109; 1928. g. 8. VI. Nr. 671 Gavara l.; 1927. g. 27. X. Nr. 853 Tuškalajevas l.).

apgabaltiesai divi nedēļu laikā, skaitot no pārsūdzamās darbības izdarīšanas dienas [C. pr. n. 1339. (1202.) р.]. Sūdzības iesniegšana aptur pārdošanas izsludināšanu [C. pr. n. 1340. (1203.) р.]. Sūdzības par likumā nosacītas jzsludinašanas kartības neievērošanu iesniedzamas ne vēlāk, kā divi nedēļas pirms izsoles [C. pr. n. 1341. (1204.) р.].

Noliktas publiskas izsoles atlikšana var notikt tikai ar parādnieka [C. pr. n. 1168. (1029.) р.] un visu to kreditoru piekrišanu, kas vērsuši piedzīšanu uz nekustamo mantu [C. pr. n. 1175. (1029.) un 1236. (1094. un 1845.) р.].

3. Nekustamas mantas pārdošana publiskā izsolē notiek pēc tiem pašiem noteikumiem, kādi pastāv par kustamas mantas pārdošanu publiskā izsolē [C. pr. n. 1236. (1845.) р.], bet ievērojot sekošu atkāpšanos:

1) izsoles uzsākšanai pietiek, ja ieradies viens pircējs, ja tikai tas pārsola novērtējuma summu [C. pr. n. 1315. (1879.) p. 1. pkt.];

2) kas veļas piedalīties solīšanā, tam jāiemaksā nodrošinājums (zalogs) 1/10 apmērā no novērtējuma summas [C. pr. n. 1299. (11561.) un 1300. (11562.) p.];

3) izsoli uzrauga apgabaltiesas priekšsēdētaja nozīmēts tiesas loceklis [C. pr. n. 1302. (1157-a) p.];

4) par katru īpašumu sastāda sevišķu izsoles lapu, noradot tajā: a) īpašuma nosaukumu, b) summu, no kuras sākas solīšana, c) uz īpašumu gulošos nodokļu parādus, d) pārdošanas izdevumus [C. pr. n. 1292. (1870.) р.], е) solītāju vārdus un uzvārdus, atzīmējot pret katru viņa piedāvāto summu, f) nekustamās mantas ieguvēja (nosolītajā), piedzinēja, parādnieku (ja viņi pie izsoles bijuši klāt), tiesu izpildītāja un izsoli uzraudzījušā tiesneša parakstus [C. pr. n. 1303. (1158.) un 1304. (1159.) p.];

5) izsolē var piedalīties, izņemot parādnieku un personu, kas piedalījusies aprakstīšanā [C. pr. n. 1196. (1051.) p.], visas rīcības spējīgas personas, ja viņām kā ārzemniekiem nav ierobežotas tiesības valdīt tādu īpašumu kā pārdodamais (Lik. kr. 1927. g. — 92);

6) attiecīgos gadījumos, piem., ja pārdodamas nekustamās mantas platība pārsniedz 27 hektārus un tā korrōborēta uz parādnieka vārdu pēc 1915. g. 1. jūlija, personai, kas vēlas ņemt dalību solīšanā, vajadzīga tieslietu ministra atļauja1) (Lik. kr. 1928. g. — 129.).

______________________________

1) Šā likuma noteikums nav saprotams, jo kāda gan var būt nozīme priekš solītāja tam laikam, kad pārdodamā manta korrōborēta uz parad-

631

No nodrošinājuma iemaksas atsvabināti: 1) valsts un pašvaldību iestādes, 2) tie kopējas nekustamās mantas līdzīpašnieki, pret kuru domātam dalām piedzīšana nav vērsta, 3) piedzinēji un hipotekārie kreditori, ja viņu prasījumi lielāki par nodrošinājuma summu un bez tam pārdodamās nekustamās mantas novērtējums pārsniedz to prasījumu summu, kuriem ir priekšrocības tiesības pret piedzinēju vai hipotekārā kreditora prasījumu, par nodrošinājuma summu [C. pr. n. 1301. (l 1563.) p.].

4. Izsole sākas no visu to prasījumu kopsummas, kam tiesība saņemt apmierinājumu pirms piedzinēja prasījuma, bet ja tādu prasījumu nav, vai ja šo privileģēto prasījumu kopsumma mazāka par novērtējuma summu, tad no pēdējās [C. pr. n. 1293. (1871.) р.]. Tādēļ, ja piedzīšana notiek uz personiska (chirografāra) kreditora pieprasījumu, summa, no kuras iesākama izsole, nevar būt mazāka par visu hipotēkārisko kreditoru prasījumu summu, pieskaitot tai pārdošanas izdevumus, valsts nodokļus, parādus u. c.1) Ja piedzīšana notiek uz kāda

nieka vārdu — pirms vai pēc 1915. g., jo vairāk vēl, kad solītājs ir hipotekārs kreditors, kuram, domājams, arvien vajadzētu piederēt tiesībai ņemt dalību izsolē.

_______________________

1) Jautājums par to, vai, noteicot summu, ar kuru jāiesākas izsolei, gadījumā, ja uz immōbilu vērsuši savus piedzinumus tai pašā laikā: a) viens no hipotekāriem un b) arī kādi chirografāri kreditori, — būtu jāņem vērā arī visiem pārējiem pēc minētā hipotekāra sekojošiem (nākošiem) hipotekāriem piederošie hipotēkāriskie prasījumi, jeb tikai tie prasījumi, kuriem ir priekšroka par minētam hipotekāram piederošo hipotēkārisko prasījumu; — šis jautājums izšķirams pēdējās alternatīves nozīmē uz Civīlproc. nol. 1871. p. pamata, kā pēc tā burtiskā teksta, tā arī pēc viņa racionālā mērķa. (Sal. paskaidrojumus pie 1871. p. Hasmaņa un Nolkena 2. izd. 119. l. р.). Saskaņā ar šiem paskaidrojumiem — ja piedzinumu vērsuši chirografāri kreditori, izsolei jāiesākas ar summu, ne mazāku par visu hipotēku un to parādu kopsummu, kuri savkārt bauda priekšroku par hipotēkām.

Ja piedzinums izdarāms uz kāda hipotekāra kreditora pieprasījumu, tad jaunāko par viņu hipotekāru prasījumi ņemami vērā tikai līdz immōbiļa novērtējuma summai. Šai pēdējā gadījumā nekrīt svarā, vai, līdz ar vecāku hipotekāru, uz immōbilu bija vērsuši savus piedzinumus arī kādi chirografāri. Tādēļ no vienas puses prasāms un no otras puses pietiek, lai izsole iesākas ar to summu, ar kuru tiktu segti prasījumi, kuri bauda priekšroku par visiem uz immōbilu vērstiem piedzinumiem. Jo ar to katrs hipotekārs, kas būtu vēl vecāks par piedzinēju hipotekāru, kaut viņš arī nebūtu savu piedzinumu vērsis uz immōbilu, būtu garantēts tai ziņā, ka immōbils tikt pārdots izsolē uz kāda jaunāka hipotekāra, vai arī uz chirografāra pieprasījumu tikai par tādu summu, ar kuru šī vecākā hipotekāra prasījums būtu segts; uz šādu garantiju tomēr nevar pretendēt ieinteresētais konkrētais jaunākais hipotekārs gadījumā, ja izsoli pieprasa kāds vecāks par viņu hipotekārs; te jāņem vērā princips: vigilantibus jus scriptum est; minētam konkrētam ieinteresētam jaunākam hipotekāram šai gadījumā būtu jāpiedalās izsolē, lai panāktu immōbila pārdošanu par tādu summu,

hipotekāra kreditora pieprasījumu, tad sekojošo, pēc zemes grāmatu reģistra jaunāko hipotekāro kreditoru prasījumus ņem vērā tikai līdz novērtējuma summai, bet pārējā viņu prasījumu summa var palikt arī neapmierināta. Lai panāktu savu prasījumu apmierināšanu pilnā apmērā, tiem atliek tikai piedalīties izsolē un ar līdzsolīšanu panākt nekustamās mantas pārdošanu par tādu cenu, kas sedz viņu hipotekāros prasījumus (Civīllik. 1434. un 1602. р.).

Ievērojot šīs hipotekāro kreditoru intereses, tiem piešķirta tiesība celt iebildumus pret zemu novērtējumu [sal. C. pr. n. 1267. (1860.) р.].

5. īpašuma ieguvējs izsolē ir tas, kas to nosolījis par augstāko cenu [C. pr. n. 1305. (1160.) р.]. Viena mēneša laikā, skaitot no izsoles dienas, tam: 1) jāiemaksā pirkšanas summas atlikums, resp. starpība starp iemaksāto drošības naudu un nosolīto summu; 2) atsavināšanas nodevas 5 % apmēra no iegūšanas summas;1) 3) attiecīgos gadījumos pienācīgais vērtības pieauguma nodoklis (Lik. kr. 1928. g. 129; 4. un 29. р.). Skaidras naudas vietā ieguvējam tiesība ar hipotekāro kredi-

______________________________

pie kuras viņa paša prasījums tiktu dzēsts. Uz tā paša 1871. p,. izteiktā principa pamata, arī Civīlproc. nol. 1877. p. nosaka, ka hipotekārs, kas ieguvis immōbilu izsolē, var pirkšanas summā ieskaitīt savu prasījumu tikai tai summā, kura pienākas viņam par labu pēc to paradu apmierināšanas, kuri bauda priekšroku par viņu, saskaņā ar Civīlproc. nol. 1163. p. un 1890. p. 1.—4. pkt.

No otras puses minētais vecākais hipotekаrs, kas vērsis piedzinumu uz viņam ieķīlāto immōbilu, ir garantēts arī par to, ka immōbils katrā ziņā nāks izsolē, pat ja arī jaunākais hipotēkārs nesaņemtu apmierinājumu no izsoles iznākuma, jo citādi parādnieks, pārdodamā immōbiļa īpašnieks, varētu, saziņā ar kādu jaunāku (par piedzinēju) hipotekāru, atņemt vecākam hipotekāram, kas piedzinumu vērsis uz viņam ieķīlāto immōbilu, iespēju saņemt apmierinājumu, panākot immōbiļa izsoles atzīšanu par nenotikušu visos tais gadījumos, kad nebūtu segts šī jaunākā hipotekāra prasījums (Sen. spr. 1927. g. 9. VI. Nr. 577 Koslina l.).

1) Kad izsolē pārdodamā nekustamā manta paliek valstij, pašval

dībai vai privātām kredītiestādēm par izsniegto aizdevumu, minētās kreditiestādes ir atsvabinātas no atsavināšanas nodevas, ja viņas ne vēlāk, ka

viena gada laikā, skaitot no izsoles dienas, paturēto nekustamo mantu

pārdod citai personai ar attiecīgu atsavināšanas nodevu samaksu par šo

pāreju.

Ja pārdošana viena gada laikā nenotiek, tad attiecīgai kredītiestādei par paturēto nekustamo mantu atsavināšanas nodeva jāsamaksā 2 nedēlu laikā (Lik. kr. 1928. g. 123; Nodevu nolik. V. sēj. 1914. g. izd. 269. р.).

Attiecībā uz valsts zemes banku no atsavināšanas nodokļa atsvabināmi korrōborēšanas akti par nekustamas mantas iegūšanu uz valsts zemes bankas vārdu, paturot to valsts zemes bankas īpašumā pēc nenotikušas izsoles vai pērkot uz bankas rēķinu, kā arī korrōborēšanas akti par valsts zemes bankas iegūtas nekustamas mantas pārdošanu bezzemniekiem vai sīkzemniekiem (Lik. kr. 1926. g. 36; 1928. g. 123).

633

toru piekrišanu uzņemties uz sevi šo kreditoru hipotekāros prasījumus [Civīllik. 1602. un 3967. un C. pr. n. 1311. (1876.) р.], bet savus prasījumus pret parādnieku tam tiesība ieskaitīt pirkšanas summa tikai tādas summas apmērā1 kas tam piekristu pēc tam, kad nomaksāti: 1) nodokļu parādi, 2) pārdošanas izdevumi un 3) prasījumi, kam pieder tiesības uz apmierinājuma saņemšanu pirms ieguvēja prasījuma [C. pr. n 1312. (1877.) р.].

VII. Divkāršās izsoles kārtība.

(Izsole ar divējādiem nosacījumiem).

Pavisam citāda un īpatnēja ir nekustamas mantas pārdošana ar divējādiem nosacījumiem, kas notiek šādu iemeslu dēļ.

Saskaņa ar Civīllik. 1260. p. noteikumiem, nekustamu mantu drīkst apgrūtināt ar servitūtiem, kas kaut kādā ziņā aprobežo hipotekarisko kreditoru tiesības, ne citādi, kā ar šo kreditoru piekrišanu. Bez tam zemes grāmatās, blakus servitūtiem, var ierakstīt arī citus apgrūtinājumus ar lietu tiesību raksturu (sal. Civīllik. 1297.—1299., 4045. un 4126. р.), kas lielā mēra mazina ieķīlāta īpašuma vērtību, bet kuru ierakstīšanu zemes grāmatās bez hipotēkāro kreditoru piekrišanas likums neaizliedz, kaut gan Civīllik. 1439. p. nosaka, ka tādu tiesību piešķiršana trešai personai uz ieķīlāto lietu, ar ko samazinājās tās vērtība, ja ar to samazinājās ari ķīlas ņēmēja nodrošinājuma apmērs, ir pēdējam saistoša, tikai tad, ja viņš uz to izteicis savu piekrišanu. Ar jaunu, vēlāku hipotēku ierakstīšanu iepriekšējiem hipotekāriem kreditoriem nekādi pārpratumi nevar rasties, jo pārdodot īpašumu publiskā izsolē, ar hipotēku nodrošinātos prasījumus apmierina pēc pirmtiesībām, ko nosaka pēc hipotēkas ierakstīšanas laika zemes grāmatu reģistrā (Civīllik. 1351. p.) un no pircēja uz sevi neuzņemtās hipotekāro parādu saistības izbeidzas (Civīllik. 1602. un 3967. р.).

Pavisam citādā stāvoklī atrodas zemes grāmatās ierakstītie īpašuma tiesību ierobežojumi, kā: servitūti, klaušas, izpirkšanas tiesības, rentes un īres līgumi u. t. t. Šie aprobežojumi ar īpašuma pārdošanu neizbeidzas (Civīllik. 1299. un 3967. p.). Šādu aprobežojumu ierakstīšana zemes grāmatās bez hipotekāro kreditoru piekrišanas var samazināt ieķīlātās mantas vērtību un padarīt tās pārdošanu publiskā izsolē vai nu par neiespējamu, vai lielā mērā neizdevīgu priekš vecākiem hipotēkariskiem kreditoriem, un vienīgais līdzeklis viņu interešu aizsardzībai ir izsole ar divējādiem nosacījumiem, t. i. piedāvājot nekustamo mantu pirkšanai ar un bez aprobežojumu spēkā atstāšanas. Turoties pie šādas pārdoša-

634

nas kārtības, ir iespējams noskaidrot, kādā mērā aprobežojumi iespaido tos hipotekāros prasījumus, kas ierakstīti zemes grāmatās pirms apgrūtinājumiem.

Ja neviens nevēlas pirkt īpašumu ar nosacījumu, ka visi apgrūtinājumi paliek, tad skaidrs, ka apgrūtinājumi pamazina kreditoru tiesības. Turpretim, ja īpašumam radīsies pircēji tiklab apgrūtinājumus dzēšot, kā arī tos paturot, tad no viņu abos gadījumos piedāvātās augstākās cenas kļūs redzams, par cik īsti apgrūtinājumi aizskar kreditoru intereses, un proti: ja pircēji piedāvā vienu un to pašu augstāko cenu par īpašumu kā dzēšot, tā arī paturot apgrūtinājumus spēkā (kas gandrīz nekad negadās), tad ir skaidrs, ka apgrūtinājumi nemazina kreditoru tiesības, un īpašums piešķirams pircējam, kas ar mieru to paturēt ar visiem apgrūtinājumiem. Ja, turpretim, par īpašumu bez apgrūtinājumiem piedāvātā summa lielāka par to, kas piedāvāta atstājot spēkā apgrūtinājumus, tad jānāk pie slēdziena, ka apgrūtinājumi patiešām iespaido kreditoru tiesības. Šinī pēdējā gadījumā īpašumu pārdod, dzēšot apgrūtinājumus, tikai tad, ja piedāvātā cena sedz nevien prasījumus, kas bauda apmierinājuma kārtībā priekšrocību vai prioritāti pret tā kreditora prasījumu, kas pieprasījis noturēt izsoli uz divējādiem nosacījumiem, bet arī daļu vai visu šī kreditora prasījumu, — jo, ja šis kreditors no ieņemtās summas nekā nesaņemtu, tad redzams, ka viņa intereses necieš no aprobežojumu ierakstīšanas uz īpašumu, bet no īpašuma pārmērīgas apgrūtināšanas ar parādiem, kas pārsniedz īpašuma vērtību, un ka viņa lūgums dzēst uz īpašumu gulošos ierobežojumus nav ņemams vērā tādēļ, ka tās kreditora personīgās intereses neaizsargā. Izsoli ar divējādjem nosacījumiem var nolikt tikai uz jeinteresēto hipotēkā risko kreditoru lūgumu. Hipotēkāriskais kreditors var lūgt nolikt izsoli ar divējādiem nosacījumiem, ja īpašumu pārdod viņa piedzinuma apmierināšanai un ir iemesls pieņemt, ka pēc vecāko hipotēkāro kreditoru prasījumu apmierināšanas atlikusē summa būs nepietiekoša viņa prasījuma apmierināšanai kā pilnā apmērā, tā arī pa daļai. Tāpat jaunākam hipotekāram kreditoram ir tiesība pieprasīt noturēt izsoli ar divējādiem nosacījumiem, ja piedzīšana notiek uz vecākā kreditora pieprasījumu, kad, ievērojot pirmtiesību hipotekāro prasījumu apmierināšanā, jaunākā kreditora prasījums var palikt pilnīgi neievērots, apstiprinot augstāko nosolīto cenu un sadalot ieņemto naudu kreditoriem.1)

____________________

1) Lūgumam noturēt izsoli ar alternatīviem nevar būt nozīmes, ja lūdzējs nepieder pie Civīlproc. nol. 1872. p. minētiem hipotekāriem, kuriem tiesība lūgt divkāršas izsoles noturēšanu, piem., ja viņam par labu uz pārdotām mājām ievesta alimentu nodrošināšanas atzīme. Izsoles notu-

635

Ja īpašumu pārdod uz personiskā (hirografārā) kreditora pieprasījumu, vai tāda hipotēkāriska prasījuma apmierināšanai, kas ierakstīts zemes grāmatās pēc apgrūtinājuma ievešanas, tad divkāršā izsole nevar notikt, jo personisko prasījumu apmierināšanai īpašumu nevar pārdot par cenu, kas zemāka par visu hipotēkārisko prasījumu kopsummu [C. pr. n. 1293. (1871.) un 1326. (1885.) p.]; laika ziņā vecākais apgrūtinājuma ierakstījums saistošs laika ziņā jaunākam hipotēkāriskam kreditoram par labu.1)

VIII. Līgumi, kas attiecas uz pārdodamo nekustamo mantu.

Jautājumu par to, kādu iespaidu atstāj nekustama īpašuma pārdošana izsolē uz līgumiem, kas noslēgti attiecībā uz pārdodamo mantu, agrāk Latgalē izšķīra citādi kā Rietumlatvija. Latgalē līgumi, ko parādnieks bij noslēdzis līdz pavēstes saņemšanai par piedzīšanu, palika spēka līdz līgumā nosacītam laikam, ja līgumi bija atzīmēti tiesu izpildītāja sastādītā aprakstā [C. pr. n. 1250. (1104.) p. 4. pkt. agrāka redakcijā) un nebija pircējam noslēpti (1931. g. 3. VII. atceltais C. pr. n. 1099. p.), vai arī, ja tie bija ierakstīti zemes grāmatas. Pretējā gadījumā, ja tie pamazināja īpašuma vērtību, pircējam bija tiesība prasīt to atzīšanu par spēkā neesošiem (Sen. spr. 1878. g. № 11, 1882. g. № 150 un 1915. g. № 12).

Kas attiecas uz līgumiem, ko īpašnieks noslēdzis pēc pavestes saņemšanas par piedzīšanu, tad vienalga, vai tie bija ierakstīti aprakstā un vai pircējs par tiem ko zinājis jeb ne (Sen. spr. 1898. g. № 8), kā pircējam, tā piedzinējam bija tiesība prasīt līgumu atzīšanu par spēkā neesošiem, ja vien tie kaitēja piedzinēja, bet pēc izsoles — pircēja interesēm (1931. g. 3. VII. atceltais C. pr. n. 1100. p. un Sen. spr. 1898. g. № 8 un 1883. g. № 89). Tagad, saskaņā ar 1931. g. 3. jūlija noveli (Lik. kr. 1931. g. 137) starp Latgali un Rietumlatviju šinī jautājumā nav starpības: līdz pavēstes ierakstīšanai zemes grāmatu reģistrā par piedzīšanas vēršanu

___________________________

rēšana, saskaņā ar Civīlproc. nol. 1872. p. paredzēto noteikumu, kad tāda pēc likuma nebija pielaižama, var novest tikai pie izsoles atcelšanas visā visumā; nepareiza divkāršas izsoles nolikšana katrā ziņā varēja iespaidot izsoles rezultātus, jo pircēji, zinādami, ka notiks arī izsole bez apgrūtinājuma paturēšanas, varēja atturēties no piedalīšanās izsolē ar apgrūtinājuma spēkā atstāšanu. Tāda tiesu izpildītāja pielaistā nepareizība atzīstama par svarīgu priekš konkrētas lietas, kādēļ izsole atceļama, lai gan šīs atcelšanas iemesls Civīlproc. nol. 1180. p. tieši nav paredzēts (Sen. spr. 1928. g. Nr. 671) (Sen. spr. 1931. g. 28. II. Rinkula l. Nr. 135).

1) Skat. likumdošanas motīvus pie C. pr. n. 1872. p.

636

uz nekustamu mantu noslēgtie līgumi saistoši abiem kоntrahentiem. Tomēr trešam personām, kas līgumā nav piedalījušās, t. i. arī personai, kas ieguvusi nekustamo mantu izsole, zemes grāmatās neierakstītie līgumi nav saistoši. Rentes līgumi ar nekustamas mantas pārdošanu neizbeidzas paši par sevi (ipso iure), bet nekustamās mantas pircējs iegūst vienīgi tiesības uz teikt nomas vai rentes līgumu, ja tas nav ierakstīts zemes grāmatas. Rentniekam, turpretim, nav tiesības no līguma atkāpties, ja īpašuma ieguvējs vēlas uzturēt līgumu spēkā (Civīllik. 4045., 4126. un 4128. p.). Izņēmumu no vispārējā noteikuma par to, ka līgumi trešam personām, tā tad arī nekustamas mantas ieguvējam, nav saistoši, sastāda zemes grāmatās ierakstītie līgumi (Civīllik. 1617., 3926.; 3933., 4045. un 4126. р.); tie japilda arī tai personai, kas nekustamo mantu ieguvusi publiskā izsolē. Kas attiecas uz īres līgumiem pilsētas un miestos — tad saskaņā ar likumu par telpu īri (Lik kr. 1924. g. 91, 27. p. un Sen. spr. 1930. g. 12. ХП. Kustikova l. Nr. 1393) šie līgumi ir saistoši jaunam ieguvējam arī bez ierakstīšanas zemes grāmatās.

Līgumi, kas noslēgti pēc atzīmes ierakstīšanas zemes grāmatas par piedzīšanas vēršanu uz nekustamu mantu Rietumlatvija skaitījās un arī tagad tiek uzlūkoti visā Latvijā par spēkā neesošiem, ņemot vēra agrāko, pirms 1889. g., tiesu reformas nodibināto tiesu praksi, kas pamatojas uz Civīllik. 954.—956. un 959. p. Ar Civīllik. 954. pantā minēto izteicienu: „Atsavināšana, kas izdarīta pretēji likumiskam aizliegumam, atzīstama par speķa neesošu" — saprot ikkatras lietu tiesības nodibināšanu uz nekustamo mantu [sal. Civīllik. 1385. p. un piezīmi un C. pr. n. 1245. (1852.) un 1246. (1853.) p. motīvi un Notar. nol. 316. p. 2. pkt. un 317. р.].

IX. Izsoles sekas.

Pēc pirkuma cenas līdz ar pienācīgām nodevām nomaksas viena mēneša laikā [C. pr. n. 1307. (1874.) р.], apgabaltiesa pārbauda, vai izsole pareizi noturēta, bet ja par to ienākušas sūdzības, skata tās cauri, un vai nu atstāj sūdzības bez ievērības, vai arī ņem tās vērā un neapstiprina izsoli, atzīstot to vai nu par nenotikušu [C. pr. n. 1315. (1170. un 1879.), 1331. (1187.) р.], vai arī par spēkā neesošu [C. pr. n. 1324. (1180.) р.]

Ja izsole noturēta pareizi un visas no pircēja pienācīgas summas iemaksātas, tad apgabaltiesa taisa lēmumu:1)

_____________________

1) Lēmumiem par izsolē pārdotā immōbila apstiprināšanu pircējam gan ir, attiecībās starp partiem, sprieduma nozīme,

637

1) par valsts un pašvaldības nodokļu parādu un nekustamas mantas aprakstīšanas un pārdošanas izdevumu samaksu no izsolē ieņemtās naudas [C. pr. n. 1308. (1163.) p.];

2) par nekustamās mantas ierakstīšanu zemes grāmatas uz pircēja vārdu par augstāko no viņa nosolīto cenu [C. pr. n. 1307. (1874.) p.];

3) par visu to hipotekāro paradu dzēšanu, kurus pircējs nav uzņēmies uz sevi [С. pr. n. 1307. (1874.) p.];

4) par to apgrūtinājumu dzēšanu, kuru atzīšanu par spēka neesošiem ieguvējs uzstādījis kā mantas iegūšanas priekšnosacījumu [C. pr. n. 1294. (1872.), 1307. (1874.) p. 2. pkt.];

5) par atlikušās izsolē ieņemtās naudas sadalīšanu parādnieka nekustamas mantas īpašnieka kreditoriem [C. pr. n. 1353. (1214.) un 1358. (1890.) p.].

Uz šā lēmuma pamata pircēļam izsniedz lēmuma norakstu iesniegšanai attiecīgai zemes grāmatu nodaļai iegūtā īpašuma pārrakstīšanai uz pircēja vārdu [C. pr. n. 1309. (1875.) p.].1) Uz pircēja noteiktu vēlēšanos tiesa, saskaņā ar Civīllik. 814. un C. pr. n. 1346. (1209.) p. noteikumiem, var izdot tam izpildu rakstu ievešanai iegūtā īpašuma valdīšanā (Sen. spr. 1899. g. № 45.)

Agrāk Latgalē uz tiesas lēmuma pamata un saskaņā ar tiesu izpildītāja aprakstu notārs sastādīja īpašu zemes grāmatu aktu (данная), ko vecākais notārs atzīmēja zemes grāmatu riģistrā (sal. C. pr. n. 1165. p. agrākā redakcija; Not. nol. 181. p. un Sen. spr. 1880. g. № 139). Tagad, sakara ar C. pr. n. 1165. p. atcelšanu, šī kartība uzlūkojama par atceltu, un tagad arī Latgalē pircējam izdod tiesas lēmuma norakstu iesniegša-

________________________

kas pēc būtības izšķir jautājumu par tiesību uz immōbilu un no procesuālā viedokļa piešķir augstākai tiesas instancei rīkoties pēc Civīlproc. nol. 712. р., uzliekot viņai par pienākumu neaprobežoties ar pārsūdzēta lēmuma atcelšanu, bet taisīt jaunu lēmumu, kurš atvieto pārsūdzēto lēmumu (Sen. spr. 1893. g. Nr. 62; 1897. g. Nr. 63). Tomēr izsole pārdots immōbils ir apstiprināms pircējam ar lēmumu, bet ne ar spriedumu (Sen. spr. 1879. g. Nr. 191; 1881. g. Nr. 147; 18_89. g. Nr. 117); tadeļ arī šāda lēmuma pārsūdzēšanas kartība noteicama nevis Pēc sprieduma pārsūdzēšanas nosacījumiem, bet pēc nosacījumiem, kurus likums paredz blakus lēmumiem; ka lēmums, tas stajas spēkā pēc blakus lēmuma parauga (Civīlproc. nol. 785. p.) jo likums neparedz šai ziņā izņēmumu, pretēji lēmumiem, kuri notiek konkursa kārtībā (C. pr. n. 1400. P. III. piel. 18. p. un Sen. spr. 1876. g Nr 520) vai pie mantojuma dalīšanas (C. pr. n. 1421. p. un Sen. spr. 1921 g. Nr. 55). (Sen. spr. 1926. g. 28. X. Šķerbela l. Nr. 216).

________________________

1) Pircēja īpašuma tiesības uz torgos iegūto zemi sākas ar torgu dienu, pie kam torgu apstiprināšanai un krepostakta iegūšanai ir vienīgi nozīme šo tiesību nostiprināšanas ziņa (Sen. spr. 1922. g. 21. IX. Utinana l. Nr. 158).

638

nai zemesgrāmatu nodaļai. Kā Latgalē attiecībā uz cilts īpašumiem, tā Rietumlatvijā attiecībā uz nekustamām mantām vispār — nekustamas mantas piespiedu pārdošanas gadījumā — publiska izsole likumīgā izpirkuma tiesība atkrīt [Civīllik 1620. un C. pr. n. 1314. (1169.) un 1313. (1878.) р.].

X. Nenotikušās un spēkā neesošās izsoles.

Tāpat kā pie kustamas mantas pārdošanas publiskā izsolē, ta arī pārdodot nekustamu mantu, likums izšķir nenоtikušas un spēkā neesošās izsoles.

A. Izsole uzskatāma par nenotikušu [C. pr. 1315 (1879.) р.]:

1) ja nav ieradies neviens, kas vēlas solīt, vai arī ieradies tikai viens, kas pie tam nepārsola summu, no kuras izsolei jāsākas;

2) ja neviens no tiem, kas ieradušies, nepārsola summu, no kuras izsolei jāsākas;

3) ja pēc izsoles beigām pircējs nesamaksā mēneša laikā C. pr. n. 1307. (1874.) pantā norādītās summas — pirkuma cenas atlikumu un nodevas;

4) ja izsolē solītā augstākā cena būtu zemāka kā tā, par kādu nekustāma manta ieķīlāta [C. pr. n. 1331. (1187.) p.]1)

Ja šo iemeslu dēļ izsole atzīta par nenotikušu, tad katram kreditoram tiesība lūgt noturēt jaunu izsoli, vai paturēt nekustamo mantu pašam par to summu, no kuras vajadzēja sākties izsolei,2) paziņojot par to divi nedēļu laikā no nenotikušās izsoles dienas skaitot un iemaksājot vajadzīgo nodrošinājumu (zalogu) [C. pr. n. 1317. (11711.) un 1316. (1880.) p.]3) Kredi-

________________________

1) Kaut arī kodifikācijas nodaļas Civīlproc. nol. 1932. g. izdevumā 1331. (1187.) p. noradīts itkā spēkā esošs tikai Latgalē, — tomēr šā panta noteikumus var atzīt par spēkā esošiem arī Rietumlatvijā, kā tas izriet no agrāka krievu 1845. p. satura, kur norādīts arī 1187. p. Runa var iet tikai par to, ka viss sestais nodalījums [C. pr. n. 1327.—1331. (1183 — 1187.) р.] tagad zaudējis savu spēku.

2) Saskaņā ar Senāta paskaidrojumu (1921. g. 15. II. Nr. 79 Levita l.) likums neprasa, lai tiesa, apstiprinot īpašumu kreditoram, kurš vēlas to iegūt, vispirms ar sevišķu lēmumu atzītu izsoli par nenotikušu. 1880. un 1881. p. materiālais pamatojums ir uzbūvēts uz datio in solutum (Civīllik. 3518. un 1463. р.), kurš pēc savām juridiskām sekām pielīdzināms pirkšanas līgumam (Civīllik. 3521. p. un Sen. spr. 1896. g. Nr. 11 un 1902. g. Nr. 119).

3) Saskaņā ar 11711. p. kreditoram, paziņojot par nekustamas mantas paturēšanu, jāiesniedz attiecīgs nodrošinājums; Civīlproc. nol. 11711. p. sankcija iekš tam pastāv, ka tiesa var lūgumu, kas iesniegts pretēji Civīlproc. nol. 11711. p. nosacījumam, atstāt bez ievērības (Sen. spr. 1930. g. 26. XI. Markuzes l. Nr. 1357).

639

toram, kas izsolē piesolījis noteiktu summu, nav tiesības pieprasīt, lai nepārdoto nekustamo mantu piešķir viņam par zemāku cenu (Sen. spr. 1875. g. № 1088, 1881. g. № 34 un 1890. g. № 53). Ja vairāk kreditoru pieprasa nepārdoto mantu, tad priekšrocība uz mantas paturēšanu pieder piedzinējam,1) bet pēc viņa jaunākam hipotekāram kreditoram; ja mantu pieprasa vairāk kreditoru ar vienādam tiesībām uz apmierinājumu, tad priekšrocību bauda tas, kura parāds lielāks [C. pr. n. 1316. (1880.) р.]. Jautājumu par jaunas izsoles noturēšanu, ja kreditori labprātīgi nevar vienoties, izšķir ar klātesošo kreditoru balsu vairākumu, ko aprēķina pēc prasījumu summas [sal. C. pr. n. 1914. g. izd. 1174. р.). Jaunu izsoli, uz kreditoru vēlēšanos, var noturēt pie Rīgas apgabaltiesas [C. pr. n. 1318. (1172.) р.].

Ja pircējs noradīta mēneša laika neiemaksa pirkšanas summas atlikumu līdz ar pienācīgām nodevām, tad Latgale tas zaudē iemaksāto drošības naudu, bet ja no drošības naudas iemaksas bija atsvabināts, tad to no viņa piedzen ar policiju [C. pr. n. 1321. (1176.) otrais teik.]; drošības naudu šādos gadījumos izlieto nekustamas mantas īpašnieka kopīgo parādudzēšanai [C. pr. n. 1323. (1179.) р.], pie kam otrreizējā izsolē tādu nekārtīgu pircēju nepielaiž pie solīšanas pirms drošības naudas iemaksas, kaut arī viņš piederētu pie tās privileģēto personu grupas, kuras atsvabinātas no nodrošinājuma iemaksas [C. pr. n. 1322. (1176.) p.].

Ja šādos gadījumos Rietumlatvijā neviens no kreditoriem nepatur īpašumu sev [C. pr. n. 1316. (1880.) р.], tad to liek uz pārdošanu otrreizējā izsolē uz nekārtīgā pircēja risku un rēķinu (Civīllik. 3968. p.).2)

Tomēr nekārtīgam pircējam tiesība līdz otrreizējās izsoles dienai nomaksāt visas no viņa pienākošās summas ar procentiem un arī izdevumus, kas cēlušies noliekot jaunu izsoli, un tādā ceļā novērst otrreizējo izsoli3) [Civīllik. 3968. un C. pr. n. 1321. (1176. un 1882.) р.].

________________________

1) Ja piedzinēju vairāk, tad priekšroka būtu piešķirama tam, kas pirmais uzsācis piedzīšanu (qui prior tempore, potior est jure).

2) Jautājums par izsoles pirkšanas summas nesamaksāšanas laikā sekām izšķirams saskaņā ar Civīlproc. nol. 1882.. p. pēc Civīllik. 3966. panta noteikumiem, ka pārdevējam, ja pircējs kavējas ar pirkšanas summas segšanu, ir vienīgi tiesība likt pārdoto mantu no jauna uz izsoli, uz pircēja riska un rēķina, bet līdz jaunai izsolei pircēja tiesības un pienākumi paliek iepriekšējā spēkā un izpildot savus pienākumus līdz izsoles dienai pircējs var otru izsoli novērst (Sen. spr. 1925. g. 28. X. Šnores l.).

3) No 1874. p. neizriet slēdziens, it kā priekš pircēja būtu pilnīgi izslēgta iespēja panākt immōbiļa apstiprināšanu uz viņa vārda, ja viņš savus pienākumus aprādītā termiņā nebūtu izpildījis; 1874. p. paredzēto

Otrreizēji izsoli noliek un notur ievērojot tos pašus noteikumus par izsludināšanu un termiņiem [C. pr. n. 1285. (1143.) un 1286. (1144.) р.] kā pie pirmās; kaut gan otrreizējā izsolē nekustamo mantu var pārdot par cenu, kas zemāka par novērtējuma summu, tomēr to nedrīkst pārdot par cenu, kas zemāka par visu to prasījumu kopsummu, kas bauda priekšrocību uz apmierinājumu saņemšanu pret visiem uz īpašumu vērstiem piedzinumiem [C. pr. n. 1326. (1885.) p.]. Šis noteikums izriet no C. pr. n. 1293. (1871.) panta un hipotēku pjrmtiesības būtības (sal. Civīllik. 1351. р.), jo vecākās hipotēkas nevar ciest zaudējumus tādēļ, ka jaunāko kreditoru prasījumu dēļ īpašumu pārdod nevis pirmā, bet otrā izsolē. Nekustamo mantu var pārdot par cenu, kas zemāka par novērtējuma summu, vienīgi tanī gadījumā, ja novērtējuma summa ir augstāka par to prasījumu summu, kas bauda priekšrocību uz apmierinājuma saņemšanu pret visiem uz īpašumu vērstiem kreditoru piedzinumiem.

Ja arī otrā izsole nenotiek un kreditori nevēlas paturēt īpašumu sev, tad zemes grāmatu reģistra folijas II. daļas II. slejā ierakstīto atzīmi par piedzīšanas vēršanu uz īpašumu dzēš, un parādnieks var atkal brīvi rīkoties ar savu nekustamo mantu. Tas izskaidrojams ar to, ka hipotēkāriskie kreditori no tā necieš, jo viņiem tiesība prasīt apmierinājumu vispirms pēc ķīlu rakstiem, vēršot piedziņu uz to pašu nekustamo mantu, un ja viņu hipotekārie prasījumi netiktu apmierināti no apgru-

____________________

termiņu likums par preklūzīvu neatzīst un sankciju, neuzstāda, jo šī sankcija ir paredzēta nevis Civīlproc. nol. 1874. р., bet gan tā paša likuma 1879., 1880. un 1882. pantos un priv. lik. 3968. pantā. Tādā kārtā nevar būt runa par to, it kā pastāvētu kāda pretruna starp Civīlproc. nol. 1874. p. (kas pircēja pienākuma neizpildīšanas sekas vispār neparedz) un priv. lik. 3968. р., kas pircējam atļauj novērst viņa pielaistā nokavējuma sekas (kuras paredzētas Civīlproc. nol. 1879., 1880. un 1882. р.), iemaksājot visas no viņa pienākošas naudas summas pirms otrās izsoles noturēšanas. Priv. lik. 3968. p. ir palicis spēkā pēc 1889. gada reformas ievešanas, kā tas redzams no Civīlproc. nol. 1882. panta tiešā satura un no šī panta likumdošanas motīviem, kādēļ tas ir iztulkojams tikai augšā aprādītā nozīmē, t. i. ka pircējam vienmēr ir tiesība novērst viņa nokavējuma sekas, samaksājot pirkšanas summu līdz jaunas izsoles izvešanai (Sen. spr. 1896. g. Nr. 77; 1928. g. 14. XII. Brūvela l. Nr. 1427).

Pamatojoties uz seno likumu: „ubi eadem ratio, ibi eadem dispositio", iepriekšējās rindiņās minētie nosacījumi, ka pircējam tiesība izdarīt nokavētos maksājumus līdz tiesas lēmuma taisīšanai par izsoles atzīšanu par nenotikušu, būtu piemērojami arī tanī gadījumā, ja pircējs arī pēc otras izsoles nokavē maksāšanas termiņu. Latgalē šis jautājums jāizšķir citādi, jo Civīlproc. nol. 1176. p. nosacījumi un tā paša likuma 1176. panta likumdošanas motīvi atrodas krasā pretrunā ar Civīllik. 3968. p. nosacījumiem (sk. ari 1913. g. Sen. spr. Nr. 6).

641

tinātās mantas, viņi var vērst savu piedziņu uz jebkuru citu parādnieka mantu (Civīllik. 1441. un 1456. р.). Ja piedzīšana izdarīta uz personīgā kreditora pieprasījumu, tad izsoles nesekmība un hipotēkāro kreditoru nevēlēšanās paturēt īpašumu sev, ja viņu interesēs nav tūlītēja īpašuma pārdošana — nevar uzlikt hipotekāriem kreditoriem pienākumu nedz arī piešķirt tiesības vērst savu prasījumu piedzīšanu uz citiem parādnieka īpašumiem un ne uz nekustamo mantu, kas nodrošina viņu prasījumus. Šāds pienākums runātu pretim Civīllik. 1435. pantam, kas nosaka, ka gadījumā, ja jau izdarīta ieķīlātās lietas pārdošana nenotiek galīgi, tad parādnieks patur savas īpašuma tiesības, bet ķīlas ņēmējs savas ķīlu tiesības. Ja divi izsolēs neizdodas nekustamo mantu pārdot, un ieinteresētie kreditori nevēlās to paturēt,1) tad piedzīšana izbeidzama; piedzīšanas izdevumi jānes vienīgi piedzinējam, samērīgi piedzinuma summai, bet nevis visiem hipotekāriem kreditoriem. Zemes grāmatās ierakstītā atzīme par piedzīšanas vēršanu uz nekustamo mantu, kas neatļauj parādniekam nodibināt uz īpašumu lietu tiesības, kaitējot tādā ceļā parādniekam, bet nedodot nekādu labumu piedzinējam, nevar palikt zemes grāmatās uz nenoteiktu laiku un tādēļ dzēšama reizē ar piedzīšanas izbeigšanu.2)

B. Izsole uzskatāma par spēkā neesošu: 1) ja pie solīšanas faktiski nav pielaista persona, kam tiesība piedalīties izsolē; 2) ja nelikumīgi noraidīta kādas personas piedāvātā augstākā cena; 3) ja nekustamo mantu ieguvusi tāda persona, kam nav tiesības piedalīties izsolē tiklab uz C. pr. n. 1196. (1051.) p. pamata, kā arī tanī gadījumā, ja zināmai per-

_______________________

1) Civīlproc. nol. 1885. p. gan nosaka, ka otrā izsolē var pārdot arī zem novērtēšanas summas, bet neko nemin par kreditoru paturēšanas tiesībām; par tām runā Civīlproc. nol. 1880. un 1881. р., pie kam 1880. p. nosacījums, ka kreditors var paturēt immōbilu par to summu, no kuras sākusies izsole, attiecināms arī uz Civīlproc. nol. 1881. p. paredzēto otro izsoli (Kr. Sen. spr. 1910. g. Nr. 80); summu, no kuras sākas izsole, noteic Civīlproc. nol. 1871. р., pie kam šis pants attiecas arī uz otro izsoli (Kr. Sen. spr. 1910. g. Nr. 80); Civīlproc. nol. 1871. p. ir 1157. p. grozījums un šis grozījums izskaidrojams ar to, ka novērtēšanas summa var izrādīties mazāka par hipotēkāro parādu summu, pie kam tāda gadījumā, saskaņā ar priv. lik. 1434. p. un hipotekāro prasījumu prioritātes principu, pārdošana nevarētu notikt zem priekšrocību baudošo parādu summas (Hasmanis un Nolkens 119. l. p.); no tā izriet, ka par Civīlproc. nol. 1871. p. paredzēto izsoles summu principā atzīstama novērtēšanas summa (Hasmanis un Nolkens 113. l. p.) un tikai tās pārsniegšanas gadījumā priekšrocību baudošo prasījumu summa, un vienīgi šādā nozīmē saprotama izsoles summa Civīlproc. nol. 1880. pantā (Sen. spr. 1931. g. 26. II. Heilsa l. Nr. 1179).

2) Skat. Civīlproc. nol. 1881. p. likumdošanas motīvus.

41

sonai nav tiesības iegūt pārdodamo nekustamo mantu;1) 4) ja nekustamā manta pārdota pirms sludinājumā nosacītās dienas vai arī ne tajā vietā, kas sludinājumā norādīta, vai arī ja izsoles izsludināšana, saskaņā ar likuma noteikumiem, vispār nav izdarīta2) [C. pr. n. 1324. (1180.) p. un Sen. spr. 1883. g. № 50; 1907. g. № 41; 1913. g. № 47]; 5) ja otrreizēja izsolē nekustamā manta pārdota par cenu, kas zemāka par to prasījumu kopsummu, kas bauda priekšrocību uz apmierinājuma saņemšanu pret visām uz nekustamo mantu vērstam piedziņām [C. pr. n. 1326. (1885.) p.in fine].3)

Agrāk Latgale pastāvēja likums, ka izsole nav uzskatāma par spēkā esošu tanī gadījumā, ja izradītos, ka pārdotā nekustamā manta pieder nevis parādniekam, bet citai personai, un ja šie apstākli tiktu nodibināti tiesas ceļā 41180. p. 1. pkt). Šis likums tagad atcelts, kā nesavienojams ar zemes grāmatu publisko raksturu (Civīllik. 812. un 813. р., kuri ir spēkā arī Latgalē). Šādā gadījumā personai, ko tiesa atzītu par pārdotās nekustamās mantas īpašnieku un kas pretēji Civīlproc. nolik. 1288. (1869., 1147.) p. 7. pk. nosacījumam nav pieteikusi savas tiesības uz pārdoto mantu sludinājuma nosacitā termiņā, ir tikai tiesība prasīt, lai viņai izdod par pārdoto īpašumu ieņemto summu, kas, pamatojoties uz seno romiešu tiesību noteikumu: „pretium succedit in locum rei", atvieto pārdoto īpašumu [sk. C. pr. n. 1325. (1884.) p. un tā likumdošanas motīvus pie Hasmaņa un Nolkena].

XI. Sūdzības par izsoles nepareizu noturēšanu.

Sūdzības par nepareizu izsoles noturēšanu iesniedzamas 7 dienu laikā [C. pr. n. 1342. (1888.) р.]. Ja sūdzētājs lūdz atzīt izsoli par speķa neesošu uz Civilproc. nolik. 1324. (1180.) un 1326. (1885.) p. pamata, tad līdz sūdzības caurskatīšanai atliek tiesas lēmuma izpildīšanu par nekustamas man-

__________________________

1) Sal. Lik. kr. 1927. g. Nr. 92. Tā kā šeit aizskartas publiskās intereses, tad tiesa arī bez sūdzības izsoli nevar apstiprināt (Sk. Sen. spr. 1912. g. Nr. 17).

2) Izsole nav uzturama spēkā gadījumā, kad pirms izsoles nav izdarīts attiecīgs sludinājums (Civīllik. 3970. p. 1. pkts), sevišķi, kad sludinājums izdarīts jau pēc parādnieka nāves, kad nav nedz tiesā apstiprinātu mantinieku, nedz mantojuma aizgādņa (959. р.). (Sen. spr. 1928. g. 31. V. Nr. 673 Valeiko l. un 8. VI. 1928. g. Nr. 671).

3) Civīlproc. nol. 1324. p. 4. punkts nav saskaņots ar 1315. p. 2. pktu (sal. arī 1293. р.), pēc kura izsole, kurā neviens nepārsola summu, no kuras izsolei jāsākas, jāuzskata par nenotikušu un tamdēļ lieki minēt, ka tāda nenotikusi izsole uzskatāma par spēkā neesošu. Otrreizējā izsole tas ir noteikts C. pr. n. 1326. (1885.) pantā.

643

tas korrōborēšanu uz pircēja vārdu [C. pr. n. 1342. (1888.) р.]. Tālākas tiesu izpildītaļa, publisku izsoli noturot, pielaisto likuma noteikumu pārkāpšanas sekas pastāv iekš tā, ka viņš zaudē tiesību uz atlīdzības saņemšanu pēc takses [C. pr.. n. 1343. (1206.) p.]; bez tam, ņemot vērā pielaisto nelikumību raksturu, pret vainīgam amatpersonām var ierosināt arī disciplīnarvajašanu, un pieprasīt nodarīto zaudējumu atlīdzību [C. pr. n. 1344. (1207.) р.].

Bez šādām sūdzībām ir iespējamas arī prasības par īpašuma tiesību atzīšanu uz aprakstīto un pārdošanai nolikto nekustamo mantu. Šāda veida prasība ceļama pret parādnieku un piedzinēju. Nekustamās mantas pārdošanu prasības iesniegšana, aptur tikai tanī gadījumā, ja tiesa nolemj nodrošināt prasību ar aizlieguma ierakstījumu zemes grāmatu reģistra folijas II. daļas II. slejā [sal. C. pr. n. 1336. (1197.) — 1338. (1199.) p. un Not. nol. 317. un 321. р.].

Bez gadījumiem, kad izsoli atzīst par nenotikušu vai spēkā neesošu, — tiesa var lemt neapstiprināt izsoli arī tajā gadījumā, ja pārbaudot iesniegto sūdzību tā nāk pie pārliecības, ka tiesu izpildītājs pielaidis nepareizības.1)

XII. Valsts kredītiestādēs ieķīlātās nekustamās mantas

pārdošana.

1. Attiecībā uz nekustamās mantas ieķīlāšanu valsts kreditiestādēs jāņem vērā, ka Latgalē likums (Lik. kr. 1925. g. 111 un 1926. g. 35) piešķir Valsts zemes bankai tiesību izsniegt aizdevumus pret tiesību ieķīlāšanu uz nekustamu mantu, ko Centrālā zemes ierīcības komiteja piešķīrusi

_________________________

1) Saskaņā ar Sen. 1929. g. 27. IX. Nr. 488 spr. ārpus Civīlproc. nol. 1180. p. paredzētiem gadījumiem izsole uzskatāma par spēkā neesošu arī tad, ja attiecīgā lietā nākuši priekšā tādi likuma pārkāpumi, kas patiesībā atsaukušies uz ieinteresētās personas interesēm, ņemot viņai iespēju tās citādi aizsargāt.

Saskaņā ar Sen. paskaidrojumiem (1928. g. Nr. 671) — izsole atceļama arī tad, ja ir konstatēti tādi likuma pārkāpumi, kuri atzīstami par svarīgiem priekš konkrētās lietas, ja arī tie nebūtu tieši paredzēti Civīlproc. nol. 1180. pantā. Ja tiesu izpildītājs jau plkst. 11 no rīta noņēmis sludinājumu un paziņojis, ka torgi esot atcelti, lai gan visi kreditori par to nebija vienojušies, — kas pēc Civīlproc. nol. 1094. un 1029. p. ir jzsoles atcelšanas priekšnoteikums, un ja tiesu izpildītājs tomēr tanī paša dienā, t. i. pēc izsoles atcelšanas — izsoli noturējis un immōbiļus pārdevis, lai gan pēc Civīlproc. nol. 1094. un 1038. p. jauna izsole būtu varējusi notikt tikai publicējot par to no jauna; — tad tāda tiesu izpildītajā rīcība neapšaubāmi satur svarīgus likuma pārkāpumus, jo tā notikusi pretēji publiskas izsoles noturēšanas pamatnoteikumiem (Sen. spr. 1931. g. 27. III. Mežita l. Nr. 665).

no Valsts zemes fonda, bet kas zemes grāmatās vēl nav ierakstīta uz ieguvēja vārdu.

Likums neatļauj ieķīlāt šīs tiesības nevienam citam un tādēļ piedzīšanu uz tām var vērst tikai Valsts zemes banka. Tā, ievākuši iepriekš ziņas no Centrālās zemes ierīcības komitejas un Latgales zemes grāmatu nodaļas par to, ka tiesības nav jau atsavinātas kādai citai personai, izdod tam, kam tiesības uz nekustamo mantu, aizdevumu, un korrōborējot nekustamo mantu uz ieguvēja vārdu, pieskaita izsniegto aizdevumu izpirkšanas summai, t. i. pirkuma cenai, pārvēršot to tādā ceļā par ilgtermiņa aizdevumu, saskaņā ar bankas statūtu noteikumiem. Ja ieguvējs līdz nekustamas mantas ierakstīšanai zemes grāmatās uz viņa vārdu neizpilda uzņemtos pienākumus pret Valsts zemes banku, tad tai tiesība pārdot publiskā izsole ieķīlātās tiesības kopā ar visām uz nekustamās mantas esošām ēkām, izdarītiem meliorācijas darbiem un citiem piederumiem. Pārdošanas vietu nosaka Valsts zemes banka un pārdošanu izdara saskaņā ar noteikumiem par kustamās mantas pārdošanu [C. pr. n. 1168. (1021.) — 1215. (1070.) p.].1) Izsolē drīkst piedalīties tikai tās personas, kurām Centrālās zemes ierīcības komiteja ir devusi principiālu piekrišanu šādu īpašumu iegūšanai. Izsole sākas no summas, kas nevar būt mazāka par bankas noteikto nekustamas mantas vērtību. Pircējam tiesības pārvērst zemes izpirkšanas maksu uz sevi, bet ar Valsts zemes bankas piekrišanu arī visu vai daļu no bankas parāda. Ja no minēto tiesību pārdošanas ieņemtās summas pēc Valsts un Valsts zemes bankas prasījumu apmierināšanas vēl paliek nauda pāri, tad to nosūta attiecīgai tiesai varbūtējo privāto prasījumu apmierināšanai.

2. Latvijas hipotēku bankā ieķīlāto nekustamo mantu, saskaņā ar bankas statūtiem (sk. Lik. kr. 1924. g. — 128 un 159), ja nokavēti bankai pienākošie periodiskie maksājumi par vairāk kā 6 mēnešiem, tiesa uz bankas pieprasījumu var nodot bankas pārvaldīšanā [sal. ar C. pr. n. 1277. (1129.) p.] uz sevišķa apraksta pamata, ko sastāda bankas pilnvarota persona parādniekam klātesot, bet parādniekam promesot, policijas ierēdņa un 2 liecinieku klātbūtne. Neatkarīgi no tā, tiesa uz bankas lūgumu uzdod tiesu izpildītājam vērst piedzīšanu uz ieķīlāto nekustamo mantu vispārīgā kārtībā (bankas stat. 16. un 17. §).

Ienākumi no bankas pārvaldīšanā nodotās nekustamās mantas iet nokavēto maksājumu segšanai, un ja līdz pirmai

___________________________

1) Šajā jautājumā sal. arī Civīllik. 535., 537., 813. un 3014. p.

645

vai otrai izsolei saņemtie ienākumi sedz tos, tad izsoli atceļ un nekustamo mantu atdod parādniekam atpakaļ (stat. 17. §).

Ieķīlātas nekustamās mantas pārdošanu noliek pēc divi mēnešiem, skaitot no sludinājuma iespiešanas „Valdības Vēstnesī" un vienā no vietējiem laikrakstiem, pēc bankas norādījuma. Reizē ar sludinājuma nosūtīšanu laikrakstiem tiesu izpildītājs piesūta parādniekam pavēsti par nekustamās mantas nolikšanu pārdošanai, norādot pavēstē novērtējuma summu, un paziņo par pārdošanas nolikšanu zemes grāmatu nodaļai attiecīgas atzīmes ierakstīšanai zemes grāmatu reģistra folijas otrā daļā. Sludinājumu par pārdošanu piestiprina redzamā vietā uz pārdodamās nekustamās mantas (bankas stat. 18. §).

Pārdošana sākas no summas, kas nevar būt mazāka par bankas prasījumu kopā ar visiem izdevumiem, nodokļiem, klaušām un citiem valsts un pašvaldības iestāžu prasījumiem, kas bauda priekšrocību uz apmierinājumu pirms bankas prasījuma (bankas stat. 19. §).

Ja pirmā izsole nenotiek, vai tiesa atzītu to par spēka neesošu, tad tiesu izpildītājs noliek jaunu izsoli pēc 14 dienām, skaitot no izsludināšanas dienas. Ja arī otrā izsolē neviens nesola augstāk norādīto cenu, tad bankai tiesība lūgt ierakstīt nekustamo mantu zemes grāmatās uz bankas vārdu vai piespriest tai personai, kas solījusi augstāko cenu, kaut arī tā nesedz bankas prasījumus (bankas stat. 20 §).

Ja izsolē ieņemtā summa nepietiekoša bankas prasījumu segšanai, tad iztrūkumu banka sedz no savas peļņas vai no rezerves, vai pamata kapitāla (bankas stat. 21. §).1) Tomēr šie noteikumi attiecas vienīgi uz bankas iekšējo norēķināšanas kartību un neatņem bankai tiesību piedzīt iztrūkstošo summu no parādnieka parastā kārtībā (Civīllik. 1456. р.).

Ar to pašu, liekas, jāuzskata par atceltiem C. pr. n. 1327. (1183.),—1331. (1187.) р., kuri konstruēti uz X. sēj. 1. d. un krievu banku statūtu noteikumu pamata. Bez tam jānorāda, ka 1329. (1185.) p. noteikums jau ietilpst 1239. (1849.) pantā, kurš ir spekā visā Latvija, bet 1331. (1187.) p. jau paredzēts 1315. (1879.) p. 2. pktā.2)

________________________

1) Statūtu 21. pants un 12. pantā ievestais aizliegums atsavināt bez bankas atļaujas ieķīlāto nekustamo mantu izskaidrojams ar to, ka Latvijas hipotēku bankas statūti izstrādāti, ņemot par pamatu agrākās Krievijas zemes banku statūtus, kas pieskaņoti Kriev. l k. kop. X. sēj. I. dalās nosacījumiem. 16491. pants nosaka., ka naudas summa, kas ieņemta pārdodot mantu uz laikā nenomaksāta ķīlu raksta pamata, kaut arī tā nelīdzinātos parāda summai, tāpat ieķīlātās nekustamās mantas pāriešana prasītāja īpašumā, uzskatāma par pilnīgu prasības apmierinājumu.

2) Jautājums par to, kādām iestādēm — tiesu iestādēm vai iekšlietu resoram — piekrīt nekustamas mantas pārdošana bez-

strīdus prasījumu segšanai, izšķirams dažādi Rietumlatvijā un Latgalē. Pēc 1920. g. 19. III. noteikumiem par valsts nodokļu un citu neapstrīdamo, valstij pienācīgo naudas summu piedzīšanas kārtību (pap. lik. kr. 48.) ar 1924. g. 4. X. papildinājumiem (Lik. kr. 160.) un 1924. g. 11. oktōbŗa instrukcijas (V. V. Nr. 235) Latvijā (ieslēdzot Latgali) lielakās pilsētās, valsts nodokļu un citu neapstrīdamo valstij pienācīgo bezstrīdīgo naudas summu piedzīšana piekrīt sevišķiem nodokļu piedzinējiem, kuriem piešķirtas tiesas izpildītāju tiesības, bet pilsētās, miestos un pagastos, kur sevišķi nodokļu piedzinēji nav iecelti, — minētās summas piedzen vietējie policijas ierēdņi. Pievestie noteikumi tomēr neparedz, pie kādas iestādes būtu noturama nekustamās mantas pārdošanas izsole nodokļu piedzīšanai. Saskaņā ar Sen. арv. sap. spried. 1923. g. Nr. 11 neapstrīdamo piedzinumu kārtību, kurā pēc muit. nol. 1144. p. piedzenamas arī kontrabandas lietās muitas iestāžu uzliktā soda nauda, paredz noteikumi par piedzinumiem kroņa bezstrīdu lietās (Kr. lik. kop. XVI. sēj. 2. d. 1910. g. izd.). Šie noteikumi kā piedzīšanas orgānu noteic policiju (2., 7. р.), kurai tā tad arī piekrīt muitas iestāžu lēmumi par soda naudas piedzīšanu. Šī kārtība attiecībā uz kroņa nodokļa parādiem bija piemērojama arī tais Krievijas territōrijās, kurās bija spēkā Tiesu nolikumi

(Судебные Уставы), tā tad bij. Baltijas guberņās. Policijai, izpildot tiesu pristavu pienākumus, jārīkojas pēc Latvijā spēkā esoša Civīlproc. nol., jo Kr. lik. kop. XVI. sēj. 2. daļā paredzētie noteikumi par civīlpiedzinumiem, kuri šais gadījumos bija piemērojami Krievijā, nebija spēkā bij. Balt. gub. (Viet. lik. I. d. 3. p. 2. pkt.). Aiz pievestiem iemesliem muitas iestāžu uzliktās soda naudas piedzīšana Latvijā pienākas policijai pēc Latvijā spēkā esošiem Civīlproc. nol. (Kr. lik. krāj. 16. sēj. I. daļā). Gadījumā, ja minēto nodokļu parāda piedzīšanai iestājas vajadzība pārdot no torgiem parādniekam piederošu nekustamu mantu, jārīkojas pēc Latvijā spēkā esošiem materiāliem likumiem, kurus nav atcēlusi arī 1889. g. procesnovele (C. pr. n. 1800. p.) un proti, pēc prīv. lik. 3945. p. 2. teik., 3947, p. 2. pkt., pēc kuriem piespiedu torgiem un sevišķi uz kroņa parādnieku mantu jānotiek tikai tiesas ceļā (Kr. Sen. apv. sap. spr. 1891. g. Nr. 37).

Ievērojot šādus speciālus Latvijas privātlikuma nosacījumus, policijai, vēršot piedzinumu uz parādnieka nekustamo mantu, jāgriežas pie kоmpetentas tiesas (C. pr. n. 1865. p.) ar lūgumu spert attiecīgos tālākos soļus, saskaņā ar C. pr. n. 1133., 1208. p. ar C. pr. n. 1863.—1888. p. paredzētiem pārgrozījumiem, ievērojot pie ienākušu no torgiem summu sadalīšanas — C. pr. n. 1889.—1892. p. noteikumus (sal. Sen. apv. sap. spr. 1923. g. Nr. 11). Turpretim Latgalē šai ziņā jārīkojas pēc vispārējiem noteikumiem par piedzinumiem kroņa bezstrīdus lietās, pie kam priv. lik. 3947. p. 2. p. noteikumam trūkstot, šī tiesas ceļā nekustamās mantas pārdošanas kārtība kā izņēmuma kārtība nav piemērojama ārpus bij. Balt. guberņām. Saskaņā ar noteikumiem par piedz. kroņa bezstrīdus lietas (Kriev. lik. kop. 16. sēj. 2. d. 216. sek. p.) nekustamās mantas kroņa bezstrīdus piedzinumu segšanai pārdodamas izsolē gub. valdē vai viņam korespondējošās iestādēs. Pēc Latvijas valsts iekārtas, Kriev. gub. valdei korespondē Iekšlietu ministrija. Tā tad pēc Latvijā pastāvošiem likumiem, Latgalē, nekustamas mantas pārdošana izsolē, uz kuru valsts sezstrīdus piedzinumi, tai skaitā arī mantojuma nodokļa piedzinumi. vērsti saskaņā ar administratīvās varas rīkojumiem vai saskaņā ar tādiem tiesu iestāžu lēmumiem, kuri izpildāmi bez izpildu rakstu izdošanas, piekrīt Iekšlietu ministrijai, kurai, noliekot nekustamas mantas uz izsoli, jārīkojas pēc pievestiem 216., 220.—229. р., kādi panti atvieto iepr. proc. lik. (Kriev. lik. kop. 10. sēj. 2. d. 118., 1093., sek. p.) (Sen. apv. sap. 25. V. 1927. g.).

647

XIII. Kopīpašumā esošas nekustamas mantas pārdošana.

Saskaņā ar Latgalē spēkā esošo Civīlproc. nol. 1332, (1188.)1) un 1333. (1189.) p. noteikumiem, parādnieka un citu līdzīpašnieku kopējā nedalītā (vai arī nedalāmā) valdīšanā esošo nekustamo mantu apraksta pilnā sastāvā,2) bet pārdod: 1) vai nu tikai parādnieka domāto dalu, pie kam pircējs stājas parādnieka tiesībās, kā tās norādītas aprakstā (Sen. spr. 1883. g. № 18), 2) vai visu īpašumu, ja tam piekrīt visi līdzīpašnieki un kreditori [C. pr. n. 1333, (1189.) р.]. Šinī gadījumā, no kopējās izsolē ieņemtās summas, parādniekam piekrītošo dalu izlieto parāda dzēšanai, bet atlikumu sadala pārējiem līdzīpašniekiem.

Ja izceļas strīdus par parādnieka daļas lielumu, tad izmaksu aptur un strīdu izšķir prasības sūdzības ceļā [C .pr. n. 1334. (1190.) р.], pie kam kreditoriem pieder tiesība ņemt prāvā dalību [C. pr. n., 1335. (1191.) р.].

Rietumlatvijā, saskaņā ar Civīllik. 3957. pantu, spēkā citi noteikumi, pēc kuriem publiskā izsolē pārdod visu nekustamo mantu, ja viņa nedalāma, neskatoties uz kreditoru un līdzīpašnieku gribu un vēlēšanos.3) Bet līdzīpašniekam ir tiesības: 1) apmierināt kreditorus, atpērkot viņu prasījumus vai arī 2) iegūt izsolē pārdodamo īpašumu līdzīgi citiem pircējiem. Ja īpašums publiskā izsolē ir pārdots, tad ieņemto summu sadala proporcionāli līdzīpašnieku daļām un parādnieka dalu izlieto kreditoru apmierināšanai. Šis 3957. p. noteikums bija ciešā sakarībā ar Civīllik. 1358. un 1359. р., saskaņā ar kuriem ķīlu tiesības attiecināmas uz visu mantu, jā viens no īpašniekiem to ieķīlājis ar pārējo piekrišanu, bet bez pārējo līdzīpašnieku piekrišanas vienam no līdzīpašniekiem tiesības ieķīlāt tikai viņa dalu kopējā mantā. Ja viņa daļa nav

_______________________________

Jānorāda, ka 1920. g. noteikumi ar vēlākiem papildinājumiem atvietoti ar 1928. g. 2. jūnija likumu (Lik. kr. 119) par nodokļu un neapstrīdamu naudas summu piedzīšanu (sk. arī Nodokļu nolik. 1928. g. izd. I. pielikumu pie 3. panta).

1) Civīlproc. nol. 1188. p. kā pēc viņa burtiskā teksta, tā arī pēc sistēmas attiecas vienīgi uz nekustamu mantu un nav attiecināms uz kustamu mantu (Sen. spr. 1929. g. 6. VI. Nr. 380 Šaršunu l.).

2) Tas apstāklis vien, ka tiesu izpildītājs pašā sludinājumā par izsoli nav minējis visu immōbila līdzīpašnieku vārdus, nevar novest pie izsoles atcelšanas (Sen. spr. 1880. g. Nr. 203; 1928. g. 8. VI. Nr. 671 Gavara l. un 1927. g. 27. X. Nr. 853 Tuškalajevas l.).

3) Tiesu izpildītājam, saskaņā ar Civīlproc. nol. 1849. p. par immōbila nolikšanu izsolē jāpaziņo tikai hipotekāriem kreditoriem, bet nevis līdzīpašniekiem, kuriem caur to vēl nebūt nav ņemta iespēja izlietot Civīllik. 3957. p. paredzētās tiesības, jo vajadzīgo informāciju par izsoli viņi var smelt no sludinājuma Vald. Vēstnesī (Sen. spr. 1928. g. 8. VI. Nr. 671 Gavara I.).

648

bijusi noteikta, tad ķīlu tiesības attiecas uz visām šīs mantas daļām, bet pēc līdzīpašnieka izdalīšanas — tikai uz viņa daļu (sk. likumd. mot. pie C. pr. n. 1914. g. izd. 1886. p.)1)

§ 148. Piedzīšanas vēršana uz kuģiem.

Attiecībā uz piedziņām, kuras ceļas no jūŗas prasījumiem un kuģu hipotēkām, jaunais 1932. g. likums (Lik. kr. 1932. g. 128) noteic, ka gadījumos, kad īpašniekam ir dzīves vai uzturēšanās vieta ārpus tās pilsētas vai apriņķa, kur spriedums jāizpilda, izpildu pavēsti var nodot kuģa kapteinim vai viņa vietniekam.

Reizē ar izpildu pavēstes nosūtīšanu parādniekam, par to jāpaziņo Jūrniecības departamenta kuģniecības nodaļai, kura ieved kuģu reģistrā atzīmi par piedziņas vēršanu2) uz kuģi un kuģu reģistra nodaļas norakstu piesūta attiecīgai valsts iestādei vai amatpersonai. Šī atzīme dzēšama uz kuģa īpašnieka lūgumu gadījumos, kad prasītājs, kurš apturējis uz kuģi vērsto piedziņu, 3 mēnešu laikā to nelūdz atjaunot.

Nav apķīlājams kuģis, kas gatavs doties braucienā, t. i. kad kuģim muitnīca jau izsniegusi atpakaļ kuģa dokumentus, izņemot gadījumus, kad piedziņa vērsta uz kuģi tāda parada apmierināšanai, kurš tieši taisīts priekšā stāvošam braucienam (lik. 74. р.).

Atzīmi kuģu reģistrā par piedziņas vēršanu uz kuģi ieraksta uz attiecīgas valsts iestādes vai amatpersonas paziņojumu.

Kuģa apķīlājums attiecas nevien uz kuģa korpusu, bet arī uz visiem kuģa piederumiem.

Sastādot kuģa apraksti, tiesu izpildītājam Civīlproc. nol. 1135. (987.) panta izpildīšanā jāievēro kuģa reģistrācijas certifikātā un mēru grāmatā esošās ziņas. Kā šie, tā arī pārējie kuģa dokumenti pievienojami aprakstei, izņemot gadījumu, ja apraksta tikai kuģa domājamo daļu.

___________________________

1) Te jānorāda, ka Civillikumu 3957. p. runā tikai par nedalāmu lietu (kustamu vai nekustamu), kura atrodas vairāku kopīpašnieku īpašuma un kuru, saprotams, var pārdot tikai veseluun nedalītu: tamdēļ arī pēc tam, kad tāda nedalāma lieta pārdota publiskā izsolē, — viss ienākums sadalāms samērā ar kopīpašnieku daļām un tā no šīm daļām, kura piekrīt parādniekam, izlietojama viņa kreditoru apmierināšanai un izdevumu segšanai. Tanīs gadījumos turpretim, kad kopēja nekustama manta dalāma, bet n av dalīta, nav pamata piemērot Civīllik. 3957. p. noteikumu un piemēroiams Civīlproc. nol. 1332. (1188.) p. noteikums.

2) Likumā nav norādīts, kurā reģistra daļā un slejā ierakstāmas atzīmes par piedziņas vēršanu uz kuģi. Tā kā piedziņa vēršama pret īpašnieku un atzīme noliedz viņam juridiski tālāk rīkoties ar savu mantu, tad, liktos, ka šī atzīme ierakstāma otrās dalās V. slejā (sal. arī lik. 67. р.).

649

Līdz ar kuģa aprakstīšanu izdarāma arī kuģa novērtēšana, kura, ja vien par to nenotiek parādnieka un piedzinēja vienošanās, jāizdara lietpratējam [C. pr. n. 1150. (1002.) р.].

Par tādas" aprakstes nepareizību, kas sastādīta ne kuģa īpašniekam, ne kapteinam klāt neesot, katrs no viņiem var iesniegt sūdzību uz vispārēja pamata.

Noteikumus par apķīlāto kuģu glabāšanas maksu katriem trim gadiem sastāda jūrniecības departaments, apstiprina finanču ministris saziņā ar tieslietu ministri un publicē „Valdības Vēstnesī".

Pēc kuģa aprakstes un novērtējuma pabeigšanas un kuģa nodošanas glabāšanā tiesu izpildītājs iesniedz visu lietu vietējai apgabaltiesai, pēc kuģa atrašanās vietas.

Reģistrētu jūras kuģu publiskā pārdošanā attiecīgi piemērojami Civīlproc. nol. 1175. (1029.), 1180. (1034.) — 1185. (1039.), 1191. (1046.) — 1194. (1049.), 1196. (1051), 1214. (1069.). 1215. (1070.), 1283. (1141.), 1287. (1146.), 1288. (1147. 1869.) 1291. (1150.) — 1293. (1871.), 1297. (1154.) — 1305. (1160.), 1309. (1875.) — 1311. (1876.), 1315. (1879.) — 1324. (1180.), 1332. (1188.) bez piezīmes, 1333. (1189.) — 1337. (1198.), 1338. (1199.) bez piezīm., 1339. (1202.) — 1344. (1207.) p. noteikumi, t. i. vispārīgie noteikumi par izsoles kartību ar šādiem grozījumiem.

Kuģa publisko pārdošanu nevar izdarīt agrāk ka vienu mēnesi pēc izsoles publicēšanas dienas.

Kuģa pārdošanas paziņojumos bez Civīlprocesa nol. 1288. (1147. un 1869.) p. minētām ziņām vēl jānorāda kuģa nosaukūms un osta, pie kuras tas pierakstīts.

Paziņojumi par kuģa publisko pārdošanu izliekami Jūrniecības departamentā, Latvijas ostu valdēs, biržas un uz pārdodamā kuģa vismaz 3 nedēļas pirms izsoles dienas.

Par visiem kuģu publiskās pārdošanas gadījumiem paziņojumi iespiežami „Valdības Vēstnesī".

Izsoles lapā jāatzīmē: kuģa nosaukums, cena, no kuras jāsākas solīšanai, ostas nodokļi un nodevas, kas pienākas no kuģa, kā arī izdevumi, kādi cēlušies, noliekot kuģi uz pārdošanu. Ziņas par ostas nodokļiem un nodevām tiesu izpildītājs pieprasa no attiecīgas muitnīcas un ostas valdes.

Ja divu nedēļu laikā no izsoles dienas iemaksāta summa, par kādu kuģis iegūts, ieskaitot tajā skaidrā naudā iesniegto nodrošinājumu, tad apgabaltiesa taisa lēmumu par pārdota kuģa nostiprināšanu pircējam un par to, ka jādzēš visas kuģu reģistrā uz šo kuģi ievestās paradu saistības, par kuram pircējs nav īpaši paziņojis, ka uzņemas tās uz sevi.

650

No naudas, kas ienākusi par pārdoto kuģi, ar apgabaltiesas lēmumu nekavējoties sedzami piedzīšanas izdevumi. Pārējie prasījumi apmierināmi kuģu hipot. lik.1) 55. p. kārtībā, pie kam gadījumos, kad ar ienākošo naudu pilnā apmērā sedzas šā 55. panta 1. un 2. punktā norādītie prasījumi, pārdotā kuģa personālam pienākošās algas un citi likumīgie atlīdzinājumi (55. p. 2. pk.) izmaksājami tūliņ pēc tam, kad stājies spēkā lēmums par izsoles apstiprināšanu. Sūdzības par atsevišķu jūrnieku prasījumu apmierināšanu neaptur 55. panta 2. punktā paredzēto summu izmaksu pārējiem jūrniekiem; ar tiesas lēmumu piespriestās summas izmaksu jūrniekiem neaptur arī sūdzība, kas celta par šo lēmumu pārējās daļās.

Saskaņā ar minēto lēmumu tiesa nodod pircējam kuģa reģistrācijas certifikātu ar uzrakstu par kuģa īpašuma tiesības pāreju uz pircēju. Šis certifikāts, kopā ar tiesas lēmuma norakstu, kuģa flagas patentu un mēru grāmatu, pircējam jāiesniedz Jūrniecības departamenta kuģniecības nodaļai kuģa reģistrēšanai uz pircēja vārdu.

1) Likuma par kuģu hipotēkām un jūras prasībām (Lik. kr. 1928. g. 126) 55. pants skan:

Apakšā minētās jūras prasības un kuģu hipotēkas attiecībā uz kuģi un vedummaksu, kā arī to piederumiem bauda priekštiesību sekošā kārtībā:

1) valstij pienākošies tiesas izdevumi un visi uz kuģa gulošie valsts

un komunālie nodokli un nodevas; izdevumi par kuģa apsardzību

un uzturēšanu, skaitot no kuģa ienākšanas beidzamā ostā; izde

vumi, kuri izdarīti kreditoru vispārējās interesēs kuģa uzturēšanai

vai nolūkā panākt kuģa pārdošanu un tā vērtības sadalīšanu;

2) kuģa personāla algas un citi kuģa dienestā stāvošām personām li

kumīgi pienācīgie atlīdzinājumi; ja dienesta līgums slēgts uz laiku,

tad par pēdējiem 3 mēnešiem, ja uz braucienu, tad par pēdējo iz

pildīto braucienu; :

3) atlīdzība par kuģa glābšanu un palīdzības sniegšanu tam. kā arī kuģa parāds vispārējās avārijas gadījumā;

4) zaudējumi, kurus pienākas atlīdzināt:

a) kuģa īpašnieka vai kuģa dienestā atrodošos personu nolaidības dēļ;

b) par kuģa sadursmi;

c) par pasažieru un kuģa personā]a ievainojumiem;

d) par kravas zaudējumiem vai bojājumiem;

e) par zaudējumiem, kas nodarīti ostas ierīcēm, būvēm, dokiem vai kuģojamiem ceļiem;

5) kuģa hipotēkas;

6) parādi, kas cēlušies no līguma, kuru noslēdzis kapteinis uz savu likumīgu tiesību pamata ārpus kuģa piederības ostas, vai no operācijām, kuras viņš ārpus kuģa piederības ostas izdarījis kuģa uzturēšanai vai brauciena turpināšanai, neskatoties uz to, vai kapteinis tanī pašā laikā ir arī kuģa. īpašnieks vai nav un vai parādu būtu ietaisījis viņš vai arī piegādātājs, fraktētajs vai cits līgumslēdzējs;

7) parādi, kas ceļas no konosamenta.

651

Ja kuģis izsolē pārdots ārzemniekam, tad tiesa izsniedz pircējam sevišķu apliecību, bet kuģa dokumentus, izņemot kuģa mēru grāmatu, nosūta līdz ar tiesas lēmuma norakstu Jūrniecības departamenta kuģniecības nodaļai kuģa izslēgšanai no kuģu reģistra. Uz kuģa mēru grāmatas tiesa taisa atzīmi par kuģa pārdošanu un to izsniedz pircējam.

Ja ar pārdošanā ieņemto summu nepietiek visu piedziņu un hipotēkārisko parādu segšanai, tad kuģa pircējs var ieskaitīt pirkuma maksā no saviem prasījumiem, kas bauda priekšrocību (55. p.), tādu summu, kāda viņam saskaņā ar aprēķinu pienākas pēc tam, kad segti visi prasījumi, kuri bauda priekšrocību pirms viņa prasījumiem.

Otrā izsolē Civilprocesa nolikuma 1324. (1180.) p. 4. pk. nav piemērojams.

Bez norādītām summām, pirkuma maksā vēl ieskaitāms, tādā apmērā, kādu var segt ar šo maksu, agrākā kuģa īpašnieka hipotēkāriskais parāds, tiklab ar termiņa nokavējumu, kā bez nokavējuma, ja par to starp pircēju un kuģa. hipotēkas turētāju notiek vienošanās, kas apliecināta Notariāta nolikuma 146. un 147. pantā paredzētā kārtībā. Šis noteikums nav piemērojams gadījumā, kad kuģi iegūst ārzemnieks.

Izsolē pārdotais kuģis pāriet uz pircēju brīvs no visiem uz

to bijušiem parādu prasījumiem, izņemot iepriekš norādītos.

Civīlprocesa nolikuma 1315. (1879.) p. 8. punkta, 1321.

(1889.) un 1322. (1176.) panta noteikumi piemērojami tad, kad

pircējs nav pilnīgi samaksājis tikai pirkuma maksu.

Apliecinājumam par īpašuma tiesību iegūšanu uz kuģa domājamo dalu tiesa taisa uzrakstu uz kuģa reģistrācijas certifikāta, kā arī uz kuģa reģistrācijas daļas certifikāta, ja tāds bijis izdots; pretējā gadījumā pircējam tiesa izdod sevišķu apliecību par izsoles apstiprināšanu.

Piedalīties izsolē uz kuģa domājamo daļu ārzemnieki pielaižami tikai tad, ja pret to neceļ iebildumus neviens no kuģa līdzīpašniekiem. Iebildumus nevar celt pārdodamās daļas īpašnieks.

Civīlprocesa nolikuma 1336. (1197.) panta noradīta prasība jāceļ apgabaltiesā, kuras pārzinās robežās kuģis apķīlāts.

Apmierinot likuma par kuģu hipotēkām un jūras prasībām 55. pantā paredzētos prasījumus, tiem pieskaitāmi piespriestie tiesu un lietas vešanas izdevumi.

55. panta 1.—4., 6. un 7. punktā paredzētie jūras prasījumi bauda tur minēto priekšrocīgo apmierinājuma tiesību tikai tad, ja tās pieteiktas pirms izsoles dienas.

Tādu pašu priekšrocību, kā kuģu hipotēka, bauda arī tās

652

procenti par 3 pēdējiem gadiem līdz izsoles dienai. Ja par pro centiem nav pieteikts līdz izsoles dienai, tad, sadalot ieņemto summu, tie ņemami vērā tikai par laiku no tās dienas, kad kuģu reģistrā ievesta atzīme par piedziņas vēršanu uz kuģi.

Civilprocesa nolikuma 1365. (1892.) pantā norādītais 2 nedēļu pieteikšanas termiņš nav piemērojams kuģa hipotēku kreditoriem.

Šie noteikumi attiecas ari uz ārzemju jūras tirdzniecības kuģiem, kas lielāki par 20 brutto reģistra tonnām tilpības, ar šādiem nosacījumiem:

1) noteikumi, kas saistīti ar kuģa ievešanu Jūrniecības departamenta kuģu reģistrā un ar kuģa pierakstīšanu pie kādas Latvijas ostas, nav piemērojami;

2) par piedzļņas vēršanu uz kuģi jāziņo ārvalsts reģistrācijas iestādei, kura ved kuģu reģistru par pārdodamo kuģi;

3) ja kuģi izsolē pārdod ārzemniekam, tad uz flagas patenta un kuģa reģistrācijas certifikāta taisāma atzīme par kuģa pārdošanu, pēc kam tie nosūtāmi Ārlietu ministrijai nosūtīšanai pārdotā ārzemes kuģa reģistrācijas iestādei;

4) hipotēkārisko parādu pārvešana uz pircēju nav pielaižama.

Iepriekš 1. punktā minētais nosacījums piemērojams arī tiem Jurniecības departamenta kuģu reģistrā ievedamiem kuģiem, kas iegūti ārzemēs un brauc zem Latvijas flagas, pamatojoties uz pagaidu flagas patentu, pēc kam uzraksts par īpašuma pāreju uz pircēju taisāms uz kuģa pirkuma dokumenta un pagaidu flagas patenta, kuri kopā ar pārējiem kuģa dokumentiem nododami pircējam.

§ 149. No mantas pārdošanas ieņemtās naudas summas sadalīšana.

Mantu, uz kuru vērsta piedziņa, pārdod izsolē, lai iegūtu naudu, ko varēju sadalīt starp kreditoriem.

No ieņemtas summas vispirms jāsamaksā piedzīšanas izdevumi [C. pr. n. 1357. (1215.) р.], bet pie nekustamas mantas pārdošanas — arī nenomaksātie valsts un pašvaldības nodokļu paradi [C. pr. n. 1308. (1163.)1) p.]; pēc tam, ja ir tikai viens piedzinējs, viņam izmaksā pienācīgo summu, bet atli-

_____________________

1) C. pr. n. 1308. (1163.) p. atrodas zināmā pretrunā ar 1358. (1890.) р., kur valsts un pašvaldības nodokļu parādi un administratīvo pārvalžu izdevumi apmierināmi nevis vispirms, bet otrā un ceturtā kārtā.

653

kūmu atdod parādniekam. Ja piedzinēju vairāk un par pārdoto kustamo mantu ieņemtā summa ir pietiekoša visu piedzinēju prasījumu apmierināšanai, tad naudu starp viņiem sadala tiesu izpildītājs [C. pr. n. 1088. (955,) р.]. Turpretim, ja ar ieņemto summu nevar apmierināt visus kreditorus, tad ieņemto summu, atkarībā no tā, vai piedzīšana notikusi uz miertiesneša vai vispārējās tiesu iestādes sprieduma pamata, nosūta sadalīšanai vietējam miertiesnesim vai apgabaltiesai1) [C. pr. n. 1089. (956.), 1353. (1214.), 1354. (12141.) р.]. Beidzot, ja summa ieņemta pārdodot nekustamu mantu, tad, ņemot vērā, ka izšķirot prioritātes un priekšrocības jautājumus starp dažādām uz īpašumu gulošām hipotēkām un iespējamos par to strīdus, naudas sadalīšanu nevar nodot tiesu izpildītājam arī tanī gadījumā, ja ieņemtā summa būtu pietiekoša visu kreditoru prasījumu apmierināšanai, kamdēļ likums paredz, ka šādu summu sadalīšanu izdara apgabaltiesa [C. pr. n. 1355. (12142.) p.].2) Sadalīšana var būt labprātīga, piedzinējiem (kreditoriem) un parādniekam savstarpēji vienojoties, kādam nolūkam, — labprātīgai naudas sadalīšanai dod divu nedēļu laiku, skaitot no naudas iemaksas tiesai [C. pr. n. 1359. (1216.) р.]. Ja šinī laikā labprātīga vienošanās nenotiek, tad par kustamo mantu iegūtās naudas sadalīšanu izdara miertiesnesis vai apgabaltiesas loceklis [C . pr. n. 1359. (1216.) р.]. Vispār pie naudas sadalīšanas ņem vērā. tikai tos personīgоs kreditorus, kas līdz minētā divu nedēļu termiņa notecēšanai3) ir iesnieguši izpildrakstus vai aktus ar uzrakstiem par piespiedu izpildīšanu

_________________________

1) Tā kā starp C. pr. n. 12141. p. tekstu krievu valodā un šā panta tekstu Kodifikācijas nodalās 1932. g. izdevumā [sk. 1354. (12141.) р.] ir ievērojama starpība, tad, saskaņā ar likuma par kodifikacijas nodalu (Lik. kr. 1926. g. 30) 8. pantu, C. pr. n. 1354. (12141.) pantu piemērojot, dodama priekšroka šā panta tekstam krievu valodā.

2) Sal. arī C. pr. n. 1914. g. izd. 1889. р., kur paredzēts, ka pēc nekustamas mantas pārdošanas ieņemtā summa katrā ziņa (во всякомъ случаe) nododama apgabaltiesai.

3) Par momentu, no „kāda būtu jāaprēķina Civīlproc. nol. 1222. p. Paredzētais 2 nedēlu laiks pārējo kreditoru pretenziju pieteikšanai, jāuzskata tā diena, kad tiesa var stāties pie piedzītās naudas sadalīšanas starp vairākiem, savas pretenzijas pieteikušiem, kreditoriem, t. i. nevis tā diena, kad nauda tikusi iemaksāta Latvijas bankā tiesas depozīta, bet gan tā diena, kad tiesu izpildītājs, kas naudu bija piedzinis un iemaksājis, par iemaksāto naudu un pieteiktām pretenzijām ziņojis attiecīgai tiesai, jo no Latvijas bankas ziņojuma vien par tiesas depozītā iemaksāto summu tiesa nevar smelt visas tās ziņas un datus, kuri nepieciešami sadalīšanas lietas uzsākšanai. Civīlproc. nol. 1214.—1222. p. paredzētai piedzītās naudas sadalīšanas kārtībai nekad nav piemērojami Civīlproc. nol. 8145. p. noteikumi (Sen. spr. 1910. g. Nr. l Valauska l.; 1929. g. 24. X. Bulles l. Nr. 232).

654

[С . pr. n. 1365. (1222.), 1366. (1892.) р.]. Kas attiecas uz hipotekariem kreditoriem, tad viņu hipotēku tiesības pēc nekustamās mantas pārdošanas saskaņā ar Civīllik 1434. p pariet uz ieņemto naudas summu, pie kam viņu hipotekārie prasījumi skaitās par publiskiem un nenoilgst (Civīllik. 1597. un 3636. р.), un arī neizbeidzas kreditoram klusu ciešot (Civīllik. 1424. p. piezīme). Tādēļ arī minētais divu nedēļu termiņš prasījumu pieteikšanai nav attiecināms uz hipotekāriem prasījumiem, kas nav jāpieteic, bet tiesai tie jāņem vērā pie naudas sadalīšanas ex officio uz lietā esošā zemes grāmatu reģistra folijas noraksta pamāta.

Tomēr tanī pašā laikā, kad Latgalē, saskaņā ar Latg. civīllik 16491. pantu, pārdošana iegūtās summas nesegtais hipotēkas parāda atlikums skaitās par dzēstu, — Rietumlatvijā, saskaņā ar Civīllik. 1456. р., neapmierinātiem, kā hipotekāriem, tā arī personīgiem (pēdējiem visā Latvijā) kreditoriem, ir tiesība prasīt viņu prasījumu apmierināšanu no pārējās parādnieka mantas [C. pr. n. 1366. (1222.) un 1365. (1892.) р.]. Sadalot par pārdoto kustamo mantu ieņemto summu ievēro visā Latvijā sekošu kārtību [C. pr. n. 1357. (1215.) р.]. No ieņemtās summas vispirms sedzami visi piedzīšanas izdevumi un pēc tam kreditoru prasījumi sekošā kārtībā: 1) prasījumi, kuri bauda ķīlu tiesības uz pārdoto kustamo mantu, uz līguma, kā arī uz tirdzniecisku parašu pamata, 2) prasījumi, kuru nodrošināšanai izlietotas likumiskās aizturēšanas tiesības (sal. Civīllik. 4250. p. sakarā ar 3383. р.; 1403. un 1404. р. р.); šo priekšrocību nebauda uz Civīllik. 3761., 3764., un 4432. p. pamatotie prasījumi;1) 3) strādnieku un kalpotāju prasījumi par neizmaksāto darba algu, ne vairāk kā par pēdējo gadu līdz prasības celšanai,2) ciktāl tie nepārsniedz 500 latus; 4) nokavētie maksājumi par vienu gadu, kuri izdarāmi pamatojoties uz likumu par algotu darbinieku apdrošināšanu nelaimes un arodu slimību gadījumos (Lik. kr. 1927. g. 91) un uz Noteikumiem par slimo kasēm (Lik. kr. 1930. g. 114); 5) Latvijas bankas prasījumi (Latv. bank. stat. — Lik. kr. 1923. g. 65; 10. p.); 6) parādnieka aizbildnībā vai aizgādnībā stāvošu personu, ka arī viņa nepilngadīgo bērnu prasījumi un tajās vietās, kur ne-

________________________

1) T. i. prasījumi, kas izriet no patapinājuma līguma un no bezuzdevuma lietvedības, ja negotiorum gestor's iejaucas svešās lietās tikai sava paša labuma dēļ (Civīllik. 4432. р.).

2) Likuma izteiciens „ne vairāk kā par vienu gadu līdz prasības celšanai" ir loti neskaidrs, jo tas pavisam nenoteic momentu un laiku, no kura šis gads jāskaita. Krievu likumdevējs 1890. p. paredzējis maksājumus kalpotājiem un strādniekiem par vienu gadu līdz nekust, mantas pārdošanai un tikai šim momentam ir izšķiroša nozīme.

655

pastāv laulāto mantas kopība, parādnieka sievas prasījumi, kad tie izriet no tam, ka minēto personu mantu pārvalda parādnieks; 7) citi prasījumi, kuriem likums piešķir priekšrocīga apmierinājuma tiesību.1) Pēc minēto kārtējo prasījumu apmierināšanas ieņemtās summas atlikums izlietojams pārējo prasījumu nodrošināšanai vai apmierināšanai, pēc viņu sаmērības.

Ja turpretim nauda ienākusi par pārdoto nekustamo mantu, — tad ar apgabaltiesas lēmumu vispirms un nekavējoties sedzami piedzīšanas izdevumi. Pārējie prasījumi apmierināmi šādā kārtībā [C. pr. n. 1358. (1890.) p.]:

1) to algoto darbinieku prasījumi, kuri darbojušies pārdotā nekustamā mantā, par neizmaksātu darba algu [C. pr. n. 404. (3001.) p. piez.], ne vairāk kā par pēdējo gadu līdz prasības celšanai, pie kam attiecīgas summas viņiem izmaksājamas tūliņ pēc tam, kad stājies spēkā lēmums par izsoles apstiprināšanu; sūdzības par atsevišķu darbinieku prasījumu apmierināšanu neaptur šajā punktā paredzēto summu izmaksu pārējiem darbiniekiem; ar tiesas lēmumu piespriestās summas izmaksu darbiniekiem neaptur arī sūdzība, kas celta par šo lēmumu pārējās daļās.

Jaunais likums [C. pr. n. 1358. (1890.) р.], atšķirībā no vecā (Lik. kr. 1928. g. 90), atgriezies pie krievu C. pr. n. 1890. p. 4. pkta principa, pēc kura starp algoto darbinieku prasjjumiem un pārdoto nekustamo mantu katrā ziņā jābūt sakaram. Pēc likumdevēja domas, šo nekustamā mantā nodarbināto personu darbs vērsts uz nekustamās mantas uzturēšanu kārtībā tādā laikā, kad tās īpašnieks, ievērojot priekšā stāvošo mantas publisko pārdošanu, maz rūpējas par to

__________________________

1) Latgalē šiem privileģētiem prasījumiem pieskaita: a) saskaņā ar likumu par apbūvešanos — X. sēj. 1. dal. 54217. p. — apbūvētajā nokavētos maksājumus nekustamās mantas īpašniekam, ne vairāk kā par 2 gadiem; b) pārdevēja prasījumus par pirkšanas summas samaksu, ja publiskā izsolē pārdoto kustamo mantu viņš pārdevis parādmekam uz nomaksu (X. sēj. 1. d. 15271. р.); с) maksājumus preču noliktavām par preču glabāšanu un citām operācijām, kuras uzdevis preču īpašnieks, ja sadala naudu, kas ieņemta no šo preču pārdošanas (Tirdzn. nol. 784. р.); d) saskaņā ar Kreditnolikuma (Kr. lik. kop. XI. sēj. 2. d.) X. sadalās 9. p. Pielikuma 12. pantu — parādus kredītiestādēm par aizdevumiem, kas izsniegti pret solo vekseļiem, kas nodrošināti, ieķīlājot nekustamu mantu; e) ja publiskā izsolē pārdota mantojuma atstājēja manta, tad, saskaņā ar Senāta paskaidr. (1886. g. Nr. 63 un 1887. g. Nr. 76), mantojuma atstājēja kreditoriem ir pirmtiesības uz apmierinājumu pret mantinieku kreditoriem (Rietumlatvijai šinī gadījumā sal. Civīllik. 2658. р.).

656

(skat. likumdošanas motīvu Hasmaņa un Nolkena izd. zem 1890. р.). Tamdēļ 1358. p. 1. pktu nebūs iespg. jams attiecināt uz skolotāja prasījumiem par stundu pasniegšanu parādnieka bērniem pārdodamās mājās; turpretim dārznieka vai cita strādnieka prasījumi, ja šīs personas izdarījušas šajā nekustamā mantā, vai pat arī ārpus tās, bet priekš šās nekustamās mantas, kādus darbus, kas vērsti uz šās mantas uzglabāšanu vai uzturēšanu, apmierināmi C. pr. n. 1358. p. 1. punkta kārtībā;

2) valstij un pašvaldībām par labu noteiktie pārdotās nekustamās mantas nodokļi un klaušas un vērtības pieauguma nodoklis, kā ari reālnastas privātpersonām par labu, ja no tā laika, kad zemes grāmatā ievesta atzīme par piedziņas vēršanu uz nekustamo mantu [C. pr. n. 1242. (1847.) р.], līdz izsoles dienai pienācis samaksas termiņš;1)

3) 2. punktā minēto nodokļu un klaušu, kā ari reālnastu parādi par pēdējiem trim gadiem pirms zemes grāmatu atzīmes ierakstīšanas par piedzīšanas vēršanu uz nekustamo mantu [C. pr. n. 1242. (1847.) p.];

4) administratīvo pārvalžu izdevumi attiecībā uz publiskā izsolē pārdoto nekustamo mantu tautas veselības vai sabiedriskās drošības apsardzībai (Būvniec. nolik., 1900. g. izdev., 209.—211. р. р.):

5) nokavētie maksājumi par vienu gadu, kuri izdarāmi pamatojoties uz likumu par algotu darbinieku apdrošināšanu nelaimes un arodu slimību gadījumos (Lik. kr. 1927. g,. 91.) un uz noteikumiem par slimo kasēm (Lik. kr. 1930. g. 114.), ciktāl darbinieks darbojies pārdotā nekustamā mantā;

6) prasījumi, kas dibināti uz publiskām hipotēkām, pēc prioritātes, kāda katrai no tām pieder uz likuma pamata, vai kas nodrošināti ar pārdotās nekustamās mantas ieķīlājumu — pēc ķīlu tiesību prioritātes;

7) Latvijas bankas prasījumi (Latv. bank. stat. Lik. kr. 1923. g. 65., 10. pants);

8) parādnieka aizbildnība vai aizgādnībā stāvošu personu, kā arī viņa nepilngadīgo bērnu prasījumi2) un, tajās

________________________

1) C. pr. n. 1358. p. 2. un 4. punkti ir zināmā pretrunā ar 1308. p. saturu, kur šās pretenzijas apmierināmas vispirms.

2) Nostādīt parādnieka aizgādnībā esošu personu prasījumus 8. vietā ir acīm redzami netaisni. Jāņem vērā, ka še pa lielākai daļai ir runa par aizgādnībā esošu personu mantu, kas uzticēta parādniekam un ko viņš piesavinājis un izšķērdējis, t. i. par parādnieka noziedzīgu noda-

657

vietās, kur nepastāv laulāto mantas kopība, parādnieka sievas prasījumi, kad tie izriet no tam, ka minēto personu mantu pārvalda parādnieks; šajā punktā minētos prasījumus, ja ar ieņemto summu nepietiek, apmierina pēc viņu samērības; 9) citi prasījumi, kuriem likums piešķir priekšrocīga apmierinājuma tiesību.

Pēc tam atlikums izlietojams pārējo prasījumu nodrošināšanai vai apmierināšanai pēc viņu samērības.

Attiecībā uz hipotekāriem parādiem, līdzīgi kapitālam apmierināmi arī ar to saistītie blakus prasījumi, (Civīllik. 1351. р.), ja šie prasījumi pieteikti, iesniedzot pierādījumus, pirms izsqles dienas. No šiem prasījumiem bauda kapitālam līdzīgu prioritāti procenti, kas pienākas tikai par pēdējiem trim gadiem līdz izsoles dienai. Ja par procentiem nav pieteikts pirms izsoles dienas, tad tie, sadalot ieņemto summu, ar kapitālam līdzīgu prioritāti ņemami vērā tikai par laiku no tās dienas, kad zemes grāmatā ierakstīta atzīme par piedziņas vēršanu uz nekustamo mantu, līdz izsoles dienai. Apmierinot paredzētos prasījumus, tiem pieskaitāmi piespriestie tiesu un lietas vešanas izdevumi un procenti samērīgi izmaksājamai summai. Paredzēto priekšrocīga apmierinājuma tiesību bauda prasījumi, izņemot hipotekāros, kas pieteikti pirms izsoles dienas. Pēc sadalīšanas aprēķina sastādīšanas tiesa nosūta attiecīgu izrakstu visiem lietas dalībniekiem, kuru adreses lietā uzdotas, piemērojot C. pr. n. 87. (672.), 413. (309.), 414. (310.) un 416. (311.) pantu un noliekot iebildumu celšanai pret aprēķinu septiņu dienu laiku, skaitot no izraksta saņemšanas dienas [C. pr. n. 1360. (1217-a.) p.].1) Ja pret aprēķinu norādītā septiņu dienu laikā sūdzības nav ienākušas vai iesniegtās atzītas par noraidāmām, tad tiesas locekļa sastādīto aprēķinu apgabaltiesa

rījumu. Civillikumu 1413. p. piešķīris bāriņtiesai tiesību, aizgādnībā esošu Personu interešu nodrošināšanai, pat nodibināt tiesu hipotēkas, kādu tiesību bāriņu tiesas par nožēlošanu gandrīz nemaz neizlieto. Šādos apstākļos 8. vietas piešķiršanu šiem prasījumiem, kas nebūt nav nostādāmi zemāk par 1. grupā paredzētiem prasījumiem, var izskaidrot vienīgi tā, ka aiz pārpratuma šie prasījumi apvienoti vienā grupā ar parādnieka sievas prasījumiem, kuri bieži rada šaubas.

__________________________

1) Jānorāda, ka pēc aprēķina attiecīga izraksta kreditoram nav iespējas pārbaudīt aprēķina pareizību, jo tikai no visa aprēķina caurlūkošanas un atsevišķu prasījumu apmierinājumu salīdzināšanas un pārbaudīšanas kreditors var pārliecināties, cik viņam jāsaņem. Tamdēļ 7 dienu laikā no attiecīga aprēķina izraksta saņemšanas tādam kreditoram jāierodas tiesas kancelejā, lai pārbaudītu aprēķina pareizību.

42

658

apstiprina [C. pr. п. 1362. (1219-a.) р.]. Miertiesneša sastādīto aprēķinu neapstiprina, bet par viņu septiņu dienu laikā var iesniegt apgabaltiesai blakus sūdzību [C. pr. n. 1362. (1219-a.) р.]. Ja par aprēķinu iesniegtās sūdzības atzītas par ievērību pelnošām, tad jaunu aprēķinu, agrākā kārtībā, sastāda miertiesnesis vai apgabaltiesas loceklis. Civīlproc. nolikuma 1363. (1220.) pants atļauj vairāku sadalīšanas lietu savienošanu vienā, kaufārī viņas" Iesāktas dažādās tiesās. Lūgumu par to var iesniegt kā kreditori, tā ari parādnieks — un savienošanas gadījumā sadalīšanas lietas piekritību nosaka pēc parādnieka dzīves vietas vai arī pēc parādnieka un kreditoru vienošanās [C. pr. n. 1363. (1220.) р.]. Ja kāds no kreditoriem paziņo, ka viņš ierosina lietu par parādnieka maksātnespēju, tad tiesa apmierina vienīgi pretenzijas, kas nodrošinātas ar hipotēku vai ķīlu, kā arī prasījumus par neizmaksātu darba algu pēdējo triju mējiešu apmērā, bet atlikušo summu izmaksa apturama un pēc maksātnespējas lietas ierosināšanas minētās summas ieskaitāmas konkursa masā [C. pr. n. V. piel. (pie 1396. р.), (1400. р. piezīmes III. pielik.), 5., 6. un 12. pants].

Attiecībā uz pārējiem kreditoriem katra naudas izsniegšana un sadalīšanas lietas tālākvirzīšana tiek apturēta, bet kreditoram, kas ierosinājis lietu par maksātnespēju, tiek likts priekšā iesniegt divu mēnešu laikā tiesas apliecību, ka tāda lieta patiešām ierosināta [C. pr. n. V. piel. (pie 1396. р.), (1400. р. piez. III. pielik.) 5. un 6. р.].

§ 150. Attiesātās mantas atņemšana parādniekam un nodošana piedzinējam.

Pie evikcijas, t. i., kad tiesa piespriedusi kādu lietu prasītājam, atspriežot to no atbildētāja, tiesas sprieduma izpildīšana ar spaidu līdzekļiem var būt dažāda, skatoties pēc tā, vai evikcija vērsta uz kaustāmu vai nekustamu mantu, un vai tā atrodas parādnieka vai trešās personas rokās.

a) Ja prasītājam piespriesta nekustama manta vai lietu tiesība uz to, tad izpildu rakstu vai tiesas sprieduma norakstu, ar uzrakstu par tā stāšanos likumīgā spēkā, prasītājs iesniedz attiecīgai zemes grāmatu nodaļai sprieduma ierakstīšanai zemes grāmatās (sal. Civīllik. 3015. un 3016. р.).

Ja atbildētājs, neskatoties uz tiesas spriedumu, atsakās nekustamo mantu nodot un no tās izvākties, tad notiek prasītāja ievešana nekustamās mantas valdīšanā un atbildētāja izlik-

659

šana [Civīllik. 814. р.. un C. pr. n. 1346. (1209.) р.], pie kam atbildētajam par to paziņo ar pavēsti [C. pr. n. 1074. (942.) un 1076. (943.) р.] un uz prasītāja lūgumu nododamo nekustamo mantu apraksta.

Tādu pašu kārtību ievēro arī izpildot tiesas spriedumu par traucētas valdīšanas atjaunošanu (sal. Sen. spr. 1886. g. Nr. 27.).

Ja prasītājam no tiesas piespriestā nekustamā manta atrodas trešās personas valdīšanā, kas to valda uz patstāvīgu, no atbildētāja neatkarīgu tiesību pamata, tad. prasītājam, ņemot vērā Civīlproc. nol. 1021. (895.) pantu, jāceļ pret trešo personu prasības sūdzība, lai panāktu savu tiesību izvešanu dzīvē (Sen. spr. 1880. g. № 118.). Ja, turpretim, trešā persona valda nekustamo mantu kā atbildētāja pārstāvis, — tad tiesas spriedums ir spēkā ari pret viņu.

b) Ja prasītājam piespriesta skaidri apzīmēta kustama manta (res certa), kas atrodas atbildētāja valdīšana, tad reizē ar pavēstes izsniegšanu atbildētājam par sprieduma izpildīšanu tiesu izpildītājs, klātesot policijas ierēdnim, atņem atbildētājam arī minēto mantu un nodod to prasītājam [C. pr. n. 1126. (978.) p.], pie kam tiesu izpildītāja žurnālā jāparakstās arī policijas ierēdnim [C. pr. n. 1126., 1348. un 1351. (978., 1211., 1212.) p.]. Ja atbildētājam attiesātās mantas vairs nav, tad tiesu izpildītājs ņem no viņa parakstu par to, ka viņam šīs mantas nav, viņš nevienam to nav nodevis tālāk un nezin, kur tā atrodas, paskaidrojot, ka par nepatiesa paraksta došanu tam draud Sodu likumu 606. pantā paredzētais sods [C. pr. n. 1350. (12112.) р.] (Offenbarungseid). Uz piedzinēja pieprasījumu, tiesu izpildītājam ir tiesība izkratīt pašu parādnieku [C. pr. n. 1349. (12111.) р.]. Beidzot, prasītājam tiesība prasīt no atbildētāja, saskaņā ar Civīllik. 914. p. un Civīlproc. nolik. 1352. (1213.) р., samaksāt neatrastās vai arī sabojātās mantas pilnu vērtību. Šādu prasījumu var ierakstīt jau prasības lūgumā, ceļot vindikācijas prasību; to pašu var panākt, ceļot jaunu prasību pret atbildētāju, pēc tam, kad atstātā manta pie viņa nav atrasta,1) vai arī iesniedzot blakus sūdzību

1) Gadījumā, ja atbildētājs spriedumu labprātīgi līdz pavēstē noteiktam termiņam nav izpildījis, prasītājs iegūst tiesību prasīt atlīdzību par sprieduma neizpildīšanu, resp. par piespriestās mantas nenodošanu, jau ar to momentu, kad notecējis termiņš, kurā atbildētajam bija, saskaņā ar saņemto pavēsti, jāizpilda spriedums, pie kam, saprotams, prasītājs varētu Civīlproc. nol. 1213. p. paredzēto prasību tiesā celt tikai pierādot ar atsaukšanos uz attiecīgā tiesu izpildītāja žurnālu, ka atbildētājs patiesi nav izpildījis spriedumu, t. i. nav nodevis prasītājam Piespriesto mantu (Sen. spr. 1925. g. 26. III. Fainberga l. Nr. 56).

42*

660

sakarā ar sprieduma izpildīšanu [C. pr. n. 1095. (962.), 1352 (1213.) p.1), un likumdoš mot. un Sen. spr. 1901. g. Nr. 98.]. Šīs mantas vērtība nosakāma pēc tas cenas, kāda tai bija sprieduma izpildīšanas laikā vai tai laikā, kad celta prasība vērtības atlīdzināšanas dēļ (Sen. spr. 1878. g. Nr. 44). Ja piespriestā manta prasības nodrošināšanas kartiba bij nodota glabāšanā, tad tiesu izpildītājs, uzrādot glabātajam izpildu rakstu, atņem mantu no glabātāja un nodod prasītājam [C. pr. n. 1347. (1210.) р.].

Ja manta pie glabātajā neatrastos, tad viņš par to atbild uz C. pr. n. 1163.—1165. (1016.—1018.) p. un Sodu likumu 574. p. pamata.

Beidzot, ja attiesātā manta atrodas trešās personas valdīšanā, tad piemērojami iepriekš norādītie C. pr. n. 1222. (1078.) un 724. (631.) — 733. (640.) panti, saskaņā ar kuriem trešai personai pēc pavēstes saņemšanas no tiesu izpildītāja [C. pr. n. 1222. (1078.) р.] jānodod manta tiesu izpildītājam vai tiesai. Neizpildīšanas gadījumā viņa atbild uz C. pr. n. 727. (634.), 731. (638.) — 733. (640.) p. pamata.

§ 151. Paraksta ņemšana no parādnieka par dzīves vietas neatstāšanu.

Šis, izņēmuma veidā pielietojamais sprieduma izpildīšanas veids, ar mazu praktisku nozīmi, kas ierobežo atbildētajā pārvietošanās brīvību, pielaižams: 1) ja parādnieks neuzrāda citus līdzekļus sprieduma izpildīšanai, vai arī ja pielietotie paņēmieni nav pilnā mērā seguši prasījumu summu; 2) ja paraksts nav bijis ņemts jau prasību nodrošinot vai arī ņemtais paraksts vēlāk atdots atbildētājam atpakaļ [C. pr. n. 1367. (12221.) p.].2) Ievērojot šī sprieduma izpildīšanas veida stingri personisko raksturu, ne šo, nedz arī parādnieka uzaicināšanu pie tiesas līdzekļu uzrādīšanai prasījuma apmierināšanai nevar

piemērot pret juridiskām personām, ne arī pret to personu li-

___________________________

1) Saskaņā ar Civilprocesa nolikuma 1213. p. likumdošanas motīviem, ja piespriestā kustamā manta pie atbildētāja neatrastos, tad tiesa, uz prasītāja lūgumu, taisa lēmumu par neatrastās mantas vērtības piedzīšanu no atbildētāja, jo prasītājam, kas prāvu vinnējis, jādabū apmierinājums. Tā tad tiesa var izšķirt šo jautājumu blakus sūdzības kārtībā.

1213. p. runā vispār par gadījumu, kad piespriestā manta nav tikusi nodota dabā, pie kam nedz šis 1213. p. nedz 6. nodalījuma (1209.—1213. p.) virsraksts neizšķir atvietojamu un neatvietojamu (individuālu) mantu (sal. sen. spr. 1875. g. Nr. 328 un 1925. g. 26. III. Fainberga l. Nr. 56).

2) Skat. Исаченко, VI. sēj. 540. 1. p. un Васковскiй, Учебн. гражд проц. 396. l. р.

661

kumīgiem pārstāvjiem, kam pašām nav rīcības spēju, kā piem., pret aizbildņiem vai aizgādņiem (Sen. spr. 1900. g. Nr. 24. un 29.).1) Ar lūgumu paraksta ņemšanas dēļ piedzinējam jāgriežas vai nu pie miertiesneša vai apgabaltiesas, atkarībā no piedzenamās summas lieluma, pēc parādnieka pastāvīgās dzīves vietas vai pagaidu apmešanās vietas. Steidzamības gadījumos, kad tiesā nav sēdes, lūgumu var izšķirt tiesas priekšsēdētājs, kas, atrodot, ka lūgums apmierināms, dod tiesu izpildītājam rīkojumu par paraksta ņemšanu no parādnieka [C. pr. n. 1368. (12222.) р.]. Pēc paraksta došanas parādniekam ar soda piedraudējumu aizliegts atstāt dzīves vietu. Nav nozīmes tam apstāklim, ka parādnieks atteicas parakstu dot, jo tiesu izpildītāja paziņojumam, ka tiesa ar lēmumu aizliegusi parādniekam atstāt dzīves vietu ir tāds pat spēks, kā parakstam (Sen. kopsap. spr. 1882. g. Nr. 6.).

Paraksts zaudē spēku un atdodams parādniekam atpakaļ, ja piedzinējs divi mēnešu laikā nav lūdzis tiesu izsaukt parādnieku uz sēdi līdzekļu uzrādīšanai, bet ja tāds lūgums tiesai iesniegts, tad pēc protokola sastādīšanas tiesā par parādnieka dotiem paskaidrojumiem [C. pr. n. 1369. (12223.) р.] un, beidzot, arī tad, kad parādnieks piedzinēja prasījumu apmierinājis.

§ 152. Parādnieka uzaicināšana pie tiesas līdzekļu uzrādīšanai,

Šo līdzekli, kas domāts parādniejca netiešai iespaidošanai, var piemērot tādos pat apstākļos, kā paraksta ņemšanu par dzīves vietas neatstāšanu, pie kam nav vajadzīgs, lai paraksts no parādnieka jau būtu ņemts pirms uzaicināšanas pie tiesas līdzekļu uzrādīšanai [C. pr. n. 1370. (12224.) p.].2)

Lūgums iesniedzams miertiesnesim vai apgabaltiesai pēc parādnieka dzīves vietas vai patreizējās uzturēšanās vietas. Parādnieks, kas dzīvo tanī pašā pilsētā, kur atrodas tiesa, var tikt izsaukts uz tiesu visdrīzākā laikā [C. pr. n. 1374. (12228.) p.].3)

1) No kapteiņa un kuģa kalpotājiem no kuģa, kas gatavs doties braucienā, arī nav ņemams paraksts par dzīves vietas neatstāšanu (Lik. kr. 1932. g. 128 — 74. p. piezīme).

2) Kaut gan 12224. p. runā par tiesu, bet nemin par miertiesnešiem, tomēr 12224. un sek. p. attiecināmi uz miertiesnešiem, ja piedzinums pēc savas summas piekrīt miertiesnesim [Civīlproc. nol. 223. (159.) p. 1. piez.] (Sen. spr. 1927. g. 21. IX. Nr. 714. Grēviņ l.).

3) Kapteinis un kuģa kalpotāji no kuģa, kas gatavs doties braucienā, nav aicināmi tiesā uzrādīt līdzekļus piedziņas apmierināšanai (Lik. kr. 1932. g. 128: 74. p. piez.).

662

Ja parādnieks nedzīvo tās apgabaltiesas atrašanās vietā, kas viņu uzaicinājusi, tad viņam ir tiesība ierasties vai nu šai apgabaltiesā vai pie vietējā miertiesneša un lūgt, lai tas sastāda protokolu par tiem paskaidrojumiem, ko viņš sniedz par savu mantas stāvokli. Parādniekam jāierodas pie miertiesneša jau laikus un ar tādu aprēķinu, lai miertiesneša sastādītais protokols nonāktu apgabaltiesā vēl pirms sēdes, kas nolikta parādnieka nopratināšanai [C. pr. n. 1374. (12228.) р.]. Sastādīto protokolu miertiesnesis nekavējoties nosūta attiecīgai apgabaltiesai. Ja parādnieks neierodas uz sēdi, tad tiesa dod rīkojumu viņu atvest Kriminālproc. lik. 435.— 437., 439. un 441 p. paredzēta kartībā [C. pr. n. 1375. (12229.) р.], bet ja parādnieks aizbēdzis, — uzdod policijaijviņu uzmeklētajā tas neizdodas, tad tiesa dod rīkojumu parādnieku uzmeklēt, izsludinot par to laikrakstos [C. pr. n. 1376. (122210.) р.] Kriminalproc. lik. 841.— 843. p. kārtībā. Parādnieka tiesai dotos paskaidrojumus ieraksta atsevišķā protokolā un par doto ziņu pareizību parādnieks atbild uz Sodu lik. 606. p. pamata. Ja parādnieks paziņojis tiesai, ka viņam nav nekādas jnantas, vai arī, ka esošā manta nepietiekoša pret viņu vērstā piedzinuma segšanai, tad piedzinējam tiesība: 1) pēc kāda laika atkārtot lūgumu, uzaicinot parādnieku no jauna pie tiesas līdzekļu uzrādīšanai vai 2) lūgt tiesu izsludināt parādnieku par maksātnespējīgu, ja parādu summa pārsniedz Ls 2000,—.

Likums piešķir parādniekam tiesību arī pašam, bez uzaicinājuma no tiesas, ierasties tiesā un lūgt tiesu sastādīt protokolu par savu mantas stāvokli un līdzekļiem parādu nomaksai [C. pr. n. 1373. (12227.) р.]. Tiesībai labprātīgi ierasties tiesā ir priekš parādnieka liela praktiska nozīme: tā atsvabina parādnieku no paraksta došanas par dzīves vietas neatstāšanu, jo saskaņā ar C. pr. n. 1396. (12223.) p. 2. pkt. paraksts par dzīves vai pagaidu uzturēšanās vietas neatstāšanu atdodams parādniekam atpakaļ šādos gadījumos arī tad, ja tas nekādus līdzekļus prasītāja apmierināšanai nav varējis uzrādīt.

§ 153. Valsts parādnieka mantas meklēšana.

Valsts prasījumi pret privātām personām var būt:

1) vai nu publiski-tiesiska rakstura, ko piedzen bezstrīdus kārtībā, kas paredzēta Nolikumā par valsts bezstrīdus prasījumu piedzīšanu (Lik. kop. XVI. sēj. II. daļa);

2) vai arī privāttiesiskās dabas, kad valsts prasījumi izceļas no atsevišķu valsts iestāžu privāttiesiskām attiecībām ar

663

privātām personām. Strīdus, kas izceļas par privāttiesiskiem mantiska rakstura prasījumiem, dažreiz izšķir arī administratīvā kārtā [sal. C. pr. n. 1412. (1301.), 1413. (1302.) un 1419. (1307.) р.], bet pa lielakai daļai tiesa, prasības sūdzību kartībā; tiesas spriedumus pēc tam izpilda saskaņā ar Civīlprocesa nolikuma noteikumiem parastā kārtībā.

Kas attiecas uz administratīvā kārtā privātām personām uzliktiem piedzinumiem, tad, neskatoties uz to, ka piedzīšanu izdara administrācija bez tiesas varas līdzdalības, valsts iestādei, tajos gadījumos, kad izrādās, ka parādniekam nav nekādas mantas un kad visi valsts iestādes mēģinājumi parādu piedzīt izrādījušies par nesekmīgiem, ir tiesība griezties pie miertiesneša, pēc parādnieka dzīves vai pagaidu apmešanās vietas [C. pr. n. 1380. (122214.) un Nol. par valsts bezstrīdus prasījumu piedzīšanu 18. р.], ar pieprasījumu ņemt no valsts parādnieka parakstu par dzīves vietas neatstāšanu [C. pr. n. 1378. (122212.) р.], kā arī uzaicināt viņu pie tiesas līdzekļu uzrādīšanai [C. pr. n. 1379. (122213.) p.].

Šos līdzekļus iespējams pielietot vienīgi tad, ja ievēroti trīs noteikumi: 1) pirms griešanās pie tiesas administratīvai iestādei jāmēģina panākt prasījuma apmierināšana administratīvā kārtībā (Nol. par valsts bezstr. pras. piedzīs. 18. р.); 2) piedzenamai summai jābūt lielākai par Ls 300,— [C. pr. n. 1379. (122213.) un piez. pie 1380. (122214-a) p.]; 3) nevar griezties pie tiesas, piedzenot nodokļus, nodevas un citus administratīvus prasījumus, kuru piedzīšanai likumā noteikta sevišķa kārtība (Nol. par valsts bezstrīdus prasīj. piedzīs. 22. p.).1)

Valsts iestāde griežas pie attiecīga miertiesneša ar rakstu, pievienojot tam norakstu no lēmuma, uz kura pamata notiek

1) Jautājuma noskaidrošanai par to, kādas personas atzīstamas par Civīlproc. nol. 122211. un sek. p. minētiem „valsts parādniekiem", jāgriežas pie 1897. g. 29. XII. noteikumiem par valsts parādnieku mantas uzmeklēšanu (Lik. kr. 1898. g. Nr. 7, — 100), jo šie noteikumi ir pievesto Civīlproc. nol. avots; minēto noteikumu 8. pants nosaka, ka tie neattiecas uz nodokļiem, nodevām, un vispār piedzinumiem, attiecībā uz kuru izvešanu noteikta sevišķā likumā noteikti paredzēta kārtība.

Latvijā gan pastāv sevišķa nodokļu piedzīšanas kārtība un proti 1920. g. 19. III. noteikumi par valsts nodokļu un citu neapstrīdami valstij Pienācīgo naudas summu piedzīšanas kārtību (Lik. kr. pap. Nr. 48) ar 1924. g. 4. X. papildinājumiem (Lik. kr. Nr. 160) un 1926. g. 22. VII. pārgrozījumiem (Lik. kr. Nr. 106) (Sen. spr. 1929. g. 27. IX. Leitmana l. Nr. 332.). Šie noteikumi atvietoti ar 1928. g. 2. jūnija likumu (Lik. kr. 119.) par nodokļu un neapstrīdamu naudas summu piedzīšanu, un tas ievietots 1928. g. izd. Nodokļu nolikumā kā I. pielikums (pie 3. panta).

664

piedzīšana, norādot, kādā apmērā piedzinums vēl nav apmierināts [C. pr. n. 1381. un 1382. (122215-a un 122216-a) р.].

Miertiesnesis, pārliecinājies, ka lēmumu taisījis kompetents orgāns, apmierina valsts iestādes pieprasījumu [C. pr. n. 1382. (122216-a) р.], pie kam parādnieka uzaicināšanu un paraksta ņemšanu izdara nevis tiesu izpildītājs, bet policija [C. pr. n. 1385. (122219.) р.], kas par šo darbību saņem atlīdzību pēc tiesu izpildītāju takses [C. pr. n. 1386. (122220.) р.]. Protokola norakstu ar parādnieka paskaidrojumu par savu mantas stāvokli tiesnesis nosūta valsts iestādei.

CETURTA DAĻA. PIRMĀ NODAĻA.

Tiesāšana apsardzības kārtībā.1)

§ 154. Jēdziens un vispārīgi aizrādījumi.

Civīltiesas darbība galvenā kārtā norisinās civilprocesā, vai kā to ne visai pareizi sauc — strīdus jurisdikcijā.2) Un tieši tāpēc, ka prasību procesā tiesai jāizšķiŗ jautājumi par to, kam no prāvniekiem pieder tiesības un kādas, — ir pilnīgi dabīgi, ka tiesai uzlikts par pienākumu izšķirt jautājumu par personai piederošam zināmam tiesībām arī tad, kad nekāda strīda nav, bet personai vajadzīgs apliecinājums, ka zināmas tiesības pārnākušas uz viņu.

Tādi gadījumi var būt, piemēram, tad, kad vajadzīgs noskaidrot, kam pāries mirušās personas tiesības, jo tā, vēl dzīva būdama, varēja izteikt savu pēdējo gribu par savas mantas pāreju viņas pašas izraudzītam mantiniekam, bet varēja arī to neizteikt. Noskaidrot jautājumu, vai nomirušais savu pēdējo gribu ir izteicis, un vai tā izteikta apzinīgi un brīvi, bet ja tāda nebūtu izteikta, tad kam pāriet visa mirušā atstātā manta, — to likumdevējs atradis par nepieciešamu uzlikt tiesai, kā tādam valsts orgānam, kas visvairāk piemērots izšķirt un pārbaudīt tamlīdzīgus jautājumus. Bez tam zmāmos gadījumos var rasties vajadzība pasаrgāt nomirušā mantu no izputināšanas. Daudzas lietas, kas iesāktas personai dzīvai esot, nepārtraukti turpināmas arī pēc viņas nāves, un tādēļ nepieciešams atrast un iecelt mirušam pār-

___________________________

1) Skat. Васьковсюй, Учебникъ Гражд. судопроизводства; Э. Гельвихъ, Охранительное производство въ курсе проф. Энгельмана; Konrād Hehvig, System des deutschen Zivilprozessrechts, 1912. g. 56.—63. lap. р.; Исаченко, „Наше охранительное судопроизводство", Ж. М. Ю 1898. g. Nr. 7 un 1899. g. Nr. 1 un 2.

2) Prasības sūdzību prasījumu caurlūkošanu tiesa ne visai pareizi dēvēt par strīdus jurisdikciju, jo loti daudzām prasībām^nemaz nav strīda rakstura. Parādu saistību lielākā daļā atbildētāji nekādu strīdu necel. Tā paša iemesla dēļ arī izteicienus „sacīkstes kārtība", „sacīkstes process", kurus lieto kā pretstatus izteicienam „apsardzības kārtība", nevar uzlūkot par precīziem terminiem. Vispareizāki lietot izteicienu „prasības kārtības process" vai „iztiesāšana prasības kārtībā", kur prasītāja aktīvā darbība, kas vērsta uz viņa tiesību aizstāvēšanu, rod sev vislabāko izteiksmi.

666

stāvi, kas varētu turpināt šīs lietas, iekams ierodas mantinieki.

Vest lietas, pārvaldīt un pārzināt savu mantu var tikai persona, kurai ir brīva apzinīga griba. Kā vispārēju civīlas rīcības spējas nosacījumu likums paredz" zināmu vecumu, kas katrai personai jāsasniedz, lai to varētu atzīt par rīcības spējīgu, ar apzinīgu un brīvu gribu. Ja tomēr šī griba, sakarā ar gara slimību nav spējīga darboties garāku vai īsāku laiku, tad tāda persona nevar skaitīties par darbībspējīgu, un aiz brīvās gribas trūkuma tā viegli var kļūt ļauniem cilvēkiem par izmantošanas priekšmetu. Jautājumu par to, vai zināmā persona ir darbības spējīga, vai nē, un vai ir nepieciešami nodibināt par šo personu un viņas mantu aizbildnību vai aizgādnību, var pareizi izšķirt tikai valsts orgāns, kā pilnīgi objektīvs un lietā neieinteresēts, — un tāds, šim mērķim vispiemērotākais orgāns ir atkal tiesa.

Visas tamlīdzīgas lietas, kuru galvenais mērķis ir zināmu tiesību apsardzība un to esamības apliecināšana, trūkstot strīdum un tiesību aizskārumam, sauc par "apsardzības kārtībā iztiesājamām lietām."1) Apsardzības kārtībā ižtiesājamās lietas ir loti dažādas. Apspriežot likumprojektu par tiesāšanu apsardzības kārtībā, Krievijas valsts padome raksturoja pēdējo kā tiesāšanas kārtību, kas piemērojama privātu personu tiesību apliecināšanai vai apsardzībai gadījumos, kad pēc civillikumiem privātu personu gribas apliecināšanai ir nepieciešama tiesas līdzdarbība.

Mēģinājumi teorētiski norobežot prasības kārtībā. iztiesājamās lietas no apsardzības kārtībā iztiesājamām lietām un atrast šās atšķirības pazīmi — palikuši bez sekmēm. Prasījumu neapstrīdamība, ko visbiežāk uzlūko par apsardzības lietu raksturīgo pazīmi, nepārliecina vispirms tādēļ, ka arī prasības kārtībā daudz lietās strīdi vispār neizceļas, un, otrkārt, arī apsardzības kārtībā var būt lietas, kurām liela mērā strīdus raksturs (piem. mantojuma dalīšanas lietas, lietas atzīt personu par garā slimu vai izšķērdētāju, lietas par mantas izpirkšanu). Drīzāk, šķiet, varētu uzsvērt, ka apsardzības kārtību likumdevējs attiecinājis uz tām lietām, kurās no paša sākuma izslēgta jebkāda strīda iespēja, kur nav bijis nekāds tiesību aizskārums. Ja arī dažās prasību lietās nekādi

_________________________

1) Līdz 1866. g. reformai tās sauca par tiesas pārvaldes lietām. Jaunais nosaukums krievu valodā "охранительное производство" kā arī latviskais izteiciens „apsardzības kārtība" vairāk piemēroti šāda procesa mērķim un uzdevumam, nekā no latīņu valodas patapināta terminoloģija Vakareiropā: iurisdictio voluntaria, juridiction volontaire jeb gracieuse, freiwillige Gerichtsbarkeit.

667

strīdi neizceļas, tad tomēr tas, ka atbildētājs izdarījis tiesībparkāpumu, dod pamatu domai, ka labprātīgi viņš prasītāju neapmierinās, un ka sagaidāms strīds. Ja atsevišķos gadījumos atbildētājs strīdu neceļ, tad vienīgi tādēļ, ka bieži procesa laikā viņš nāk pie slēdziena, ka strīds paliks bez sekmēm un mērķi nesasniegs.

Spriežot pēc attiecībām starp prāvniekiem, no kuriem viens (atbildētājs) aizskāris otra tiesības, kādēļ katrā ziņā varētu sagaidīt strīdu, likumdevējs paredzējis, ka visas tādas lietas, kurās novērojamas tiesībpārkāpuma pazīmes, iztiesājamas prasības, t. i. strīdus kārtībā, Turpretim, pieskaitot zināmu lietu šķiru pie apsardzības kārtībā iztiesājamām lietām, likumdevējs pieņēmis, ka šajās lietās nav tiesību aizskāruma; tādēļ nav arī pamata strīdam: a) vienpusīgās lietās tāpēc, ka, pastāvot tikai vienai pusei, strīda iespējamība izslēgta un b) divpusīgās lietās (piem. atzīt personu par garā slimu vai izšķērdētāju) tāpēc, ka aktīvās puses ierosinājumu prezumē kā izdarītu nevis savās personīgās, bet gan pretējās vai abu pušu interesēs (piem. mantas dalīšanas lietās). Bez tam strīdam, kas izceļas lietās attiecībā uz personas atzīšanu par garā slimu vai izšķērdētāju, ir nevis privāt-, bet gan publiski-tiesisks raksturs, jo še jautājums grozās ap personas rīcības spēju, kas no valsts un publiski-tiesiskā viedokļa var būt bīstama kā pašam aplūkojamam un viņa ģimenei, tā arī visai sabiedrībai, kurai tāda persona vēlāk var kļūt par nastu.

Glosatori par šo lietu atšķirošo pazīmi uzlūkoja lietā ieinteresēto personu gribas sakrišanu un šo lietu bezstrīdīgumu (iurisdictio voluntaria, atšķirībā no iurisdictio contentiosa), jo senajā Romā tādas lietas (piem. adopciju, dēla emancipāciju — venia aetatis) iztiesāja pēc prasības kārtības formas, bet ierosināja uz abpusēju vienošanos, un tamdēļ atbildētājs nekad necēla strīdu.

Līdz XIX. g. s. valdošais bija glosatpru uzskats. XIX. g. s. parādījās vairākas citas teorijas: 1) pēc vienas teorijas apsardzības kārtības mērķis ir tiesībpārkāpumu prevencija, t. i. tiesībpārkāpumu iespējamības priekšlaicīga novēršana, kurpretim prasības procesa nolūks ir likvidēt jau izdarīto tiesībpārkāpumu; tā ir tā sauktā preventīvā jurisdikcija, atšķirībā no prasību jeb represīvās jurisdikcijas; 2) otras teorijas piekritēji aizrādīja, ka apsardzības process vērsts uz tiesisku attiecību pārgrozīšanu un jaunradīšanu, kurpretim prasības process — uz jau esošo tiesisko attiecību uzturēšanu un aizsardzību; 3) trešā teōrija par apsardzības kārtības raksturīgo pazīmi uzlūkoja to, ka še nav atbildētāja, kamdēļ ap-

668

sardzības process vienmēr ir vienpusīgs. Prakse turpretim rāda, ka starp apsardzības kārtībā iztiesājamāmjietām daudzām ir divpusīgs raksturs (piem. lietas par izšķērdību, mantojuma dalīšanu, izpirkšanu). Tomēr neviena no šīm teōrijām nedod skaidru un noteiktu kritēriju, kuru varētu piemērot visām apsardzības kārtības lietām. Jaunākā laikā procesuālisti,1) pārliecinājušies, ka šādu raksturīgu apsardzības kārtības pazīmi atrast nav iespējams, nākuši pie slēdziena: 1) ka tāda kritērija vai pazīmes nemaz nav; 2) ka zināmas lietu kategorijas pakļaušana prasības vai apsardzības kārtībai atkarājas no likumdevēja ieskata un 3) ka pēdējā gadījumā izšķiroši ir lietderības un praktiskas ērtības apsvērumi.

Apsardzības lietu apjoms dažādās valstīs ir dažāds. Testamentus senajā Romā un līdz 1889. g. tiesu reformai arī pie mums, agr. Baltijā, sastādīja pie tiesas. Rietumeiropas valstīs tiesas līdzdalība ir iespējama arī tagad. Aizgādnības nodibinašanu par garā slimiem Francijā un Vācijā izdara prasības kārtībā, Austrijā — apsardzības kārtībā, Krievijā pirms revolūcijas to izdarīja guberņas valde, kas savu lēmumu iesniedza Senāta I. departamentam apstiprināšanai; Latvijā aizbildnību un aizgādnību nodibina tiesa apsardzības kārtībā.

Bieži gadās, ka tiesnesim prasības procesā nākas piemērot apsardzības kārtības normas, piem., nodibināt aizgādnību mantojuma masai [C. pr. n. 862. (751.), 1092. (959.), 1626. (2009.) un 1627. (2010.) p.], lai atbildētu jau celtā prasībā, kad atbildētājs nomirst pa prāvas laiku.

Pēc Civilprocesa nolikuma noteikumiem apsardzības kārtībā iztiesājamas resp. caurlūkojamas šādas lietas:

1) mantojuma apsardzība [C. pr. n. 1588. (1971.) — 1625. (2008.); Latgalē 1725. (1401.) — 1734. (1408.) р.], un sakarā ar to aizgādnības nodibināšana mantojumam [1626. (2009.), 1627. (2010.) р.], un publikācija par mantojuma atklāšanos [1628. (2011.) — 1631. (2014.) p.];

2) apstiprināšana mantošanas tiesības [C. pr. n. 1636. (2019.) — 1640. (2023.) р.];

3) mantinieku pamudināšana pieņemt mantojumu, ka arī mantojuma pieņemšana ar inventāra tiesībām [C. pr. n. 1632. (2015.) — 1635. (2018.) p.];

4) testamentu attaisīšana un nolasīšana [C. pr. n. 1573. (1956.) — 1587. (1970.) р.] un sakarā ar to testamentu apstiprināšana vai atzīšana par likumīgā spēkā nākušiem;

_______________________

1) Sk. Kisch, Urtheilslehre, 61. lap. р.; Konrad Helwig, System des deutschen Zivilprozessrechts, L, 53. un turpm. lap. р.; Sauer, Grundlager des Prozessrechts, 46. lap. р.; Kleinfeller, 5. lap. р.; Fr. Stein, Die Zivilprozessordnung fьr das deutsche Reich, 1925. g. l., 11.—13. lap. p.

669

5) mantojuma dalīšana [C. pr. n. 1641. — 1657. (2024. — 2029.) р.; Latg. 1735. — 1738. (1409. — 1421.) p.];

6) nekustamas mantas izpirkšana [C. pr. n. 1658. (2030.) — 1662. (2034.) р.; Latgalē 1749. (1438.) — 1760. (1449.) p.];

7) ārlaulības bērnu leģitimācija [C. pr. n. 1522. — 1528. un Latgalē 1765, (14601. — 14607.) p.];

8) adopcija [C. pr. n. 1529. (1908.) — 1532. (1912.) р.; Latgalē 1766. (14608.) — 1769. (146012.) p.];

9) aizgādnības nodibināšana par gara slimiem un izšķēr

dētājiem [C. pr. n. 1533. (1913.) — 1558. (1939.) р.; Latgalē C.

pr. n. 1770. р.];

10) ievešana nekustamas mantas valdīšana [Latgale C. pr. n. 1739. (1424.) — 1748. (1434.) p.];

11) lietas par bezvēsts prombūtni [C. pr. n. 1559. (1940.) — 1572. (1955.) р.; Latgalē 1761. (1451.) — 1764. (14561.) p.];

12) saistības priekšmeta iesniegšana tiesai glabāšana [C. pr. n. 1675., 1681. p. piez., 1685. p. piez., 1771. (2047.) un 1676. (146029.) — 1684. (146037.) p.];

13) saistības priekšmeta pārdošana publiska izsole [C. pr. n. 1685. (146038.), 1772. (146038.), 1686. (146040.) p.];

14) pilnvaru atprasīšana no pilnvarnieka un anullešana [C. pr. n. 1773. (146041.) — 1779. (146048.) р.];

15) nekustamas mantas labprātīga publiska pārdošana tiesas ceļā [C. pr. n. 1663. (2035.) — 1674. (2046.) p.ļ;

16) uzaicinājuma atklāšana [C. pr. n. 1687. (2054.) — 1704. (2071.) p.];

a) atsavinot nekustamu mantu [C. pr. n. 1705. (2072.) — 1707. (2074.) p.];

b) iideikommisu nodibinot vai izbeidzot [C. pr. n. 1708. un 1709. (2075. — 2078.) p.];

c) mantojumam atklājoties [C. pr. n. 1710. (2079.) un 1711. (2080.) p.];

d) hipotēku dzēšanai [C. pr. n. 1712. (2081.) — 1717. (2086.) p.];

e) paradu dokumentu nozušanas gadījuma [C. pr. n. 1718. (2089.) — 1724. (2093.) p.];

Apsardzības kārtības lietām varētu pielīdzināt arī laulības līgumu izsludināšanu „Valdības Vēstnesī", atceļot pēc likuma pastāvošo laulāto mantas kopību (Civīllik. 36. p. piez.), kā arī likumā paredzētos gadījumos bāriņu tiesas lēmumu apstiprināšanu (Civīllik. 271., 382. p. piez., 2695. p. piez., 426. p.).

Visas noradītas, apsardzības kartība iztiesājamas lietas var sadalīt šādās grupās:

670

1. Apsardzības lietas attiecībā: a) uz mantu: mantojuma apsardzība, publikācija par mantojuma atklāšanos; aizgādnības nodibināšana par mantojumu un promesošas personas mantu;

b) uz personas tiesībām: uzaicinājuma atklāšana parāda dokumenta nozaudēšanas, hipotēku dzēšanas, nekustamas mantas pārdošanas un fideikommisa nodibināšanas gadījumos; pilnvaras anullēšana, aizgādnības nodibināšana par garā slimiem un izšķērdētāju mantu,1) kā arī saistības priekšmeta iesniegšana tiesai glabāšanai.

2. Personas zināmu tiesību apliecināšana: pie leģitimācijas, pie apstiprināšanas mantošanas tiesībās; pie ievešanas nekustamas mantas valdīšanā; izsludinot laulības līgumus un atzīstot personu par mirušu;

3. Tiesas līdzdalība (sankcija) zināmos civiltiesiskos darījumos: adopcijas apstiprināšana; kopējas mantas dalīšana; nekustamas mantas izpirkšana; bāriņu tiesas nolēmumu apstiprināšana darījumos ar aizbilstamiem.

Apsardzības lietas tik cieši saistītas ar atbilstošiem materiālo tiesību institūtiem, ka parasti tās apskata civiltiesību kursos. Piemēram, mantojuma apsardzība, mantojuma dalīšana un testamenta apstiprināšana ietilpst mantošanas tiesību nodaļā; leģitimācija, adopcija — ģimenes tiesību nodaļā.

§ 155. Vispārīgie apsardzības kārtības noteikumi.

1. Tiesām arī apsardzības kārtībā jārīkojas pēc vispārējiem pamatprincipiem, kas paredzēti Civilprocesa nolikuma vispārējos noteikumos, ciktāl tie saskan un nav pretrunā ar apsardzības kārtības īpatnībām.

Tā, piem., pamatnoteikumi par likumu piemērošanu [C. pr. n. 11. (9.) un 12. (10.) p.]; par lietas iztiesāšanu pēc būtības divās instancēs [C. pr. n. 15. (11.) un 16. (12.) p.]; par tiesas sēžu publicitāti [C. pr. n. 17. (13.) un 18. (14.) p.J; par piln-

______________________________

1) Uz personu atzīšanu par garā slimām un izšķērdētājām attiecošās lietas varētu atdalīt sevišķā grupā par rīcībspējas atņemšanu un aprobežošanu. Bet tā kā aizgādnību šajās lietās nodibina pirmā kārtā pašu aizgādnībā esošo personu interesēs un viņu tiesību aizsardzībai, tad šo lietu ierindošana pirmā grupā — apsardzība lietās uzskatāma par konsekventu.

671

varniekiem [C. pr. п. 24. (16.) р.]; par prāvnieku rīcībspēju [C. pr. n. 25. (17.) — 28. (21.) p.] u. t. t, piemērojami vienlīdzīgi kā sacīkstes — prasības kartībā, tā arī apsardzības kārtībā.

2. Piemērojot C. pr. n. 6. (4.) p. par ieinteresēto personu iniciatīvi, apsardzības kārtībā dažreiz no šā noteikuma pielaisti izņēmumi un tad procesu var ierosināt: a) pati tiesa — piemēram, pie mantojuma apsardzības [C. pr. n. 1590. (1973.) p.]; pie publikācijas par mantojuma atklāšanos [C. pr. n. 1629. (2012.) p.]; b) prokuratūra — lietās par bezvēsts promesošiem [C. pr. n. 1761. (1451.). 1560. (1941.), 1565. (1947.) p.]; garā slimiem [C. pr. n. 1534. (1914.) p.]; izšķērdētājiem [C. pr. n.15487 (19281) р.]; c) pоlicija mantojuma apsardzības lietās [C. pr. n. 1727. (1402.) р.]; d) amatpersonas priekšniecība — mantojuma apsardzības lietās [C. pr. n. 1589. (1972.), 1727. (1402.) р.]; e) notārs vai tiesu izpildītājs — kuri iesniedz testamentu tiesai attaīsīšanai un nolasīšanai [C. pr. n. 1574 (1957.), 1575. (1958.) un Latg. civīllik. 10602. р.].

3. Apsardzības lietas var būt:

a)Vienpusīgas, piem., mantojuma apsardzība, apstiprināšana mantošanas tiesībās, testamenta apstiprināšana, atteikšanās no mantojuma, ārlaulības bērnu leģitimācija, adopcija. Lai gan kā lūdzēji šeit var būt vairākas personas, tomēr šeit nav interešu kpllizijas, te nav prasījumu, kas vērsti pret citām personām. Šo iemeslu dēļ šinīs lietās apsardzības kārtībā nevar pastāvēt prāvnieku vienlīdzība; nav iespējami arī pretprasījumi, noraidījumi, trešo personu iestāšanās; tāpēc arī šajās lietās tiesas iniciatīves tiesības ir paplašinātas.

b) Divpusīgas, piem., lietas par nekustamas mantas izpirkšanu [C. pr. n. 1749. (1438.), 1752. (1441.) p.]; par personas atzīšanu par gara slimu [C. pr. n. 1533. (1913.) p.]; par izšķērdētāju [C. pr. n. 1548. (1928.), 1550. (1930.) p.]; lietas par mantojuma dalīšanu [C. pr. n. 1735. (2024.) p.]; par pilnvaras atņemšanu [C. pr. n. 1779. (146048.) p.]. Šajās lietās lūdzēja prasījums vērsts pret otru personu, kuras intereses ir pretējas. Šeit jāievēro arī prāvnieku vienlīdzības princips; dažreiz iespējami arī noraidījumi, var celt arī pretprasījumus [piem. C. pr. n. 1752. (1441.) p. pie izpirkuma]; var pacelties arī jautājums par lietas vešanas izdevumiem [Sal. C. pr. n. 1545. (1925.) un 1558. (1939.) p.]. Tomēr arī lietās ar divpusīgu raksturu puses neuzstājas kā prasītājs un atbildētājs, bet tās ir tikai personas ar pretējām interesēm (lūdzējs un pretējā puse).

Ir gadījumi, kad vienpusīga apsardzības lieta var kļūt par divpusīgu ar pretējām interesēm, piem. pie adopcijas [C. pr.

672

п. 1769. (146012.) р.]; pie atteikšanās no adopcijas [C. pr. n 1531. (1910.) p.]; pie testamenta apstiprināšanas, vai tā atzīšanas par spēkā gājušu, kad ar pēdējo aizskartas likumisko mantinieku tiesības (sk. Kriev. Sen. 1912. g. spr. Nr. 72.).

4. Visi lūgumi tiesai iesniedzami rakstiski un tiem jāapmierina vispārīgie noteikumi par lūgumrakstiem [C. pr. n. 358. (256.) р.], izņemot lūgumus miertiesnesim, kurus var iesniegt arī mutiski, un miertiesnesis ieraksta tos protokolā [pēc analoģijas ar C. pr. n. 63. (51.) p.]. Par šiem lūgumiem tiesu nodeva nav jāmaksā,_ bet gan jāmaksā: miertiesās — lokšņu nedeva un vispārīgās tiesu ies_tādēs _— zīmognodeva. Noraksti pievienojami tikai divpusīgās lietās [piemērojoties C. pr n. 657. (567.) р.].

5. Jautājums par pārstāvību apsardzības lietas izšķirams uz tiem pašiem pamatiem, kā prasības lietās [sal. Tiesu iek. lik. 331. (4061.) p.].1)

6. Lūdzējus vienpusīgas apsardzības lietas uz tiesas sēdēm parasti neaicina, bet tiem ir tiesība ierasties un dot mutiskus paskaidrojumus [C. pr. n. 17. (13.) р.]. Tomēr lietās par leģitimāciju [C. pr. n. 1525. (14604.) р.] un adopciju [C. pr. n. 1767. (14609.) un 1531. (1910.) p.] aicinājumus pusēm sūta. Turpretim divpusīgās lietās puses pēc vispārējā noteikuma aicina, kā piem., lietās par dalīšanu [C. pr. n. 1644. (1410.), 1643., 1737. (2026.), 1653. (1419.) p.]; par nekustamas mantas izpirkšanu [C. pr. n.1752. (1441.) 1754. (1443.), 1664. (2033.) p.]; par garā slimiem [C. pr. n. 1536. (1916.) p.]; par izšķērdētajiem [C. pr. n. 1634. (2017.) р.]. Tāpat uzaicinājuma lietās [C. pr n. 1696. (2063.) р.].

Uzturēšanas vietas uzrādīšana tajā pilsēta, kur atrodas tiesa, [C. pr. n. 413. (309.) р.], nav saistoša, izņemot mantojuma dalīšanas lietas, kurām ir prasības lietu raksturs un kurās līdzmantinieka uzaicināšanu izdara pēc vispārējiem C. pr. n. 380. (275.) — 408. (304.) p. noteikumiem.

7. Pierādījumi par lūguma pareizību lūdzējam jāiesniedz tāpat kā prasības kārtībā iztiesājamās lietās [C. pr. n. 454. (366.) p.]; bet tā kā atbildētāja šajās lietās nav, tad iztiesāšanai, sevišķi vienpusīgās lietās, piemīt lielākā mērā inkvizīcijas vai izmeklēšanas procesa raksturs. Tiesai ir vairāk

_________________________

1) Pēc Senāta paskaidrojumiem (Kr. Sen. 1889. g. spr. Nr. 56) personām, kas nav zvērināti vai privāti advokāti vai nepieder pie Tiesu iek. lik. 314. (389.) p. norādītām personām, nav aizliegts vest lietas pie notāriem, jo šīs lietas nav uzskatāmas par tiesu lietām. Pamatojoties uz šo paskaidrojumu, daži to iztulkoja tā, ka minētās personas var vest lietas arī apsardzības kārtībā tiesā (sk. Ж. M. Ю 1901. g. Nr. 6, 216. — 220. lap. р.). Šāds slēdziens apšaubāms.

673

patstāvības un iniciātīves pārbaudot pierādījumus (Kr. Sen. 1912. g. spr. Nr. 22.). Viņa pati var vākt, bet dažreiz tai arī jāvāc uzziņas un jāizdara izmeklēšana [sk. piem. C. pr. n. 1763. (1456.), 1535. (1915.), 1552. (1932.), 1567. (1949.) р.]. Tiesai ir tiesība pieprasīt pierādījumu iesniegšanu [C. pr. n. 1699. (2066.) р.]. C. pr. n. 458. (368.) p. noteikums par tiesas tiesību noradīt lūdzējam uz lieta noskaidrojamiem apstākļiem un vajadzīgiem pierādījumiem tiek piemērots plašākos apmēros. No otras puses — tiesai pašai ex officio jāpārliecinās par lūdzēja tiesībām [sal. C. pr. n. 1740. (1425.), 1525. (14604.), 1531. (1910), 1667. (2039.) р.], un pat lietā piedalošās otrās personas piekrišana vai strīda necelšana nav ņemamas vērā. Piem., lūgumā par nekustamas mantas izpirkšanu tiesa nevar pielaist, izpirkšanu, ja pēc likuma (sk. Latg. civīllik. 1350. p. un Civīllik. 1631. p.) lūdzējam nav tiesības izpirkt, kaut arī pretējā puse pret izpirkšanu strīdu neceltu (Kr. Sen. 1869. g. spr. Nr. 138.).

8. Trešās personas, šā vārda īstā nozīmē, iestāšanās un pieaicināšana šeit nevar notikt, jo te nav ne prasītāja, ne atbildētāja, bet dažos gadījumos gan var notikt kaut kas tāds, kas atgādina trešo personu iestāšanos lietā.1) Piem., pie adopcijas [C. pr. n. 1769. (14601;.) р., sk. arī Civīllik. 177. р.], pie personas atzīšanas par garā slimu, līdzās ģimenes locekļiem lietu ierosināt un tajā piedalīties var katra ieinteresēta persona (sk. Civīllik. 499. р.).

Pilnīgi saprotams, ka šīs personas var iesniegt tiesai arī blakus sūdzības vispārējā kārtībā (sk. Sen. spr. 1868. g. Nr. 449. un 1878. g. Nr. 30.).

9. Dažās apsardzības kārtībā iztiesājamās lietās piedalās prokurātūras pārstāvis: 1) lai dotu slēdzienu lietās par personas atzīšanu par garā slimu [C. pr. n. 1538. (1918.), 1542. (1922.) р.], 2) lai ierosinātu apsardzības lietu, piem., lietās par

___________________________

1) Sal. arī Исаченко, Наше охранительное судопроизводство, Ж. M. Ю. 1898. g. Nr. 7, 136. — 140. lap. p.

Apsardzības lietās gan nav pielaižamas trešās personas Civīlproc. nol. 653. un sek. p. nozīmē, bet tomēr var ņemt dalību visas lieta ieinteresētās personas; arī apsardzības lietās bieži izšķirami jautājumi, kuri aizskar ne tikai lietas ierosinātāja, bet arī citu personu intereses, un liegt viņām ņemt dalību lietā, nozīmētu pārkāpt vispārējo principu „audiatur et altera pars", pie kam protams zem „par tiem" vai pusēm apsardzības lietās nav saprotami prasītājs un atbildētājs, bet gan lietā jeinteresētās Personas. Civīlproc. nol. 6. (4.) pants aprādītā nozīme piemērojams arī apsardzības lietās. Pats likums lieto termiņu „puses" arī noteikumos par apsardzības kārtību (1910., 1917., 2065. р.), zem kurām saprotamas taisni augšā minētās lietā ieinteresētās personas (Sen. spr. 13. XII. 1929. g. Nr. 1897 Morberga l.).

43

674

mantojuma apsardzību [C. pr. n. 1727. (1402.) р.]; par bezvēsts prombūtnē esoša mantu [C. pr. n. 1560. (1941), 1565. (1947.) p.]; par personas atzīšanu par gara slimu [C. pr. n 1533. (1913.) р.] vai izšķērdētāju [C. pr. n. 1548. (1928.) р.]. Prokuroram, kā lietas ierosinātajam, šādos gadījumos pieder tādas pat tiesības, kā pusei, piem., tiesība iesniegt pārsūdzības [sal. C. pr. n. 1546. (1926.), 1553. (1934.), 1556. (1937.) p].

10. Apsardzības kārtībā iztiesājamās lietas vienmēr beidzas ar lēmumu, bet ne ar spriedumu. Ja lēmumam ir blakus lēmuma raksturs un ja ar to lietu nenobejdz, tad tiesa to var pārgrozīt, kad pārgrozījušies lietas apstākli, tāpat kā katru blakus lēmumu [C. pr. n. 1014. (891.) р.] prasības lietā. Ja, turpretim, ar lēmumu apsardzības lieta nobeidzas, tad tas pārsūdzams blakus sūdzības kārtībā2) [sk. C. pr. n. 897. (784.) un turpm. р.]. Dažreiz šie lēmumi izpildāmi uz spriedumam līdzīga pamata. [sk. piem. C. pr. n. 1779. (146048.) р.]. Bez tam apsardzības kārtībā taisītie lēmumi atsevišķos gadījumos nekavē skatīt cauri lietu arī prasības kārtībā [C. pr. n. 1702. (2069.) р.]. Та piem., mantinieki, kuru lūgums apsardzības kārtībā apstiprināt testamentu atraidīts, var iesniegt prasību, lai prasības kārtībā atzītu testamentu par spēkā esošu [C. pr. n. 322. (215.), 323. (216.1 р.], un tiesa, kas atteikusies apsardzības kārtībā apstiprināt testamentu, neskatoties uz to, var sūdzību apmierināt prasības kārtībā, jo apsardzības kartība tiesa nekad neapspriež un neizšķir strīdus. Izceļoties strīdum tiesa vienmēr izbeidz lietas caurskatīšanu apsardzības kartībā, atļaujot pusēm tikt skaidrībā prasības kārtībā [C. pr. n. 1638. (2021.) р.]. Dažas lietas tomēr ir iespējams skatīt cauri tikai apsardzības kārtībā, un šajās lietās apsardzības kartība taisītos lēmumus nevar apstrīdēt ari prasības kartība, piem., lietās par ievešanu valdīšanā [C. pr. n. 1739. (1424.) p. un sek.]; par bezvēsts promesošā atzīšanu par mirušu [C. pr. n. 1565. (1947.) p. un sek.]; par personas atzīšanu par garā slimu [C. pr. n. 1533. (1913.) p. un sek.]; par izšķērdētāju, par bērnu leģitimēšanu (1522. un sek. p.) (Kr. Sen. 1898. g. spr. № 32.).

Tā kā C. pr. n. 904. (7901.) pants, kas dod tiesai iespēju

2) Izņēmuma veidā lēmumus lietās par mantojumu dalīšanu var pārsūdzēt apellācijas kārtībā (Civīlproc. nol. 1654. (1421.), 1643., 1737. (2026.) р.]. Attiecībā uz lēmumiem par personas atzīšanu par maksātnespējīgu — ārpus tirdzniecības — Senāta prakse vairākkārt grozīta: savos 1871. g. Nr. 754, 1881. g. Nr. 81 un 1882. g. Nr. 5 spriedumos Senāts atzina, ka šie lēmumi kā tādi, kas izspriež lietu pēc būtības — pārsūdzami apellācijas kārtībā, turpretim 1876. g. spr. Nr. 520, 1880. g. Nr. 154 un 1883. g. Nr. 13. Senāts pieturējās pie ieskata, ka šos lēmumus var pārsūdzēt tikai blakus sūdzības kārtībā.

675

pašai izlabot savu lēmumu, par kuru iesniegta blakus sūdzība, ir ievests vienīgi ar nolūku paātrināt iztiesāšanu un neapgrūtināt otro instanci ar tādu kludainu lēmumu pārbaudīšanu, kuru defektus, sakarā ar iesniegto sūdzību, atzīst un var izlabot pati pirmās instances tiesa, tad ir skaidrs, ka šis C. pr. n. 904. (7901.) p. noteikums piemērojams ari apsardzības kārtība. Tas pats jāsaka arī par C. pr. n. 1015. (8911)—1017. (8913.) pantu piemērošanu par spriedumu izlabošanu.

11. Otrās instances apsardzības kārtībā taisītos lēmumus, ja tie nobeidz lietas iztiesāšanu, var pārsūdzēt kasācijas kārtībā (Kr. Sen. 1894. g. sp. Nr. 97.).

12. Atsevišķu apsardzības kārtības lietu piekritība norādītā likumā [sk. piem. C. pr. n. 1725. (1401.), 1736. (1409.), 1739. (1424.), 1749. (1438.), 1761. (1451.), 1641., 1735. (2024.), 1658. (2030.), 1632. (2015.), 1626. (2009.) p]. Ja apsardzības kartība ierosināma lieta attiecas uz kādu mantu, tad gandrīz vienmēr piekritība nosakāma pēc šīs mantas atrašanās vietas. [Piem. C. pr. n. 1725. (1401.), 1736. (1409.), 1739. (1424), 1749. (1438.), 1761. (1451.) 1587. (1970.), 1658. (2030.), 1663. (2035.), 1689. (2056.) р.]. Ja apsardzības kartība ierosināma lieta attiecas uz jautājumu par personu, bet ne mantu, tad piekritība nosakāma pēc tas personas dzīves vietas, kuras intereses lieta skar [C. pr. n. 1523. (14601.), 1766. (14608.), 1533. (1913.), 1548. (1928.), 1559. (1940.), 1529. (1908.) р.]. Lietas par mantojumu piekrīt tiesai pēc mantojuma atklāšanās vietas [piem., C. pr. n. 1573. (1956.), 1632. (2015.), 1628. (2011.), 1636. (2019.), 1641., 1735. (2024.) р., sal. arī 322. (215.) р.], bet mantojuma mantas apsardzība — miertiesnesim pēc mantas atrašanās vietas [sk. C. pr. n. 1588. (1971.) р.].

Civīlproc. nol. 334. (227.) un 335. (228.) p. piemērošana par tiesas izvēli uz abpusēju vienošanos pielaižama tikai lūgumos par mantojuma dalīšanu [C. pr. n. 1641., 1735. (2024.) р.], Jo šīm lietam piemīt prasības raksturs; šajās lietās iesniedzamas arī apellācijas, bet ne blakus sūdzības [C. pr. n. 1654. (1421.) р.].

13. Lēmumu pārsūdzības termiņš, ja lūdzēji uz lietas caurlūkošanu apsardzības kartībā nav tikuši aicināti, skaitās tikai no tas dienas, kad lēmums viņiem kļuvis zināms. Tas netieši izriet no Civīlproc. nol. 819. (714.) p. satura, jo, ja persona nav aicināta un nezina tiesas sēdes dienu, tad šo pantu nevar piemērot [sal. ari C. pr. n. 1732. (1406.) p. un Kr. Sen. spr. 1874. g. № 98, 1874. g. № 425, 1882. g. № 72].

Pārsūdzības termiņš vispārējās tiesu iestādēs ir divas ne-

43*

676

dēlas [C. pr. n. 898. (785.) р.], bet miertiesās — septiņas dienas [C. pr. n. 262. ((167.) p.].1)

14. Civīlproc. nol. noteikumi par sprieduma spēkā nākšanu [1018. (892.) p. 1. pkts, 220. (156.) p. 1. pkts], pēc kuriem otrās instances spriedums pilnīgi aptver un izsmel pirmās instances spriedumu, — nav attiecināmi uz blakus lēmumiem apsardzības kārtībā, kuŗi paši par sevi nenāk „likumīgā spēkā", bet tikai paliek spēkā, vai paliek negrozāmi, ja tie vai nu netiek pārsūdzēti, vai tiek apstiprināti otrā instancē, kādēļ apsardzības lietās pirmās instances lēmums, kuru apstiprinājusi otrā instance, nezaudē savu patstāvīgo nozīmi un neskaitās par procesuālā ziņā izsmeltu ar otras instances apstiprinošu lēmumu (Sen. spr. 23. II. 1922. g. № 33 Rudzīša l.; 28. IX. — 26. X. 1923. g. № 212 Pētersona l.).

§ 156. Ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimešana.

Civīlproc. nol. 1523. (14601.) — 1528. (14607.) p. noteiktai bērnu leģitimešanas kartībai agrāk bija spēks un nozīme tikai Krievijas iekšējās guberņās. Šāda kārtība bij nepieciešama sakarā ar Latg. civīllik. (X. sēj. 1. d.) 1441. p. saturu, pēc kura pie kristīgas ticības piederīgu personu2) ārlaulības bērni leģitimējās ar vecāku iedošanos laulībā. Bet tādai leģitimācijai pēc X. sēj. 1. d. 1441. p. 2. pkt. iepriekš bij nepieciešams sevišķs tiesas Civīlproc. nol. 1523. (14601.) — 1528. (14607.) p. paredzētā kartībā taisīts lēmums par bērna leģitimāciju.

Rietumlatvijā (t. i. bijušā Baltijā), kur arī tagad spēkā esošais Civīllik. 173. p. pēc vecāku laulības, automātiski no laulības noslēgšanas laika, neprasot leģitimācijai kādu procesuālu aktu, piešķīra ārlaulības bērniem visas likumīgo bērnu tiesības, 1523. (14601.) — 1528. (14607.) pantus nenācās piemērot. Aiz tā paša iemesla pats ārlaulības bērnu leģitimācijas institūts, kā to bij nodibinājis 1891. gada 12. marta likums, nebij piemērojams rietumu Latvijā un, saskaņā ar bij. Krievijas Senāta civīlkasācijas departamenta paskaidrojumu (1900. g. № 6), vietējām bij. Baltijas apgabaltiesām pat nebij tiesības taisīt uz metriskām apliecībām uzrakstus par leģitimācijām, kas bij no-

_____________________

1) Par apgabaltiesas lēmumu, ar kuru noraidīts lūgums apstiprināt testamentu, Latgalē — pārsūdzībai paredzēts mēneša laiks (sk. Latg. civīllik. 10669. р.). Tāpat lēmumu ar kuriem uzaicinājuma kārtībā nepieteiktās tiesības atzītas par anullētām, pārsūdzami blakus kārtībā zināmos gadījumos arī mēneša laikā.

2) Ar Krievijas pagaidu valdības 1917. gada 20. marta likumu (Kr. lik. kr. 400) X. sēj. 1. d. 1441. p. attiecināts arī uz nekristīgo ticību piederīgiem.

677

tikušas uz Baltijas priekšreformas iekārtas tiesu iestāžu lēmumu pamata.

Faktu, ka ar konkrēto laulību leģitimēti pirms laulības dzimušie bērni, pēc Senāta tā paša paskaidrojuma, vajadzēja apliecināt, ievedot metriskās grāmatās atzīmi par to, ka vīrs atzīst minētos sievas bērnus par saviem.

Neskatoties uz to, bij tomēr gadījumi, ka aiz pārmērīgā garīgo (sevišķi romiešu-katoļu un pareizticīgo) konsistoriju formālisma, kuras atsacījās tamlīdzīgus ierakstus ievest metriskās grāmatās, vietējās bij. Baltijas tiesās ienāca lūgumi par leģitimāciju. Tiesas, ņemot vērā, ka šos lūgumus diktēja ārkārtīgi svarīgi dzīves prasījumi, ignorējot Civīlproc. nol. (1914. g. izd.) 1907. p. noteikumu,1) sāka pieņemt šāda veida lūgumus un piemērot Civīlproc. nol. 1523. (14601.) un turpmākos pantos paredzēto kārtību.

Pasaules karš, kad Latvijas iedzīvotāju lielā daļa evakuējās, sekojošā revolūcija un sakarā ar šiem apstākļiem metrisko grāmatu un dokumentu nozaudēšana un iznīcināšana noveda pie tā, ka iedzīvotāju lielam vairumam metrisko dokumentu vairs nebij, un to atjaunošana, sevišķi, ja šīs personas bij dzimušas vai iestājušās laulībā Krievijas iekšējās guberņās, — izrādījās pilnīgi neiespējama.

To ievērojot, 1924. g. 10. martā tika izdots likums par ārlaulībā dzimušo bērnu leģitimāciju (Lik. kr. 1924. g. 42), saskaņā ar kuru Civillikumu 173. p. un Latg. civīllik. 1441. p. izteikti vienādā redakcijā,2) pēc kuras agrāk Latgalē spēkā bijušā saistošā procesuālā leģitimācijas kārtība ar tiesas piedalīšanos nav vajadzīga.

Saskaņā ar šo likumu: 1) pēc laulības abiem vecākiem jāpaziņo rakstiski vai mutiski (šai gadījumā paziņojumu ieraksta protokolā) tai dzimtsarakstu nodaļai, kurā ārlaulībā dzimušais bērns reģistrēts, ka viņi ir salaulājušies un ka bērns no viņiem dzimis, klātpieliekot savas laulības un bērna dzimšanas apliecības. Uz paziņojuma un pielikto dokumentu pamata dzimtsarakstu nodaļas pārzinis izdara dzimšanas ierakstā attiecīgu izlabojumu un izdod jaunu dzimšanas apliecību par bērna dzimšanu laulībā bez labojumiem un aizrādījuma uz leģitimāciju [Lik. kr. 1924. g. 42. (2. p.) un Lik. kr. 1921. g. 47. (38. p.)]. 2) Attiecībā uz bērniem, kuri dzimuši pirms vietējās dzimtsarakstu nodaļas atklāšanas un kuru dzimšana reģi-

_______________________

1) Sal. Буковскiй — Узаконенiе внeбрачныхъ дeтей въ Прибалт. краe — Ж. М. Ю 1905 г. Iюнь, 218. un turpm. lap. p.

2) Civīllik. 173. р. un Latg. civīllik. 1441. p. izteikti šādi: „Ārlaulībā dzimušie bērni iegūst ar savu vecāku sekojošo laulību visas laulība dzimušu bērnu tiesības, skaitot no vecāku salaulāšanās dienas."

Ь78

strēta vietējās baznīcas metriskās grāmatās, vecākiem, pēc iestāšanās laulībā, ir tiesība griezties pie Iekšlietu ministrijas garīgo lietu pārvaldes, kas izdara tādu pat izlabojumu metriskās baznīcas grāmatās un izdod jaunu dzimšanas apliecību bez izlabojumiem un aizrādījuma uz leģitimāciju._ 3) Beidzot, gadījumos, kad iepriekš norādītā kārtībā leģitimāciju nokārtot, pareizāki — dabūt attiecīgu izlabotu metriku par dzimšanu nav iespējams vai nu tamdēļ, ka nav dzimšanas reģistru, vai aiz citiem kādiem iemesliem,1) — vecāki pēc iestāšanās laulībā var griezties pie apgabaltiesas ar lūgumu leģitimēt bērnu [C. pr. n. 1523. (14601.) — 1528. (14607.) р.]. Lūgumi par leģitimāciju personīgi pašiem lūdzējiem^ viejimer jāiesniedz apgabaltiesai [C. pr. n. 1523. (14601.) р.] pēc bērna vecāku vai bērna dzīves vietas. Lūgumam2) pievienojams [C. _pr. n. 1524. (14б02.)_ р.]: 1) paziņojums, ka leģitimējamais bērns dzimis no norādītiem vecākiem — lūdzējiem;3) paziņojumu var izdarīt pašā lūgumā; 2)_b_ērna dzimšanas apliecība, bet ja tādas nav, — var ņemt vērā citus dokumentus, kā arī liecinieku izsacījumus [sal. _C. pr. n. 1476. (1356.) p.]; 3) vecāku laulības apliecība. Minēto paziņojumu (1. pkts),_kurš ir tikai formāls fakta apliecinājums, ka leģitimējamais bērns dzimis no salaulātiem vecākiem, var_atvietot, ja nav iespējams tādu iesniegt (piem., ja kā_ds no vecākiem miris), ar citiem dokumentiem, kuriem būtu tāda pat nozīme, piem., ar lūgumu, kas kādreiz iesniegts dienestpersonai vai iestādei, ar testamentu, — ja_tikai no šiem dokumentiem skaidri redzams, ka vecāki atzīst bērnus par saviem (sal. ari Civīllik. 138. р.). Papildām krievu laikā bija pielaižamas arī liecinieku liecības (Kr. Sen. 1898. g.

1) Kaut gan likumdevējs šai trešā gadījumā gribējis dot iespēju panākt nepieciešamo leģitimāciju ar tiesas palīdzību gadījumos, kad laulība iestājušies vecāki, kuriem ir ārlaulības bērni, nevar citādā ceļā saņemt metriku, tad tomēr Civīlproc. nol. 1524. (14602.) p._noteikums p_ar bērna dzimšanas un vecāku laulības apliecību uzrādīšanu, _ trūkstot _ šīm metrikām, dod, stingri formāli ņemojt, tiesai pamatu atraidīt^ leģitimāciju. Tomēr nevajaga aizmirst, ka, iztrūkšot metrikai, saskaņā ar 1476. (1356.) p. tiesa var ņemt vērā citus rakstiskus dokumentus un arī liecinieku izteicienus (sal. arī Civīllik. 138. р.).

2) _Tādus lūgumus, ja viens no vecākiem miris, var iesniegt otrs vai vispār bērnu aizbildņi, bet ja bērni sasnieguši pilngadību, tad viņi paši. Skat. Kr. Sen. 1898. g. spr. Nr. 7, 10. jaut; Объяснит, записка къ проекту о пересмотр* законовъ по судебной части, V. sēj. 27.—29. lap. p-Ананьевъ, Ж. M. Ю 1900. g. № 10, 93.—ПО. lap. p.

3) Šim vecāku paziņojumam nav konstītūtīva_ atzīšanas rakstura, un tas nebūt nav tas pats, kas franču atzīšanas institūts; šāds paziņojums noder vienīgi fakta esamības konstatēšanai. Sal. arī Гасманъ, Внебрачный дЪти, Ж. М. Ю. 1914. g. Nr. 5; A. Būmanis, „Ārlaulības bērna un viņa mātes tiesiskais stāvoklis, 47. un turpm. lap. p.

679

spr. № 33). Tagad saskaņā a_r 1476 (1356.) p. grozījumu liecinieku izsacījumi pielaižami arī kā patstāvīgi pierādījumi.

Lūdzējus _aicina uz tiesu, kaut gan viņu ierašanās nav ob-ligātoriska. Šīs lietas skata .cauri aiz slēgtām durvīm [C. pr. n. 1526. (14605.) р.]. Tiesas lēmumu var pārsūdzēt tikai lietas dalībnieki, bet ne blakus personas (Kr. Sen. 1897.g. spr. №33; 1912. g. № 66), kam nav arī tiesības celt prasību par leģitimācijas atcelšanu aiz tiem pašiem apsvērumiem, aiz kuriem nav pieļaujams celt strīdu par bērnu dzimšanu laulībā, ja to atzinis bērna mātes vīrs [C. pr. n. 1472. (1352.) р.; Kr. Sen. 1899. g. spr._№ 21; 1897. g. № 33]. Pēc lēmuma spēkā stāšanās agrākās dzimšanas apliecības vietā Jiesa izdod jaunu,1) kas pilnīgi atvieto agrāko apliecību.

§ 157. Adopcija.

Leģitimēt var tikai savus bērnus, kurpretim adoptēt pēc 1913. gada 13. maija likuma var kā savus, tā arī svešus bērnus (Latg. Civīllik. I45\p. un Civīllik._175.2) un ĪSS1.?.). Adoptētais iegūst visas likumīgo bērnu civīlās tiesības un pienākumus (Latg. civīļlik. 1561. p. un Civīllik. 187., 188. р.), proti: l)_adop-tētāja uzvārdu,3) 2) tiesību prasīt uzturu un 3) tiesību_ mantot pēc adoptētāja; bet viņš paliek tikai par adoptētāja ģimenes, bet ne viņa _dzimtas jocekli. Kaut gan pēc vispārējā noteikuma Jīguma kārtībā, kādā notiek adopcija, nevar radīt un pārgrozīt publiskās tiesības, — tomēr Latvijas likums par pavalstniecību (Lik. kr. 1927. g. 93; 7. p.) nosaka expressis verbis, ka nepilng_adīgo adopjēto pavalstniecība līdz pilngadībai nosakāma pēc adoptētāju pavalstniecības. Adoptētais līdz ar mantošanas tiesību pēc adoptētāja patur arī tiesību

x) Dzimšanas apliecības paraugs: Latvijas Suverēnās Tautas vārdā Rīgas apgabaltiesas III. civīlnodala, saskaņā ar savu 1924. g. 15. marta lēmumu un uz tiesai priekšā stādīto dokumentu pamata, ar šo apliecina, ka Jānis Jāņa d. Krūmiņš ir dzimis Jaunjelgavā, tūkstots deviņi simti Piecpadsmitā (.1915.) gadā astotā (8.) _oktōbrī un ievests …….. grā-

•natās par . _. .^ . . ga_dā dzimušiem bērniem zem Nr. . . . .

Viņa vēcāki: tēvs Jānis Krūmiņš (nodarbošanās) un māte Marija Krūmiņ, dzim. Kalniņ.

Datums. Tiesnešu un sekretāra paraksti.

Z. v.

(Sk. 1924. g. Vaid. Vēstn. Nr. 65).

-) Civīllik. 175. p. agrāka redakcija paredzēja tikai svešu bērnu adopciju.

3)^ Adoptētāja tēva vārdu adoptējamais iegūst — kad viņam nav tēva vārda, t. i. ja viņš dzimis ārlaulībā, vai ir atradenis, vai ja viņam Patvaļīgi dots tēva vārds pēc krusttēva (Kr._ Sen. 1896. _g. spr. Nr. 32 un Ģ6); citos gadījumos nav pielaižama adoptētāja vārda kā tēva vārda došana, jo adoptējamais nepārtrauc saites ar savu ģimeni (Kr. Sen. 1909. ?. spr. Nr. 82).

680

mantot pēc vecākiem un saviem radiem, kaut arī vecāki zaudē attiecībā uz tādu bērnu savu vecāku varu

Lietas par adopciju piekrīt tagad vienīgi apgabaltiesām [C. pr. n. 1529. (1908.) un 1766. (14608.) р.], un kā izņēmums no šā noteikuma līdz šim uzglabājušies pagasttiesu likumu 108. (276.) un 109. (277.) pantu noteikumi, pēc kuriem lūgumi par pagastā dzīvojošo adopciju iesniedzami vietējai pagasttiesai1) (sal. arī Lik. kr. 1921. g. 266).

Latgalē adopcijas lietu subjektīvā piekritība ir divējāda, t. i. vai nu pēc adoptētāja vai arī adoptējamā dzīves vietas [C. pr. n. 1766, (14608.) р.], turpretim Rietumlatvijā šī piekritība nosakāma vienīgi pēc adoptējamā dzīves vietas [C. pr. n. 1529. (1908.) р.].

Lūgumu par adopciju iesniedz adoptētājs personīgi vai caur pilnvarnieku, bet pēdējā gadījumā pilnvarā vajadzīgs speciāls aizrādījums uz pilnvarojumu lūgt par adopciju (Kr. Sen. 1898. g. spr. № 32, 63 jaut.). Latgalē, saskaņā ar materiālo likumu (Latg. civīllik. 145.—151. р. р.), ir nepieciešamas ar attiecīgiem dokumentiem pastiprinātas ziņas par to: 1) ka adoptētājs nav jaunāks par 30 gadiem2) un ir vecāks par adoptējamo mazākais par 18 gadiem (ja adoptējamais nav viņa ārlaulības bērns — Latg. civīllik. 146. 1511. р.); 2) ka adoptējamo nav adoptējis jau kāds cits (Latg. civīllik. 147. p.); 3) ka adoptētāja laulātais draugs piekrīt adopcijai (Latgt civīllik. 150. p.); 4) adoptētajā laulībā dzimušo vai leģitimēto pilngadīgo bērnu notariāli apliecināta piekrišana vecākā ārlaulības bērna adopcijai, bet ja adoptētāja laulībā dzimušie vai leģitimētie bērni ir nepilngadīgi, tad viņu otra vecāka tādā pašā kārtībā izteikta piekrišana (Latg. civīllik. 1501. р.); 5) adoptējamā vecāku vai viņa aizbildņu un aizgādņu piekrišana, kā arī paša adoptējamā piekrišana, ja viņš sasniedzis 14 gadu vecumu (Latg. civīllik. 149. p.); 6) ārlaulības bērna mātes piekrišana, ja viņa ierakstīta metriskā ierakstā, vai atzīta par bērna māti no tiesas (Latg. civīllik. 1501. р.); 7) bīskapa piekrišana, ja adoptētājs pieder

______________________________

1) Šis noteikums pa daļai izskaidrojams ar to, ka Krievijā saskaņā ar X. sēj. 1. d. 155. p. zemnieku adopcija no mazpilsoņu un zemnieku puses tika izdarīta vienkārši pierakstot adoptējamo kroņa palātās pie adoptētāja ģimenes, un lietas par šo personu adopciju bij izņemtas no apgabaltiesu piekritības (Sen. spr. 1898. g. Nr. 32, 56. jaut.; 1899. g. Nr. 25): 1889. gada, izvedot tiesu reformu, dabīgi bij pagasttiesām atstāt šo zemnieku lietu piekritību; tomēr pēc visu citu lietu atņemšanas pagasttiesām 1922. g. adopcijas lietu piekritība pagasttiesām nav normāla.

2) Pēc vācu (BGB. 1744. p.) un franču (Code civil 343. p.) likumiem adoptētājs nedrīkst būt jaunāks par 50 gadiem; franču likums bez tam paredz, ka adoptētājam jābūt vismaz 15 gadus vecākam par adoptējamo.

681

pie garīdzniecības. Ja tiesai par kādu apstākli rodas šaubas, tad tā taisa lēmumu par papildu pierādījumu iesniegšanu, paziņojot par to lietas dalībniekiem (Kr. Sen. 1898. g. spr. № 64).

Rietumlatvijā personai, kas vēlas kādu adoptēt, jāiesniedz tiesai 1) ziņas par 18 gadu starpību vecumā starp adoptētāju un adoptējamo, ja pēdējais nav viņa ārlaulības bērns (adoptio naturam imitatur); 2) ziņas, ka adoptējamam nav paša pēcnācēju, vai lejupējo piekrišana svešu bērnu adopcijai; 3) visu lietā piedalošos personu piekrišana (Civīllik. 183. р.); 4) aizbildņu piekrišana; 5) bāriņu tiesas apliecinājums, ka adopcija nenāks adoptējamam par kaiti.

Tiesa paziņo pusēm par lietas nolikšanu uz sēdi [C. pr. n. 1767. (14609.) un 1531. (1910.) р.]. Lietas dalībnieku ierašanās nav obligātoriska, un tāpēc arī adoptētā ja nāve, ja viņš savu lūgumu par adoptēšanu iesniedzis, nav šķērslis adopcijai (Kr. Sen. 1898. g. spr. № 32. jaut 61).1) Tiesa pēc tam taisa lēmumu par adopcijas apstiprināšanu, kas uz tiesas paziņojuma pamata jāieraksta dzimtsarakstu nodalās reģistros (Lik. kr. 1921. g. 47; 34 р.), vai par atraidīšanu [C. pr. n. 1767. (14609.) un 1531. (1910.) р.]. Sūdzības par tiesas lēmumu iesniedzamas divu nedēļu laikā uz vispārēja pamata [C. pr. n. 1768. (145011.) un 1532. (1912.) р.]. Trešās, ieinteresētās personas var apsardzības kārtībā caurskatāmās lietas gaitas laikā celt iebildumus pret adopciļu, un bez tam Latgalē divu gadu laikā, skaitot no tiesas lēmuma spēkā stāšanās, prasības kārtībā apstrīdēt pašu lēmumu par adopciju. Šāds strīds pielaižams likai adoptētājam dzīvam esot [C. pr. n. 1769. (146912.) р.]. Rietumlatvijā pret adopciju dota iespēja celt iebildumus lietas iztiesāšanas laikā personām, kuru intereses ar adopciju aizskartas (piem. personas, kuru piekrišana vajadzīga, ja piekrišana nav dota; Civīllik. 183. р.). Bez tam Rietumlatvijā adoptētais pēc pilngadības sasniegšanas var atteikties no adopcijas (Civīllik. 186. р.). Pieteikums par atteikšanos no adopcijas piekrīt tai pašai tiesai, kas adopciju apstiprinājusi, un lietas iztiesāšana par atteikšanos no adopcijas padota tādai pat kārtībai kā adopcija [C. pr. n. 1531. (1910.) р.]. Bez tam uz līguma pamatotu adopciju var atcelt uz abu pušu vienošanos,

____________________________

1) Kaut arī Kr. Tiesu palāta šo jautājumu, ievērojot Civillikumu 185. р., izšķīrusi negātīvi (salīdz. Bukovskis, Komentārs, zem 185. р.), bet Latvijas Senāts paskaidrojis, ka adopcijas apstiprināšana var notikt arī pēc adoptētāja nāves, jo likums (Civīlproc. nol. 1910. p.; Pag. ties. lik. 109. p.) neprasa adopcijas dalībnieku klātbūtni tiesas sēdē; analoģiju adopcijas apstiprināšanā varētu redzēt noslēgtā līguma korrōboracijā; šī pēdējā izdarāma arī pēc viena vai pat abu kontrahentu nāves, ja vien korrōborācijas lūgums jau ticis iesniegts zemes grāmatu nodaļā (Sen. spr. 22. IV. 1931. g. Nr. 1461. Sarkanbārdis l.).

682

bet tikai abām pusēm dzīvām esot (Kr. Sen. spr. 1898 g № 32, jaut. 50. un 1900. g. № 10).

§ 158. Rīcības spējas atņemšana un ierobežošana.

Sevixšķu grupu apsardzības kārtībā sastāda lietas, kas attiecas uz personas atzīšanu par nespējīgu pārvaldīt savu mantu un rīkoties ar to (Entmūndigungsverfahren).

Mūsu materiālie un procesuālie likumi šinī grupā paredz: 1) lūgumus atzīt personu par nespējīgu pārvaldīt savu mantu un rīkoties ar to gara slimības dēļ [Civīllik. 498.—501. p. un C. pr. n. 1533. (1913.) — 1547. (1927.) р.], t. i. pilnīgu personiskas un mantiskas rīcības spējas ierobežošanu (Civillik. 502. р.) 1) un 2) lūgumus atzīt personu par izšķērdētāju [Civīllik. 506.—507. р.; C. pr. n. 1548. (1928.) — 1558. (1939.) р.], t. i. personas mantiskas rīcības spējas ierobežošanu (Civīllik. 509. р.).

I. Personas atzīšana par garā slimu.

Krievijā kā arī Latgalē līdz 1921. gadam personu varēja atzīt par vājprātīgu vai ārprātīgu2) tikai pēc tam, kad viņu speciāli pārbaudīja sevišķa kommisija pie guberņas valdes ārstniecības nodalās (Latg. civīllik. 368. p.) uz slimā ģimenes locekļa ierosinājumu (Latg. civīllik. 367. р.). Izdarot šo pārbaudi, slimam uzstādīja dažādus jautājumus, kas attiecās uz viņa darbību un mājas dzīvi. Visus guberņas yaldes ievāktos materiālus šinī lietā līdz ar protokolētiem jautājumiem slimajam un viņa dotām atbildēm iesniedza Senāta I. departamentam, kurš, pamatojoties uz iesniegtiem rakstiskiem (protokole-tiem) materiāliem, arī taisīja galīgo lēmumu attiecībā uz personas atzīšanu par vājprātīgu vai ārprātīgu.3)

________________________

1) Sal. arī Latg. civīllik. 5., 1016., 1017. un 1383. р.; С. pr. n. 27. (19.) un 463. (371.) р.; Not. nol. 87. p. 1. pkt.

2) Krievijas likums (Latg. civīllik. 365. un 366. p.) atšķir vājprātīgоs, kuri nav pie pilna prāta no mazotnes, un ārprātīgos, kuru vājprātības cēlonis ir kāda slimība, kas bieži spējīga novest slimojošo līdz trakumam, kad viņš spējīgs nodarīt ļaunumu kā sabiedrībai, tā arī pats sev un kuram tādēļ vajadzīga sevišķa uzraudzība. Kā vienu tā otru rīcības spēju zinā likums nekādu izšķirību netaisa. Cita nozīme atšķirībai, kuru paredz Latvijas likums attiecībā uz plānprātīgiem, kurieni netrūkst vajadzīgās saprašanas spējas vienkāršu lietu pārzināšanai un kuri tamdēļ var paši pārvaldīt savu mantu un brīvi rīkoties ar to (Civīllik. 497. un 498. p.).

3) Ja pārbaudāmā persona bij zemnieku kārtas, tad lēmumu par viņas atzīšanu par garā slimu taisīja pati guberņas valde, kas to arī izpildīja bez iesūtīšanas Senātam.

683

Tādā kārtā pati galvenā garantija par tā lēmuma pareizību, kurš atņēma pārbaudāmam viņa rīcības spēju, — tiešuma princips — šeit tika pavisam ignorēts.1) Līdz 1889. g. tiesu reformai Kurzemē un Igaunijā šo pārbaudi ari izdarīja guberņas valde Latg. civīllik. 368. un turpmākos pantos paredzētā kārtībā. Vidzemē (galvenā kārtā Rīgas pilsētā) Fogtu vai Landesfogtu tiesa uzdeva vienam vai vairākiem ārstiem pārbaudīt slimo un iesniegt par to rakstisku slēdzienu, uz kura pamata tiesa, neredzot slimo, lēma par personas atzīšanu par nespējīgu pārvaldīt savu mantu un rīkoties ar to. Šeit tā tad izšķiroša nozīme bija tā ārsta slēdzienam, kuram tiesa uzdeva slimā pārbaudīšanu; tiešuma princips netika ievērots un nebij pat mazākās garantijas, kas aizsargātu pārbaudāmo. Tādēļ Senāta 3. departaments 1886. g. 20. februāra, lēmumā atzina arī Vidzemē par vienīgo likumīgo pārbaudīšanas kārtību to, kāda paredzēta Latg. civīllik. 368. — 374. pantā.

Vācijā ,,Verfahren in Entmьndigungssachen" notiek uz otra laulātā, radnieka, personas, kurai jāgādā par slimo, vai prokurora lūguma pamata Amtsgericht'ā (ZPO. 645. — 663. p.), izdarot tiešu slimā nopratināšanu ārstu-psīchiatru klātbūtnē. Attiecīgo Amtsgericht'ā lēmumu atzīt personu par rīcības nespējīgu mēneša laikā var pārsūdzēt Landsgericht'ā, ceļot prasību, kas vērsta pret prokuroru, pie kam līdz ar to kā trešo personu (Streitsgenosse) pieaicina arī to personu, kas ierosinājusi pārbaudi (ZPO. 663. — 666. р.). Tālākai šo lietu gaitai piemīt prasības sūdzību raksturs (ZPO. 667. — 673. р.).

Latvijā2) pastāvošā kārtība, kas ievērojama atzīstot personu par garā slimu,3) izveidota uz stingriem tiešuma principa

__________________________

1) Liekas, ka nekur tiešuma principam nav tik liela nozīme, kā šeit, kur bieži slimā āriene, viņa gaita, kustības, mimika, sejas izteiksme var būt daudz nozīmīgāka, nekā viņa atbildes. Tādēļ būtu no liela svara, lai arī otra instance, kur blakus sūdzības kārtībā var ienākt lietas par personas atzīšanu par garā slimu, — neaprobežotos tikai ar iesūtīto rakstisko materiālu, bet izdarītu jaunu slimā pārbaudīšanu (skat. arī Буковскiй, Ж. M. Ю 1906. g. Nr. 2. 259. lap. р.).

2) Šī kārtība ar 1921. g. 10. maija likumu (Lik. kr. 1921. g. 98) attiecināta arī uz Latgali.

3) Civīllik. 497. un 498. p. atšķir plānprātīgоs, kuriem tomēr netrūkst vajadzīgās saprašanas spējas vienkāršu lietu pārzināšanai, no garā slimiem, vienalga, vai tie vājprātīgi no dzimuma, jeb ārprātīgi, t. i. vēlāk palikuši slimi. Pirmie ((plānprātīgie — Personen von schwachem Verstand) netiek ierobežoti rīcības spējā; otrie (garā slimie), ja viņi zaudējuši visas vai lielāko daļu no savām gara spējām — zaudē pilnīgi tiesību rīkoties par savu personu un mantu. Vācijas likums pielaiž rīcības spēju atņemšanu un aizgādnības iecelšanu kā garīgas slimības, tā arī plānprātības gadījumā (Geistesschwдche). Sal. ZPO. 645. un 661. p.

684

pamatiem. Ar attiecīgu lūgumu vai prokurora iesniegumu jāgriežas pie apgabaltiesas pēc slima dzīvesvietas. Lūgumu var iesniegt:

1) slimā ģimenes locekli;

2) svešas personas, ka_s pieradījušas savu interesi, t. i. kam ir pamats sargāt sevi un savus tuviniekus no slimā rīcības,1) vai kas pierādījušas savu mantisko interesi, un

3) prokuratūra, kas rīkojas publiski-tiesiskas interesēs.

Tā kā personas gara spēju pārbaudīšanas izdarīšana var kaitēt pašam pārbaudāmam un viņa mantiskam interesēju, tad šādu pārbaudīšanu pielaiž tikai tad, kad tiesa pārliecinājusies, ka aizdomas par gara slimību ir pietiekoši pamatotas. Šinī nolūkā likumdevējs paredzējis zināmas garantijas, kas nodrošina pārbaudāmā intereses, proti:

1) lūdzējam jāiesniedz ārsta apliecība par pārbaudāmā slimību [C. pr. n. 1534. (1914.) p.];2)

2) tiesai ir pienākums un tiesība vajadzības gadījuma iepriekš pārbaudīt tos apstākļus, uz kuriem pamatots lūgums par personas gara spēju pārbaudi, izdarot caur vienu no tiesas locekļiem izmeklēšanu uz vietas vai apkartnieku iztaujāšanu [C. pr. n. 1535. (1915.) p.];

3) jautājums par pārbaudīšanas izdarīšanu izlemjams un pārbaudīšana izdarāma slēgtā tiesas sēdē — [C. pr. n. 1535. (1915.), 1537. (1917.) р.];

4) pārbaudāma interešu aizstāvēšanai, ja viņš pats nav izraudzījis pilnvarnieku, priekšsēdētājs var iecelt kādu no zvērinātiem advokātiem;

5) tiesai dota iespēja, ja viņa atrod to par vajadzīgu, nodot pārbaudāmo uz zināmu laiku iepriekšējai ārstu uzraudzībai — [C. pr. n. 1540. (1920.) p.] un izvēlēties lietpratejus-ārstus [C. pr. n. 1537. (1917.) p.];

6) ja pārbaudāmas personas slimība neatļauj atvest viņu tiesā, tad tiesai pārbaudīšana jāizdara viņa atrašanās vietā, bet ja slimais nedzīvo tiesas atrašanās vietā, — viņa pārbaudīšanai sūtāms viens no tiesas locekļiem — [C. pr. n. 1538. (1918.) p.] un, beidzot,

7) aiz publiski-tiesiska rakstura, apsvērumiem, kā arī paša pārbaudāmā interesēs pie pārbaudīšanas jābūt klāt prokuratūras pārstāvim [C. pr. n. 1538. (1918.) р.], kurš dod savu atzinumu attiecībā uz personas atzīšanu par garā slimu.

______________________________

1) Salīdz. Erdman, I, 81. lap. p.

2) Arī prokuroram, ierosinot jautājumu par gara spēju parbaudīšanu, jāiesniedz ārsta apliecība.

685

Pārbaudīšanu izdara uzstādot slimam dažādus jautājumus, kas attiecas uz viņa darbību, mājas dzīvi u. t. t. Jautājumu nolūks noskaidrot, kādā mērā pārbaudāmais apzinās apkārtējos apstākļus un ir spējīgs apzinīgi, t. i. paredzot parastās sekas, pārvaldīt un rīkot savas lietas. Visus slimajam uzstādītos jautājumus un viņa atbildes, kuriem ir kādas raksturīgas īpatnības, protokolē [C. pr. n. 1539. (1919.) р.], pēc kam eksperti — ārsti speciālisti dod rakstisku atzinumu.

Tiesas lēmumu atzīt personu par garā slimu un par nespējīgu pārvaldīt savu mantu un rīkoties ar to, kā arī iecelt aizgādnību viņam pašam un viņa mantai, nosūta attiecīgai aizbildnības iestādei aizgādņa iecelšanai [C. pr. n. 1544. (1924.) р.].

Slimā pārbaudīšanas izdevumus, (atlīdzību ārstiem — lietpratējiem, izdevumus sakarā ar tiesas locekļa izbraukšanu uz vietas izmeklēšanas vai pārbaudīšanas nolūkā, slimā iepriekšējās novērošanas izdevumus) sedz no mantas, kas pieder par garā slimu atzītai personai, bet gadījumā, kad lūgums tiek atstāts bez sekām — no valsts līdzekļiem.

Tomēr, ja tiesa atzīst privātas personas lūgumu pārbaudīt kādas personas gara spējas par negodīgu, t. i. izdarītu mantkārīgos vai citādos personīgos nolūkos, viņa var šos izdevumus uzlikt lūdzējam [C. pr. n. 1545. (1925.) p.].1)

Ja atsevišķos gadījumos apstākļi to prasa, tad tiesa, noliekot medicīnisku pārbaudi, var līdz ar to nolemt nodibināt iepriekšēju pagaidu aizgādnību, par ko paziņo vietējai bāriņu tiesai [C. pr. n. 1535. (1915.) p.].2)

Likums pilnīgi noklusē par tiesas lēmuma publicēšanu. Ja ņem vērā, ka ne visus, kas atzīti par garā slimiem, ievieto slimnīcās, un ka atrazdamies brīvībā persona, ko tiesa atzinusi par rīcības nespējīgu, var slēgt darījumus, atsavināt savu mantu, — tad tas apstāklis, ka likumā nav attiecīga noteikuma par tiesas lēmuma publicēšanu un paziņošanu visām zemes grāmatu nodaļām, kā tas paredzēts C. pr. n. 1554. (1935.) p. atzīstot personu par izšķērdētāju, izskaidrojams vienīgi kā gadījuma rakstura nepilnība3) un tiesām ir pilnīgs pamats izdarīt

_______________________________

1) Sal. arī Vācijas ZPO. 658. p.

2) Civīlproc. nol. 1915. pantā paredzētais lēmums neizšķir pēc būtības un galīgi jautājumu par to, vai zināmā persona ir atzīstama par garā vāju, vai nē, un tamdēļ, tāds lēmums nav pārsūdzams kasācijas kārtībā (Sen. spr. 31. I. 1923. g. Martinson l.).

3) Civīlproc. nol. 1554. (1935.) p. radies acīmredzot sakarā ar Civīllik. 510. р., kurš paredz sludināšanu.

686

tādu izsludināšanu, rīkojoties uz C. pr. n. 11. (9.) p. pamata pēc analoģijas ar 1554. (1933.) p.1)

Tiesas, lēmumu atzīt personu par garā slimu vai par lūguma noraidīšanu var pārsūdzēt ar blakus sūdzību (divu nedēļu laikā) un pēc tam arī kasācijas kārtībā.2)

Slimā izveseļošanās gadījumā kā viņš pats, tā arī viņa aizgādnis, viņa ģimenes locekli vai arī prokuratūras pārstāvis var lūgt apgabaltiesu atcelt viņam un viņa mantībai iecelto aizgādnību. Šinī gadījumā kārtība ir tāda pati, kā pie atzīšanas par garā slimu, pie kam lūdzējam vispirms jāiesniedz ārsta apliecība par slimā izveseļošanos.

Ārzemēs saslimušu garā slimu Latvijas pilsoņu pārbaudīšanas kārtība paredzēta Latgales civillikumu 370. p. Šo pārbaudīšanu izdara Latvijas sūtniecības jeb konsulāta pārstāvim esot klāt pēc tās valsts likumiem, kur slimais atrodas. Pārbaudīšanas aktu līdz ar tulkojumu un apliecinājumu nosūta caur Ārlietu ministriju Tieslietu ministrijai, kura savukārt to nosūta attiecīgai apgabaltiesai3) aizgādnības nodibināšanai.

II. Personu atzīšana par izšķērdētājiem.

Personu atzīšanu par izšķērdētājiem izdara apmēram tādā pašā kārtībā kā atzīšanu par garā slimiem [C. pr. n. 1548. (1928.) — 1558. (1939.) p.].

Tomēr šeit apgabaltiesas uzdevums ir ievērojami grūtāks vispirms jau tādēļ, ka pazīmes, ko likums4) paredz izškēr-

___________________________

1) Sal. Буковскiй, Ж. M. Ю. 1906. g. februāris, 256. un turpm. lap. p. Saskaņa ar Latg. civīllik. 374. un 3741. p. tiesas lēmuma izsludināšana piekrita aizbildnības iestādei, kurai tika piesūtīts lēmums par aizgādnības iecelšanu. Tiesas publikācija bija izdarāma Vald. Vēstnesī bez maksas (Lik. kr. 1889. g. 26. jūn. (6131.) IV, 1. nod.). Aiz pārpratuma netika ievērots, ka vietējos Civillikumos tāda panta nav.

2) Spēkā esošais likums neparedz slimā atsvabināšanu no kasācijas drošības naudas. Tāda atsvabināšana bija paredzēta jaunā Civilproc. nolik. projektā. Sk. Буковскiй, Ж. M. Ю. 1906. g. Nr. 2.

3) Latg. civīllit 370. p. neizlabotais teksts paredz šā pārbaudes akta iesniegšanu Senātam, no kuŗa Krievijā atkarājās lēmums par aizgādnības iecelšanu slimajam. Tā kā Latvijā šāda lēmuma taisīšanai kompetenta vienīgi apgabaltiesa, tad minētā akta nodošana apgabaltiesai uzskatāma par pilnīgi pareizu.

4) Civīllik. 506. p. nosaka: „Personu, kura bez mērķa un mēra tā šķiež savu mantu, ka tas nestāv nekādā saskaņā un samērā ar viņas ienākumiem un jābaidās, ka viņa kritīs galīgā nabadzībā, …. var atzīt par izšķērdētāju ….". 299. p. (Kriev. lik. kop. XIV. sēj. 1916. g. izd.) nosaka: "Въ предупрежденiе и пресеченiе роскоши безмерной и расточительной, въ обузданiе излишества, безпутства и мотовства могутъ быть учреждаемы опеки" Agrāk Krievijā, ja izšķērdētājs bija muižnieks, aizbildnības iecelšana atkarājās no galvenā guberņas priekšnieka, kas lika priekšā muižniecībai

687

dības noteikšanai, nav tik skaidras un noteiktas, kā gara slimības gadījumos, bet mainās atkarībā no šķiras, kurai attiecīgā persona pieder, no aprindām, kurās viņā dzīvo, viņas dzīves apstākļiem, bieži no viņas aroda un nodarbošanās. Tā veikalnieks, kam nepieciešami plaši sakari banku, tirgotāju un rūpnieku aprindās un kas spiests šo sakaru uzturēšanai vest plašāku dzīves veidu, turēt daudz kalpotāju, rīkot dārgi maksājošas viesības, — netiks atzīts par izšķērdētāju, kaut arī viņa izdevumi neatbilstu viņa ienākumiem, kurpretim vienkāršs provinces pilsētiņas vai lauku iedzīvotājs, ja viņš sāk atšķirties no savām aprindām ar saviem apstākļiem nepiemērotiem izdevumiem vai arī sāks nodarboties ar viņa parastai darbībai nepiemērotām, riskantām, kaut arī veikalnieciska rakstura, operācijām, viegli var sacelt pārmetumus par izšķērdību.

Otra grūtība ir tā, ka šinī gadījumā tiesai nenāk palīgā ārsti-lietpratēji, kas ievērojami atvieglo tiesas uzdevumu atzīstot personu par garā slimu. Lūdzējam, kas ierosina atzīt personu par izšķērdētāju, nav jāiesniedz arī medicīniskā apliecība, bez kādas tiesa nemaz nelūko cauri iesniegto lūgumu atzīt kādu par garā slimu.

No otras puses, šeit nav arī to garantiju, kuras tiesa izlieto par garā slimu atzīstamā interešu aizsardzībai, kurpretim gan sekas, kas izriet no personas atzīšanas par izšķērdētāju, kaut arī pēc būtības tās gandrīz līdzīgas1) sekām atzīstot personu par garā slimu, — atstāj uz personu, kas atzīta par izsšķērdētāju, daudz dziļāku un smagāku iespaidu kā uz garā slimu, kurš sakāra ar pavājinātu vai pat pilnīgi paralizētu apziņu nav spējīgs aptvert to beztiesīgo juridisko stāvokli, kādā

rūpēties par aizbildnības iecelšanu izšķērdētāja mantībai, bet ja tā atsacītos — pats uzdot iecelt aizbildnību, paziņojot par to Senāta I. departamentam (303. un turpm. р.). Aizbildnības iecelšanu goda pilsoņiem, tirgotājiem un mazpilsoņiem ierosināja guberņas priekšnieks vai gubernators uz tirgotāju vai mazpilsoņu sabiedrības sprieduma pamata, kuru iesniedza guberņas valdei apstiprināšanai un izpildīšanai (min. lik. 311. un 312. р.). Beidzot, lauku iedzīvotājus sākot ar 1912. gadu varēja atzīt par izšķērdētājiem apgabaltiesa Civīlproc. nol. 146013.—146028. p. paredzētā kārtībā, kura līdzīga tagād Latvijā spēka esošai minēto lietu, caurskatīšanas kārtībai.

_________________________

1) Civillikums pielīdzina personu, kas atzīta par izšķērdētāju, viņas mantas pārvaldības ziņā garā slimiem (509. p.), atņem viņai tiesības bez aizgādņa .ziņas pieņemt mantojumu (2624. р.), būt par liecinieku citai personai pie testamenta sastādīšanas (2064. р.), pašai sastādīt testamentu (1984. un 1988. p.), būt par aizbildni (316. p.) un aizgādni (494. р.). Civillikumu pārgrozījumu projekts paredzēja arī vecāku varas atņemšanu vecākiem uz laiku, kamēr tie atzīti par izšķērdētājiem (skat. arī BGB. 1676. р.).

683

viņu nostādījis apgabaltiesas lēmums. Izšķērdētājs atrodas pavisam citādā stāvoklī, jo būdams pie pilnas apziņas viņš tādu tiesas lēmumu, kurš nostāda viņu uz visu mūžu kā septiņgadīgu bērnu,1) kas atkarīgs no otras personas, nevar neuzņemt ar zināmu sāpīguma izjūtu.

Jāņem vērā arī tas, ka izšķērdētāja restitutio in integrum gandrīz izslēgta aiz tā iemesla, ka Civīllik. 511. p. paredzēto izšķērdētāja uzskatu un dzīves veida pārmaiņu, kas nepieciešama par izšķērdētāju nodibinātās aizbildnības izbeigšanai, nekad nav iespējams konstatēt, jo, atrodoties pilnīga atkarībā no sava aizgādņa, izšķērdētājam nav nekādas iespējas pierādīt tiesai šo pārmaiņu. Viss aprādītais noved pie slēdziena, ka šim gadījumā, tiesai, taisot savu lēmumu, sevišķi jāuzmanās un jāiedziļinās lietā.2)

Tādēļ parasti nevienā procesā pat prasības kārtībā nav novērojams tāds asums un preteškība, kā lietās attiecībā uz personas atzīšanu par izšķērdētāju.

Šīs lietas ierosina uz radnieku vai tuvu personu (starp citu arī līgumiska mantinieka — Civīllik. 2494. p.) lūgumu vai arī ar prokuratūras priekšlikumu (Civīllik. 506. р.), un tās caurskata apgabaltiesa pēc domātā izšķērdētāja dzīves vietas. Lūgumā vai priekšlikumā, kuriem jāpievieno noraksts izsniegšanai domātam izšķērdētājam [C. pr. n. 1550. (1930.) р.], jānorāda uz pēdējā rīcību, kas radījusi nepieciešamību nodibināt aizgādnību, uzdodot ari attiecīgus pierādījumus [C. pr. n. 1549. (1929.) р.]. Tiesas rīcība tomēr nav ierobežota pārbaudot tikai lūdzēja uzrādītos apstākļus, bet pilnīgas taisnības labad un ievērojot lietas publiski-tiesisko raksturu tiesa var caur vienu no tiesas locekļiem tuvāk izpētīt par izšķērdētāju atzīstamā dzīves veidu, iztaujājot ne tikai viņa radniekus, bet arī apkaimiešus. Lietas tālākā iztiesāšana padota vispārējai prasības procesa sacīkstes kārtībai, pie kam domātam izšķērdētājam piešķirtas visas tās tiesības, kas sacīkstes kārtībā pieder atbildētājam, izņemot tiesību celt pretprasību un pieaicināt trešo personu. Lēmumu atzīt personu par izšķērdetāju un nodibināt aizgādnību viņa mantībai izsludina

_________________________

1) Saskaņā ar BGB. 114. р., izšķērdētājus un garā slimus rīcības spēju ziņā pielīdzina septiņgadīgam bērnam.

2) Izšķērdību nevajaga sajaukt ar devību vai arī ar personas sabiedrisko un oikonomisko stāvokli saistītiem izdevumiem. Ne katrai izšķērdībai seko sabiedrības vai valsts pārraudzības nepieciešamība aizgādnības veidā, bet tikai tādai izšķērdībai, kura draud ar ievērojamu kaitējumu paša izšķērdētāja un viņa ģimenes locekļu materiālām interesēm (skat. manos kommentāros motīvus pie Civīllik. 506. р.).

689

„Valdības Vēstnesī" un paziņo vietējai bāriņu tiesai aizgādņa iecelšanai ka arī visam attiecīgai apgabaltiesai padotām zemes grāmatu nodaļām paziņojuma izlikšanai redzamās vietās [C. pr. n. 1554. (1935.) р.].

Kamēr tiesa nav izlēmusi lietu pēc būtības, likums neatļauj nodibināt iepriekšēju pagaidu aizgādnību, kā tas paredzēts, kad iesniegts lūgums atzīt personu par garā slimu [C. pr. n. 1535. (1915.) р.], bet tas vietā, ja stāvoklis ir draudošs un lūgums ticams, tiesai un steidzamos gadījumos arī tiesas priekšsēdētajām ir tiesība, uz ierosinātāju lūgumu, spert mantas nodrošināšanas soļus pret iespējamo mantas izšķērdēšanu. Šie nodrošināšanās līdzekļi un veidi pilnīgi atbilst prasību nodrošināšanai paredzētai kārtībai [C. pr. n. 1549. (1929.) р.].

Tiesāšanas izdevumus šajās lietās sedz no mantas, kas pieder par izšķērdētāju atzītai personai.1) Turpretim, ja lūgumu atstāj bez ievērības, tad šie izdevumi jāsedz personai, kas iesniegusi nepamatoto lūgumu, bet ja lieta ierosināta uz prokuratūras priekšlikumu, tad izdevumus sedz valsts [C. pr. n. 1558. (1939.) р.].

Likums [Civīllik. 511. p. un C. pr. n. 1555. (1936.) р.] paredz, ka tiesa uz attiecīgu lūgumu var atcelt aizgādnību, ja nav nekādu šaubu par to, ka izšķērdētājs pilnīgi grozījis savus uzskatus un dzīves veidu. Tādā gadījumā pats izšķērdētājs vai viņa aizgādnis var griezties pie apgabaltiesas ar lūgumu atcelt aizgādnību, pie kam šī lūguma norakstu nosūta personai, kas ierosinājusi atzīšanu par izšķērdētāju, bet viņas prombūtnes vai neatrašanas gadījumā — prokuroram [C. pr. n. 1556. (1937.) р.].

Praksē tomēr pilnīgi neiespējams konstatēt šo izšķērdētajā uzskatu pārmaiņu, jo viņa rīcībā un pārvaldīšanā neatrodas nekāda manta, un viņš ir pilnīgi atkarīgs no sava aizgādņa, kura interesēs pa lielākai daļai nebūt nav aizgādnības atcelšana, jo viņš par savām pūlēm aizgādnības lietā saņem noteiktu atalgojumu. Par izšķērdētāju atzītai personai tādā kārtā tiek radīts circulus vitiosus.2)

_____________________

1) Saskaņā ar 1889. g. 26. jūnija lik. (Lik. kr. 1889. g. Nr. 6131 IV, 1., 5. р. р.), tiesas lēmums atzīt kādu personu par izšķērdētāju izsludināms Valdības Vēstnesī bez maksas. Sal. arī Kr. lik. kop. XIV. sēj. 1916. g. izd. 300. p.

2) Civillikumu pārgrozījumu projekts paredz pārejas stāvokli, kad tiesa var atļaut izšķērdētājam patstāvīgi rīkoties ar mantas ienākumiem.

44

690

§ 159. Bezvēsts prombūtne1) un personas atzīšana par mirušu.

I. Cilvēka fiziskā dzīve sākas ar viņa dzimšanu un beidzas ar nāvi. Abus momentus vispār var pareizi un skaidri noteikt. Tomēr dažreiz nāves momentu pilnīgi noteikti konstatēt nav iespējams, ja par to nav noteiktu ziņu, bet ir tikai pamats zināmiem slēdzieniem.

Ir bieži tādi gadījumi, kad persona pazūd no savas parastās dzīves un nodarbošanās vietas, neatstājusi, pilnvarnieku un nedevusi nekādu rīkojumu par savu mantu. Šādi gadījumi bija par pamatu tam, ka Krievijā ieveda bezvēsts prombūtnes atzīšanas institūtu, kurš kā juridisks institūts bija spēkā arī Latgalē. Bezvēsts prombūtnes institūta mērķis pirmā kārtā ir — gādība par bezvēsts promesošā mantu, kura var iet zudumā vai tikt izputināta,2) bet pēc tam — dot bezvēsts promesošā likumīgiem mantiniekiem iespēju pārņemt šo mantu.

Pēc Kriev. lik. kop. IX. sēj. (Законы о состоянiяхъ.) 7. p. par bezvēsts promesošiem skaitās tie, par kuru atrašanās vietu nav saņemtas nekādas žīņas desmit gadu laikā, skaitot no dzīves vietas atstāšanas dienas. Pēc 1929. gada 30. aprīļa likuma (Lik. kr. 83.), kas ir spēkā visā Latvijā, agrākais likums attiecībā uz personas atzīšanu par bezvēsts promesošu [C. pr. n. 1914. g. izd. 1451.— 1460. р.], kurš bij spēkā tikai Latgalē, zaudējis savu nozīmi,3) jo tas atvietots ar noteikumiem par personas atzīšanu par

mirušu.

Bijušās Baltijas civillikumi nepazina un nepazīst personas bezvēsts prombūtnes institūtu, bet toties rēķinās vispār ar personas prombūtnes iespēju un sevišķi ņem aizsardzībā personas, kuras ir piespiestā prombūtnē, ja tikai šīs prombūtnes iemesli nav peļami (sal. Civīllik. 3088.—3092. р.).

1) Skat. M. И. Брунъ, О безвестномъ отсутствiи въ международномъ частномъ праве 1914. g. ; Исаченко, Ж. М. Ю. 1899. g. № 1. 91—96. lap. р.; Гасманъ, Борьба закона за и противъ безвестности отсутствующего ответчика, Ж. М. Ю. 1915. g. № 6.

2) Saskaņā ar Kr. Senāta 1887. g. spr. Nr. 32 bezvēsts promesošā mantas aizgādnim nav tiesība meklēt bezvēsts promesošā mantu, kad šī manta nav tikusi nodota viņa glabāšanā, bet izrādījusies kādas svešas personas rokās. Šāds Sen. paskaidrojums tomēr, kā pareizi aizrāda Isačenko (Ж. M. Ю. 1899. g. Nr. l, 96. lap. р.), izsauc lielas šaubas par tā pareizību.

3) Tamdēļ arī Civīlproc. nol. IV. gr. 5. nod. virsraksts: „Pārliecināšanās par bezvēsts prombūtni..," tagad uzskatāms par nepareizu, jo agrākais 1458. p. atcelts un nekāda pārliecināšanās par bezvēsts prombūtni vai tādas atzīšanu, kā tas bija agrāk, tagad nenotiek.

691

Latvijas materiālās tiesībās ir noteikumi par negotiorum gestio institūtu; uz šo noteikumu pamata katra persona bez promesošā pilnvaras un uzdevuma var uzņemties viņa lietu pārvaldīšanu, rīkojoties pēdējā interesēs. Pieņemot, ka promesošais šādu viņa lietu pārvaldīšanu viņa interesēs atzītu par labu, — likums paredz, ka šādos apstākļos starp promesošo pārstāvamo un negotiorum gestor'u nodibinās īpatnējas juridiskas attiecības, kas ļoti tuvas pilnvarojuma attiecībām (sal. Civīllik. 4423. un sek. р.). Во. iemeslu, dēļ promesošā mantai, kuru pārvalda godīgs negotiorum gestor's, aizgādnības nodibināšana ir nevajadzīga.

Ja promesošais nav atstājis pilnvarnieku un ja nav arī

godīga negotiorum gestor'a, vai arī ja negotiorum gestor's rīkojas pretēji promesošā interesēm un tādēļ rodas vajadzība

apsargāt promesošā mantu vai tiesības, tad materiālās tiesības

(Civīllik. 516. — 517. p.) atļauj un pat uzliek par pienākumu ap

gabaltiesai pēc promesoša pēdējās dzīves vietas nodibināt aiz

gādnību promesošā mantas apsardzībai un pārziņai.1) Kā re

dzams no likumdošanas motīviem, promesošā mantas aizgād

nības nolūks ir tas, lai promesošais pats dotu rīkojumus par

savas mantas pārvaldīšanu, un tieši tāpēc viņam ziņo par aiz

gādnības nodibināšanu vai nu caur publikāciju, vai arī nosūtot

attiecīgā lēmuma norakstu [C. pr. n. 1562. (1944.) р.].

Lūgt nodibināt aizgādnību ir tiesība visiem, kas ieinteresēti promesošā mantas apsargāšanā vai viņa tiesību aizstāvēšanā (mantiniekiem, radiem, līdzīpašniekiem, kreditoriem), un tāpat arī prokuratūras amatpersonām [C. pr. n. 1560. (1940.) р.]. Ja tiesa, konstatējusi materiālā likumā (Civīllik. 517. p.) paredzēto apstākļu esamību,2) nāk pie slēdziena, ka promesošā mantai jānodibina aizgādnība, — tā taisa lēmumu, ko paziņo vietējai bāriņu tiesai aizgādņa iecelšanai [C. pr. n. 1561. (1942.) р.] un tai pašā laikā lēmuma norakstu nosūta promesošam, ja viņa atrašanās vieta ir zināma, bet ja tā nav zināma, tad lēmumu izsludina „Valdības Vēstnesī" [C. pr. n. 1562. (1944.) р.].

_________________________

1) Pie tam nav nemaz nepieciešams, lai promesošā atrašanās vieta būtu nezināma (sal. Civīlproc. nol. 1562. (1944.) р.). Likums (Civīlproc. nol. 1940.—1946. p. un priv. lik. 516.—522. p.) jautājuma par prombūtnes aizgādnības nodibināšanu nemaz nešķiro prombūtni no bezvēsts prombūtnes; tāpēc dēļ prombūtnes aizgādnības nodibināšanas pietiek, ja tiesa konstatē attiecīgas personas prombūtni, kaut arī viņas dzīves vieta būtu zināma (Sen. spr. IV. 1929. g. Nr. 198 Strauchu l.).

2) Šie nosacījumi ir šādi: 1) personas prombūtne, 2) pilnvarnieka neatstāšana, 3) negotiorum gestor'a iztrūkums, vai 4) negotiorum gestor'a pārvaldības atzīšana par neatbilstošu promesošā interesēm.

44*

692

Ieceltais aizgādnis aprobežojas vienīgi ar promesošā mantas un tiesību apsargāšanu un pārzināšanu (Civīllik. 518. p.).1) Šāda aizgādnība izbeidzas: 1) kad promesošais atgriežas vai pats dod rīkojumus par savas mantas pārvaldīšanu; 2) kad dabūtas noteiktas ziņas par viņa nāvi un, beidzot, 3) kad tiesa atzīst viņu par mirušu [C. pr. n. 1563, (1945.) p. un Civīllik. 522. р.]. Tiesas lēmumu, ar kuru nolemts nodibināt aizgādnību vai atraidīt lūgumu par aizgādnības nodibināšanu, var pārsūdzēt blakus sūdzības kārtībā divu nedēļu laikā [C. pr. n. 1564. (1946.) p.].2)

II. Iepriekš aplūkotas tiesas darbības mērķis ir tikai promesošā mantas apsardzība.

Pavisam cits mērķis ir bezvēsts promesošā izsludināšanai par mirušu.3) Tās mērķis ir radīt iespēju bezvēsts promesošā mantas pārejai uz mantiniekiem, pie kam Rietumlatvijā ne materiālais (Civīllik. 524.—528. р.), ne procesuālais [C. pr. n. 1565. (1947.) un turpm. р.] likums nenorāda, kad un jcādos apstākļos persona skaitāma par bezvēsts promesošu. Šeit tā tad bezvēsts prombūtnei ir nevis juridiska, bet faktiskas ikdienīškas parādības nozīme, ko konstatē tiesa un kas saistīta ar zināmām juridiskām sekām.

Pēc vecās kārtības, kas pamatota uz 90. Dāvīda dziesmas 10 pantu (sal. avotu pie Civīllik. 524. p.),4) bezvēsts promesošo varēja atzīt par mirušu ne agrāki kā pēc 70 gadu vecuma sasniegšanas. Bet ja tajā laikā, kad par promesošo saņemtas

_______________________________

1) Aizgādnim, kurš iecelts par prombūtnē vai bezvēsts prombūtnē esošo, lai apsargātu un pārzinātu promesošā mantību (Civīllik. 518. р.). nevar noliegt izdot šai nolūkā attiecīgu pilnvaru (Civīllik. 413., 495. p.) citām personām. Tādēļ, saprotams, aizgādnim tiesība arī pilnvaru atsaukt, jo vairāk tādu pilnvaru, kura datu jau iepriekš ieceltam pilnvarniekam tās pašas tiesības (mantas pārvaldīšanas ziņa), kuras pieder un pie tam pieder vienīgi pašam aizgādnim, un par kuru izpildīšanu aizgādnis tieši pats atbild (Sen. spr. 1924. g. Nr. 101 Kvint l.).

2) Promesošā mantības aizgādnis ir formāli vēl pietiekoši leģitimēts pārsūdzēt apgabaltiesas lēmumu par aizgādnības atcelšanu, jo ja šādi lēmumi faktiski tika pārsūdzēti līdz viņu izpildīšanai, t. i. līdz bāru tiesas lēmuma taisīšanai par konkrētā aizgādņa atsvabināšanu no amata, tas vēl būtu līdz šim momentam legitimets uzstāties tiesā vismaz tik tālu, cik lieta grozās ap paša lēmuma (par aizgādnības atcelšanu) pārsūdzēšanu, jo citādi viņa aizsargājamā mantība būtu palikusi bez formālas aizstāvēšanas un nebūtu cita mantības pārstāvja, kas lēmumu būtu varējis pārsūdzēt. Būtu arī pārkāpts princips, ka jābūt divām instancēm (Tiesu iek. lik. 5. p.) (Sen. spr. 28. IX. 1928. g. Nr. 297, Kuldīgas brālības l.).

3) Analoģiski vācu Aufgebotsverfahren zum Zwecke der Todeserklдrung ZPO. 960. — 976. p.

4) Dāvida dziesma skan: „Mūsu dzīvības laiks stāv 70 gadus, vai ja kas loti stiprs, 80 gadus, un viņas labums ir grūtums un bēdas."

693

pēdējās ziņas, viņš jau bijis 70 vai vairāk gadu vecs, tad viņu varēja atzīt par mirušu ne agrāk kā pēc 5 gadiem no šo ziņu saņemšanas (Civīllik. 524. un 525. p. agrākā redakcijā). 1929. gada 30. aprīli visai Latvijai izdotais likums (Lik. kr. 1929. g. 83.), sekojot Vācijas (BGB § 13.—20.) un Šveices (ZGB § 35.—38.) likumdošanai, — raugās, vai promesošais pazudis nāves briesmu laikā (kaujas laukā, katastrofā) vai arī normālas dzīves apstākļos. Pirmā gadījumā ieinteresētās personas1) vai, ja tādu nav, tad mantojuma masas aizgādnis vai prokuratūra var lūgt atzīt personu par mirušu pēc tam, kad pagājuši trīs gadi no nāves briesmu laika, un neatkarīgi no bezvēsts prombūtnē esošā vecuma. Ja noteiktu ziņu par nāves briesmām nav, bet persona pazudusi kara laikā, jeb kuģim, vai lidošanas aparātam bojā ejot, — tad lūgumu atzīt personu par mirušu var iesniegt ne agrāk, kā pēc trim gadiem no miera noslēgšanas (ja persona pazudusi kara laikā), vai no tā laika, kad kuģis izgājis no pēdējās ostas, vai lidošanas aparāts no pēdējas starta vietas [Civīllik. 525. p. un C. pr. n. 1565. (1987.) р.].

Otrā gadījumā, t. i., kad persona pazudusi briesmu apstākļiem nepastāvot, lūgums atzīt pazudušo personu par mirušu pielaižams ne agrāk, kā pēc desmit gadiem no tā laika, kad par promesošo, kā par dzīvu, saņemtas pēdējās ziņas, un katra ziņa, ne agrāk par 10 gadiem no tās dienas, kad viņš sasniedzis pilngadību (Civīllik. 524. р.). Ja bezvēsts promesošais bijis sasniedzis septiņdesmit gadu vecumu jau tobrīd, kad par viņu saņemtas pēdējās ziņas, tad jau pēc pieciem gadiem no šo ziņu saņemšanas var lūgt atzīt viņu par mirušu (Civīllik. 524. р.).

Šie lūgumi iesniedzami tai apgabaltiesai, kuras apgabalā pazudušam bijusi pēdējā dzīves vieta [C. pr. n. 1559. (1940.) un 1565. (1947.) p.], pie kam lūdzējam jāiesniedz pierādījumi: 1) par pazudušā vecumu (dzimšanas apliecība vai cits pierādījums), 2) par laiku, kad viņš atstājis pēdējo dzīves vietu (policijas vai citas iestādes apliecība) un 3) par laiku, kad par viņu, kā dzīvu, saņemtas pēdējās ziņas. Bez tam lūdzējam jāiesniedz arī pierādījumi, ka viņš lietā ir ieinteresēts (piem. radniecības pierādījumi), vai bāriņu tiesas apliecība par aizgādņa iecelšanu, un publikācijas nauda divkāršā apmērā (Ls 8,20).

Ja apstākļi to prasa, tiesa caur tiesas locekli var ievākt ziņas par promesošo caur apkārtniekiem un ja prezumpcija par

_________________________

1) Šīs ieinteresētās personas ir personas, kurām promesoša nāve dod pamatu kādām mantiskām pretenzijām.

694

viņa nāvi izrādās pietiekoši apstiprināta, — tiesa nolemj ar publikāciju uzaicināt kā pašu bezvēsts promesošo, tā arī visas personas, kas varētu tiesai sniegt ziņas par pazudušā atrašanās vietu vai viņa nāvi, noliekot tajā šim nolūkam viena gada laiku [1567. (1949.) un 1568. (1950.) р.] un norādot arī neierašanas un ziņu neiesniegšanas sekas, t. i., ka tiesa atzīs bezvēsts promesošo par mirušu.

Ar to izbeidzas lietas iztiesāšanas pirmā stadija tiesā, pēc kam seko vismaz gadu ilgstošs pārtraukums. Kad pagājis gads no publikācijas, ja uz to neviens nav atsaucies un ticamas ziņas par to, ka pazudušajs ir dzīvs, nav saņemtas, — tiesa, uz ieinteresēto personu lūgumu, taisa lēmumu atzīt bezvēsts promesošo par mirušujC. pr. n. 1569. (1951.) р.], par ko atkal izsludina „Valdības Vēstnesī". Šis tiesas lēmums, kuru var pārsūdzēt divu nedēļu laikā [C. pr. n. 1571. (1954.) р.] pēc tā stāšanās likumīgā spēkā, atvieto personas fiziskās miršanas apliecību, un uz tā pamata var apstiprināt tiesībās likumiskos mantiniekus, pie kam par mantojuma atklāšanās dienu skaitāma bezvēsts promesošā prezumetā nāves diena, ja šī diena norādīta tiesas lēmumā, bet ja to noteikt nevar, tad diena, kad iesniegts lūgums atzīt bezvēsts promesošo par mirušu (Civīllik. 526. р.).

Tomēr prasības sūdzības ceļā ir iespējams panākt šāda lēmuma atzīšanu par spēkā neesošu. Prasības sūdzību var celt, pirmkārt, par mirušu atzītā persona, ļa viņa ierodas, un, otrkārt, mirušā citi mantinieki, ja tie pierāda, ka par mirušu atzītais īstenībā miris citā laikā, sakarā ar ko jau apstiprinātiem mantiniekiem nebūtu tiesības mantot. Abos gadījumos, kā atgriezies bezvēsts promesošais, tā arī viņa īstie mantinieki tajā pašā prasībā var pieprasīt viņiem pienākošos mantu no tām personām, kurām tā tikusi nodota, bet tikai tajā sastāvā, kādā tā uzglabājusies [Civīllik. 527., 528., 2608., 2612., 3736, p. un C. pr. n. 1572. (1955.) р.].

Ievērojot C. pr. n. 1703. (2070.) p. un Civīllik. 2620. un

3627. p. noteikumus, jāatzīst tomēr, ka mantojuma prasība noilgst desmit gadu laikā no mantojuma atklāšanās dienas, resp.

no tās dienas, kad tiesa taisījusi lēmumu atzīt bezvēsts promesošo par mirušu.

§ 160. Mantojuma apsardzība.

I. Ar nāvi izbeidzas cilvēka dzīve, bet reti kad līdz ar to izbeidzas tās juridiskās attiecības, kas radušās cilvēka dzīves laikā. Vesela rinda līgumu, galvenā kārtā mantisku, kas nav

695

cieši saistīti ar mirušā personību, arī pēc personas nāves paliek spēkā1) (sal. Civīllik. 2639. р.). Pēc viņa paliek arī viņa manta, kurā var ietilpt ne tikai reāli priekšmeti (kustama un nekustama manta), bet arī tiesības un pienākumi, kuri netiek dzēsti ar viņa nāvi (sal. Civīllik. 1691., 2639. p.). Sakarā ar to paceļas jautājums, no vienas puses, par mirušā darbības turpinājumu arī pēc viņa nāves, un, no otras puses, par viņa mantas apsardzību, kura palikusi bez saimnieka.

Pirmo jautājumu atrisina ar mantojuma kā tāda atzīšanu par juridisku personu, kas var iegūt tiesības un stāties saistībās (sal. Civīllik. 268., 713. un 1692. p.).2) Bet lai mantojums kā juridiska persona varētu arī faktiski darboties, tad tam nepieciešams pārstāvības un izpildu orgāns (Civīllik. 2918. р.), un tāds ir aizgādnis (Civīllik. 267., 2590. p. un C. pr. n. 1626. (2009.) р.].

Otrā jautājumā, par mantojuma apsardzību, jāņem vērā, ka personas nāve nosaka tikai mantinieku aicinājuma momentu, bet ne pašu mantošanu. Pretēji vācu un franču tiesību noteikumiem, kas jo spilgti izteic mantojuma automātisko pāreju uz mantinieku (der Todte erbt den Lebendigen; le mort salsit le vif), Latvijas materiālie likumi prasa, bez aicinājuma mantot (Beruīung zur Erbschaft, Anfall der Erbschaft), t. i., bez iespējas vai spējas iegūt mantojumu (Civīllik. 1698. р.), arī mantinieka gribas izteikumu, t. i. lai mantinieks izteiktu, ka viņš grib mantojumu pieņemt (Civīllik. 2622. p.).3)

Tā kā starp šiem diviem momentiem (aicinājumu un gribas izteikumu) bieži var paiet ilgāks laiks, pa kuru mantojums

___________________________

1) Uz mantiniekiem nepāriet: 1) personālservitūti (Civīllik. 1293. р.), 2) likumiskās izpirkuma tiesības (Civīllik. 1631. р.), 3) tīri personīga rakstura tiesībās un pienākumi (Civīllik. 3114., 3468. р.), 4) personiska darba pienākums (Civīllik. 4181., 4191. р.), 5) kalpotāja līgums (Civīllik. 4218. р.), б) sabiedrības līgums (Civīllik. 4331. р.), 7) pilnvarojuma līgums (Civīllik. 4412. р.).

2) Pie tāda paša uzskata, ka mantojums atzīstams par juridisku personu — X. sēj. 1. d. darbības rajonā, pieturas: Šeršeņevičs (Учебникъ Гр. права, П. s. 501. lap. р.), Holmstens (Учебникъ русск. гр судопроизв. 1907. g., 75. lap. p.) un jaunā Civīlproc. nol. projekta sastādīšanai nodibinātā Muravjeva kommisija, kas atzinusi mantojuma masu, kamēr tai nav saimnieka, par hereditas jacens. (I. sēj. 72. lap. р.); citas domas motīvos pie Civīlproc. nol. 1811. p. (sk. Grasmaņa un Nolkena, II. izd. 65.—66. lap. р.).

3) Šie divi, laika ziņā bieži vien dažādie momenti: 1) pasīvais — spēja mantojumu iegūt un 2) aktīvais — gribas gatavība viņu pieņēmi — tik ciešie savstarpēji saistīti, ka likums viņus neatšķir; tāpēc pasīvai spējai jabūt ar ilgstošu raksturu, tai jāeksistē arī tad, kad izteicās gatavība mantojumu pieņemt (Civīllik. 1697. р.).

696

paliek bez pārstāvļa un apsardzības, tad_rodas_nepieciešarnība mantojumu apsargāt (Civīllik. 2587.—2589. V.)."

II. Mantojums atklājas: 1) ar mantojuma atstājēja nāvi _ a) dabisku vai b) civilu (Civīllik. 2581. р., Latg. civīllik. 1222. р.), 2) ar atteikšanos no laicīgās dzīves, iestājoties mūku kārtā_ (Civīllik. 2581. р., Latg. civīllik. 1223. р.), 3) atzīstot bezvēsts promesošo par mirušu [Civīllik. 526., 1691 p un C. pr. n. 1569. (1951.) р.].

_Pati mantojuma pāreja uz mantiniekiem var notikt ar tiesas līdzdalību, kad mantiniekiem bez tiesas leģitimācijas nav iespējams saņemt mantojumu vai pārvest to uz savu vārdu, bet viņi var pieņemt mantojumu un faktiski to valdīt, negriežoties pie tiesas un nemeklējot sevišķu apstiprinājumu [sk._C. pr. n: 1734. (1408.) un 1636. (2019.) р.]. _ Pēdējā gadījumā pa lielākai daļai nav vajadzīgs spert nekādus sevišķus sōļiis mantojuma _apsardzībai.

Mūsu materiālos likumos ir vesela rind_a noteikumu _par: 1) mantojuma apsardzību un 2) aizgādnības nodibināšanu mantojumam. J>askaņā ar šiem noteikumiem, attiecīgai tiesai, (kas vienmēr ir miertiesnesis, kura iecirknī mantojums atro_das), kad_ tā saņēmusi oficiālas ziņas1) par kādas personas nāvi,2) jārūpējas par palikušā mantojuma apsardzību, kā nodibinot iepriekšēju uzraudzību par to, tā arī to apzīmogojot (Civīllik. 2587. р.). Apsardzības soli nav sperami, ja mirušā mantinieki ir zināmi, atrodas uz vietas un pie tam ir pilngadīgi, ja vien šie mantinieki, vai kāds no tiem, paši to tieši nelūdz (Civīllik. 2588. р.). Tiesai pašai no sevis jāsper soli mantojuma apsardzībai: a) kad mantinieki vai daži no tiem nav zināmi; b) kad viņi kaut arī zināmi, bet nav visi klāt, vai arī kad viņi nevēlas vai nevar mantojumu pieņemt, c) kad

*) Šās ziņas miertiesnesis var saņemt no: 1) tās mājas iedzīvotājiem, kurā dzīvojis mirušais; 2) viņa majniekiem vai kalpotājiem, 3) no policijas, 4) prokuratūras priekšlikumā un beidzot 5) miertiesnesis ari pēc paša ieskata var spert soļus mantas apsardzībai, ja viņam noteikt! zināms, ka tās saimnieks miris [C. pr. n. 1590. (1973.) р.].

2) Kamēr nav noticis attiecīgais tiesas lēmums, kurā tā atzinusi, ka juridiskā persona izbeiguši savu eksistenci, miertiesnesim na« tiesības spert solus šādas juridiskas personas mantības apsargāšanai un nodibināt aizgādnību par pēdējo, jo piemērojot pēc analoģijas Cīviilik-2587. р., Civīlproc. nol. 1971., 2008. p. jānodibina tiesas ceļā katrā ziņā tas fakts, ka līdzīgi fiziskas personas atzīšanai par mirušu (Civīllik. 525., 528. p.;_ C._ pr. n. 1947.—1955. p.) — juridiskā persona_ izbeiguši savu „pastāvēšanu" (Civīllik. 19651. p.) un bez tam vēl, ka uz šī pamata, cita rīkojuma trūkuma dēļ, viņas mantība atzīstama par 4bezman-tinieku mantību un pārgājušu valstij. Šāda lēmuma taisīšana nepiekrīt miertiesnesim (C. pr. n. 1947. p.) '(Sen. spr." 17. XII. 1924. g. Nr. 36/, Balt. pareizt. brāl. mant. apsardzības L).

697

viņu starpā atrodas kaut viens nepilngadīgs vai tāds, kas_ nespēj personīgi aizsargāt savas tiesjbas; d) kad droši zināms, ka uz mantojumu gulošie parādi pārsniedz viņa vērtību, un ka kreditoru intereses_ ir apdraudētas, kā arī kad jābaidās par mantojuma izputināšanu (Civīllik. 2589. р.). Šais gadījumos tiesa pati no sevis, vai uz mantinieku lūgumu nodibina mantojumam aizgādnību, par ko paziņo bāriņu tiesai viena vai vairāku aizgādņu iecelšanai, bet kad mantinieki ir nepilngadīgi, bāriņu tiesa pati viņiem iecel aizbildņus, kuri līdz ar to uzņemas arī aizgādņu pienākumus (Civīllik. 2590. _p.). Aizgādņiem, uzņemoties šos pienākumus, nekavējoties jāsastāda mantojuma saraksts un jālūdz tiesa uzaicināt mantiniekus (Civīllik. 2597. р.).

Ja_tiesa uz pašas ierosmi nav spērusi solus mantojuma apsardzībai, tad par to var lūgt: 1) mantinieki, 2) testamenta izpildītāji vai mantojuma aizgādņi, 3)jnirušās dienesta personas priekšniecība, bet tikai attiecībā uz valsts vai_ sabiedrisku mantu, papīriem vai naudu, kas palikuši mirušā mantā, 4) kreditori attiecībā uz prasījumiem, kurus tiesa jau piespriedusi vai nodrošinājusi1) [C. pr. n. 1589. (1972.) р.].

III. Mantojuma apsardzībai miertiesnesis caur tiesu izpildītāju :

1) apzīmogo mantu [C. pr. n. 1592. (1975.)—1604. (1987.) р.], ja to lūdz ieinteresētas personas, vai ja miertiesnesis pats pēc lietas apstākļiem to atzīst par nepieciešamu2) (sk. Civīllik. 2589. р.), vai ja nekavējoties nav iespējams sastādīt mantas sarakstu; arī šai gadījumā nav apzīmogojami mājas saimniecības priekšmeti, kas nepieciešami mirušā līdziedzīvotāju ikdienišķai lietošanai, lauksaimniecībai nepieciešamie rīki un priekšmeti, kurus pēc to rakstura nevar apzīmogot [C. pr. n. 1596. (1979.) p.];

2) izdara mantas aprakstīšanu un novērtēšanu") fC. pr. n. 1611. (1994.)—1613. (1996.) p.];

3) nodod aprakstīto mantu glabāšanā (C. pr. n. 1614. (1997.)—1621. (2004.) un-1729. (1404.) р.], ja _nav iecelts _aiz-gādnis (Latgalē aizbildnis), kas atvieto glabātāju;_uz glabātāju gulstas atbildība par norēķinu miertiesneša priekšā. Visi man-

*) Šai gadījumā apsargājama tikai tā mirušā parādnieka mantas dala, kura pietiekoša kreditoru prasījumu apmierināšanai.

') Pilnīgi saprotams, ka apsardzības soli jāsper tikai tajos gadījumos, kur tie patiešām nepieciešami. Par nevajadzīgu apsardzību sk. Исаченко, Ж. M. Ю 1899. g. Nr. 2, 26. un 27. lap. p.

3) Latgalē,_ kur nav mantojuma pieņemšanas institūta uz inventāra tiesībām — novērtējums nav vajadzīgs.

698

tas ienākumi glabātājam jānodod miertiesnesim1) (sal. Kr. Sen. spr. 1893. g. .Nr. 700.). Glabāšanas izdevumi ņemami no mantojuma masas līdzekļiem [C. pr. n. 1614. (1997.) un 1157. (1020.) р.]. Pie aprakstīšanas atrastu testamentu vai pēdējās gribas izteikumu, vērtspapīrus, skaidru naudu, dārglietas un visus aizzīmogotus saiņus tiesu izpildītājs nodod miertiesnesim [C. pr. n. 1598. (1981.) un 1599. (1982.) р.], kas tos attaisa un, pārliecinājies, ka papīri vai citas lietas nepieder mantojumam, nodod tos pēc piederības [C. pr. n. 1617. (2000.) — 1621. (2004.) p.]; bet atrasto testamentu nosūta attiecīgai tiesai (Latgalē — vienmēr apgabaltiesai — Latg. civīllik. 1060. р.);

4) nodibina mantojumam aizgādnību (Latgalē aizbildnību, sal. Kr. Sen. spr. 1872. g. Nr. 885.); šo patstāvīgo apsardzības soli, kura mērķis ir ne tikai mantojuma apsardzība, bet arī tā pārvaldīšana, var spert ne tikai miertiesnesis, bet arī apgabaltiesa, kas skata cauri , mantojuma lietu [C. pr. n. 1626. (2009.) р.], pie kam attiecīgā tiesa, taisot lēmumu par aizgādnības iecelšanu, paziņo par to attiecīgai bāriņu tiesai izpildīšanai, t. i. aizgādņa iecelšanai [C. pr. n. 1627. (2010.) p.].

5) Beidzot pie apsardzības soliem var vēl pieskaitīt publikāciju par mantojuma atklāšanos un mantinieku uzaicināšanu Latgalē [C. pr. n. 1725. (1401.) p.], kam Rietumlatvijā vēl pievieno uzaicinājumu kreditoriem un visām personām, kurām būtu kādas tiesības vai prasījumi pret mantojumu, un gadījumā, ja mantojuma atstājējs atstājis testamentu, tad arī personām, kas gribētu un kam būtu pamats apstrīdēt testātora pēdējo gribu [C. pr. n. 1584. (1967.) un 1719. (2079.) р.]. Sludinājumu par mantojuma atklāšanos ievieto „Valdības Vēstnesī" pēc vispārējiem noteikumiem vai nu miertiesnesis vai apgabaltiesa, pēc mantojuma atklāšanās vietas, t. i. pēc mantojuma atstājēja pēdējās pastāvīgās dzīves vietas") [sk. Civīllik. ievada XXXIV. p. un C. pr. n. 1628. (2011.) un 1710. (2079.) р.].

__________________________

1) Ja izrādītos, ka nav sakidras naudas mantojuma atstājēja apbedīšanai, bet tāda gan ir kredītiestādēs, tad, lai no tām saņemtu naudu, miertiesnesim ir tiesība izdot izpildu rakstu (Sen. spr. 1894. g. Nr. 49).

2) Latgalē publikāciju izdara tas miertiesnesis, kura iecirkni mantojums atrodas [Latg. civīllik. 1239. p. un C. pr. n. 1725. (1401.) p.], noliekot promesošiem mantiniekiem triju mēnešu termiņu no sludinājuma dienas. Promesošos mantiniekus, kuru adreses zināmas, aicina pavestēm (Latg. civīllik. 1240. р.). Pēc šā laika klātesošie mantinieki stājas mantojuma valdīšanā, bet tas neatņem tiesību citiem mantiniekiem 10 gadu noilguma laikā prasības kārtībā aizstāvēt savas tiesības uz mantojumu. Preklūzijas Latgalē nav (Latg. civīllik. 1241. un 1246. р.).

699

Rietumlatvijā mantinieku, kredītoru un citu ieinteresētu personu publiska uzaicinājuma raksturīgā īpatnība ir tā, ka šāds uzaicinājums parasti saistīts ar t. s. preklūziju, t. i. ar sevišku nosacījumu, ka ieinteresētās personas, kas uzaicinājumā noteiktā laikā [parasti tagad trīs, mēneši — C. pr. n. 1694. (2061.] р.] nepieteiks savas tiesības un pretenzijas, — pēc uzaicinājuma termiņa notecēšanas [C. pr. n. 1699. (2066.) р.], — jeb pareizāki, ar tiesas lēmuma taisīšanu par mantinieku apstiprināšanu vai testamenta atzīšanu par stājušos likumīgā spēkā [C. pr.n. 1697. (2064.) p.], — atzīs par tādām, kas šīs tiesības zaudējušas un atteikušas celt strīdus un ierunas [C. pr. n. 1699. (2066.) un 1710. (2079.) р.].

Tā kā publikācijas nolūks ir noskaidrot nezināmo personu1) tiesības, tad, ievērojot zemesgrāmatu reģistru publisko raksturu, — publikācija par kreditoru aicināšanu neattiecās: 1) uz pretenzijām, kas nodrošinātas ar publiskām hipotēkām, kas nav padotas noteikumiem par prasību, noilgšanu (Civīllik. 3636. р., 1423. p. piez. un 1424. p. piez.),2) un 2) uz tādām pretenzijām pret mantojuma atstājēju, kuras jau pirms uzaicinājuma pieteiktas tiesai (piem., prasības ceļā) un tāpēc uzskatāmas par tiesai zināmām (sk. C. pr. n. 1711. (2080.) p.].3)

___________________________

1) Jo zināmās personas Jūdzējam jāuzrāda [C. pr. n. 1690. (2057.) p. 3. pkt.] un tās aicina ar pavēstēm [C. pr. n. 1696. (2063.) p.] uz vispārēja pamata.

Prasītājam, kuŗš no atbildētāja pretēji Civīlproc. nol. 2057. p. 3. pkt. nav ticis uzdots lūgumā par proklamas ierosināšanu, ir tiesība celt Civīlproc. nol. 2069. pantā aprādīto prasību par preklūzīva lēmuma atcelšanu (Sen. spr. 1909. g. Nr. 44; 1925. g. Nr. 292 Krumolda l.), pie kam jautājumam par to, vai prasītājs zinājis par minētās proklamas lietas ierosināšanu, nav izšķirošas nozīmes, jo saskaņā ar Civīlproc. nol. 2063. p. prasītājs katrā ziņā bija izsaucams uz tiesas sēdi ar pavēsti, ja arī viņš par proklamas ierosināšanu būtu zinājis (Sen. spr. 22. III. 1929. g. Nr. 231 Volner l.).

2) Tā kā tomēr procentu un citu blakus prasījumu samaksu publiskās zemesgrāmatās neatzīmē, tad uz mantojuma atstājēja nāves dienu sakrājušies procenti pēc obligācijām un citi blakus prasījumi (sk. Civīllik. 1351. р.), kā prasījumi, kuri nav zināmi, jāpieteic uzaicinājuma laikā [C. pr. n. 1711. (2080.) p.].

3) Nav pilnīgi skaidrs jautājums par to, vai preklūzija dzēš tādus pret mantojuma masu vērstus kreditoru prasījumus, kuri nebūdami oficiāli pieteikti uzaicinājušai tiesai, bet par kuriem līdz uzaicinājumam vai uzaicinājuma laikā starp kreditoru un mantiniekiem, vai mantas aizgādni tiek vestas, sarunas. Tā kā publikācijas mērķis ir uzzināt kreditorus un noskaidrot, kādi parādi apgrūtina mantojuma masu, bet nekādā ziņā tā nav līdzeklis atbrīvoties no mantiniekiem zināmiem parādiem, — tad diezin vai būs pareizs uzskats, ka tādu parādu, par kuriem mantinieki zinājuši un pat veduši sarunas ar kreditoriem, — formāls nepieteikums vien var jau būt par pamatu pilnīgai pretenziju dzēšanai. Likumu citādi

700

Ja atstātā mantojuma vērtība nepārsniedz 100 latus, tad publikācijas vietā pie miertiesneša kameras durvīm un policijā vai pagasta valdē izliekams sludinājums par mantojuma atklāšanos [C. pr. n. 1628. (2011.) p. piez. un Latg. civīllik 1239. р.].

Tiesu prakse komplicētā un ilgstošā mantinieku uzaicinājuma vietā atļauj to atvietot ar vietējā miertiesneša izdotu apliecību par to, ka viņam zināms, ka mirušā mantojuma atstājēja vienīgie un tuvākie mantinieki ir tādas un tādas personas (sk. Kr. Sen. civ. kas. dep. 1879. g. spr. Nr. 335. un Senāta 1880. g. 3. marta cirkulārais rīkojums).

Latgales civillikumi paredz vēl atsevišķus izņēmuma ga-dījumus kad vajadzīga mantojuma apsardzība: 1) miršanas gadījumā ceļā, — kad palikušās mantas apsardzības apraksts jāizdara esot klāt tā nama vai kuģa. saimniekam vai pārvaldniekam, kur miris mantas atstājējs, klātesot personām, kas bijušas ar mirušo kopā un diviem lieciniekiem (Latg. civīllik. 1231. p.); 2) fabrikantu, rūpnieku un tirgotāju miršanas gadījumā, kad jāsper sevišķi apsardzības soli, lai uzņēmums neapstātos un pasargātu kredītoru un mantinieku intereses (Latg. civīllik. 1238. p. un pieliek.); 3) gadījumā, ja mirst kara vai jūras dienestā esoša persona, apsardzības solus var spert attiecīgas priekšniecības sūtītai amatpersonai klātesot

iztulkojot, tam būtu itkā lamatu raksturs. Šeit ir vietā aizrādīt, ka pēc vācu Aufgebotsverfahren, kas radniecīgs mūsu uzaicinājumam, uzaicinot mantojuma masas kreditorus, mantiniekiem jāsniedz visu viņiem zināmo kreditoru saraksts, uzrādot arī adreses (vācu ZPO. 992. р.), kuriem, pēc viņu dzīves vietas, sludinājumu oficiāli nosūta (ZPO. 994. p.) un neatkarīgi no tā, kreditoru nepieteiktās tiesības netiek pilnīgi dzēstas, bet tie var saņemt savu pretenziju tikai no tās mantas, kas atliek no mantojuma masas pēc to kreditoru apmierināšanas, kuri savas tiesības pieteikuši laikā (ZPO. 995. р.). Jāņem vērā, ka arī mūsu likums [C. pr. n. 1690. (2057.) p. 3. pkts un 1696. (2063.) p.] prasa: 1) uzrādīt visas lūdzējam zināmās ieinteresētas personas (starp tām arī kreditorus) un 2) speciālu šo personu uzaicināšanu ar pavēstēm, — un tāpēc šo noteikumu neievērošana no mantinieku puses dod ieinteresētam kreditoram tiesību [C. pr. n. 1701. (2068.) un 1702. (2069.) p. paredzētā kārtībā] pārsūdzēt un apstrīdēt tādu prekluzīvu tiesas lēmumu. Pēc Bunges norādījuma (II. 381. lap. p. nota c.) Vidzemē nav nepieciešami vajadzīgs, lai kreditori proklāmas laikā pieteiktu savas tiesības tiesai, kādu pieteikumu var arī izdarīt mantiniekam un ar to pietiek, lai pārtrauktu noilgumu.

Sk. arī Nielsen — Versuch einer Darstellung dēs Erbfolgerechts in Livland 1822. g. § 384 un Tatarin — Legitimation des Erben nach russischem und Baltischem Recht 1921. g. 374. lap. р.; Kr. Senāta 1897. K-spr. Nr. 10 Vittes lietā. Sal. arī Bukovskis, Testamenta spēku apstrīdošu prasības sūdzību iuridiskā konstrukcija 308. lap. p. — Latvijas Universitātes rakstos, 1930. g. 1. sējums Nr. 2.

701

[C. pr. n. 1726. (14011.) un 1730. (14041.) р., kuri saskaņā ar 1588. (1971.) p. piezīmi piemērojami ari Rietumlatvija]; 4) Latvijas pilsoņa miršanas gadījumā ārzemēs vietējam Latvijas konsulam jāsper soli mirušā mantas apsardzībai [Latg. civīllik. 1238. p. 2. piez. un konsulārā reglamenta (Lik. kr. 1925. g. 17) §§ 103.—108.], neatkarīgi no tā, vai šis pilsonis agrāk dzīvojis Latgalē, vai Latvijas rietumu daļā; 5) miršanas gadījumā slimnīcās un labdarības iestāžu patversmēs, šīm iestādēm jārīkojas pēc statūtiem un pēc šādām iestādēm izdotiem noteikumiem par mirušo palikušās mantas apsardzību (Latg. civīllik. 1253. р.).

Par miertiesnešu rīcību attiecība uz mantojuma apsardzību ieinteresētās personas var iesniegt blakus sūdzības apgabaltiesai uz vispārēja pamata, t. i. .septiņu dienu laikā no pārsūdzamās darbības izdarīšanas dienas, bet ja tā izdarīta sūdzētājam neesot klāt — no tās dienas, kad tam paziņots attiecīgais lēmums. Šinī gadījumā septiņu dienu termiņam pieskaitāms arī tālumlaiks [C. pr. n. 1622. (2005.), 1731. (1405.) un 1732. (1406.) р.]. Šādas sūdzības iesniegšana aptur pārsūdzētā lēmuma izpildīšanu tikai tādā gadījumā, ja par to ir apgabaltiesas rīkojums [C. pr. n. 1624. (2007.) un 1733. (1407.) р.].

Kas attiecas uz sūdzībām par tiesu izpildītāja nepareizu rīcību1) izdarot mantojuma apsardzību, tad tādas sūdzības iesniedzamas divu nedēlu laikā no nepareizās rīcības dienas tam miertiesnesim, uz kura lēmumu izdara apsardzību [C. pr. n. 1625. (2008.) р.].

Pēc apstiprināšanas mantošanas tiesības, vai pēc testamenta atzīšanas par likumīgā spēkā stājušos, — mantinieki var prasīt apsardzības izbeigšanu un apsargātās mantas nodošanu viņiem pēc saraksta un ar visiem pieaugumiem [C. pr. n. 1640. (2023.), 1605. (1988.) — 1610. (1993.) p. un 1734. (1408.) p. piez.].

§ 161. Mantojuma pārejas kārtība uz mantojuma atstājēja pēdējās gribas izteikuma pamata.

I. Mantojuma atstājēja pēdējo gribu, kurai likums piešķir priekšroku pret mantošanu pēc likuma (Civīllik. 1701. р.), var

________________________________

1) Savus iebildumus pret viņiem piederošu mantu uzņemšanu mantojuma sarakstā mantinieki var celt vai nu Civīlproc. nol. 2004. panta paredzētā kārtībā, lūdzot šo mantu izslēgšanu no mantojuma saraksta, vai arī realizējot savas tiesības, ja pret šādu lūgumu celts strīdus prasības sūdzības ceļā, saskaņā ar Civīlproc. nol. 1092. un 1093. pantiem (Sen. spr. 6. IV. 1922. g. Nr. 103 Mārtinsona l.).

702

izteikt: 1) dāvinājumā nāves gadījumam (Civīllik. 2426. р.),

2) līgumā par mantinieku iecelšanu (Civīllik. 2481. — 2500. р.),

3) testamentā, kas var būt: a) publisks, t. i. sastādīts notariālā (aktu) kārtībā (Civīllik. 2025. — 2030. p.) vai arī tikai iesniegts notāram uzglabāšanai (Civīllik. 2033. р.), taisot par to sevišķu notariālu aktu (Civīllik. 2034. р.), b) privāts, izteikts rakstā (Civīllik. 2070. — 3086. p.) un c) privātsmutisks (Civīllik. 2087. — 2089. p.).1)

Neatkarīgi no formas, kāda izteikta pēdēja griba, likums prasa, lai pēc mantojuma atstājēja nāves vai viņa atzīšanas par mirušu, persona, pie kuras atrodas šis viņa pēdējās gribas akts, bez kavēšanās iesniegtu to attiecīgai tiesai, t. i. atkarībā no novēlētās mantas šķiras un vērtības miertiesnesim vai apgabaltiesai, kuru pārzinās robežās mantojums atklājies, t. i., kur ir bijusi mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīves vieta [Civīllik. 2446. р.; С. pr. n. 1574. (1957.) p].2)

________________________

1) Vidzernes pilsētās kā testamenti, tā arī līgumi par mantinieka iecelšanu sastādāmi notariālā aktu kārtībā (Not. nol. 280. р.; Civīllik. 2095. un 2488. р.). Rietumu-Latvijas materiālās tiesības atšķir vēl kodicilus, par kuriem Vidzemē uzskata katru papildinājumu pie agrāk sastādītā galvena testamenta (Civīllik. 1982. p. piez.), bet Kurzemē — katru rīkojumu nāves gadījumam, kurš nesatur:

1) tieša mantinieka iecelšanu,

2) substitūciju un

3) atstumšanu no mantojuma.

Šiem trim rīkojumiem katrā ziņā jābūt izteiktiem testamentā, bet ne kodicilā (Civīllik. 1982., 2433. un 2434. р.). Bez tam Rietum-Latvijā pazīstami privileģētie testamenti, t. i. tādi, kas sastādīti, neievērojot noteiktās formalitātes (Civīllik. 2090. — 2094. р.).

Latgale, kur pastāv speķa kriev. lik. kop. X. sēj. I. dalās stingri formālie noteikumi, testamenti var būt: a) notariāli, sastādīti aktu kārtībā (1036. — 1040. р.), vai arī iesniegti notāram glabāšanai (1043. р.); b) mājas rakstīti uz dubultas papīra loksnes (1045. р.); с) zemnieku mutiski testamenti par summu līdz 100 latiem, izteikti pagasta valdē un ierakstīti līgumu grāmata (skat. Kriev. lik. kop. IX. sēj. piel. Visp. zemn. nolik. 110. p. 2. piezīme).

2) Lai gan C. pr. n. 1574. (1957.) pants atļauj Civīllik. 2446., 2450. p. un 2447. p. piezīme paredzētos gadījumos (t. i. ja testators tieši noliedzis iesniegt testamentu tiesai, vai ja testamentu taisījuši vecāki saviem bērniem par labu, vai, beidzot, ja taisīts savstarpējs testaments) — neiesniegt testamentu tiesai, tomēr, lai atzītu tādu testamentu par likumīgā spēka stājušos, bez kā tam nav leģitimācijas spēka, ieinteresētām personām jāiesniedz arī tāds testaments tiesai (sal. arī Tatarin, Die Legitimation des Erben nach russischem und Baltischem Recht, 1921. g., 425. lap. p.)

Latgalē testamenti iesniedzami tikai apgabaltiesai (Latg. civīllik; 1060. р.), pie kairi to iesniegšanai noteikts stingri formāls laiks: Latvijā esošiem — viens gads, bet ārzemēs dzīvojošiem — divi gadi no mantojuma atstājēja nāves dienas (1063. р.); pēc šā termiņa notecēšanas tiesa testamentus vairs nepieņem un neapstiprina (1065. р.), kas tomēr

703

Ja atstājās mantas vērtību un šķiru nav iespējams noteikt, tad pēdējās gribas izteikuma akts jāiesniedz apgabaltiesai [C. pr. n. 1573. (1956.) р.].

II. Tūlīt pēc testamenta un mantojuma atstājēja miršanas apliecības iesniegšanas tiesai, pēdējā ex officio noliek tiesas sēdes dienu novēlējum a akta attaisīšanai un nolasīšanai, par ko jāsludina „Valdības Vēstnesī" [C. pr. n. 1575. (1958.) р.], bet ja testamenta attaisīšana un nolasīšana būtu sevišķi steidzama (piem., lai uzzinātu mantojuma atstājēja rīkojumu par viņa apbedīšanu), — tad to izdara nekavējoties, neizdarot publikāciju [C. pr. n. 1576. (1959. р.]. Теstamenta attaisīšana un publicēšana, pastāv iekš tā, ka tiesa atklātā sēdē: 1) attaisa novēlējuma aktu, 2) uzrāda to lieciniekiem, ja pēdējie ieradušies, savu parakstu un zīmogu apliecināšanai (Civīllik. 2447. p.),1) 3) nolasa to, bet ja testamentu ir vairāk, tad visus tos (Civīllik. 2448.—2449. p.) un 4) sastāda par visām darbībām protokolu, kurā visā pilnībā ieraksta arī novēlējuma akta saturu,2) aizrādot uz visiem labojumiem un grozījumiem, un atzīmējot, vai zīmogi atrasti veseli [C. pr. n. 1578. (1961.) р.].

Ja jautājums par mantinieku radnieciskām attiecībām ar testatoru liekas neskaidrs, tiesai ir tiesība radniecības pierādīšanai pieprasīt metriskās apliecības. Bez tam mantojuma nodokļa noteikšanai mantiniekiem jāiesniedz mantojuma saraksts un novērtējums līdz ar norakstu un attiecīga apliecība

neizslēdz iespēju arī pēc minētā termiņa notecēšanas desmitgadīgā noilguma robežās panākt testamenta apstiprināšanu ne apsardzības, bet prasības kārtībā, ja var pierādīt, ka testamentāriskais mantinieks aiz likumīga iemesla nokavējis minēto īso termiņu, piem., aiz nezināšanas par testamenta esamību (1066. р.).

1) Latgalē testamenta attaisīašna un publicēšana nav pazīstama kā speciāls institūts. Tiesa pati ex officio ierosina jautājumu par to, vai testaments atbilst likumā paredzētām formām, atsakoties apstiprināt tos, kuri minētām formām neatbilst (Latg. civīllik. 10664. р.). Turpretim testamentus, kas atbilst formāliem prasījumiem (1045. — 1056., 1063., 1065., 10662. р.), tiesa apstiprina un nodod izpildīšanai, bet privātos testamentus — tikai pēc tam, kad izsauktie testamenta liecinieki bez zvērasja apliecinājuši, ka testamentu uzrādījis viņiem pats mantojuma atstājējs, kuru katrs no viņiem personīgi redzējis un atradis pie pilna prāta un skaidras apziņas. Ja tiesai iesniegts notariālā kārtībā sastādīts testaments (izraksts no aktu grāmatas), — lieciniekus neklaušina (10665. р.).

2) Latgalē testamentu ieraksta nevis tiesas protokolā, bet tiesas lēmumā (Latg. civīllik. 10667. р.). Izpildīšanai apstiprināto testamentu ar attiecīgu par to uzrakstu izsniedz mantiniekiem vai ieceltam testamenta izpildītājam pēc tam, kad iesniegti attiecīgie pierādījumi par mantojuma nodokļa samaksu vai arī šīs samaksas attiecīgu nodrošināšanu [С. pr. n. 1734. (1408.) р.].

704

par mantojuma vērtību testatora nāves momentā (piem no dokļu inspektora vai apdrošināšanas b-bas apliecība, ziņas par novērtējumu nodokļa ņemšanai no nekustamās mantas).

Uz ieinteresēto personu lūgumu tiesa atzīst testamentu par speķa stājušos, ja tiesas noliktā uzaicinājuma terminā to nav apstrīdējušas personas, kam uz to ir tiesības, vai arī ja tiesa celto strīdu astajusi bez sekām (Civīllik. 2452. р.). Piе tam lietas process var būt: 1) ilgstošāks, ja tiesa atzīst par nepieciešamu uzaicināt caur publikāciju mantiniekus, kreditorus un vispār ieinteresētas personas, noliekot minētām personām termiņu [C. pr. n. 1694. (2061.) р.] savu tiesību, iebildumu un eventuāla strīda pieteikšanai pret testamentu, piemērojot prekluzijas principu [C. pr. n. 1584. (1967.) un 1710. (2079.) p.], vai arī 2) paātrināts, ja testamentāriskie mantinieki iesniedz tiesai vietēja miertiesneša apliecību1) par to, kas ir mirušā vienīgie tuvākie likumiskie mantinieki un ja pēdējie tanī pašā laika atsakās apstrīdēt testamenta spēku [C. pr. n. 1583 (1966.) p.].2)

Pirmā gadījumā, t. i., kad mantinieki uzaicināti ar publikāciju, tiesa atzīst testamentu par likumīgā spēkā stājušos pēc uzaicinājuma termiņa notecēšanas, ja pret viņu nav pieteikts strīds [C. pr. n. 1583. (1966.) p. un Civīllik. 2452. р.] vai arī ja šo strīdu tiesa noraidījusi. Arī šeit kā vispār katrā uzaicināšanas procesā lūdzējam, pēc uzaicinājuma termiņa notecēšanās, jāludz, lai lietu noliek uz sēdi caurlūkošanai. Pretējā gadījumā pēc sešiem mēnešiem no uzaicinājuma termiņa notecēšanas lietas gaitu izbeidz un to var atjaunot izdarot jaunu uzaicināšanu noteiktā kartībā [C. pr. n. 1584. (1967.) un 1700. (2067.) р.].

Otrā gadījumā, kad uzaicināšana nav tikusi izdarīta, —

_______________________________

1) Šai saīsinātai procesa kārtībai, neuzaicinot mantiniekus, nav likumīga pamata un tā nodibināta ar Krievijas Senāta 1880. g. 3. marta cirkulāro pavēli (skat. arī Senāta civ. kas. depart. 1879. к. pask. Nr. 335). Tomēr Senāts vadījies no pārliecības, ka miertiesnesis kā vietējais tiesnesis, kas personīgi labi pazīst sava iecirkņa iedzīvotājus, var izsniegt minētās apliecības, pamatojoties uz viņam personīgi labi zināmiem apstākļiem, tāpat kā viņam tiesība uz šā pamata izdot mazturības apliecības [C. pr. n. 1005. (881.) р.]. Tādēļ tie miertiesneši, kas izdod minētās apliecības, pamatojoties uz liecinieku liecībām, rīkojas pilnīgi nepareizi, jo ja likumdevējs pielaistu liecinieku nopratināšanu šajos jautājumos, tad tiesība izdot apliecības būtu piešķirta arī citiem augstākiem tiesnešiem.

2) Pilnīgi saprotams, ka ja tuvākie mantinieki atsakās no testamenta apstrīdēšanas, — attālāko mantinieku apstrīdējumu nevar ņemt vērā (sal. Civīllik. 2477. р.).

705

neapstrīdētais testaments stājas likumīgā spēkā pēc viena gada no viņa attaisīšanas un nolasīšanas (Civīllik. 2452. p.).1)

No sacītā izriet, ka Rietumlatvijā, pretēji Latgalei, tiesa pati neierosina jautājumu par testamenta nesaskaņu ar likuma prasījumiem, atstājot testamenta apsirīdēšanu ieinteresētām personām, un pat kategorisko materiālā likuma formālo prasījumu neievērošana nedod pamatu tiesai noraidīt testamenta atzīšanu par likumīgā spēkā stājušos, ja pret to nav ierosināts strīds [Civīllik. 2476. p. un C. pr. n. 1583. (1966.) p.].

Apsardzības kartībā neapskata ierosināto strīdu, atstājot strīda ierosinātājam pierādīt tā pareizību prasības kārtībā,2)

________________________

1) Chr. Nielsen (Versuch einer Darstellung des Erbfolgerechts in Livland 1822. § 459) tieši norāda: „Die Zeit, in welcher wider ein Testament Klagen oder Einreden angebracht werden konnen, ist mit l Jahr und Tag bestimmt, von dem Tageab, da das Recht dazu eintrat, also von dem Tage ab, da man davon Wissenschaft bekam. Da diese Wisserischaft durch die Publication des Testamentes nur erlangt werden kann, šo fliest daraus, dass man dieses Recht bis zum Ablauf der Publication haben muss.

Wenh hingegen nicht zur gehцrigen Zeit um die Publication dēs Testaments nachgesucht und die gesetzlich vorgeschriebene Bekanntmachung desselben verabsдumt worden, so muss derjenige, der sich in dem vorenthaltenen und nicht bekannt gemachten Testamente in seinem Rechte beeintrдchtigt glaubt, bei der Behцrde dagegen seine Bewahrung und Protestation einlegen und fordert zugleich den Testamentserben auf das Testament beizubringen und bekannt zu machen. Und wenn der Termin zur Publication verabsдumt und das Testament verheimlicht worden, so bittet er das Testament fьr ungьltig zu erklдren und setzet demselben zugleich die Nichtigkeits-Einrede (exceptio nullitatis) entgegen, durch welche aber nur immer derjenige leiden kann, der die Bekanntmachung verabsдumt, oder das Testament verheimlicht hat. Salīdz, arī šinī jautājumā: Vl. Bukovskis, Mantojuma prasību vai testamenta spēku apstrīdošu prasību iesniegšanas termiņi, T. M. V. 1932. g. NNr. 9/10 un 11/12.

2) Strīdi par testamentu spēkā esamību piekrīt tikai apgabaltiesai, kaut arī testamenta attaisīšanu izdarījis miertiesnesis. Tas izriet ne tikai no C. pr. n. 46. (364.) un 322. (215.) p. satura, bet arī no likumdošanas motīviem, kuros norādīts, ka tikai ieinteresēto pušu atbrīvošanas nolūkā no tāliem braucieniem uz apgabaltiesu, sekojot Varšavas tiesu apgabala piemēram (C. pr. n. 1742. р.), atzīts par lietderīgu atļaut miertiesnešiem izdarīt mazvērtīgu mantojumu testamentu attaisīšanu (Пол. о преобраз судебной части, Гасманъ и Нолькенъ, 173. lар. р.).

Pati prasība par testamenta., spēkā neesamību Rietumlatvijā ceļama Publiskā uzaicinājuma termina robežās, kas paredzēts testamenta apstrīdēšanai (Civīllik. 2479. un 2451. р.), bet ja uzaicinājums nav izdarīts, tad iekam nav notecējis viens gads no testamenta attaisīšanas un nolasīšanas dienas. Tā kā tomēr ieinteresētās personas, kas zināmas tiesai un lūdzējam, kurš lūdzis atzīt testamentu par likumīgā spēkā stājušos, jāuzaicina īpaši ar pavēstēm, ārpus publikācijas [C. pr. n. 1690. (2057.) un 1696. (2063.) р.], tad, pamatojoties uz C. pr. n. 1702. (2069.) un 1703. (2070.) Pantu, prasības par testamenta speķa neesamību Rietumlatvijā var celt arī pēc tam, kad tas atzīts par likumīgā spēkā stājušos, un proti — 4 mēnešu laikā no tās dienas, kad prasītājam kļuvis zināms tiesas lēmums,

45

706

pie kam līdz šīs prasības izšķiršanai uzaicināšanas procesu var apturēt [C. pr. n. 1698. (2065.) р.].

Ja testamentā paredzētas novēles par labu labdarības, humanitārām vai sabiedriskām iestādēm (Civīllik. 2348. p.) tiesa pēc testamenta atklātas nolasīšanas, caur prokuroru piesūta attiecīgam resoram izrakstu no testamenta par minēto novēli un paziņo to personu vārdus un dzīves vietas, kurām uzlikta novēlēs izpildīšana [C. pr. n. 1582. (1965.) р.].

Pēc novēlējuma akta spēkā stāšanās1) to izsniedz mantiniekiem vai testamenta izpildītājam cauršņorotu un apzīmogotu ar tiesas zīmogu un ar uzrakstu, ka tas stājies likumigā spēkā, bet pirms tam tiesai izsniedzama kvīte par mantojuma

ar kuru testaments atzits par likumīgā spēkā stājušos, ja izrādās, ka pārkāpti uzaicināšanas kārtības noteikumi — atsevišķi, ja prasītājs nav ticis uzaicināts, bet publikācija par uzaicinājumu viņam nav kļuvusi zināma. . Ja testamenta apstrīdēšanai par pamatu ir testamenta viltojums vai brīvas gribas trūkums testatorajn, tad prasība vēršama pret visām personām, kas norādītas testamentā kā mantinieki, legatariji vai fideikommisariji un bez tam arī pret mantojuma masu, kurā personificējas testatora persona, kura gribu apstrīd (sal. arī Гордонъ, Отвeтчикъ въ искахь о признанiи завещанiя недействительнымъ, Вестн. гражд права 1913. R. Nr 1; Kr. Sen. spr. 1903. g. Nr. 36 un 1878 g. Nr 290, Tatann, Die Legitimation des Erben nach russischem und Baltischem Recht, 355. lap. p )

Je testamentu apstrīdot par pamatu tam ir prasītajā tiesību aizskārums (piem., ja prasītājs ir neatraidāms mantinieks), tad prasību var vērst vienīgi uz testamenta atzīšanu par spēka neesošu zināmā daļā, un kā atbildētāji bez mantojuma masas jānorada visas tās personas, kuru intereses tāds strīds skar.

Dažās tiesās nodibinātai praksei, pēc kuras strīdus tikai jāpieteic apsardzības tiesāšanas kārtībā uzaicinājuma termiņa laika un prasības celšanai pēc tam tiek dots papildu termiņš, trūkst likumīga pamata, un tā runa pretim burtiskam Civillik 2479. panta un C. pr. n. 1698. (2065) panta tekstam, kur paredzēts, ka pusēm prasības kartībā jāpierāda sava jau celtā prasība, kura tikai pieteikta apsardzības kartība, lai apturētu vai izbeigtu uzaicinājuma procesu.

Šajā jautāmmā, kā arī vispār jautājumā par testamentu apstrīdēšanu skat V. Bukovskis, Testamenta spēku apstridošu prasības sūdzību juridiska konstrukcija — Latvijas Universitātes raksti, Acta Universitatis latviensis, I. sēj. Nr. 2, 1930 g.

1) Tā ka testamentanskiem mantiniekiem, pamatojoties uz Civīllik. 2480. p , līdz testamenta spēkā nākšanai ir tiesība ne tikai pieņemt mantojumu, bet pat, ja testaments atbilst visiem ārējiem formāliem prasījumiem, lūgt ievest novēlētas mantas valdīšanā, — tad šo tiesību realizēšanai viņiem nepieciešams testamenta noraksts līdz ar tiesas apliecinājumu, ka testaments nolasīts un ka pie viņa sastādīšanas ievēroti visi ārējie formālie prasijumi. Tādēļ uz mantinieku lūgumu viņiem izdod testamenta norakstu vēl pirms testamenta spēkā nākšanas ar uzrakstu, ka testaments nolasīts un atbilst visiem formāliem likuma prasījumiem bet vēl nav stājies likumīgā spēkā [C. pr. n. 1586. (1969.) p ]

707

nodokļa samaksu vai arī apliecību par šā nodokļa samaksas nodrošināšanu [C. pr. n. 1585. (1968.) p.].1)

III. Mutisku testamentu pasludināšana izdarāma tādā kārtā, ka tiesa uz ieinteresēto personu lūgumu, kuras apgalvo, ka mantojuma atstājējs izteicis savu pēdējo gribu mutiski (Civīllik. 2087. р.), uzaicina lieciniekus, kas bijuši pie mutiskā testamenta sastādīšanas un nopratina tos zem zvēresta: 1) par testatora personību, viņa vārdu, uzvārdu un vecumu, 2) par testamentāriskā rīkojuma saturu, 3ļ par testamenta sastādīšanas vietu, 4) laiku un 5) vispār par apstākļiem, kādos testātors izteicis savu pēdējo gribu (kādā stāvoklī testātors atradies tajā brīdī, vai viņš apzinājies savu rīcību, vai viņa griba brīvi izteikta u. t. t.).

Liecinieku izteicienus ieraksta protokojā, kurš, kad to parakstījuši liecinieki un tiesnesis, arī uzskatāms par mutiskā testamenta aktu, kas pēc tam pasludināms tādā pat kārtībā kā rakstiskie testamenti.2)

________________________

1) Šo nodokli ņem: 1) 2,5% apmērā — no taisnā līnijā augšupējiem un lejupējiem un laulātiem, 2) 10% apmērā — no brāļieim, māsām, viņu bērniem, padēliem un pameitām, 3) 15% apmērā — no pārējiem radiniekiem un 4) 24% apmērā no pārējām personām, kam nav radniecības saišu ar mantojuma atstājēju (Lik. krāj. 1919. g. 34).

2) Ja testatora mutiski izteikto gribu tūlīt vai vēlāk kāds no lieciniekiem vai cita persona arī uzraksta, testaments tomēr uzskatāms par mutisku (Civīllik. 2089. p.) un tādā gadījumā šo rakstiski izteikto mutisko testamentu pievieno liecinieku nopratināšanas protokolam [C. pr. n. 1581. (1964.) р.].

Tā kā minētais liecinieku nopratināšanas protokols (ja testatora pēdējā griba nav izteikta rakstiski) ārēji tiek uzskatīts par mutisku testamentu, kurš pēc tam tiek pasludināts, tad tiesnesim, kas šo protokolu sastāda, vajadzīga sevišķa prasme apvienot parasti izteiksmes zinā nesaskanošās liecinieku liecības tādā formā, lai tās sastādītu vienotu testamentārisku aktu. Grūtības rodas arī vēl tanī ziņā, ka sīkumos pat visapzinīgākie liecinieki var dot nesaskanošas liecības. Tikai to, par ko liecinieku izteicienos nav nesaskaņu, var uzskatīt par testatora pēdējo gribu.

Tādēļ tiesnesis rīkosies vispareizāki, ja viņš katra liecinieka liecību ieprotokolēs atsevišķi, liks to lieciniekam parakstīt un pēc tam no visu liecinieku pilnīgi saskanošām liecībām sastādīs kopēju protokolu, kuru, kā mutiskā testamentāriskā akta ārējo formu, liks parakstīt visiem lieciniekiem, paturot katra atsevišķā liecinieka protokolēto liecību kā materiālu liecinieku izteicienu lielākās vai mazākās saskaņas un pareizības pārbaudīšanai.

Ja liecinieku liecības nesaskan testamenta galvenās sastāvdaļās, — tiesa, kuras pienākums kontrolēt pašu testamenta sastādīšanas faktu, testamenta saturu un saskaņu ar mirušā īsto gribu (Civīllik. 2060. р.), var noraidīt mutiska testamenta pasludināšanu, ja liecinieku liecību apvienošana galvenos jautājumos izrādās par neiespējamu. Vēl jāņem vērā, ka šeit lieciniekiem jābūt nevis nejaušiem aculieciniekiem, kas atstāsta nejauši dzirdēto, bet speciāli no testatora uzaicinātiem būt klāt pie testamenta taisīšanas (Civīllik. 2061. un 2062. р.).

45*

708

Tālākā gaitā tiek ievērota tāda pat kārtība, kā attiecībā uz rakstiskiem testamentiem [C. pr. n. 1581. (1964.) р.].

Likums, diemžēl, nenosaka termiņu, kādā tiesa var konstatēt mutiskā testamenta esamību un to pasludināt. Ja ievēro, ka, saskaņā ar C. pr. n. 1574. (1957.) р., katrs novēlējuma akts jāiesniedz tiesai nekavējoties, būtu jāpieņem, ka minētā likuma prasījums attiecināms arī uz mutiskiem testamentiem, jo vairāk tādēļ, ka mutiskā testamenta pareiza konstatēšana ar laiku, ievērojot cilvēka atmiņas nepilnību, top neiespējama. Tomēr likums nav paredzējis nekādu sankciju attiecībā uz testamentu, ko iesniedz tiesai pēc ilgāka laika.

IV. Tiesas lēmumus var pārsūdzēt vispārējā kārtībā, iesniedzot divu nedēļu laikā blakus sūdzību. Bet neatkarīgi no minētā, lēmumus, ar kuriem tiesa uzaicinājuma kārtībā atzinusi par amuletam uzaicinājuma termiņā nepieteiktās tiesības un iebildumus, — var pārsūdzēt mēneša laikā no rezolūcijas pasludināšanas dienas, ja pārkāpti noteikumi par uzaicināšanas kārtību [C. pr. n. 1701. (2068.) p.]. Šos lēmumus var apstrīdēt arī prasības kārtībā kā norādītos uzaicināšanas kārtības1) noteikumu pārkāpšanas gadījumos, tā arī gadījumos, kad ar krimināltiesas spriedumu konstatēts viltojums dokumentos, uz kuriem pamatots lūgums izdarīt uzaicināšanu, vai kad atzītas par nepatiesām minētā lūgumā uzrādītās ziņas, kā arī ja uzaicinājuma sludinājums nav kļuvis zināms sūdzētājam bez viņa vainas [skat. Civīllik. 2619. p. un C. pr. n. 1703. (2070.) p. piezīmi].

Šādas prasības celšanai sūdzētājam paredzēts četru mēnešu laiks, skaitot no tās dienas, kad viņam kļuvis zināms tiesas prekluzīvais lēmums, bet, gadījumā, kad paziņojums par uzaicināšanu bez viņa vainas viņam nav kļuvis zināms, — viena gada laikā no ziņu saņemšanas dienas par mantojuma atklāšanos. Vispārējā desmit gadu noilguma notecēšana no tiesas lēmuma taisīšanas dienas katrā ziņā dzēš visus prasījumus attiecībā uz mantojumu [Civīllik. 2620. p. un C. pr. n. 1703. (2070.) р.].

V. Ir iespējami gadījumi, ka jau pēc likumisko mantinieku apstiprināšanas mantojuma tiesībās, negaidīti atklājas testaments, kurš saskaņā ar Civīllik. 1701. un 1703. p. dod testamentariskiem mantiniekiem priekšroku tiesībās uz mantojumu pret likumiskiem mantiniekiem. Šādā gadījumā testamenta-

1) Piem., ja lūdzējs, pretēji C. pr. n. 1690. (2057.) p. 3. pkta un 1696. (2063.) p. noteikumiem, nav uzrādījis ieinteresētas personas, kuras viņam lūguma iesniegšanas laikā bijušas zināmas, lai tās izaicinātu ar pavēstīm.

709

riskam mantiniekam pēc testamenta iesniegšanas tiesai pasludināšanai [C. pr. n. 1574. (1957.) р.] un uzaicinājuma izdarīšanai [Civīllik. 2451. p. un C. pr. n. 1584. (1967.) un 1710. (2079.) p.] tajā paša laika prasības kartībā jāpanāk, lai atzīst par spēkā neesošu tiesas lēmumu par mantinieku apstiprināšanu likumiskās mantošanas tiesības, pēc kam, ja iesniegto testamentu pa to laiku neapstrīdētu, tad tas uz testamentāriskā mantinieka lūgumu atzīstams par likumīgā spēkā gājušu.1)

§ 162. Mantojuma pārejas kārtība uz likuma

pamata.

I. Mantojums atklājas: 1) ar mantojuma atstājēja nāvi; 2) kad tiesa nolemj atzīt personu par mirušu; 3) kad ar tiesas spriedumu personai atņemtas mantiskās tiesības; 4) kad persona iestājas mūku kārtā (Civīllik. 2581. p. un Latg. civīllik. 1222. un 1223. р.).

Mantojuma pārņemšanas dēļ mantinieki nav spiesti griezties katrā ziņā pie tiesas; viņi var pieņemt mantojumu arī faktiski, bez tiesas palīdzības [Civīllik. 2625. p_. un C. pr. n. 1734. (1408.) un 1636. (2019.) р.]. Mantinieku mērķis, apstiprinoties mantošanas tiesībās, ir tiesas ceļā apliecināt mantojuma atstājēja mantisko tiesību pāreju uz mantiniekiem uz likumisku mantošanas tiesību pamata. Nevienu nevar piespiest pieņemt viņam piekritušo mantojumu (Civīllik. 2623. р., Latg. civīllik. 1255. р.), izņemot mantošanu uz līguma pamata, bet mantiniekam, kas mantojumu pieņēmis jārēķinās ar pieņemšanas sekām (Civīllik. 2639. р., Latg. civīllik. 1259. р.); mantojums ir mantisku tiesību un pienākumu, t. i. aktīva un pasīva kopība (Civīllik. 1691. р., Latg. civīllik. 1104. р.), bet mantošana ir iestāšanās visā mantojuma atstājēja mantisko attiecību kopībā (Civīllik. 1693. р.). Tāpēc jautājums par mantojuma pieņemšanu atkarājas no tās personas gribas, kas aicināta pie

1) Lēmums par intestātmantinieku apstiprināšanu, kā katrs apsardzības kārtībā taisītais lēmums, ar kuru lieta tikusi galīgi izšķirta, varētu tikt atcelts tikai pārsūdzot to, vai nu instanču kārtībā, vai arī prasības kārtībā (ja viņš stājies likumīgā spēkā); kamēr tas nav noticis, ar šo lēmumu jārēķinājas kā ar katru tiesas lēmumu un tādēļ, nav iespējams blakus apsardzības lietai, kurā jau taisīts lēmums par intestātmantinieku apstiprināšanu, Jerosināt otru apsardzības lietu par testamenta apstiprināšanu attiecībā uz to pašu mantojumu; ja to pielaistu, tad varēju vienā un tai pašā laikā notikt divi viens otram pretim runājošie lēmumi (par intestātmantinieku un testamenta apstiprināšanu) kādu iespēju, protams, nevar novērst pirmās lietas pievienošana otrai (Sen. spr. 27. IX. 1929. g. Nr. 902 Pereneža l.).

710

mantojuma (Civīllik. 1698. р.), un priekš iestāšanās mantošanas tiesībās ir nepieciešami divi nosacījumi: 1) aicinājums mantot, t. i. iespēja kļūt par zināmas personas mantinieku un 2) aicinātā gribas izteikums, t. i. lai aicinātais izteiktu, ka viņš grib pieņemt mantojumu.1) (Civīllik. 2622. р., Latg. civīllik. 1255. un 1257. p.)2) Griba pieņemt mantojumu var izteikties tīri faktiski, ar pašu mantojuma pieņemšanas faktu, bez tiesas līdzdalības (Civīllik. 2625. р.), bet dažos gadījumos vajadzīga arī griešanās pie tiesas. Tiesas palīdzība ir nepieciešama tajos gadījumos, kad vajadzīga mantinieka leģitimācija, t. i. tiesas apliecinājums, ka zināmā persona ir mantinieks, piemēram:

1) ja manta bijusi apsargāta, tad mantojuma nodošanu mantiniekiem miertiesnesis var izdarīt [C. pr. n. 1734. (1408.) p. piezīme] tikai pēc tam, kad viņam iesniegts akts par mantinieku apstiprināšanu mantošanas tiesībās, jo miertiesnesim, kaut tas arī zinātu, ka zināmā persona ir likumiskais mantinieks, jāzina arī, ka nav cita likumiska vai testamentāriska mantinieka;3)

2) noguldījuma izņemšanai no valsts vai citas kredītiestādes vai vispār kāda mantojuma priekšmeta saņemšanai, kas atrodas trešās personas rokās;4)

3) kad mantojuma masā ietilpst nekustama jnanta, kas zemes grāmatās jāpārraksta uz mantinieka vārdu (Civīllik. 810. р.);

___________________________

1) Tā tad pie mums, tāpat kā Austrijā (sk. ABGB. 547. un 799. p.) attiecībā uz mantojuma iegūšanu pastāv romiešu sistēma, t. i. vajadzīgs aicinājums pie mantojuma un gribas izteikšana, ka aicinātais vēlas mantojumu pieņemt (Civīllik. 2622., 2623., 2624., 2626. un 2627. p.).

Citādi nostādīts jautājums ģermāņu un franču tiesības; tur gribas izteikšanu neprasa, bet mantojums pāriet likumiskam mantiniekam uz mantojuma atstājēja nāves fakta pamata pēc principa: „Le mort saisit le vif", „der Todte erbt den Lebendigen", ja vien mantinieks expressis verbis neatteicas no mantojuma. Sk. arī Синайскiй .Русское гражд. право" II. s. 274. lap. p. un tur pievesto literatūru; Гуляевъ .Руск. гр. право" 604. lap. р.; VI. Bukovskis, Testamenta spēku apstrīdošu prasības sūdzību juridiskā konstrukcija, 1930. g. 223. un sek. lap. p.

2) Lai gan literatūra (A. Bašmakovs, Guļajevs, pa daļai Sinaiskis). tāpat arī Senāts savos agrākos spriedumos (1888. g. Nr. 35, 1891. g. Nr. 105, 1907. g. Nr. 80) attiecībā uz mantojuma pieņemšanu pieturas pie romiešu sistēmas, tomēr savā 1914. g. spriedumā Nr. 44 Senāts nepiešķir nozīmi mantinieka gribas izteikšanai attiecībā uz mantojuma pāreju pēc testamenta.

3) Sk. Kr. Sen. 1871. g. spr. Nr. 675, 1869. g. Nr. 612 un apv. sap. 1902. g. spr. Nr. 9.

4) Sk. Kr. Sen. 1892. g. spr. Nr. 46, 1887. g. Nr. 91 un apv. sap. 1902. g. spr. Nr. 9.

711

4) kad mantojumu pieņem ar inventāra tiesībām [C. pr. n. 1629. (2012.) p. 3. pkt. un Civīllik. 2649. р.].

Apstiprināšanas likumiskas mantošanas tiesībās ir iespē

jama tikai tad, ja mantojuma atstājējs: 1) nav atstājis savas

pēdējās gribas aktu; 2) ja šāds akts atzīts par spēkā neesošu

(Civīllik. 1703. р., Latg. civīllik. 1110. р.), vai 3) ja rīkojums

nāves gadījumam attiecas tikai uz kādu mantojuma dalu; pē

dējā gadījumā visa pārējā manta padota likumiskās mantoša

nas kārtībai (Civīllik. 1704. p.), izņemot Kurzemi, kur saskaņā

ar Civīllik. 2125. p. arī pārējā manta pāriet testamentā iecel

tam mantiniekam. Lietu piekritību par apstiprināšanu

mantošanas tiesībās noteic pēc mantojuma atklāšanās

vietas, atkarībā no visa mantojuma, bet nevis vienam manti

niekam piekrītošās daļas, šķiras un vērtības.1) Tāpēc šīs lie

tas piekrīt vai nu miertiesnesim, ja mantojuma vērtība ne

pārsniedz Ls 1000 un tajā neietilpst nekustama manta, vai

pretējā gadījumā — apgabaltiesai [C. pr. n. 1734. (1408.), 1636.

(2019.), 1628. (2011.) un Civīllik. ievada XXXIV. р.]. Par man

tojuma atklāšanas vietu likums atzīst mantojuma atstajeja pedējo pirms nāves pastāvīgo dzīves vietu, jo mantinieks stājas

visās mantojuma atstājēja tiesībās un pienākumos (Civīllik.

1691. p. un XXXIV. р., С. pr. n. 1628. (2011.) un 1636. (2019.)

р., Kr. Sen. 1885. g. spr. № 131].

Ja ārzemniekam mantojuma atstājējam, kas Latvijā nomiris, te nav bijis pastāvīgas dzīves vietas, tad par mantojuma atklāšanās vietu uzskatāma viņa mantas atrašanās vieta.2)

II. Lūdzot apstiprināšanu mantošanas tiesībās, mantiniekam jāiesniedz tiesai:

1) pierādījumi par mantojuma atklāšanos, t. i. apliecība par mantojuma atstājēja fizisko vai civīlo nāvi vai tiesas lēmums, ka tas atzīts par mirušu (Civīllik. 2581. p. un Latg. civīllik. 1222. р.);

2) pierādījumi par radniecību ar mantojuma atstājēju, — metriskās vai dzimtsarakstu nodaļās apliecības, bet ja tādu nebūtu, — citāda veida dzimšanas un radniecības pierādījumi [Civīllik. 138. un 146. р., Latg. Civīllik. 209. р., С. pr. n. 1475. (1355.) un 1476. (1356.) p.];

3) kvīte par sludinājuma naudas iemaksu; ja sludinājums par mantinieku uzaicināšanu izdarīts jau agrāk, tad jāiesniedz

___________________________

1) Sk. Kr. Sen. 1875. g. spr. Nr. 16 un 1882. g. Nr. 38.

2) Par Krievijas pavalstnieku mantošanas kartību Latvija sk. „Zeitschrift fьr Ostrecht", 1928. g., Heft Nr. 8/9, Bukovskij — Regelung der Erbverhдltnisse verstorbener Russen in Lettland". Tai pašā Nr. sk. "Die Behandlung russischer Nachlдsse im Ausland". Par Krievijā mirušiem ārzemniekiem sk. Буковскiй, Ж M. Ю. 1914. g. Nr. l, 20.—23. lap. p.

712

„Valdības Vēstneša" №, kurā sludinājums iespiests [C. pr. n. 1637. (2020.) р.]. Izsludināšana „Valdības Vēstnesī". nav vajadzīga, ja ir miertiesneša apliecība par to, kas ir tuvākie un vienīgie mantinieki un ja visi tuvākie mantinieki ir klāt;1)

4) paziņojums par mantojuma sastāvu un vērtību līdz ar norakstu Nodokļu departamentam; ja mantojuma masā ietilpst nekustama manta, tad arī attiecīga apliecība par šīs mantas vērtību mantojuma atstājēja miršanas laika (Nodevu nolikuma 1914. g. izd. 212. p. piel. un 1914. g. 14. oktobra noteik., Lik. un rīk. kr. 2870).

III. Uz pirmo tiesas sēdi mantiniekus sevišķi neuzaicina, bet viņi var ierasties un dot paskaidrojumus. Pārliecinājusies par to, ka mantojums tiešām ir atklājies, — tiesa Latvijas rietumdaļā taisa lēmumu ne tikai par mantinieku, bet arī par kreditoru2) un citu personu uzaicināšanu, kurām būtu kādas tiesības uz atklājušos mantojumu, pieteikt tās tiesas sludinājumā noteiktā termiņā, norādot, ka nepieteiktās tiesības tiks uzlūkotas par zaudētām [C. pr. n. 1710. (2079.) p.]. Šī preklūzija rada starpību starp uzaicinājumu Latvijas rietumdaļā un uzaicinājumu Latgalē, kur uzaicinājums ir tikai mantojuma apsardzības līdzeklis [Latg. civīllik. 1225. p. un C. pr. n. 1727. (1402.) р.]. Tāpēc Latgalē uzaicinājumu izdara vienīgi uz miertiesneša rīkojuma pamata un personas, kas nav pieteikušas savas tiesības uzaicinājumā noteiktā termiņā, nezaudē tiesību, vēlāk, prasības sūdzības kārtībā pieprasīt mantojumu līdz vispārējā noilguma termiņa notecēšanai3) (Latg. civīllik.

____________________________

1) Sk. Kr. Sen. 1879. g. spr. Nr. 355 un Kr. Sen. 1880. g. 3. marta rīkojums apkārtrakstā.

2) Kreditoru izsaukšanas mērķis caur proklāmu pie mantojuma atklāšanās (2079. p.) ir mantinieku, kreditoru un to viņu pretenziju noskaidrošana, kuras šie kreditori domā apmierināt no mantojuma masas, kāda noskaidrošana ir vajadzīga, lai nodibinātu mantojuma aktīvu un pasīvu (Hasmaņa un Nolkena 1889. g. noveles 2. izd. 221. lap. р.).

2079. p. runā nevis par prasībām, kuras būtu vēršamas pret mantinieku, bet gan par prasībām, kuras apmierināmas no mantojuma masas, kā tās pasīvs (Sen. spr. 29. IX. 1928. g. Nr. 249 Blumberģes l.).

3) Gan Civīlproc. nol. 1408. p. noteic, ka tiesa mantošanas tiesībās apstiprina ieradušos mantiniekus (tā tad arī tad, ja pazīstamie mantinieki nebūtu pieteikušies), bet tas attiecās vienīgi uz tiesas lēmumiem mantošanas lietās, kuriem pēc krievu tiesībām nav prekluzīva rakstura un kuri saprotami tikai in quantum de jure; bet kad lieta grozās ap prasību par zemes izņemšanu no atbildētāja it kā nelikumīgas valdīšanas un tās nodošanu prasītājam, kas, savukārt, savas aktīvās leģitimācijas nodibināšanai atsaucas uz to, ka viņš esot vienīgais iepriekšējā zemes īpašnieka pēcnācējs un mantinieks, tad šis pēdējais apstāklis ir jāpierāda (Sen. spr. 29. IV. 1926. g. Nr. 169 Karvela l.).

713

1246. р.). Turpretim Latvijas rietumdaļā publikācijas nolūks ir uzzināt ne tikai mantiniekus (Civīllik. 2597. р.), bet arī kreditorus (Civīllik. 373. un 2652. р.), pie kam preklūzija parasti dzēš tiklab mantinieku, kā kreditoru un vispāri visu mantojumā ieinteresēto personu termiņā nepieteiktās tiesības [Civīllik. 2619., 2620., 2629. p. un C. pr. n. 1710. (2079.), 1711. (2080.) р.]. Uzaicinājumā noteiktā termiņā, kas nedrīkst būt īsāks par trīs mēnešiem [C. pr. n. 1694. (2061.) р.], mantiniekiem, kas apstrīd citu mantinieku tiesības, jāiesniedz tiesai mantojumu prasības (Civīllik. 2619. p.)1) un paziņojumi par mantojuma pieņemšanu vai atteikšanos no mantojuma (Civīllik. 2629. р.). Kreditoriem tajā pat laikā jāpieteic savi prasījumi un citām personām savas tiesības uz mantojumu [C. pr. n. 1710. (2079.) р.]. Та kā uzaicinājuma mērķis ir darīt zināmas nezināmām personām piederošas tiesības, tad pamatojoties uz zemesgrāmatu publisko raksturu — publikācija par kreditoru uzaicināšanu neattiecas: 1) uz pretenzijām, kas nodrošinātas ar publiskām hipotēkām, kuras nav padotas saistību noilgumam un 2) uz tādiem prasījumiem pret mirušo, kuri pieteikti tiesai pirms uzaicinājuma publicēšanas [C. pr. n. 1711. (2080.) p.].2) Tiesība lūgt uzaicināt mantiniekus pieder visām tām personām, kam ir kaut kādas tiesības uz atstāto mantu: mantiniekiem, legatārijiem, kreditoriem u. t. t, kā arī tiem, kas aicināti mantojumu apsargāt vai nu saskaņā ar mantojuma atstājēja gribu, vai uz likuma pamata — testamenta izpildītājiem un aizgādņiem [C. pr. n. 1630. (2013.) p.].3)

_________________________

1) Mantojumu prasības, saskaņā ar Senāta 1924. g. spriedumu Nr. 44, padotas vispārējiem noteikumiem par 10 gadu noilgumu, un Civīl. lik. 2619. un 2620. pantos ir domātas ne mantojumu prasības, bet tikai savu tiesību, pieteikšana uzaicinājuma procesā. Neskatoties uz Senāta sīko motivāciju, šis spriedums tomēr rada zināmas šaubas, jo runā pretim kā likuma burtiskam tekstam, tā arī pirmskodifikācijas perioda veco procesuālistu uzskatiem. Par šo jautājumu skat. VI. Bukovskis „Testamenta spēku apstrīdošu prasības sūdzību juridiskā konstrukcija" 313. — 323. lap. p. Latvijas Universitātes rakstos I. sēj. Nr. 2 un Mantojuma prasību vai testamentu apstrīdošu prasību iesniegšanas termiņi. Tieši. Min. Vēstn. 1932. g. Nr. 9/10 un 11/12.

2) Kaut arī Bāriņu tiesa nav tiesa un tāpēc Civīlproc. nol. 2080. p. 2. pkt. nav formāli piemērojams Bāriņu tiesai pieteiktai pretenzijai, tomēr pretenzijas pieteikšanai Bāriņu tiesai ir nozīme tai ziņā, ka pieteikto pretenziju nevar atzīt par nezināmu mantojuma aizgādnim, pie kura mantiniekiem būtu bijis jāgriežas jautājumā par mantojuma sastāvu un tā varbūtējo apgrūtinājumu ar parādiem (Sen. spr. 29. IV. 1930. g. Nr. 104 Perelmaņa l.). Par preklūzijas sekām sk. arī nodaļā par mantojuma apsardzību un par uzaicināšanas kārtību.

3) Piederība pie tuvākās mantinieku šķiras vēl nepierāda, ka mantojumam katrā ziņā būtu jāpāriet uz viņiem, jo šie mantinieki aiz dāžādiem iemesliem var arī atkrist, piem., ja viņi mantojumu nav pie-

714

Arī miertiesnesim, kas rūpējas par mantojuma apsardzību, ja mantojums pārsniedz viņa kompetenci un viņš atrod par nepieciešamu mantojuma apsardzības labā uzaicināt mantiniekus, ir tiesība paziņot par to tai tiesai, kas pilnvarota izdarīt uzaicinājumu; bez šādas tiesības miertiesnesis nevarētu izpildīt viņam uzliktos pienākumus attiecībā uz mantinieku uzaicināšanu tajos gadījumos, kad nav zināmas ieinteresētas personas, kam tiesība uzaicinājumu pieprasīt. Šādu paziņojumu iesniegšanu attiecīgai tiesai no mantojumu apsargajušas iestādes puses praktizēja bij. Baltijas guberņās arī pirms tiesu reformas (sal. Vietējo Civīllik. kopoj. 1. d. 369 p. 10. pkt, 311. p. 7. pkt. un 458. p. 28. pkt.).

Ņemot vēra, ka miertiesnesim ir iespējams uzaicināt mantiniekus jau manto juma apsargāšanas laikā, likums neprasa [C. pr. n. 1637. (2020.) р.] pie mantinieku apstiprināšanas otrreizēju uzaicinājumu.

Visus paziņojumus par savām tiesībām, ko uzaicinājuma procesa laika iesniegušas ieinteresētās personas, tiesa ņem vēra un savā lēmumā par mantinieku apstiprināšanu īpaši aizrāda, ka šīs tiesības ir atzītas par laikā pieteiktām un apsargātam.

Gadījumi, kad uzaicinājumu ir vajadzīgs izdarīt, minēti materiālas tiesības, Civīllik. 373., 2597., 2589. un 2652. р., un bez tam sakopoti Civīlpr. nol. 1629. (2012.) pantā, uz kura pamata uzaicinājums izdarāms:

1) kad mantinieki nav zināmi (Civīllik. 2589. p. 1. pkt.);

2) kad nav droši zināms, ka mantojuma tiesību pieteicēji ir vienīgie un tuvākie mantinieki (Civīllik. 2589. p. 2. pkt.);

3) kad mantinieki kaut gan zināmi, bet atsakās pieņemt mantojumu, vai izteic vēlēšanos to pieņemt ne citādi kā uz inventāra tiesību pamata (Civīlilk. 2589. p. 3. pkt. un 2652. p.) un

4) kad mantiniekiem, testanienta izpildītājiem vai mantojuma aizgādņiem nav zināmi uz mantojumu gulošie paradi (Civīllik. 373., 2597. p. un 2589. p. 5. pkt.).

Tā ka likumiskas mantošanas tiesības var pastāvēt kopa ar testamentariskām vai līgumiskām mantošanas tiesībām (Civīllik. 1701. р.), tad, lai izvairītos no divu uzaicinājumu izdarīšanas — uz testamenta pamata (Civīllik. 2551. un 2452. p.) un uz likumiskas mantošanas pamata — procesuālais li-

_________________________

ņēmuši; tādēļ nav izslēgts, ka neskatoties uz tuvākās mantinieku pakāpes pastāvēšanu, uz mantojumu var pretendēt attālākie mantojuma atstājēja radnieki un tādēļ arī lūgt izdarīt Civīlprоc. nоl. 2013. p. aprādītо publikāciju, pie kam jautājums par to, uz kādam personām mantojumam jāpāriet, izšķirams tikai atkarībā no proklamas rezultātiem (Sen. spr. 9. II. 1929. g. Nr. 599 Zaubes l.).

715

kums [C. pr. n. 1631. (2014.) р.] īpaši nosaka, ka abus uzaicinājumus var apvienot vienā, uzaicinot reizē tiklab tās personas, kam tiesība apstrīdēt testamentu, kā arī tās, kam ir kādi prasījumi vai nu uz to mantu, kas pārgājusi uz mantiniekiem uz testamenta pamata vai arī uz to, par kuru testamentāriska rīkojuma nav.

Ja mantojuma vērtība nepārsniedz Ls 100, tad izsludināšanu „Valdības Vēstnesī" neizdara, bet par mantojuma atklāšanos izkar sludinājumus pie miertiesneša kameras durvīm, policijas iestādē un pagasta valdē.

IV. Apstiprinot mantojuma tiesībās, tiesai ir jāpārliecinājas:

1) ka ir iesniegti iepriekš minētie pierādījumi par mantojuma atklāšanos un mantinieku tiesībām uz mantojumu (Civīllik. 2581. p. un Latg. civīllik. 1222. p.).

Te tiesai pienākas vadīties no materiālo tiesību noteikumiem (Civīllik. 1880., 1881. un turpm. p. un Latg. civīllik. 1121. — 1126. р.), saskaņā ar kuriem mantinieki Rietumlatvijā iedalās 4 šķirās,1) kā tas redzams no turpmāk pievestās tabulas, pie kam nevienu no zemāko šķiru mantiniekiem nevar pielaist pie mantošanas, kamēr ir dzīvi pie kādas no augstākām šķirām piederīgi mantinieki, ja tikai pēdējie nav atteikušies no savām mantošanas tiesībām. Mantojuma atstājēja laulātais vienmēr manto ar visiem radniekiem (Civīllik. 1705. un 1708. р.).

___________________________

1) Rietumlatvijā, saskaņā ar Civīllik. 1880. p.:

1) pie pirmās šķiras pieskaitāmi, bez pakāpju tuvuma izšķirības, visi tie mantojuma devēja lejupējie, starp kuriem un viņu pašu nav dzīvi citi lejupējie, kam būtu tiesība mantot;

2) pie otrās šķiras pieder mantojuma atstājēja augšupējie, viņam pēc pakāpes tuvākie radnieki, kā arī viņa īstie brāli un māsas, un to brāļu un māsu bērni, kas nomiruši pirms viņa;

3) pie trešās šķiras pieskaitāmi mantojuma atstājēja pusbrāli un pusmāsas, un to pusbrāļu un pusmāsu bērni, kas miruši pirms viņa;

4) ceturtā šķirā nāk pārējie, pie otrās vai trešās šķiras nepiederīgie, Pēc pakāpes tuvākie sānu radnieki, neizšķirot pilnīgo radniecību no nepilnīgās. Ceturtā šķirā nav pārstāvības tiesību, kādēļ tuvākās pakāpes radnieki vienmēr izslēdz attālākos. Bet kad ir vairāki vienāda tuvuma radnieki, tad viņi visi dala mantojumu savā starpā pēc galvām (Civīllik. 1888. р.). Salīdzini tabulu 716. lap. p.

Latgalē, saskaņā ar Latgales civīliik. 196. — 211.; 1121. — 1129. un 1134. — 1140. р., jāizšķir trīs līnijas: 1) lejupējie, 2) augšupejie un 3) sanu līnijas. Lejupējā un augšupejā līnijā katra dzimšana atzīstama par pakāpi: cik dzimšanas, tik pakāpes. Katrā līnijā tuvākā pakāpe izslēdz tālāko.

Pie pirmās šķiras mantiniekiem pieskaitāmi mantojuma atstājēja lejupējie, pie kam mirušo vietu ieņem viņu bērni, — mantojuma atstājēja bērnu bērni.

Pie otrās šķiras — ja lejupējo nav, pieskaitāmi sānu līnija — man-

716

Mantinieku

šķiras, kā arī radniecības līnijas un pakāpes Rietumlatvijā.

Paskaidrojumi.

1) Savienojums ar loku nozīmē laulību, — ar taisni dzimšanu.

2) Arābu cipari nozīmē radniecības pakāpes (Civīllik. 143. р.).

3) Romiešu cipari nozīmē mantinieku šķiru (Civīllik. 1880. р.). 4) Radniecības tuvums aprēķināms pēc dzimšanu vai pakāpju skaita.

tojuma atstājēja brāli un māsas, pie kam mirušo brāļu un māsu vietu ieņem viņu bērni.

Pie trešās šķiras, ja brāļu un māsu nav, pieskaitāmi mantojuma atstājēja pusbrāli un pusmāsas, pie kam mirušo vietā stājas viņu bērni.

Pie ceturtās šķiras, ja arī pusbrāļu un pusmāsu nav, pieder mantojuma atstājēja tēva un mātes brāli un māsas u. t. t., pie kam augšupējiem pārstāvības tiesību nav. Vecāki nemanto pēc saviem bērniem, bet ja bērni nomirst neatstājot pēcnācējus, tad nomirušo bērnu pašiegūto mantu vecāki saņem mūža lietošanā, bet to mantu, ko vecākie bērniem dāvinājuši, viņi saņem atpakaļ kā dāvinājumu. Pēc viena laulātā nāves otram pienākas 1/7 daļa no nekustamas un 1/4 no kustamas mantas.

717

Tur, kur spēkā parašu tiesības (kā, piem., Latgales zemnieku starpa), tur tādas jāpiemēro.1)

2) ka ir notecējis uzaicinājuma termiņš attiecībā uz mantiniekiem, legatarijiem un tām personām, kurām ir kādi prasījumi uz mantojumu [C. pr. n. 1694. (2061.) 1710. (2079.) p. un Latg. civīllik. 1241. p.];

3) ka tiesai nav iesniegts rīkojums nāves gadījumam (Civīllik. 1703. p. un Latg. civīllik. 1110. р.), par ko tiesa pati ievāc uzziņu kancelejā; ja izrādās, ka ir iesniegts testaments, tad tiesa vai nu mantojuma lietu izbeidz, — vai aptur lietas gaitu, ja testaments vēl nav atzīts par likumīgā spēkā stājušos (Latgalē — ja tas nav vēl apstiprināts);

4) ka izņemot lūdzējus neviens cits savas tiesības uz mantojumu nav pieteicis, un ka lūdzējiem ir tiesības uz mantojumu (sk. piem. Latg. civīllik. 1107. un 1109. р.; Civīllik. 1694 — 1697., 1879. — 1881. р.);

5) ka nav celts strīdus par mantošanas tiesībām [C. pr. n. 1638. (2021.) р.; Kr. Sen. 1897. g. spr. № 71].

Apstiprinot mantiniekus mantošanas tiesībās, tiesa pati no sevis nepaceļ jautājumu par noilgumu. Tāpēc mantošanas tiesībās var apstiprināties arī pēc 10 gadu notecēšanas.2)

V. Strīdus izšķiršanu starp personām, kas pieteikušas savas mantošanas tiesības, tiesa atdala no apsardzības kārtībā izlemjamās lietas, un skatoties pēc apstākļiem, lietas izlemšanu apsardzības kārtībā vai nu aptur, vai izbeidz, dodot strīda dalībniekiem iespēju izšķirt lietu prasības sūdzības ceļā [C. pr. n. 1638. (2021.), 1698. (2065.) р.]. Ja izlemjot lietu apsardzības kartība, strīdi nav pieteikti, tad tiesa, pēc uzaicinājumā nosacīto termiņu notecēšanas, taisa lēmumu par ap-

______________________________

1) Pēc Civīlproc. nol. 13. (101.) p. parašas piemērojamas tur, kur likums to prasa. Saskaņā ar Vispārējā zemn. lik. 38. p. Latgalē mantošanas lietās jāpiemēro vietējās parašas; likums neaprobežo pierādīšanas līdzekļus attiecībā uz parašu esamību un tādēļ neizslēdz iespēju pierādīt parašu esamību arī ar amatpersonu un sevišķi ar pagasta valdes apliecībām [C. pr. n. 14. (102.) p. un Kr. Sen. Civ. kas. dep. 1891. g. spr. Nr. 86] (Sen. spr. 1924. g. Nr. 273 Zakula m. lietā).

2) Sk. Kr. Sen. 1909. g. spr. Nr. 92.

Tomēr ja mantojums atrodas jau citas personas rokas, tad šai personai, saskaņā ar minēto Senāta paskaidrojumu, ir tiesība aizsargāties pret mantojuma atprasītāju ar atsaukšanos uz prasījuma noilgumu un šāds iebildums tiesai, kas iztiesā lietu pēc būtības, ir jāņem vēra.. Tajos gadījumos, kad Latgalē mantinieki ar sludinājumiem nav uzaicināti pieteikt savas tiesības, promesošie mantinieki pielīdzināmi tiem, kam noilguma termiņš mantojuma pieprasīšanai skaitās no mantojuma atstājēja nāves dienas (Kr. Sen. 1900. g. spr. Nr. 36; salīdz, arī Ж. М. Ю. 1914 № 1. Буговскiй „Открытие наследства и вызовъ наследниковъ").

718

stiprināšanu mantošanas tiesībās [C. pr. n. 1639. (2022.) р.]. Tā kā mantojums ir visu to kustamo un nekustamu mantu, kā arī tālākdodamu tiesību un saistību kopība, kuras piederējušas mirušam vai pēc likuma par mirušu atzītam viņa īstajā vai likumīgi pieņemama nāves dienā (Civīllik. 1691. р.; Latg. civīllik. 1104. р.), tad tiesa apstiprina mantiniekus mantošanas tiesībās nevis attiecībā uz noteiktām lietām, bet uz visu mantojumu (vai attiecībā uz zināmām mantojuma ideālām daļām), nepārbaudot mantojuma sastāvu;1) attiecībā uz atsevišķu mantinieku tiesa savā lēmumā nosaka, vai tas apstiprināts mantošanas tiesības uz visu mantojumu, vai uz noteiktu ideālu daļu2) [C. pr. n. 1639. (2022.) р.], vai arī viņš apstiprināts nedalāmi ar citiem mantiniekiem, piem., turpinot mantas kopību [C. pr. n. 1639. (2022.) p. piez.].3) Apstiprinot mantošanas tiesībās tiesa nosaka arī mantojuma nodokļa apmēru [C. pr. n. 1734. (1408.) un 1639. (2022.) p. piezīme], kuru ņem no laulātā drauga, bērniem, bērnu bērniem un augšupējiem — 21/2% apmērā; no brāļiem un māsām un mirušo brāļu un māsu bērniem, padēliem un pameitām — 10%; no pārējiem mantiniekiem blakus līnijā līdz 4-tai pakāpei — 15%; no citām personām — 24% apmērā. Ja mantojums pāriet vienai personai īpašumā, bet otrai mūža valdīšanā, mantojuma nodoklis ņemams kā no īpašnieka, tā arī no mūža valdītajā un proti: no īpašnieka — pilnā apmērā, bet no mūža valdītāja — pusapmērā4) (sk. Lik. kr. 1919. g. 34 un Kr. lik.

_________________________

1) Apstiprinot mantiniekus mantošanas tiesībās, tiesa neizšķir jautājumu par viena vai otra priekšmeta piederību mantojuma masai un neapstiprina mantiniekus tiesībās uz vienu vai otru mantojuma sarakstā uzņemtu atsevišķu objektu, bet gan izšķir jautājumu par to, vai mantiniekam, kurš savas tiesības pieteicis, pieder vispār šādas tiesības uz atstato mantojumu, un ja viņam šādas tiesības vispār pieder, tad nosaka, kādā dala viņam tās pieder (Sen. spr. 6. IV. 1922. g. Nr. 103 Martinsona l.).

2) Mantošanas tiesības nodibina mantu devējam piederošo tiesību pāreju universālsukcesijas ceļā. Tāpēc apstiprināšana mantošanas tiesības uz kādu atsevišķu mantu vispār nav domājama (Sen. spr. 28. IX. 1928. g. Nr. 216 Stones l.).

3) Apstiprinot apsardzības kārtībā mantiniekus mantošanas tiesības, tiesa var tos apstiprināt vienīgi pēc likuma un likumā paredzēta kārtība, bet nebūt ne uz kādas, mantinieku starpā notikušas vienošanās pamata (Sen. spr. 27. X. 1921. g. Burkovskis l. un 23. II. 1922. g. Nr. 33 Rudzīša l.).

4) Bet pie uzufrukta, kad ar pirmā uzufruktuārija nāvi notiek uzufrukta legata pāreja uz otro uzufruktuāriju, kas tad arī iegūtu šo legatu tikai ar 1. uzufruktārija nāvi, t. i. ar nosacījuma faktisko iestāšanos (Civīllik. 2190., 2191. р.), — mantojuma nodoklis no otrā legātarija aprēķināms tikai pēc 1. uzufruktuārija nāves (Sen. spr. 29. I. 1931. g. Nr. 17).

719

kop. V. sēj., Nodokļu nolikums 202., 203. un 205. p.).1) Mantojumi, ko saņem valsts, nespējnieku patversmes, labdarības un mācības iestādes, ir atsvabināti no mantojuma nodokļa; tāpat brīvi no mantojuma nodokļa arī īpašumi, kas novērtēti ne augstāk par Ls 100.2)

___________________________

1) Nod. nolik. 203. p. 3. pkt. piemērojams vienīgi tad, kad mantu devēja brāļa vai māsas bērns (kura tēvs vai māte pārdzīvo mantu devēju) manto citādi nekā ab intestato (Sen. spr. 29. X. 1930. g. Nr. 42 Puriņa l.).

2) Pēc Nod. nol. 208. p. mantojuma vērtību noteic paši mantinieki, pie kam vērtība nevar būt zemāka par likumisko vērtību, kuru nosaka 230. — 234. p. Pievestos pantos nav kā likumiska vērtība aizrādīta cena, kuru noteic tiesu izpildītājs, apsargājot mantojumu Civīlproc. nol. 1971. un sek. p. paredzētā kārtībā. Mantinieku noteiktā vērtība ņemama vērā tikai tad, ja tā tika pieteikta tiesai vai Nodokļu departamentam iesniegtā pieteikumā par mantojuma sastāvu un vērtību (Sen. spr. 1927. g. Nr. 95, 486. un 10. XII. 1930. g. Nr. 97 Rozenberga l.).

Nod. nol. 212. p. piel. 1. p. nemaz neuzliek mantojuma aizgādnim par pienākumu iesniegt pieteikumu par mantojuma sastāvu un vērtību, bet gan runā vienīgi par mantiniekiem un resp. par testamenta izpildītāju.

Ja nav testamenta izpildītāja, minēto pieteikumu varētu iesniegt tikai mantinieks, lūdzot apstiprināt viņu mantošanas tiesībās, vai testamentu atzīt par spēkā gājušu un proti tikai pēc tā, kad proklamas laiks jau bija notecējis (Sen. spr.. 10. X. 1930. g. Nr. 71, Šmiekoviča l.).

Ja lūgums dēļ proklamas (Civīlproc. nol. 1967., 2079. p.) izdarīšanas būtu iesniegts 3 mēnešu robežās no mantojuma pārejas uz mantiniekiem, tad pieteikuma par mantojuma sastāvu iesniegšanas dienai ka tādai nav vairs izšķirošas nozīmes no priv. lik. viedokļa (Sen. spr. 1926. g. Nr. 400, Jьrgensa l.): bet ja lūgums dēļ proklamas izdarīšanas ticis iesniegts jau ar nokavējumu, t. i. pēc 3 mēnešu notecēšanas, skaitot no mantojuma pārejas, par kādu šaubu gadījumā jāuzskata mantudevēja nāves laiks (Sen. spr. 1927. g. Nr. 37) — soda nauda katrā ziņā jāaprēķina no mantu devēja nāves un pie tam jau līdz pieteikuma faktiskai iesniegšanai, jo šai gadījumā, kur jau no pirmā sākuma 3 mēnešu termiņš (kas ir prekluzīvs termiņš) netika ievērots, nedz pirmais lūgums dēļ proklamas izdarīšanas, nedz otrais lūgums nevar spēlēt nekādu lomu (Sen. spr. 11. XII. 1930. g. Nr. 69, Rudzīša l.).

Pēc Nod. nol. 208. p. mantоjuma mantības vērtību noteic paši mantinieki, pie kam vērtība noteicama ne zemāk par likumisko novērtējumu, kurš piemērojams vienīgi nekustamām mantām (230. — 231. р.), bet kustamām tikai attiecībā uz kapitāliem, kuri atrodas apgrozībā kreditun banku iestādēs un — krievu laikā — vēl attiecībā uz procentu un citiem vērtspapīriem (232., 233. р.). Attiecībā uz pārējām kustamām mantām likumisks novērtējums nav atzīstams. Tāpēc no kustamas mantas, kura nav no mantošanas nodokļa atsvabināta, pēdējais ņemams pēc cenas, kādu uzdod paši mantinieki; šī cena atzīstama par vienīgo kritēriju šīs kustamās mantas vērtības noteikšanai un tāpēc strīdus pret šādu cenu un tās pārbaudīšana nav pielaižami (Sen. spr. 1893. g. Nr. 40; 1912. g. Nr. 12: 1913. g. Nr. 79). Nod. nol. 211. p. nemaz nav attiecināms uz tam kustamam mantām, kuras nav padotas liku-

720

VI. Mantinieku apstiprināšanas lēmuma izpildīšana izteicas tiesas lēmuma noraksta izsniegšanā lūdzējam pēc viena mēneša notecēšanas, skaitot no rezolūcijas pasludināšanas [C. pr. n. 1701. (2068.) p. in fine] un pēc mantojuma nodokļa samaksas, vai šīs nomaksas nodrošinājuma iesniegšanas [Nodevu nolikuma 215. un C. pr. n. 1734. (1408.) un 1639. (2022.) р.].

Tiesas lēmuma noraksts ar uzrakstu, ka lēmums stājies likumīgā spēkā, noder mantiniekiem par leģitimācijas dokumentu, uz kura pamata tiem tiesība pieprasīt atsevišķu mantojuma dalu izdošanu un mantojuma atstājēja nekustamas mantas pārrakstīšanu zemes grāmatās uz viņu vārdu [C. pr. n. 1640. (2023.) p.]. Par tiesas lēmumiem var iesniegt blakus sudzības uz vispārēja pamata divi nedēlu laika,1) skaitot no lēmuma pasludināšanas dienas [C. pr. n. 819. (714.) un

miskam novērtējumam, un kuras mantinieki bija uzdevuši pilnā sastāvā (Sen. spr 12. V 1930. g Nr. 19, Kapellera l.).

Pēc Nod. nol. 223. p. tieša satura un nozīmes visāda veida lietu ierosinājums par Nod nol. 201. — 222. un 224. — 229. pantos paredzētu noteikumu pārkāpumiem, ir aprobežots ar desmit gadu noilgumu — tā tad arī Nod nol 212 — 222. p paredzētais pats mantojuma nodoklis (Kr. Sen 1903. g. spr Nr. 86 un 24 X. 1929. g. Nr. 406 Vazdika l.).

________________________

1) Blakus intervencija (Civilproc. lik 662. — 664. p.) nav piemērojama vispārējās apsardzības lietās, tāpēc personām, kuras nav ņēmušas dalību apsardzības lieta pirmā instance, nav tiesības lietā iestāties ar blakus sūdzību par pirmās instances lēmumu. Tomēr šāds princips nav piemērojams apsardzības kārtībā iztirzājamas mantošanas lietās, kurās ieinteresētās personas izsauc ar sludinājumu uzaicināšanas kārtībā pēc Civīlproc. lik. 2054., 2079. un sek. p. p. Šai ziņā Civīlproc. lik. 2088. p tieši pieved gadījumu, kad uzaicināšanas kārtībā taisītie lēmumi ir pārsūdzami ar blakus sūdzību, pie kam 2069. p. nemaz neizšķir ieinteresētās personas pēc tā, vai viņas bija iepriekš ņēmušas formālu dalību pie lietas iztirzāšanas pirmā instancē vai nē. Civīlproc. lik. 2068. p. 2. pkts tieši ka pārsūdzēšanas pamatu pieved gadījumu, kad pirmas instances tiesa pārkāpusi starp citu arī 2063. p. saskaņā ar kuru jāizsauc lūdzēja uzdotas personas, ja nu lūdzējs sava lūgumā, pretēji 2057. p. 3. pktam, noklusē par viņam pazīstamu ieinteresētu personu tad taisni tādai personai tiesība izlietot viņai ar 2068 p. 2. pktu piešķirto tiesību blakus kartība pārsūdzēt pirmās instances lēmumu, ar kuru ieinteresētās personas pretenzija netika ņemta vēra tikai tāpēc vien, ka tā palika nepateikta pirmās instances tiesā, kaut arī tāda pretenzija mantiniekiem vai mantojuma aizgādņiem bija zināma un par kuru pats mantojuma aizgādnis pat bija ziņojis Bariņu tiesai. 2068 p. paredzētā kārtība, kura pirmās instances tiesa taisītie prekluzīvie lēmumi pārsūdzami blakus sūdzības ceļa, nemaz nav ierobežota ar 2069. p. paredzēto iespēju tādus pašus prekluzivus lēmumus apstrīdēt arī prasības ceļā; taisni otrādi, 2069. p. noteikti uzsver, ka prekluzīvi lēmumi apstrīdami „аrī" (pēc krievu teksta „и") prasības ceļā visos 2068. p. paredzētos gadījumos. Vienīgais gadījums, kad prekluzīvs lēmums būtu apstrīdams tikai prasības kārtībā vien, ir tas kad tiktu pierādīts viltojums dokumentos vai izaicinājuma lūguma (Sen. spr. 29. IV. 1930. g. Nr. 104, Perelmaņa l.).

721

1701. (2068.) p. in initio]. Bez tam viena mēneša laikā, skaitot no rezolūcijas pasludināšanas dienas, var iesniegt blakus sūdzību šādos gadījumos:

1) ja pārkāpti noteikumi par mantinieku, kreditoru un citu personu uzaicināšanas kārtību [C. pr. n. 1693. (2060.), 1695. (2062.) un 1696. (2063.) р.], piemēram, ja lūgumā par uzaicināšanu nav noradītas lietā ieinteresētās personas vai arī viņu dzīves vieta, kaut gan tās lūdzējam ir bijušas zināmas, vai arī šīs personas nav uzaicinātas ar pavēstēm;

2) ja nav ievēroti termiņi, kas nolikti ieinteresēto personu atnākšanai [C. pr. n. 1694. (2061.) р.] vai tiesas lēmuma taisīšanai [C. pr. n. 1699. (2066.) un 1700. (2067.) p.];

3) ja tiesa atstājusi bez caurskatīšanas kādas ieinteresētas personas laikā iesniegtu pieteikumu par tiesībām [C. pr. n. 1701. (2068.) p. 4. pkt].

Visos minētos gadījumos, kā arī tajā gadījumā, kad pierādītos viltojums dokumentos, kas pievienoti lūgumam par uzaicināšanas izdarīšanu, vai kad atzītas par nepatiesām šajā lūgumā sniegtās ziņas un visos tajos gadījumos, kad Civillikumi (Civīllik. 2619. un 2620. p.) paredz iespējamību celt mantojuma prasību ārpus uzaicinājuma kārtības termiņiem [C. pr. n. 1703. (2070.) p, piez.], — tiesas lēmumu par uzaicinājuma termiņā nepieteikto tiesību atzīšanu no tiesas par spēkā neesošām var pārsūdzēt prasības sūdzību kārtībā četru mēnešu laikā,1) skaitot no tās dienas, kad prasītājam ticis zināms prekluzīvais lēmums, vai no tās dienas, kad stājies likumīgā spēkā spriedums, ar kuru dokumenti atzīti par viltotiem vai ziņas par nepatiesām. Bet šo prasību atstāj bez ievērības, ja tā celta pēc desmit gadu notecējuma no tās dienas, kad taisīts apstrīdamais lēmums [C. pr. n. 1703. (2070.) p.]. Lēmuma norakstu par mantojuma nodokli tiesa nosūta Nodokļu departamentam kopā ar norakstu no paziņojuma par mantojuma sastāvu un vērtību.2) Nodokļu departa-

__________________________

1) Prasība par prekluzīva lēmuma atcelšanu mantojuma lietās iesniedzama Civīlproc. lik. 2070. p. aprādītā termiņā, kāds termiņš atzīstams par saistošu arī tad, ja tāda prasība nav celta atsevišķi, bet ietilpst hereditatis petitio prasībā (Sen. spr. 25. X. 1929. g. Nr. 419, Neimaņa lietā).

2) Savā 1927. g. 9. VI. lēmumā Blūme mant. 1. Nr. 80 Senāts turēja par vajadzīgu noteikti aizrādīt, ka viņš atzīst par nepielaižamu un nelikumīgu pieprasīt caur policijas kārtībnieku no mantiniekiem ziņas par iemantoto priekšmetu vērtību vai novērtējumu arpus tiesai jau iesniegta pieteikuma par mantojuma sastāvu un vērtību un pec tiesas lēmuma taisīšanas par mantojuma nodokli. Mantinieki vispār nav spiesti atbildēt uz šādiem pieprasījumiem, kuru nozīme, saturs un nolūks pa lielākai daļai viņiem paliek neskaidri, kādēļ arī mantinieku atbildes saturs nemaz nav

46

722

mentam tiesība pārsūdzēt lēmumu attiecībā uz mantojuma no

dokļa nepareizu aprēķināšanu 2 nedēļu laikā, skaitot no tiesas

lēmuma noraksta saņemšanas dienas departamentā [C. pr n

1408. (1293.) р.].

§ 163. Atteikšanās no mantojuma un mantojuma pieņemšana ar inventāra tiesībām.

I. Kā jau iepriekš aizrādīts, mantojuma iegūšanai ir nepieciešami divi nosacījumi:

1) „objektīvais — aicinājums pie mantojuma (призванiе къ наследованiю, Berufung zur Erbfolge, Anfall der Erbschaft), kas piepildās ar mantojuma atstājēja nāvi (Civīllik. 1698. p. un Latg. civīllik. 1254. p.) un

2) subjektīvais — mantinieka gribas izteikšana, t. i. vēlēšanās pieņemt mantojumu (Civīllik. 2622. un Latg. civīllik. 1255. un 1257. р.).

Šī gribas izteikšana var notikt:

1) vārdos — mutiski vai rakstiski, expressis verbis, un

turklāt vai nu:

a) pozitīvā formā, kad mantinieks griežas pie tiesas ar lūgumu apstiprināt viņu mantošanas tiesībās, vai atzīt testamentu, ar kuru viņš iecelts par mantinieku, par likumīgā spēkā stājušos, bet Latgalē — apstiprināt, testamentu (Civīlik. 2625. р.; Latg, civīllik, 1255. un 1257. р. un C. pr. n. 1734. (1408.) un 1636. (2019.) p.];

b) negatīva forma, kad mantinieks atsakās no mantojuma ar īpašu paziņojumu tiesai, kurai piekrīt manto-

________________________

pienemams par īsto un pareizo materiālu mantojuma vērtības galīgai nodibināšanai (Sen. spr. 1927. g. 9. VI., Blūma mant. g. Nr. 80, pēc T. M. V. kr.).

Tas apstāklis, ka mantinieki ierosinājuši mantošanas lietu tiesā un ka noticis jau tiesas lēmums par mantinieku apstiprināšanu mantojuma tiesībās, neizslēdz Tiešo nodokļu departamenta tiesību taisīt no sevis uzrēķinu par soda naudas piedzīšanu par novēlotu mantojuma pieteikšanu, ja vien ir konstatēts, ka mantinieki ierosinājuši tiesa mantošanas lietu vai mantojuma sastāvu pieteikuši tikai pēc 3 mēnešu laika notecēšanas no iestāšanās mantojuma valdīšanā; šī tiesība, zināms, atkristu tādā gadījumā, ja tiesa, taisot lēmumu par mantinieku apstiprināšanu, — būtu apspriedusi jautājumu par soda uzlikšanu mantiniekiem, par novēlotu mantojuma pieteikšanu un ar savu lēmumu šo jautājumu būtu izspriedusi, kādā gadījumā, pats par sevi saprotams, Tiešo nodokļu departamentam būtu atlikusi vienīgi tiesība pārsūdzēt taisīto lēmumu, bet ne, jau pēc lēmuma stāšanās likumīgā spēkā, taisīt no jauna uzrēķinu (Sen. spr. 1927. g. 9. VI., Bosa mant. l. Nr. 77 un Lipšane l. Nr. 93, pēc T. M. V. kr.).

723

šanas lieta (Civīllik. 2776. un 2777. p. un Latg. civīllik. 1266. р.);

2) klusējot, ar tādu darbību, kuru attiecīga gadījuma nevar iztulkot citādi, kā par sevis atzīšanu par mantinieku, pie kam šai gribas izteikšanai arī var būt:

a) pozitīvs raksturs, kad personas darbību var iztulkot ne citādi, kā par sevis atzīšanu par mantinieku (Civīllik. 2625. un 2631. p. un Latg. civīllik. 1261. р.), jeb

b) negatīvs raksturs, kad aicinātais mantinieks, kura faktiskā valdīšanā mantojums neatrodas, noteiktā termiņā nepaziņo, ka vēlas pieņemt mantojumu (Civīllik. 2777. р., 2631. p: in fine un 2628. — 2630. р.), bet Latgale — 10 gadu laikā nepieprasa mantojumu (Latg. civīllik. 1265., 1241. un 1246. р.).

Nepakavējoties tuvāki pie atteikšanās no mantojuma klusējot, kas izteicas aicinātā mantinieka pilnīgā bezdarbībā, un piegriežojties pie atteikšanās no mantojuma expressis verbis, — atzīmēsim, ka atsacīšanās no mantojuma izteicas paziņojuma veidā, kas adresēts tai tiesai, kurā ievadīta lieta par mantojumu vai par mantojuma atstājēja testament u.1)

Kamēr Latvijas rietumdaļā šo tiesu nosaka pēc vispārējiem noteikumiem par piekritību un tā ir vai nu miertiesnesis, vai apgabaltiesa pēc mantojuma atstājēja pēdējās pastāvīgās dzīves vietas [C. pr. n. 1573. (1956.), 1636. (2019.), 1628. (2011.) un 1632. (2015.) р.] Latgalē testaments iesniedzams tikai apgabaltiesai, vai nu (pēc testātora dzīves vietas, vai pēc novēlētās mantas atrašanās vietas (Latg. civīllik. 1060. р.), bet apstiprināšana likumiskās mantošanas tiesībās notiek pēc objektīvās piekritības noteikumiem vai nu apgabaltiesā vai miertiesā, kuras apgabalā vai iecirknī mantojums atrodas) [Latg. civīllik. 1239. p. un C. pr. n. 1734. (1408.) р.], —

1) Kr. Sen. 1872. g. spr. Nr. 776.

2) Šis noteikums, kad testamentu apstiprināja viena tiesa, bet likumiskie mantinieki tika apstiprināti mantošanas tiesībās pēc mantojuma atrašanās vietas, krievu laikā radīja lielu jucekli un ļaunprātību iespējamību (sk. arī Буговскiй, Ж. M. Ю. Nr. 1 — 1914. g. 3. un 4. lap. p. un V. Bukovskis „Jurists" Nr. 7 — 1929. g. "Testamenta apstiprināšanas prasību piekritība"). Saskaņā ar Kr. Senāta 1911. g. spr. Nr. 41, 1905. g. Nr. 53 un 1885. g. Nr. 131, par mantojuma atklāšanas vietu skaitās nevis vieta, kur atrodas mantojums, bet mantojuma atstājēja pēdējā pirms nāves pastāvīgā dzīves vieta; no vairākām apmešanas vietām par pastāvīgo dzīves vietu skaitās tā, kurā nomirušais pēdējā laikā uzturējies. Liktos, ka taisni pēc šīs mantojuma atklāšanās vietas būtu pareizāki noteikt mantojuma lietas piekritību, jo vairāk tādēļ ka manto-

46*

724

un tāpēc arī paziņojums par atteikšanos no mantojuma jāiesniedz vienai no minētām tiesu iestādēm, kurās atrodas mantojuma vai testamenta lieta. Pašam paziņojumam par atteikšanos no mantojuma jābūt bez nosacījumiem un jāattiecas uz visu mantojumu (Civīllik. 2636. un 2778. р.); tiesa noklausās paziņojumu, neuzaicinot paziņotāju, un pieņem to zināšanai.

Lai atteikšanās būtu spēkā, ir vajadzīgs, tai tās izdarītājs būtu darbības spējīgs un skaidri zinātu, uz kāda pamata viņš ir mantinieks (t. i. pēc likuma vai testamenta — Civīllik. 2779. — 2782. р.). Atteikties no tiesībām uz mantojumu var tikai tie, kam šīs tiesības pieder un ne agrāk par mantojuma atklāšanās momentu.1)

Kamēr tiesa nav taisījusi lēmumu par atteikšanos, tāpat arī kamēr mantojumu nav pieņēmuši citi mantinieki, paziņojumu par atteikšanos var ņemt atpakaļ;2) turpretim pēc tam, kad tiesa jau taisījusi lēmumu par mantinieka atteikšanās pieņemšanu zināšanai, mantinieks, kas atteicies no mantojuma, nevar vairs to pieņemt, ja vien nav pierādījumu, ka atteikšanās brīdī mantiniekam trūcis brīvas gribas (Civīllik. 2784. un 2953. р.). Tomēr mantinieks, kas atteicies no mantojuma, nezaudē tās tiesības un prasījumus, kas viņam var piederēt uz cita pamata, piem.: kā kreditoram, fideikomisārijam, legatārijam pēc priekšnovēlēm u. t. t. (sk. Civīllik. 2786. р.). Nevar atteikties no mantojuma kaut kam par labu, jo persona, iekams viņa mantojumu nav pieņēmusi, to arī nav ieguvusi un tāpēc nevar ar to rīkoties.

Rīkojums par mantojuma tālākdošanu citai personai ir dāvinājums un tādēļ vajadzīgs, lai dāvinājuma objekts dāvinātā-

jam piederētu.

_____________________________

jums var atrasties vairākās vietās. Pie šāda ieskata turas arī atsevišķi juristi. Sk. Isačenko (II., 311.—312. iap. р.), pēc kura domām lūgumi par apstiprināšanu mantošanas tiesībās iesniedzami vai nu pēc pēdējās dzīves vietas, vai pēc mantas atrašanās vietas; E. Helvichs (Охранительное судопроизводство 566. lap. р.), pēc kura domām apstiprināšanai jānotiek tikai pēc mantojuma atklāšanās vietas; pie citādām domām pieturās Гольмстенъ „Учебникъ русск.гр.суд." 1907. g. 74. lap. р., kurš atsaucoties uz Civīlproc. nol. 1725. (1401.) un 1734. (1408.) р., par mantojuma atklāšanās vietu atzīst mantojuma atrašanās vietu.

1) Kr. Sen. 1876. g. spr. Nr. 280; 1878. g. Nr. 243. Pēc Kr. Senāta paskaidrojuma (1884. g. spr. Nr. 50) mantiniekam, kas nokļuvis parādos, kurus tas nespēj nomaksāt, nav tiesības atteikties no mantojuma, kas atklājies viņam par labu; tādu atteikšanos tiesa uz kreditoru lūgumu vai atzīt par spēkā neesošu, bet ne vairāk kā viņu pretenziju summas, apmērā. Pretēju ieskatu Senāts izteicis citā spriedumā — sk. 1871. g. spr. 275.

2) Sk. Kr. Sen. 1904. g. spr. Nr. 97.

725

Mantojuma iegūšanai nepieciešami divi nosacījumi: 1) mantinieka aicinājumus pie mantojuma un 2) gribas izteikšana no mantinieka, ka viņš vēlas mantojumu pieņemt (Civīllik. 2622. p.). Atsakoties no mantojuma, mantinieks skaidri izsaka vēlēšanos mantojumu nepieņemt; tādā gadījumā viņam jau vairs nav iespējas rīkoties ar to, no kā tas atteicies (sal. Civīllik. 2785. р.), un viņa vietā stājas tie mantinieki, kuri pēc viņa saskaņā ar likumu aicināti pie mantojuma.

II. Latvijas rietumdaļā ir iespējams pieņemt mantojumu ar inventāra tiesībām (beneficium inventarii), kas dod mantiniekam tiesību iepriekš iepazīties ar mantojuma sastāvu (Civīllik. 2633.) р.). Šādas mantojuma pieņemšanas sekas ir tās, ka mantinieks atbild par mantojuma atstājēja parādiem tikai mantojuma vērtības apmērā. Bez tam viņam ir tiesība atskaitīt no mantojuma vērtības apbedīšanas inventara sastādīšanas un citus tiesu izdevumus (Civīllik. 2649. un 2655. р.). Latgalē, pēc civillikumu noteikumiem, mantojuma pieņemšana ar inventāra tiesībām, t. i. ar iepriekšēju mantojuma saraksta sastādīšanu, novērtēšanu un ar atbildību par mantojuma atstājēja parādiem tikai mantojuma vērtības apmērā, — netiek pielaista. Tikai ja mantojuma atstājējs ir nodarbojies ar tirdzniecību, mantiniekiem ir atļauts, ja pēc mantojuma atstājēja ir palikuši parādi, viena mēneša laikā iepriekš iepazīties ar atstātā mantojuma stāvokli (sk. Latg. civīllik. 1238. p. pielik. 3. р.). Ja mantinieki pēc šādas iepazīšanās mantojumu pieņem, tad tie atbild par visiem mantojuma devēja parādiem (Latg. civīllik. 1238. p. pielik. 4. р.).

. Inventāra sastādīšana notiek tādā kārtā, ka visu mantojumu apraksta un novērtē tādā pat kārtībā, kā pie mantojuma apsardzības [C. pr. n. 1611. (1994.) — 1613. (1996.) р.], pie kam tai pašā laikā izdara kreditoru uzaicināšanu, ja tas jau nav bijis izdarīts [C. pr. n. 1635. (2018.) р.]. Līdz ar to mantinieks griežas pie tiesas ar lūgumu pielaist viņu pieņemt mantojumu ar inventāra tiesībām [C. pr. n. 1632. (2015.) р.]. Šādai mantojuma pieņemšanai mantiniekam dod divi mēnešu termiņu, skaitot no tās dienas, kad viņš ir saņēmis ziņas par aicinājumu pie mantojuma. Pie lieliem mantojumiem tiesa šo termiņu var pagarināt (Civīllik. 2652. p.). Ja mantojuma atstājējs īsi pirms savas nāves pats ir sastādījis savas mantas inventāru, tad mantiniekam tiesība to izlietot (Civīllik. 2653. р.). Aizbildņiem un aizgādņiem, tāpat arī vecākiem, pieņemot mantojumu bērnu vietā, un beidzot valstij — bezmantinieku mantu, ir pienākums pieņemt mantojumu ne citādi, kā ar inventāra tiesībām (Civīllik. 366., 401., 2650., 1970. р.).

726

Noilguma tecējums kreditoru un legatāriju prasījumiem

apstājas pa visu inventāra sastādīšanas laiku (Civīllik

2654. р.).

§ 164. Mantinieku piespiešana izteikt savu

gribu attiecībā uz mantojuma pieņemšanu vai

atteikšanos no tā.

Tā kā mantojuma pieņemšana vai nepieņemšana klusējot ir ļoti neskaidra un arvienu var radīt ieinteresētās personās (legatārijos un kreditoros) šaubas par to, vai mantinieks mantojumu pieņērms, vai nē (sal. Civīllik. 2625. — 2627. р.), tad Latvijas rietumdaļā pastāv sevišķi noteikumi par mantinieku piespiešanu izteikties, vai viņi grib, vai negrib pieņemt mantojumu [sk. Civīllik. 2634. p. un C. pr. n. 1632. (2015.) — 1634. (2017.) р.]. Gribas izteikšanai par mantojuma pieņemšanu jānotiek: 1) vai nu mantojuma atstājēja noteiktā termiņā (Civīllik. 2628. р.), 2) vai tiesas sludinājumā par mantinieku uzaicināšanu noteiktā termiņā [no 3 mēnešiem līdz 1 gadam; Civīllik. 2629. p. un C. pr. n. 1694. (2061.) р.], 3) vai arī, ja mantinieku uzaicināšana ar sludinājumu nav izdarīta, viena gada laikā no tās dienas skaitot, kad mantinieki dabūjuši zināt, ka viņi tiek aicināti pie mantojuma (Civīllik. 2630. р.), pie kam, ja mantinieks, kura faktiskā valdīšanā mantojums atrodas, nedod minētos termiņos atsauksmi, tad viņš skaitās kā mantojumu pieņēmis, bet ja mantojuma priekšmets viņa rokās neatrodas un viņš nedod atsauksmi un palaiž garām minētos termiņus, tad tas skaitās par atteikušos no mantojuma (Civīllik. 2631. р.). Tomēr, neatkarīgi no tā, kreditoriem, legatarijiem un substitutiem ir tiesība prasīt, lai mantinieks skaidri izteiktu savu gribu (Civīllik. 2634. un 2635. р.). Šinī nolūka viņiem ir tiesība griezties pie tiesas pēc mantojuma atklāšanas vietas ar īpašu lūgumu piespiest mantinieku izteikt savu gribu. Minētam personām šinī lūgumā jāuzrāda, kas tieši aicināts pie mantojuma un uz kāda pamata (pēc līguma, testamenta vai likuma), un kāds prasījums ir lūdzējam. Pēc šāda lūguma tiesa, nepārbaudot prasījuma pareizību — taisa lēmumu nosakot tajā mantiniekam termiņu gribas izteikšanai par to, vai tas veļas mantojumu pieņemt, vai no tā atsakās [sk. C. pr. n. 1632. (2015.) — 1634. (2017.) р.].

§ 165. Mantojuma dalīšana.

I. Ja manta pieder vairākām personām kopīgi, tad viņas var vai nu valdīt to nedalīti (Civīllik. 940., 2677., 2685. un Latg.

727

civīlilk. 1313. p.) — un tad ir spēkā Civīllik. 927. — 941. p. un Latg. civīllik. 543. — 555. p. noteikumi, — vai prasīt tās dalīšanu (Civīllik. 940. un 2685. p. un Latg. civīllik. 1313. р.).

Neviens nav spiests palikt mantojuma kopvaldīšanā, un kā mantojuma atstājējs, tā arī paši līdzmantinieki var nodibināt valdīšanas nedalāmību tikai uz noteiktu laiku (Civīllik. 2689. un 2690. р.), pēc kura notecēšanas uz katra dalībnieka pieprasījumu manta jāizdala. Dalīšana var būt: 1) labprātīga, mājas kārtībā, bez tiesas piedalīšanās,1) vai 2) piespiedu, t. i. ar tiesas piedalīšanos (Civīllik. 2695. p.2) un Latg. civīllik. 1315. р.), pie kam mantas dalīšanu tiesas ceļā var lūgt arī bez tam, ka mantinieku apstiprināšana mantošanas tiesībās būtu notikusi.3)

Latvijas rietumdaļā mājas kārtībā izdarītu dalīšanu var apstrīdēt, ja dalīšanā atklāts ļauns nolūks vai viltus, vai kad ar to nodarīts vienam no dalībniekiem pametums vairāk par pusi, vai notikusi svarīga maldība (Civīllik. 2742. р.), bet dalīšana, kas izdarīta uz likumīgā spēkā nākuša tiesas sprieduma pamata, nav apstrīdama (Civīllik. 2741. р.); turpretim Latgalē pēc Latg. civīllik. ir taisni pretēji: labprātīgu, t. i. mājas kār-

____________________________

1) Nod. nol. 235. р., kas runā par atsavināšanas nodokli pie nekustamas mantas pārejas pret atlīdzību, nav paplašināti tulkojams un nav attiecināms uz nekustamas mantas pāreju ar dalīšanas līgumu; izņēmumu varētu pielaist tikai tad, ja zem dalīšanas līguma jēgas būtu domāts apiet nodokļu likumu, lai izvairītos no nodokļu samaksāšanas; bet šāds kontrahentu nolūks būtu sevišķi jāpierāda sakarā ar katra konkrēta gadījuma apstākļiem (sal. Kr. Sen. apv. sap. 1911. g. Nr. 35 spr., kur Senāts pieved, kad īpašnieks pārdod niecīgu ideālu daļu savā nekustamā mantā un tad zem dalīšanas līguma segas nodod pircējam pārējo daļu) (Sal. arī Sen. spr. 1929. g. Nr. 1659; Sen. spr. 27. II. 1930. g. Nr. 515, Elksnīša l.).

2) Lai gan likums (Civīllik. 2695. p.) paredz obligatorisku izdalīšanu tiesas ceļā, kad viens no mantiniekiem nav darbības spējīgs, — tomēr minētais pants atspoguļo sevī vel kārtību, kāda pastāvēja pirms tiesu reformas ievešanas, kad bāriņu tiesas izpildīja tiesu funkcijas; tagad, kā tas redzams no minētā 2695. p. papildinājuma, mantojumu, ja starp mantiniekiem atrodas arī aizbildnībā stāvošas personas, var izdalīt arī mājas kārtībā, tikai šādai labprātīgai izdalīšanai vajadzīga bāriņu tiesas piekrišana, bet pēdējās lēmums iesniedzams apgabaltiesai apstiprināšanai.

3) Salīdz, arī Kr. Sen. 1870. g. spr. Nr. 1638. Mantojums pāriet uz paša likuma pamata (Civīllik. 1693. p.) ar mantojuma atklāšanās momentu; priekš mantojuma pieņemšanas mantiniekiem nav nepieciešami vajadzīgs likties apstiprināties tiesas ceļā par tādiem (Civīlproc. lik. 2019. p.); tādēļ, ja visi mantinieki mantojumu pieņēmuši, tad katrs no viņiem var prasīt mantojuma dalīšanu (Civīllik. 2677. p.), ja arī viņu apstiprināšana mantošanas tiesībās tiesas ceļā vēl nebūtu notikusi; līdzmantinieki var dalīšanu izvest arī pirms imobiļa korrōborācijas, kura vispār nav vajadzīga, lai mantojumā ietilpstošais imobils pārietu mantinieku īpašumā (Civīllik. 3004. p. 2. piez.) (Sen. spr. 27. IX. 1929. g. Nr. 489. Lagzdiņas l.).

728

tībā izdarītu dalīšanu apstrīdēt nevar (Latg. civīllik. 1332. р.), bet dalīšana tiesas ceļā piešķir tiesību mantiniekam, kas atrod, ka viņam ar dalīšanu nodarīta pārestība, prasīt pārdalīšanu viena gada laikā, skaitot no pirmās izdalīšanas apstiprināšanas dienas (Latg. civīllik. 1332. un 1335. р.).

II. Dalīšanas lietu piekritību Latgalē nosaka pēc mantas atrašanās vietas [C. pr. n. 1736. (1409. р.], bet Latvijas rietumdaļā — pēc mantojuma atklāšanās vietas [C. pr. n. 1628. (2011.) un 1641. (2024.) р.], pamatojoties uz vispārējiem noteikumiem par piekritību; saskaņā ar to dalīšana piekrīt vai nu 1) apgabaltiesai [C. pr. n. 1736. (1409.) un 1641. (2024.) р.], vai 2) miertiesnesim [C. pr. n. 1736. (1409.) un 1641. (2024. р.], vai beidzot 3) šķīrējtiesai [C. pr. n. 1462. (2025.) p, un Civīllik. 2695. р.]. Bez tam, neatkarīgi no mantojuma šķiras un vērtības, kopmantiniekiem savstarpēji vienojoties ir tiesība griezties ar lūgumu mantojuma izdalīšanas dēļ pie vietējā miertiesneša [C. pr. n. 1641. 1735. (2024.) р.].

III. Pēc izdalīšanas lūguma iesniegšanas tiesa uzaicina visus kopvaldītājus uz sēdi saskaņā ar noteikumiem par tiesāšanas kārtību prasību lietās [C. pr. n. 1644. (1410.) un 1737. (2C26.) р.]. Pēc tagad atceltiem (Lik. _kr. 1928. g. 134) Latg. civīllik. 1317. un 1318. pantiem Latgalē agrāk noteica mantiniekiem divi gadu termiņu labprātīgai mantojuma izdalīšanai. Šo divu gadu laikā tiesa lietu par izdalīšanu atstāja bez tālākvirzīšanas, bet uz mantu uzlika aizliegumu un nodeva to aizbildnības iestādes pārziņā. Tagad kā Latvijas rietumdaļā, tā arī Latgalē — pēc visu kopvaldītāju uzaicināšanas, saskaņā ar noteikumiem par atbildētāja uzaicināšanu [C. pr. n. 1644. (1410.) un 1737. (2026.) р.], visu izdalīšanas lietu nodod vienam tiesas loceklim uzraudzībai un izdalīšanas projekta sastādīšanai.

No visām apsardzības kārtībā iztiesājamām lietām lietas par mantojuma izdalīšanu stāv vistuvāk sacīkstes kārtībā iztiesājamām lietām [sk. C. pr. n. 1644. (1410.) р.]. Tāpēc Civīlproc. nol. 413. (309.) p. noteikums par juridiskās adreses uzrādīšanu tiesas atrašanās vietā ir piemērojams arī šeit.1) Visu kopmantinieku uzaicināšanas mērķis ir nevien paziņot viņiem, ka ir iesniegts lūgums par izdalīšanu, bet arī noskaidrot varbūtējos iebildumus un citus jautājumus, kas saistīti ar priekšā stāvošo dalīšanu.2)

Pēc lietas nodošanas tiesas loceklim uzraudzībai, viņš no jauna uzaicina kopmantiniekus un liek tiem priekšā izvēlēt no

_________________________________

1) Sal. arī Громачевскiй "Охранительное судопроизводство" 184. lap. p. 2) Sen. 1921. g. spr. Nr. 22.

729

sava vidus personas, kas noskaidrotu visas mantas sastāvu, sastādītu mantas sarakstu un novērtētu mantu, kā arī sastādītu izdalīšanas projektu [C. pr. n. 1647. (1413.) un 1643., 1737. (2026.) р.]. Ja mantinieki par šiem jautājumiem nevar vienoties, tad tiesas loceklis var: 1) pats iecelt minētās personas [C. pr. n. 1648. (1414.) p.ļ, 2) uzņemties visu šo darbu uz sevi, pieaicinot palīgā lietpratējus, vai 3) uzdot lietas gaitas pārzināšanu un izdalīšanas projekta sastādīšanu yietējam notāram [С. pr. n. 1646. (1412.) р.], kam savkārt tiesība uzdot mantas saraksta sastādīšanu tiesu izpildītājam un mantas novērtēšanu lietpratējiem [C. pr. n. 1649. (1415.) р.]. Uzsākot izdalīšanu vispirms noteic visas izdalīšanai piekrītošās mantas sastāvu, atdala svešu mantu un nomaksā uz mantu gulošos parādus (Civīllik. 2692. p. un Latg. civīllik. 1320. р.).

Sastādot izdalīšanas projektu, ņem vērā materiālo tiesību noteikumus un pirmā kārtā — paša mantojuma atstājēja norādījumus (Civīllik. 941., 2698. — 2734. un Latg. civīllik. 1322. — 1324. р.). Tai gadijuma, kad izdalīšanas deļ nekustama manta ir jāpārdod, viņu var pārdot publiskā izsolē vai arī no brīvas rokas, ja visi mantinieki tam piekrīt, bet ja starp mantiniekiem ir darbības nespējīgas personas, tad ar bāriņu tiesas piekrišanu (Civīllik. 382. р.). Bez tam Latvijas rietumdaļā tiek pielaista brīvprātīga publiska izsole [C. pr. n. 1656. (2028.) 1663. (2035.) — 1674. (2046.) р.], pie kam šādu izsoli var nolikt arī nekustamas mantas īstās vērtības uzzināšanai (Civīllik. 2703. un 2704 р.).

Pēc dalīšanas projekta sastādīšanas, norādot tajā apsvē

rumus, kas likti tā pamatā, tiesas loceklis — referents: 1) no

saka dienu, kad visiem mantiniekiem jāierodas tiesā, 2) cel

viņiem priekšā izdalīšanas projektu, 3) uzklausa un protokolē

visas atnākušo mantinieku piezīmes un iebildumus, 4) nodala

strīdīgo no nestrīdīgā, 5) izdara, ja atrod to par vajadzīgu

sakarā ar pušu paskaidrojumiem, jau sastādītā dalīšanas pro

jekta pārgrozījumus, kas pēc viņa domām vajadzīgi, un pēc

tam 6) iesniedz tiesai galīgo dalīšanas projektu apstiprināša

nai [C. pr. n. 1653. (1419.) р.].

Kollēģiālā tiesas sēdē tiesas loceklis referē lietu un izsaka savas domas par dalīšanas projektu, pie kam puses arī var iesniegt savus paskaidrojumus. Tiesa var dalīšanas projektu vai nu apstiprināt, vai, sakarā ar sniegtiem paskaidrojumiem, izdarīt tajā zināmus grozījumus, vai, beidzot, atstāt to bez apstiprināšanas, uzdodot tiesas loceklim sastādīt jaunu dalīšanas projektu. Tiesas lēmumā jānorāda: kas tieši kam no mantiniekiem un uz kādiem nosacījumiem (piem., ar pa-

730

rādu pārvešanu, ar naudas summu izmaksu citiem mantiniekiem) tiek izdalīts, un kā sadalās tiesu izdevumi;1) pēc tam mantiniekiem Latvijas rietumdaļā izdod lēmuma norakstu, uz kura pamata nekustamo mantu zemes grāmatu reģistrā pārraksta uz tā mantinieka vārdu, kam nekustama manta atstāta.2) Latgalē mantiniekiem izsniedz izpildrakstu, jo tiesas lēmumi par izdalīšanu izpildāmi pēc vispārējiem noteikumiem kas paredzēti tiesas spriedumu izpildīšanai.3) Šo izpildu rak-

_________________________

1) Mantojuma dalīšanas lietas vedamas, un izspriežamas pēc noteikūmiem, kas paredzēti Civilproc. lik. paredzētā prasības lietu iztiesāšanas kartībā (Civilproc. hk. 1421. р., Sen. spr. 1921. g. Nr. 22), tāpēc tiesai ar tiesība lietas izdevumus sadalīt starp dalībniekiem saskaņa ar Civīlproc lik. 868, 871. p. izteikto principu (Kr Sen. 1873. g. spr. Nr 29 un Sen. 25. X. 1928. g. spr. Nr 1123, Ziemeļa l.).

2) Tiesas spriedums par nekustamas mantas dalīšanu atsevišķās reālās daļās starp vairākiem tas līdzīpašniekiem un uz šī spriedūma pamata notiekoša reālo dalu pāreja uz atsevišķiem reālo dalu tagadējiem īpašniekiem, uzskatāms nevis par labprātīgu (brīvprātīgu) atsavināšanu, bet — taisni otrādi — par piespiedu atsavināšanas aktu, tāpēc, ja tiesas spriedums par nekustamas mantas dalīšanu reālās dalās būtu korroborējams zemes grāmatās, tad nav atzīstams par šķērsli tam tas apstāklis, ka uz vienam no iepriekšējiem līdzīpašniekiem piederošo ideālo daļu tiktu ievesta Nоtār. nоl. 316 р. 2. pkt. paredzētā atzīme par piedzinuma vēršanu; saskaņa ar Civīlproc. lik. 2029, 2024. p. mantības dalīšana tiesas ceļa notiek taisni un tikai tad, ja līdzīpašnieki savā starpa nevar labprātīgi vienoties; tiesa izspriež lietu, izklausījusi visus lietas dalībniekus un izspriež lietu ar spriedumu, kas pārsūdzams apellācijas kartībā (Civilproc. lik. 1421. p. Sen spr. 1927 g. Nr. 177 un spried. krāj. 1921. g. Nr. 22), tā tad lieta izšķirama kā strīdos par civiltiesībām, kuŗos tiesai ir tiesība pat piespriest uzvarošai pusei arī tiesas izdevumus (Sen. spr. 1928. g. Nr. 824) Tāpat arī nekustamas mantas sadalīšanu reālas dalas korroborācijai zemesgramatās, proti vienai reālai daļai atstājot iepriekšējo foliju, bet pārējam atklājot jaunas atsevišķas folijas zemēs grāmatās, nekavētu tas apstāklis, ka vienam no iepriekšējiem līdzīpašniekiem piederējušā ideāla daļa vai pat visa nekustamā manta būtu apgrūtināta ar hipotēkām, lietišķam vai kādām citam tiesībām vai atzīmēm, jo saskaņā ar Notār. nol. 310., 311. p. gadījumā, ja nekustama manta ir dalāma vairākās patstāvīgās nekustamas mantas, t. i., atsevišķās reālās dalās, visi pastāvošie apgrūtinājumi arī turpmāk ipso iure turpina apgrūtināt in sоlidum visas jaunās patstāvīgās nekustamas mantas (tagadējas reālās dalās) pilnīgi neatkarīgi no to personu piekrišanas, kuram par labu apgrūtinājumi tika nodibināti; tāpēc arī atzīme par piedzinuma vēršanu uz nekustamu mantu pati par sevi nevar būt par šķērsli tiesas spriedumam par tās dalīšanu piespiedu korroborācijai, šādas korroborācijas tiešas sekas tad arī būtu dalāmas nekustamās mantas pārvēršanas par vairākām patstāvīgam nekustamam mantām, kā tās reālām daļām, ar to taisni arī notiktu sprieduma izpildīšana. (Sen. spr. 27 II 1929. g. Nr. 136, Spariņa l.)

3) Sk. Kr. Sen. 1890. g. spr. Nr. 121.

731

stu mantinieki iesniedz zemes grāmatu nodaļas priekšniekam atzīmēšanai zemes grāmatu reģistrā, ja dalīšanas objekts ir bijis nekustama manta.1)

IV. Par tiesas lēmumiem attiecībā uz izdalīšanu var iesniegt :

1) blakus sūdzības (7 dienu laikā miertiesnesim, vai 2 nedēļu laikā apgabaltiesai), ja lēmumi nav galīgi [C. pr. n. 1652. (1418.) р.];

2) apellacijas sūdzības viena mēneša laikā par lēmumiem, ar kuriem izdarīta galīga izdalīšana;

3) kasācijas sūdzības divi mēnešu laikā par otrās instances lēmumiem [C. pr. n. 1654. (1421.) un 1643., 1737. (2026.) p.].

Bez tam Latgale viena gada laika var iesniegt prasības sūdzību kārtībā:

4) lūgumus pārdalīšanas dēļ [C. pr. n. 1738. (1420.) р.], ja kopmantinieks, kam notikusi pārestība, atzīst, ka viņš nepareizi dabūjis mazāku daļu kā pārējie (Latg. civīllik. 1332. un 1335. р.).

V. Saskaņā ar Civīllik. 941. un 2699. p. un C. pr. n. 1657. (2029.) р., augšā minētos noteikumus par izdalīšanu Latvijas rietumdaļā piemēro arī kautkuŗa kopīpašuma dalīšanai, neatkarīgi no pamatiem, uz kādiem šī mantas kopība radusies. Turpretim Latgalē, saskaņā ar Senāta paskaidrojumiem apsardzības kārtība nav piemērojama tādas nekustamas mantas dalīšanai, kas pirkta kopīpašumā.2) Šādā gadījumā kopīpašuma dalīšana notiek vispārējā prasības lietu iztiesāšanas kārtībā. Sakarā ar agrārreformu, arī apriņķu un centrālai zemes ierīcības komitejai uzlikts par pienākumu sadalīt kopējos zemes gabalus un sādžu šņoru zemes.3)

VI. Beidzot ir no svara atzīmēt, ka, lai gan pēc vispārējā principa tiesu iestāžu spriedumiem nav konstitūtīva rakstura, un tie nerada jaunas tiesības, bet vienīgi konstatē jau pastāvošo tiesību esamību, vai neesamību (Civīllik. 830. p. 4. pkts), tad tomēr dalīšanas prāvās (Civīllik. 868. p. 3. pkts) tiesas lēmumam, izņēmuma veidā var būt konstitūtīvs raksturs, kas rada un rīko, t. i. viņš var pārgrozīt prāvnieku agrāko materiāli-tiesisko stāvokli, kā piem.: kad tiesa, faktiski sadalot nekustamu īpašumu starp vairākiem kopīpašniekiem, nodibina

1) Sk. arī Исаченко „Русск. Гр. судопроизводство" II. sēj. 310. lap. p.

2) Sk. Kr. Sen. 1898. g. spr. Nr. 10, 1876. g. Nr. 254, 1871. g. Nr. 432. Citādi jautājums izšķirts 1873. g. spr. Nr. 292.

3) Sk. šajā jautājumā Satversmes 81. p. kārtībā 1924. g. izdotos noteikumus (Lik. kr. 157).

732

uz vienas īpašuma dalās servitūtu tiesības par labu kādai citai daļai (Civīllik. 1251. p. 2. pkt. un 1253. p.).1)

§ 166. Nekustamas mantas izpirkšana.

Nekustamas mantas izpirkšanai, kas tagad visur zaudējusi savu agrāko nozīmi, agrākos laikos par galveno mērķi bija mantoto jeb cilts nekustamu īpašumu uzglabāšana ciltij, lai uzturētu tās spožumu un cieņu (Civīllik. 1655. р.). Tāpēc izpirkšanas tiesība parādīja savu spēku un nozīmi galvenā kārtā attiecībā uz mantotiem un cilts nekustamiem īpašumiem (sal. Civīllik. 1656. р.), bet Latgalē arī tagad izpirkšana vispārīgi aprobežojas vienīgi ar cilts īpašumiem [Latg. civīllik. 1346. — 1352. p. un C. pr. n. 1749. (1438.) p.].

Nekustamu īpašumu izpirkšanas tiesību piemērošana visās valstīs sāka pakāpeniski sašaurināties un lielākā daļā Rietumeiropas valstu nekustamu cilts īpašumu izpirkšana tagad pilnīgi izzudusi. Agr. Baltijas guberņās nekustamu cilts īpašumu izpirkšana nebija pazīstama Kurzemē un Vidzemē, zemnieku tiesībās. 1925. gadā, — iznīcinot partikulārās normas, kas bij spēkā tikai Latvijas territōrijas atsevišķās dalās (Lik. kr. 1925. g. 187.), tika atceltas tās lietu tiesību normas, kas paredzēja mantotus nekustamus īpašumus pēc Vidzemes zemes un pilsētu tiesībām (Civīllik. 960. — 978. р.). Ar mantotas nekustamas mantas institūta iznīcināšanu jautājums par šīs mantas izpirkšanas tiesību (Erblosung oder verwandschaftlicher Retract) atcelšanu bij jau izšķirts un materiālo tiesību attiecīgie panti (Civīllik. 1654. — 1657., 1659.—1670., 1673., 1676., 1683., 1685. p. piezīme, 1688. — 1690. p.) tika atcelti.2)

Tāda kārta tagad uz materiālo tiesību pamata likumiskās izpirkšanas tiesības parada savu spēku tikai attiecībā uz kopīpašuma atsavinātām ideālām daļām (Civīllik. 939. un 1677. р.).

Izpirkumam tuvu stāv nekustamas mantas pirkšanas-pārdošanas līgumā paredzēts nosacījums par atpakalpirkšanu-

_____________________________

1) Pēc Erdmaņa domām (I. s. 64. lap. p.) izdalīšana tiesas ceļā ir ne vien spriedums, bet arī lēmums ar rīkojuma spēku.

2) Civīllik. 1650. — 1653., 1658., 1671., 1672. un 3967. p. bij atcelti jau agrāk (Lik. kr. 1924. g. 138).

Tā kā pats mantotās nekustamās mantas institūts bija no likumdevēja atcelts, tad reizē ar to automātiski zaudēja spēku un nozīmi tās mantošanas tiesību normas, kas satur noteikumus par mantotu nekustamu mantu. Formāli šīs normas palika bez piemērošanas līdz nodomātai pilnīgai mantošanas tiesību pārstrādāšanai.

733

pārdošanu, ja šāds līgums ierakstīts zemes grāmatās jeb arī ieguvējs ir zinājis, ka šāds nosacījums pastāv, kādā gadījumā pirmajam pārdevējam ir tiesība griezties ar prasījumu par atpakaļpārdošanu arī pret tālāko ieguvēju. Ja ieguvējs atsakās pārdot atpakaļ pirkto nekustamo mantu, tad pirmais pārdevējs var panākt savu tiesību ievērošanu ceļot prasību tiesā. Nav jāaizmirst, ka arī Civilprocesa nolikuma 1658. (2030.) p. paredzētā izpirkuma ievērošana panākama prasības sūdzības ceļā (Civīllik. 3926. p.).1)

Latgalē, turpretim, izpirkums aprobežojas vienīgi ar cilts īpašumiem (Latg. civīllik. 1351. р.), ja tie: 1) nav pārdoti publikā izsolē, 2) nav pārgājuši pirkšanas ceļā uz to pašu cilti, 3) un ja pārdoto cilts īpašumu pircējs vai viņa mantinieki neatdotu atpakaļ pārdevējam vai viņa mantiniekiem (Latg. civīllik. 1347. р.).

Bez tam izpirkšanas tiesības Latgalē attiecās arī uz labiegūtu (nemantotu) īpašumu, kuru viens laulātais saņēmis norādītas dalās (yказанная часть) veidā no otra laulātā nekustama īpašuma, ja vien šī dala nav bijusi dabā nodalīta (Latg. civīllik. 1352. р.).

II. Pati izpirkšanas kārtība ir šāda. Lūgums par izpirkumu iesniedzams apgabaltiesai pēc izpērkamās nekustamās mantas atrašanās vietas [C. pr. n. 1749. (1438.) un 1658. (2030.) р.].

Latvijas rietumdaļā lūgumam par izpirkumu jāpievieno: 1) tā akta noraksts, uz kura pamata nekustama manta atsavināta (Civīllik. 1621. р.); 2) summa, kādu atbildētājs par mantu samaksājis (Civīllik. 1623. p.) ļeb, ja nekustama manta gājusi jau caur vairāku pircēju rokām, summa, ko samaksājis pirmais viņas ieguvējs, atskaitot un pārvedot parādus saskaņā ar Civīllik. 1624. р.; 3) divkāršā apmērā at-

________________________

1) Dēļ retrakta tiesības atzīšanas un izvešanas tiesas ceļā, likums (Civīlproc. nol. 2030. un sek. p.) paredz noteiktu kārtību, un proti, apsardzības kārtību, kura uzliek atpircējam veselu rindu materiālu un formālu pienākumu — ieguvēja nodrošināšanai pret zaudējumiem; retrakts nevis strīdus, bet gan tiesība (Civīlproc. lik. 4. nod. motīvi: 1866. g. 16. marta žurnāla 18. Nr. 16. lap. р.; Civīlproc. lik. 4. grām. 4. nodalās motīvu ievads), kādēļ likumdevējs ar nodomu attiecinājis retrakta iztirzāšanu nevis uz prasības (strīdīgām) lietām, bet gan uz apsardzības lietām; prasību tiesāšanas kārtībā retrakta tiesība iztirzājama tikai sakarā ar noteikto strīdu (Sen. spr. 27. I. 1922. g. Nr. 13, Akota lietā). Civīlproc. lik. 2030. un sek. p. gan paredz sevišķu apsardzības kārtību retrakta tiesību izvešanai. Bet ar to nemaz nav izslēgta iespēja retrakta tiesību atzīšanu panākt arī prasības ceļā, ja prasītājs iziet no tā, ka atbildētājs vispār noliedz viņam retrakta tiesības kā tādas (Sen. spr. 31. I. 1927. g. Nr. 13, Nesterova lietā).

734

savināšanas un citas nodevas (Civīllik. 3012. р.), kuras samaksājis pie akta korrōborēšanas atbildētājs vai pirmais nekustama īpašuma ieguvējs, bet ja īpašums vēl nav korrōborēts uz pircēja vārdu, tad nodevas vienkāršā apmērā [C. pr. n. 1659. (2031.) p. piez.]; 4) pierādījumi, ka lūdzējam ir tiesības mantu izpirkt [C. pr. n. 1659. (2031.) p.], un 5) lūgumraksta un rakstisko pielikumu noraksti priekš tās personas, no kuras nekustamu īpašumu izpērk.

Latgalē lūgumam par izpirkumu jāpievieno: 1) zemes grāmatas akta noraksts; 2) tajā apzīmētā pārdošanas summa;1) 3) pirkšanas-pārdošanas līgumu noslēdzot nomaksātās atsavināšanas nodevas divkāršā apmērā; 4) pierādījumi, ka lūdzējam ir tiesība mantu izpirkt un 5) lūgumraksta un rakstisko pielikumu noraksti. Ja šie noteikumi nav izpildīti, tad lūgumrakstu neatstāj bez tālākvirzīšanas, bet izsniedz atpakaļ lūdzējam un skaita it kā par neiesniegtu; tikai norakstu nepievienošana priekš pretējās puses, vai zīmognodevas nenomaksāšana var būt par pamatu lūgumraksta atstāšanai bez tālākvirzīšanas. Ja lūgumraksts iesniegts saskaņā ar noteikumiem, tad viņa norakstu izsniedz jaunajam nekustamas mantas valdītājam jeb ieguvējam, lai tas viena mēneša laikā iesniegtu paskaidrojumus un ziņas par varbūtējiem nepieciešamiem un derīgiem izdevumiem, kurus viņš taisījis, uzturot kārtībā un uzlabojot izpērkamo nekustamo mantu [C. pr. n. 1752. (1441.) un 1661. (2033.) p.]. Prāvnieka neierašanās uz tiesas sēdi vai paskaidrojumu neiesniegšana nav par šķērsli lietas izspriešanai. Tiesas lēmums neskaitās par aizmugurisku, bet valdītājam, no kura īpašumu izpērk, ja tas laikā nav iesniedzis ziņas par izdevumiem, ko tas taisījis par labu izpērkamam īpašumam, ir tiesība trīs mēnešu laikā, skaitot no tiesas lēmuma taisīšanas dienas par izpirkumu, pieprasīt izpildu jeb aprēķinu tiesāšanas kārtībā šo izdevumu atlīdzību [C. pr. n. 1755. (1444.) un 1758. (1447.) р.]. Tiesa pārbauda lūdzēja izpirkuma tiesības ex officio, pat tad, ja pretēja puse tas neapstrīd.2)

Šinī ziņā Latgalē tiesai jānoskaidro: 1) vai izpērkamais nekustamais īpašums tiešām ir cilts īpašums, pie kam šo apstākli var pierādīt vienīgi ar dokumentiem;3) 2) vai izpircējs ir pārdevēja asinsradnieks un turklāt tuvākais viņa

__________________________

1) Pirkšanas summa nav jāpievieno, ja izpērkamais īpašums ieķīlāts bankā par tādu pat vai lielāku summu un banka ir ar mieru hipotēkas parādu pārvest uz izpircēju (Sen. spr. 1880. g. Nr. 126).

2) Sal. Kr. Sen. 1869. g. spr. Nr. 138.

3) Sal. Kr. Sen. 1878. g. spr. Nr. 189.

735

mantinieks1) (Latg. civīllik. 1355. р.); 3) vai izpircējs nav parakstījies uz pirkšanas-pārdošanas akta pircēja vietā (Latg. civīllik. 1362. p. 2. pkt.); 4) vai nav palaists garām izpirkumam nepieciešamais trīs gadu termiņš, ko skaita no pirkšanas-pārdošanas akta izdošanas dienas (Latg. civīllik. 1363. p.);2) šī trīs gadu termiņa tecējums, uz Latg. civīllik. 1361. p. pamata, neapstājās arī attiecībā uz mazgadīgiem;3) gadījumā, ja persona, no kūŗas īpašumu izpērk, ir iesniegusi paskaidrojumus, tad tiesa pārbauda arī tur pievestos faktiskos datus.

Pēc tam tiesa taisa lēmumu vai nu par izpirkuma tiesību atzīšanu [C. pr. n. 1662. (2034.) un 1754. (1443.) р.], noteicot izpirkuma summas lielumu, vai par lūguma atstāšanu bez ievērības.4)

Latvijas rietumdaļā, kur, kā jau aizrādīts, likumiskais izpirkums palicis spēkā tikai attiecībā uz pārdota nekustama kopīpašuma vai kоpēja kuģa ideālās dalās izpirkšanu (Civīllik. 939. un 1677. р.), un kur izpirkšanas tiesības izlietoļamas vai nu proklāmas termiņā (Civīllik. 3019. р.), ja proklāma ir tikusi izdarīta, jeb viena gada laikā a die scientiae par notikušo atsavināšanu (Civīllik. 1649. р.), tiesas pārbaudāmo faktisko apstākļu ir mazāk, jo šeit izpirkuma tiesību tālākdošana nevien netiek pielaista, bet izpircējam pat ir pienākums, ja pretējā puse to prasa, ar parakstu apstiprināt, ka izpirkumu viņš izdara vienīgi priekš sevis (Civīllik. 1631. р.).

Ja pierādītu, ka izpērkamā manta pārdota kādam aiz personīgas labvēlības (Freundschaftskauf) zem vērtības (Civīl-

______________________________

1) Saskaņā ar Latg. civīllik. 1356. p. pārdevēja bērniem un bērnu bērniem, viņam dzīvam esot, izpirkuma tiesību nav, bet citi tuvākie radinieki, kuriem tādas ir, var šīs savas tiesības tālākdot attālākiem radiniekiem, rakstiskas izpirkuma atvēlēs ceļā.

2) Civīllik. 1648., 1652. p. paredzētais gada termiņš un Kriev. lik. X. sēj. 1. d. 1363. p. triju gadu termiņš nav noilgums, bet gan prekluzīvs termiņš, kura neievērošana izbeidz pilnīgi nevien procesuālo prasību, nevien retrakta prasījumu, bet arī paša retraktа tiesību un pie tam neatkarīgi no tā, vai retrakta tiesības 1648. — 1653. p. paredzētos termiņos tiek izvestas pieteikšanas ceļā vai procesuālas prasības ceļā.

Retrakta tiesības izvedamas prekluzīvā termiņā un proti apsardzības kārtībā, bet procesuālas prasības ceļā tikai tad, ja imobiļa ieguvējs celtu strīdu jau pirms prekluzīvā termiņa notecēšanas un ar to dotu retrahentam pamatu un iespēju celt retrakta prasību pašā prekluzīvā termiņā, kurš nav pārtraucams (Kr. Sen. 1882. g. spr. Nr. 48; 1905. g. Nr. 10; Latv. Sen. 24. IX. 1924. g. spr. Nr. 48,

Rāta l.).

3) Sal. Kr. Sen. 1903. g. spr. Nr. 51.

4) Sal. Kr. Sen. 1869. g. spr. Nr. 138.

736

lik. 1625. р.), vai ja nekustama manta pārdota kopā ar citu tādu pat mantu par vienu kopīgu cenu (Mengekauf — Civīllik. 1626. p.), tad izpircējam jāmaksā cena pēc tiesas novērtējuma. Tālāk, izpirkumam ir vajadzīgs, lai nekustamas mantas atsavināšana būtu izdarīta ar galīgu līgumu, kaut arī pati mantas nodošana ieguvējam vēl nebūtu notikusi (Civīllik, 1621. р.). Tie, kas piedalās atsavināšanas līgumā, kurš radījis izpirkuma tiesību, var līdz izpirkuma tiesību pieteikšanai atkāpties no atsavināšanas līguma pat pēc tam, kad līgums ierakstīts zemes grāmatās (Civīllik. 1642. un 1643. p.). No otras puses, atsavināšanai dotā piekrišana, vai atteikšanās no izpirkuma tiesībām, kaut arī klusējot izteikta, paralizē izpirkuma tiesības (Civīllik. 1644. — 1646. р.).

Savstarpīgās norēķināšanās attiecības starp ieguvēju un izpircēju ir tādas, ka izpircējam ir jāatlīdzina ieguvējam, bez pirkuma cenas un atsavināšanas izdevumiem, — arī visi nepieciešamie un derīgie izdevumi, ko ieguvējs izdarījis par labu izpērkamai nekustamai mantai, kā arī ieguvēja samaksātie nodokļi un nodevas (Civīllik. 1630. p.). Izpircējam jāuzņemas uz sevi arī visi lietiškie apgrūtinājumi (servitūti, hipotēkas, reālnastas), kurus ieguvējs ievedis zemes grāmatās pirms izpirkuma tiesību pieteikšanas, ar tiesību prasīt no ieguvēja pilnīgu atlīdzību par šiem apgrūtinājumiem (Civīllik. 1635. p:). Bez tam ieguvējam jāatlīdzina izpircējam par nekustamās mantas bojājumiem, kas nodarīti pēc izpirkuma pieteikšanas un ieguvēja vainas dēļ (Civīllik. 1634. р.). Ievērojot to, ka likumiskam izpirkumam tagad ir padota vienīgi kopīpašuma vai kopēja kuģa pārdotā ideālā daļa, bet līgumiskam — vienīgi tai gadījumā, ja šīs tiesības ievestas zemes grāmatās, — augšā minētos noteikumus, uz kuriem atsaucas arī procesuālās tiesības [C. pr. n. 1662. (2034.) р.], var tagad piemērot tikai ārkārtīgos gadījumos. Lēmums par izpirkumu izpildāms tikai pēc viņa stāšanās likumīgā spēkā1) un pēc visas noteikto izdevumu summas iemaksas [C. pr. n. 1662. (2034.) un 1754. (1443.) р.].

Pēc tam: 1) izpircējs saņem izpirkuma lēmuma norakstu, uz kura pamata Latgalē pie notāra izgatavo notariālu aktu, kas iesniedzams zemes grāmatu nodalās priekšniekam korrōborēšanai, bet Latvijas rietumdaļā norakstu iesniedz tieši zemes grāmatu nodaļai nekustamas mantas pārrakstīšanai uz izpircēja vārdu; 2) personai, no kuras izpirkums izdarīts, tiesa izsniedz orderi uz Latvijas banku, izpirkuma summas un izdevumu saņemšanai. Blakus sūdzības —

1) Sal. Kr. Sen. 1894. g. spr. Nr. 78.

737

attiecībā uz tiesas lēmumu par izpirkumu iesniedzamas divu nedēļu laikā, bet kasācijas sūdzības par Tiesu palātas lēmumu divu mēnešu laikā, — saskaņā ar vispārējiem noteikumiem.

III. No iepriekš aplūkotās izpirkšanas kārtības jāatšķir pirmpirkšanas tiesības, kas ar 1924. g. oktobra noteikumiem (Lik. kr. 163.) piešķirtas pilsētu un miestu pašvaldībām uz nekustamu mantu, kas atrodas pilsētas vai miesta administratīvās robežās. Privātpersonai, atsavinot nekustamu mantu, pārdošanas akta noraksts, pirms ierakstīšanas zemes grāmatās, jāiesniedz attiecīgai pašvaldībai pret kvīti. Sešu nedēlu laikā no noraksta saņemšanas attiecīgā pašvaldība var paziņot savu vēlēšanos izlietot pirkšanas tiesības kā atsavinātājam, tā vietējai zemes grāmatu nodaļai un pēc tam nekavējoties noslēgt ar atsavinātāju pirkšanas līgumu uz tiem pašiem nosacījumiem, uz kuriem notikusi vienošanās ar pircēju. Ja pašvaldība sešu nedēļu laikā nepaziņo zemes grāmatu nodaļai par savu vēlēšanos izlietot pirmpirkšanas tiesības, tad uzskata, ka tā šīs tiesības zaudējusi. Pēc tam, kad pašvaldībai iesniegts nodomātais pārdošanas akta noraksts, līgumslēdzējiem nav tiesības atkāpties no līguma, to atvietot vai papildināt.

Pagastu pašvaldībām pieder bieži apdzīvotās vietās to viņu pārzinās territōrijā esošo zemes gabalu pirmpirkšanas tiesības, kuri atdalīti no valsts zemes fonda, ja tādus zemes, gabalus pārdod persona, kurai tie piešķirti.

Pirmpirkšanas tiesības neattiecas:

1) uz nekustamām mantām, ko iegūst valsts;

2) uz nekustamām mantām, ko iegūst ārvalstis savu diplomātisko pārstāvju vajadzībām;

3) uz visādām fabrikām ar visiem to piederumiem (Civīllik. 547., 557. un 573,. p. un Latg. civīllik. 384. un 388. p.);

4) uz nekustamām mantām, no kurām atsavina ideālo daļu (ne vairāk par pusi) un kuras paliek pārdevēja un pircēja kopējā īpašumā un valdīšanā;

5) uz nekustamām mantām, kas pāriet no vienas personas uz otru bez atlīdzības;

6) uz nekustamām mantām, ko maina pret otru vairāk vai mazāk līdzvērtīgu nekustamu mantu vai atdod mūža nomā;

7) uz nekustamām mantām, ko atsavina atklāti pārdodot piespiedu kārtībā vai labprātīgi;

8) uz nekustamām mantām, attiecībā uz kurām trešam personām ir izpirkšanas vai pirmpirkšanas tiesības, kuras dibinātas uz likumu (Civīllik. 939., 1327., 1615., 1677., 3929. un

47

738

4138. р. un Latg. civīllik. 555. р.), līgumu vai testamentu, ja šīs tiesības beidzamos divi gadījumos ierakstītas zemes grāmatās.

§ 167. Saistības priekšmeta iesniegšana tiesai

glabāšanā.

Katra saistība, ko parādnieks uzņēmies, tam jāizpilda.

Izpildījums dzēš prasījuma tiesību: 1) kad to izdarījis pats parādnieks vai viņa vārdā cita persona; 2) kad to saņēmis attiecīgais kreditors; 3) kad tā izdarīta īstā vietā; 4) īstā laikā un 5) attiecīgā kārta (Civīllik. 3483., 3484. р.).

Dažreiz parādnieks sastop kreditora persona šķēršļus izpildījumam: kreditors atteicas izpildījumu pieņemt vai nav zināms, kur viņš atrodas; nav zināms, kas īsti ir kreditors tādās saistībās, kas dotas tālāk ar blanko uzrakstu (Civīllik. 3473. р.), vai parāda akts, kas, saņemot izpildījumu, jāatdod parādniekam atpakaļ, ir nozaudēts (Civīllik. 3540. p.) u. t t. Visos tamlīdzīgos gadījumos likums piešķir parādniekam tiesību iesniegt saistības priekšmetu tai tiesai, kurai piekristu iztiesāt no saistības izrietošo lietu [Civīllik. 3522., 3523. p. un C. pr. n. 1676. (146029.) р.], t. i. vai nu: 1) pēc saistības izpildīšanas vietas, vai 2) pēc parādnieka dzīves vietas, — ja izpildījuma vieta saistībā nav paredzēta un nav nosakāma pēc saistības rakstura, — vai, beidzot, 3) pēc nekustamās mantas atrašanās vietas, ja saistības izpildījums attiecas uz nekustamas mantas ieķīlāšanas rakstu. Izpildīšana šādā kārtā patiesībā ir izpildījuma atvietojums, jo jautājums par to, vai saistība ar iesniegumu izpildīta, vai viņa pareizi izpildīta, — paliek atklāts [sk. C. pr. n. 1679. (146032.) р.], un tāpēc deponēšana (deppsitio, Niederlegung, Depot) ir parādnieka tiesība, bet ne pienākums. Viņa ir nodibināta parādnieka intereses, lai to pasargātu no nokavējuma neizdevīgām sekām (Civīllik. 3305. un sek. р.).

Kādus saistības priekšmetus var deponēt?

Pēc materiālo tiesību noteikumiem deponēt var izpildījuma priekšmetu (Civīllik. 3522. un 3802. р.). Bet izpildījuma priekšmeti var būt tik lieli un smagi, ka to uzglabāšanai vajadzīgas plašas telpas, kādu tiesu iestādēm nav. Tāpēc, un arī ņemot vērā pirms tiesu reformas ievešanas pastāvējušo parašu, likums atļauj pieņemt uzglabāšanā naudas summas un dokumentus, tāpat arī dārgmetālus un priekšmetus, kas izrotāti dārgakmeņiem; visus pārējos priekšmetus var nodot tiesai glabāšanā tikai tad, ja tai nerodas grūtības tos novietojot

739

un apsargājot. Šo jautājumu izšķir miertiesnesis vai apgabaltiesas priekšsēdētājs [C. pr. n. 1677. (146030.) р.].

Saistības priekšmeta iesniegšanu tiesai izdara iesniedzot attiecīgai tiesai ar pienācīgu zīmognodevu nomaksātu lūgumrakstu (miertiesnesim ar lokšņu nodevu), kopā ar norakstu priekš kreditora un iemaksājot naudu kreditora uzaicināšanai. Lūgumrakstā jāuzrāda: 1) lūdzēja un kreditora vai viņu tiesību pēcnācēja vārds un uzvārds, kā arī viņu dzīves vieta; 2) izpildāmās saistības apzīmējums; 3) iemesli, kuru dēļ saistību nevar izpildīt un izpildījumu nevar izdarīt kreditoram vai viņa tiesību pēcnācējiem; 4) sīks deponējamo priekšmetu saraksts, vai naudas summas apzīmējums, pieskaitot arī procentes, ja tādas pienākas; 5) lūgums izdot deponētos priekšmetus vai naudu kreditoram uz viņa pieprasījumu [C. pr. n. 1678. (146031.) р.].

Tiesa uzaicina kreditoru ar pavēsti vai ar sludinājumu „Valdības Vēstnesī"", ja kreditors vai viņa dzīves vieta nav zināmi [C. pr. n. 1679. (146032.) un 1680. (146033.) р.].

Uzaicinātam kreditoram, ja tas vēlas saņemt izpildījuma priekšmetu, jāiesniedz tiesai parāda prasījuma akts, uz kura tiesa taisa uzrakstu par parada samaksu, ja deponējums dzēš visu saistību, un parāda dokumentu izsniedz parādniekam; bet ja ar iesniegumu domāts dzēst tikai kādu saistības daļu, tad par tadu dalās izpildījumu tiesa taisa attiecīgu uzrakstu uz paša parada dokumenta, kuru pēc tam atdod atpakaļ kreditoram [C, pr. n. 1681. (146034.) р.]. Latvijas rietumdaļā hipotekāram kreditoram, ja paradnieks dzēš saistību pilnā apmēra, jāiesniedz tiesai ieķīlāšanas raksts ar uzrakstu uz tā, ka kreditors piekrīt ieķīlāšanas raksta dzēšanai [Civīllik. 1600. p. un C. pr. n. 1675., 1681. p. piez., 1685. p. piez., 1771. (2047.) р.]. No C. pr. n. 1679. (146032.), 1682. (146035.) un 1683. (146036.) p. satura jānāk pie slēdziena, ka ar šo izpildīšanas kārtību parāda saistība mēchaniski, ipso facto depositionis, netiek dzēsta. Tā ir tikai izpildījuma atvietojums, un viņa parezību kreditors var arvienu apstrīdēt prasības sūdzības ceļā [C. pr. n. 1682. (146035.) р.].

_ Deponētais priekšmets (nauda) līdz tai dienai, kamēr kreditors nаv pieprasījis to viņam izdot, paliek parādnieka īpašumā, un viņš var to ņemt atpakaļ [C. pr. n. 1683. (146036.) р.].

Bet tā kā kreditora paziņojumā, kurā tas prasa izdot viņam deponēto, ir izteikta kreditora piekrišana pieņemt parādnieka-deponenta priekšlikumi, un ar to starp viņiem abiem nodibinās līgumiska vienošanās, kas nepielaiž vienpusīgu at-

47*

740

kāpšanos (Civīllik. 3105., 3131., 3209. un 3276. р.), tad, pēc šāda paziņojuma iesniegšanas no kreditora puses, parādniekam nav vairs iespējams prasīt deponēto atpakaļ, un no šī laika depozīta priekšmets jāuzskata par piederošu kreditoram [C. r. n. 1683. (146036.) p.].1). Šis noteikums piemērojams arī gadījumam, kad nauda deponēta tiesā tāda prasījuma vai šaistības dzēšanai, kas nodrošināta ar pantu vai atzīmi zemes grāmatās. Ja pants vai atzīme jau dzēsts, tad parādniekam vairs nav tiesības rīkoties ar tiesas depozītā iemaksāto summu [C. pr. n. 1683. (146036.) р.].

Deponēšanas izdevumus nes kreditors, ja vien deponēšanu tiesa neatzīst par nepareizu [C. pr. n. 1684. (146037.) р.]. Ja deponējamais priekšmets ātri bojājas jeb viņa uzglabāšana ir apgrūtinoša vai saistīta ar prāviem izdevumiem, tad parādnieks, iesniedzot augstāk minēto lūgumrakstu, var lūgt attiecīgo tiesu, t. i. miertiesnesi vai kollēģiālās tiesas priekšsēdētāju, lai minēto priekšmetu pārdotu publiskā izsolē uz, kreditora rēķinu [C. pr. n. 1681 (146034.) p. un Civīllik. 3524. р.]. Latgаlē šādos gadījumos parādniekam jāiesniedz tiesai notāra apliecība par to, ka no viņa puses iesniegts kreditoram priekšlikums pieņemt zināmo mantu, vai apliecība par to, ka šādu priekšlikumu izdarīt nav iespējams [C. pr. n. 1772. (146039.) р.]. Bet ja deponējamā manta ir tāda, kas ātri bojājas, tad apliecība nav vajadzīga. Latvijas rietumdaļā šāda notariāla apliecība vispārīgi nav vajadzīga [C. pr. n. 1675., 1681. p. piez., 1685. p. piez., 1771. (2047.) р.], jo saskaņā ar Civīllik. 3524. р.") parādniekam ir tiesība, ja kreditors uz aicinājumu neierodas, prasīt priekšmeta pārdošanu uz kreditora rēķinu. Ja tiesa atrod parādnieka lūgumu par ievērojamu, tad viņa taisa lēmumu pārdot priekšmetu uz kreditora rēķinu un izdod lūdzējam-parādniekam izpildrakstu, uz kura pamata tad priekšmetu pārdod tiesu izpildītājs, bet ieņemto summu nodod uzglabāšanai tiesā [C. pr. n. 1686. (146040.) р.].

§ 168. Pilnvaras anullēšana.

Pilnvara jeb pilnvarojums saskaņā ar materiālo tiesību noteikumiem izbeidzas tāpat, kā kaut kurš līgums: 1) uz

______________________________

1) Ja tiesas depozītā iemaksāta summa zināmai personai par labu, — tad arests uz šo summu, kuru uz trešās personas lūgumu uzlikusi tiesa, nepārliecinādamās par šādas summas destinatāru, nemaz nav pieņemams (Sen. spr. 30. IV. 1924. g. Nr. 124, Stamma l.).

2) Sk. arī Civīllik. 3886. p. un Rīgas biržas parašu 11. p.

741

savstarpīgas vienošanās pamata; 2) ar dotā uzdevuma pabeigšanu; 3) kad pilnvarotājs atsauc savu pilnvarojumu; 4) kad pilnvarnieks atteicas no pilnvarojuma tālākās izpildīšanas; 5) ar vienas, vai otras puses nāvi; 6) kad notecējis laiks, uz kuru pilnvarojums bijis dots (Civīllik. 4403. p. un Latg. civīllik. 2330. р.). Pilnvarotājs var anullēt pilnvaru saskaņā ar Civīllik. 4403. p. 3. pktu un Latg. civīllik. 2330. р., atprasot no pilnvarnieka pilnvaras vai pilnvarojuma aktu (Latg. civīllik. 2332. р.), bet tiem gadījumiem, kad viņam šajā ziņā rastos kādi šķēršļi, piem., kad pilnvarnieks neatdod pilnvaru, vai viņu nevar atrast, — likumdevējs ir noteicis īpašu pilnvaras anullēšanas kārtību. Līdz 1912. g. pilnvaras anullēšanas kārtība bij noteikta vienīgi Latg. civillikumos (salīdz. 2331.— 2332. p. pēc X. sēj. I. d., vecā izdevumā), lai gan tā attiecās uz procesuālām tiesībām; tikai ar 1912. g. 15. jūnija likumu Civilprocesa nolikumā ievietoja veselu rindu pantu [1773. (146041.) — 1779. .(146048.)],1) kuri saskaņoti ar šā nolikuma 62. (50.) un 353. (251.) p. Tagad likums paredz, kādā kārtā anullējama pilnvara: 1) kas izdota kādas darbības izdarīšanai noteiktā tiesas iestādē [C. pr. n. 1773. (146041.) p.] un 2) kas dota kādas darbības izdarīšanai vispār, neaprobežojoties ar vienu noteiktu tiesu iestādi [C. pr. n. 1776. (146044.) р.].

Pirmā gadījuma pilnvara anullējama ar pilnvaras devēja paziņojumu par to tai pašai tiesai, kurā pilnvarnieka darbībai vajadzēja notikt (forum solutionis) [C. pr. „n. 353. (251.) р.]. Paziņojumu var izdarīt kā rakstiski, tā mutiski; beidzamā gadījumā tas jājeraksta protokolā [C. pr. n. 1774. (146042.) p.]. Paziņojumā jāatzīmē: 1) pilnvarotāja un pilnvarnieka vārds un uzvārds, kā arī pilnvarotāja dzīves vieta; 2) pilnvaras izdošanas laiks un vieta, kā arī kādam mērķim tā izdota; 3) iestāde, kur tā apliecināta [C. pr. n. 1774. (146042.) р.]. Paziņojumu tiesa pieņem zināšanai, bet lietas iztiesāšana netiek tamdēļ ne apturēta, ne atlikta [C. pr. n. 62. (50.) un 353. (251.) р.]. Ja pilnvaras oriģināls atrodas tiesas aktīs, tiesa

1) Civīlproc. lik. 146041. — 47. p. attiecināmi uz visu Latviju, kaut arī aiz pārpratuma jaunā kodifikācijas izdevumā tie ievietoti C. pr. n. IV. grāmatas otrā sadaļā,(sal. C. pr. n. 1773. — 1779. р.), kura attiecas tikai uz Latgali.

Šo pantu noteikumiem ir publisko tiesību (Civīlproc. lik.) raksturs un kamēr Civīlproc. likuma norma katēgoriski nenoteic ierobežojumu, — tad jāpieņem, ka tā piemērojama visur. 1907. pants nekad neaizskar noteikumus par apsardzības kārtību, kuri (Civīlproc. lik. 4. grām.) pēc būtības savienojami ar pārējā Latvijā pastāvošo civīlprocestiesisko un materiāltiesisko iekārtu (Salīdz. Hasmaņa un Nolkena 2. izd. 152. lap. р.; Sen. 1924. g. spr. Nr. 101).

742

taisa uz tā uzrakstu par pilnvarojuma atcelšanu [C. pr. n. 1775 (146043.) р.].

Otra gadījuma, t. i., kad anulle pilnvaru, kas izdota kādu darbību izdarīšanai vispār — pilnvarotājam jāiesniedz ne paziņojums, bet lūgumraksts par pilnvaras anullēšanu kādam no miertiesnešiem pēc pilnvarotāja pašа izvēles, nepieliekot lūgumam norakstu, bet gan publikācijai vajadzīgo naudu [C. pr. n. 1777. ((146045.) р.]. Lūgumrakstā jāieraksta tās pašas zinas, kādas atzīmējamas augstāk minētā paziņojumā par pilnvaras anullēšanu. Saņēmis lūgumu, miertiesnesis: 1) taisa lēmumu par pilnvaras anullēšanu; 2) paziņo par to notāram, pagasta valdei, policijai vai miertiesnesim, kas pilnvaru apliecinājis un 3) publicē noteiktā kārtībā „Valdības Vēstnesī" [C. pr. n. 1778. (146046.) р.]. Bez tam, ja pilnvarnieka dzīves vieta ir zināma, tad uz pilnvarotajā lūgumu miertiesnesis var nolemt pilnvaru pilnvarniekam atņemt, kādā nolūkā lūdzējam izdod izpildu rakstu [C. pr. n. 1779. (146048.) р.]. Beidzamā gadījumā publicēšana par pilnvaras anullēšanu atkarājas no pilnvarotāja vēlēšanās. Saskaņā ar Latg. civīllik. 2332. р., pilnvarotājs var arī tieši pats paziņot par pilnvaras anullēšanu visām tām iestādēm, kurās, pēc viņa domām, pilnvarnieks varētu viņa vietā rīkoties. Lai gan šļs noteikums atrodas Latgales civillikumos (X. sēj. I. d.), tomēr nav šaubu, ka to tāpat var piemērot arī Latvijas rietumdaļā, jo tas izriet no Civīllik. 4404. p. vispārējā noteikuma, kāpēc arī atsevišķa norma nav vajadzīga.

Katrai oficiālai iestādei, kurai varētu iesniegt vai iesniegtu par anullētu izsludinātu pilnvaru, jāņem anullējums vērā un anullētā pilnvara jānosūta tai tiesai, kas anullēšanu izsludinājusi (Latg. civīllik 2332. р.).

Pilnvaras anullešana neatņem pilnvarniekam tiesību celt pret bijušo pilnvaras devēju prasījumus, kas izcēlušies sakarā ar pilnvarojuma līgumu un pamatojas uz materiālo tiesību noteikumiem.1)

___________________________

1) Likums izšķir, no vienas puses, pilnvarojuma līgumu (Vollmachtsvertrag), kā divpusīgu līgumu un, no otras puses, pilnvarojuma aktu, kā vienpusīgu no pilnvardevēja izejošu aktu, ar kuru pilnvarniekam jāleģitimējas pret trešam personām (Priv. lik. 4363. un sek. p. no vienas puses un Priv. lik. 4384. р.; Civīlproc. lik. 247.—250. р.; notār. nol. 128. p. 6. pkt. un Kr. civ. lik. 2291. sek. 2308. sek. p. no otras puses), Civ. pr. lik. 146041. — 48. р., kuri saskaņā ar Civīlproc. lik. 1907. p. piemērojami a r ī Rietumlatvijā, attiecas vienīgi uz pilnvarojuma aktiem, pilnvarām, kā rakstiskiem dokumentiem. Uz vispārējā pamata (priv. lik. 4403.. p. 3. pkt., 4404. p sk. arī civ. proc. lik. 251. p.) katrs pilnvarojums atsaucams kurā katrā laikā, pie kam, ja par pilnvarojumu tika izdots sevišķs pilnvarojuma akts (piem. pilnvara) un tā ne-

743 OTRĀ NODAĻA.

Uzaicināšanas kārtība.

§ 169. Jēdziens un vispārīgi aizrādījumi.

I. Ar nolūku novērst nākotnē varbūtējus strīdus un nodibināt zināmu mantisko tiesību neskaramību un pastāvīgumu, tiklab Civillikumi kā arī Civilprocesa nolikums paredz, ka zināmos, likumā tieši noteiktos [C. pr. n. 1687. (2054.) р.] gadījumos ir iespējams ievadīt tiesā lietu t. s. uzaicināšanas kārtībā (вызывное производство, Aufgebotsverfahren, Edictalladung). Šā procesa būtība ir tā, ka tiesa ar sludinājumu laikrakstos uzaicina visas nezināmās personas, kurām ir kautkādas mantiskas tiesības vai prasījumi, pieteikt šīs tiesības un prasījumus sludinājumā norādītā termiņā, piedraudot, ka nepieteikšanās gadījumā tiesa atzīs nepieteiktās tiesības un prasījumus par spēku zaudējušiem (prekluzija).

Mūsu Civīllikums paredz:

1) nepilngadīgam piekritušā mantojuma kreditoru uzaicināšanu uz aizbildņu lūguma pamata, lai uzzinātu un apmierinātu kreditorus (Civīllik. 373. un 374. р. р.);

2) mantinieku un kreditoru uzaicināšanu mantojuma atklāšanās gadījumā, — uz mantinieka vai mantojuma aizgādņa lūguma pamata, vai uz pašas tiesas ierosinājumu, pie kam tiesību un prasījumu pieteikšanas termiņu, ne ilgāku par vienu gadu, nosaka tiesa (Civīllik. 2597. — 2619. р.);

aprobežojās viena noteiktā tiesas iestādē, tas iznicināms Civīlproc. lik 146044. — 48. p. paredzētā kārtībā. Nupat aprādītā kārtībā pilnvarojuma akts (pilnvara) iznicināms absolūti attiecība kā uz pilnvardevēju un pilnvarnieku, tā arī uz trešam personām; bet ar to nav aizskartas tas materiālās juridiskas attiecības un tas kauzalais juridiskais darījums, sa-kara_ ar kuru pilnvaia kā pilnvarojuma dokuments tika izdota. Tādā kārtā, no vienas puses, pilnvarniekam nav tiesības celt kaut kādas ierunas pret pilnvarojuma akta Jpilnvaras) iznicināšanu Civīlproc. lik. 146044. — 48. p. paredzēta kārtībā, bet no otras puses viņam ar to vien vel nav atņemtas tiesības prasīt no pilnvardevēja atlīdzību par zaudējumiem, ja tāda tiesība viņam būtu uz tā kauzalā juridiskā darījuma pamata, sakara ar kuru pilnvaras akts tika izdots, piem., ja pilnvara izdota netikdaudz pilnvardevēja, kā paša pilnvarnieka intereses (t. s. Kastelan līgums; sal. priv. lik. 4374. р.); ar to arī izskaidrojams, ka starp Civīlproc. lik. 146041. — 48. p. paredzētiem noteikumiem vispār nav pantu, kas runātu par kaut kādām no pilnvarnieka itkā ceļamam ierunām pret pilnvardeveja lūgumu dēļ pilnvaras akta iznīcināšanas, un vēl mazāk par to, ka 146041. — 48. pantos paredzēta kārtība būtu izbeidzama, ja kāda ieruna būtu celta, un ka šai gadījumā pilnvardevējam būtu jāgriežas ar prasību, tiesāšanas kartībā, ka to citos gadījumos noteic Civilproc. lik. 2021., 2065 p. (Sen. spr. 25. XI. 1926. g. Nr. 382, Hana l.).

744

3) visu to personu uzaicināšanu, kas veļas apstrīdēt testamentu vai celt pret to iebildumus; uzaicināšanu tiesa izdara vai nu uz ieinteresēto personu lūguma pamata vai uz savu ierosinājumu, pie kam pēc sludinājumā nosacītā termiņa notecēšanas, ja šajā laikā strīdus nav celts, tiesa atzīst testamentu par stājušos likumīgā spēkā (Civīllik. 2451. un 2452. р.). Šos trīs uzaicinājuma veidus parasti apvieno vienā uzaicinājumā, ko izdara, kad atklājies mantojums [C. pr. n. 1710 (2079.) р., sal. arī 1631. (2014.) р.].

4) uzaicināšanu nekustamas mantas atsavināšanas gadījuma, ko izdara uz darījuma dalībnieku lūgumu, lai darījums nākamībā būtu neapstrīdams (Civīllik. 3019. р.);

5) uzaicināšanu, ko izdara uz ieinteresēto personu lūgumu parādu dokumentu nozaudēšanas gadījumā (Civīllik. 3128., 3540. р.);

6) uzaicināšanu ģimenes fideikommisa nodibināšanas gadījumā [Civīllik. 2337. un C. pr. n. 1708. (2075.) р.], kad uzaicina ieinteresētās personas pieteikt savus iebildumus pret fideikommisa nodibināšanu vai prasījumus.

Bez minētiem uzaicinājuma veidiem materiālās tiesībās vēl bija noteikumi par uzaicinājumu pieteikt izpirkuma tiesības nekustamas mantas labprātīgas atsavināšanas gadījumā (Civīllik. 1649. р.).

Ar radnieka izpirkuma tiesību (Право выкупа, Ver-wandschaftlicher Retrakt, Erblosung) atcelšanu (Lik. kr. 1925. g. 187.) šis uzaicināšanas veids zaudējis savu praktisko nozīmi. Tagad ir spēkā vienīgi izpirkšanas tiesības, kas pamatojas uz līgumu, kā arī, ja kāds no nekustamas mantas vai kuģa kopīpašniekiem atsavina trešai personai savu ideālo daļu (Civīllik. 939. un 1677. р.).

Līdzīgā kārtā savu praktisko nozīmi ir zaudējis Civīllik. 1428. pantā paredzētais kreditoru uzaicinājums nekustamu īpašumu atsavinot.

Bez jau minētiem gadījumiem materiālo tiesību noteikumi vēl paredz uzaicināšanu, ko izdara tiesa pirms tā taisa lēmumu atzīt bezvēsts prombūtnē esošu personu par mirušu (Civīllik. 524. p.), kā arī pazaudētās un atrastās mantas īpašnieka uzaicināšanu (Civīllik. 737. р.), ko gan neizdara tiesa, bet policija.

Tirdzn. proc. nol. 416. p. paredz uzaicinājumu pieteikt prasījumus un pienākumus pret maksātnespējīgu parādnieku, bet Latg. Civīllik. 2113. p. satur noteikumus par uzaicinājumu, kas jāizdara tiklab tās personas mantiniekiem, kas pieņēmuši mantu glabāšanā, kā arī tās, kas mantu glabāšanā nodevuši.

745

Notariāta, nolikuma 13. p. paredz to personu uzaicināšanu, kam. tiesība vērsties ar prasījumu uz mirušā notāra tiesai iemaksāto drošības naudu.

Pieskaņojoties minētiem materiālo tiesību noteikumiem Civilprocesa nolikumā ir ievietotas šiem noteikumiem atbilstošas procesuālas normas [1687. — 1724. (2054.—2093.) p.], kas nosaka uzaicinājuma izdarīšanas (proklāmas) kārtību.

Uzaicinājuma sekas ir prekluzija, t. i. personas, kam tiesības pieder, bet kas tas nav pieteikušas uzaicinājumā nosacītā termiņa, tās zaudē [C. pr. n. 1699. (2066.) p.].1)

Ņemot vērā uzaicinājuma nopietnās sekas — to drīkst izdarīt tikai likumā tieši paredzētos gadījumos [C. pr. n. 1687. (2054.) р.].

Bez iepriekš minētiem, materiālas tiesības paredzētiem gadījumiem, likumdevējs, reformējot tiesu, ieveda procesuālās tiesībās arī noteikumus par uzaicinājumu hipotēku dzē-

__________________________

1) Zinātne un prakse noteikti atšķir noilgumu (Verjahrung, давность, prescnption) no preklūzivā termiņa (Fallfrist, Ausschussfrist, Legalbefristung, Legalfrist, Fatale, Notfrist, пресeкательный, peшительный срокъ, dеlаi, decheance, decadenza) ka likumiska tiesību pastāvēšanas laika aprobežojuma. Laika ziņā aprobežotās tiesības (t. i prekluzivam termiņam padotās tiesības) jau no paša sava nodibināšanas momenta rodas tikai uz zināmu aprobežotu laiku un viņas pašas par sevi izbeidzas galīgi un pēc būtības ar šī laika notecēšanu (Civillik. 3062. p. piez.).

Turpretim noilgums atzīstams tikai tur, kur prasījums (bet ne visur arī tiesības) pazūd sakara ar tā neizlietošanu zināmā laikā. Tādēļ par noilgumu nevar runāt tur, kur tiesības izbeidzas tādēļ, ka tiesiskā iekārta piešķir viņām spēku no paša sākuma tikai uz noteiktu laiku. Tā tad ar prekluzīvo termiņu izbeidzas pašas tiesības (arī neobligātoriskas tiesības), bet ne tikai prasījums vien. Noilgums stājas pretim prasījumam vai tiesībām, kuras pašas par sevi, pēc savas tendences, pcc savas nodibināšanās un izcelšanas nav laika ziņā aprobežotas, bet tiek radītas un ir spēka — principā — no paša sakuma taisni uz neaprobežotu laiku Prekluzīvais termiņš, turpretim, sāk tecēt neatkarīgi no prasījuma vai prasības nativitātes (kā no subjektīva, relatīva momenta), bet parasti atkarājas no kāda objektīvi un absolūti noteicama momenta, kuru nosaka vai nu tieši likumi, vai — likuma robežās — tiesa. Sakarā ar šo prekluzīvais termiņš griezas pie neaprobežota un nezināma skaita personu, kamēr noilgums vērsts tikai pret noteiktu personu (kreditoru), kā prasījuma vai tiesības nesēju. Prekluzīvais termiņš iziet no tiesību objektīvas neizlietošanas: tiesība pazūd, ja pagājis laiks, kurā tiesība būtu bijusi jāizlieto; te laika notecēšana ir primārais moments, un tiesības objektīvā neizlietošana rada tiesības zudumu ka tiešo rezultātu, kādēļ tiesība ipso jure znikst ar galatermiņa notecēšanu. Vispār tīrie prekluzīvie termini pretēji t. s. jauktiem) nepielaiž pārtraukšanu (Kr. Sen. spr. 1905 g Nr. 10; 1914 g. Nr. 76; Sen. spr. 24 IX. 1924. g. Nr. 48, Rāta l.).

Par prekluzīviem termiņiem sal. Dr A. Loebera rakstu Tieši Min Vēstn. 1924 g. Nr. 1 un 4.

746

šanai, ņemot vērā, ka šie noteikumi ir nepieciešami praktiskai dzīvei (C. pr. n. 1712. (2081.)—1717. (2086.) р.].

II. Lai gan pēc vispārīgā noteikuma [sk. C. pr. n. 6. (4.) р.] tiesa nevar ievadīt uzaicinājumu ex officio, bet likums tomēr paredz divi gadījumus, kad tiesa izdara uzaicināšanu pati no sevis, un proti: 1) uzaicinot ieinteresētās personas apstrīdēt testamentu (Civīllik. 2451. p.) un 2) uzaicinot mantiniekus (Civīllik. 2597. р.).

Uzaicināšanas kārtībā iztiesājamo lietu piekritība nosakāma dažādi: vai nu pēc mantojuma atklāšanās vietas, t. i. pēc mantojuma devēja pēdējās pastāvīgās dzīves vietas [C. pr. n. 1628. (2011.) un 1629. (2012.) .р.], ja uzaicinājumu izdara mantojuma atklāšanas gadījuma, vai pēc saistības izpildīšanas vietas (forum solutionis), ja lūdz atzīt nqzaudētu parāda aktu par anullētu [C. pr. n. 1719. (2088.) p.], vai pēc parādnieka dzīves vietas (forum domicilii), ja pazaudētā parāda aktā samaksas vieta nav atzīmēta [C. pr. n. 1719. (2088.) p.]; vai pēc nozaudētā parāda dokumenta izdošanas vietas, ja parādnieka dzīves vieta nav zināma [C. pr. n. 1719. (2088.) р.], vai, beidzot, ja uzaicinājums attiecas uz tiesībām uz nekustamu mantu vai hipotēkām, tad uzaicinājumu var izdarīt tikai tā apgabaltiesa, kuras apgabalā ved zemes grāmatu par šo mantu [C. pr. n. 1689. (2056.). un 1719. (2088.) р.]. Uzaicināšanas kārtībā iztiesājamo lietu ievada ar lūgumu attiecīgai tiesai izdarīt uzaicinājumu, atzīmējot lūgumā: 1) apstākļus, uz kuriem pamatojas lūgums izdarīt uzaicinājumu, 2) pierādījumus, kas šos apstākļus apstiprina, 3) kādām sekām neierašanās gadījumā padotas uzaicināmās personas, 4) visas lietā ieinteresētās personas, kas Jūdzējam zināmas, uzradot viņu dzīves vietu. Lūdzēja norādītās vai tiesai zināmās lietā ieinteresētās personas uzaicināmas uz tiesu visādā ziņā ar pavēstēm, jo ar sludinājumiem uzaicina tikai lūdzējam nezināmas personas [C. pr. n. 1690. (2057.) un 1696. (2063.) р.]. Tajos gadījumos, kad apstākļus, uz kuriem pamatots lūgums, skaidri pierādīt nav iespēļams, piem., pie uzaicinājuma hipotēku dzēšanai vai pazaudētu dokumentu atzīšanai par anullētiem,1) likums pieļauj, atkāpjoties no Civīlproc. nol. 454. (366.) p. noteikumiem, ka minētos apstākļus noskaidro tiktāl, lai tie izradītos ticami (Glaubhaftigmachung), pie kam iztrūkstošo pierādījumu vietā lūdzējam, pēc analoģijas ar maksātnespējīgu parādnieku [sk. C. pr. n. 1396. p. piel. (1400. p. 1. piez.

_______________________________

1) Kad parāda dokumenta nozaudēšanu vai iznīcināšanu, kreditora bezvēsts prombūtni, vai viņa dzīves vietas nezināšanu un pat parāda samaksu bez kvitējuma nav iespējams apliecināt ar pierādījumiem.

747

III. piel.) 7. pants], jādod sevišķs paraksts1) par to, ka viņš līgumā minētos apstākļus attēlojis pēc tīras patiesības, aizraidot, ka lūdzējs uzņemas atbildību uz Sodu lik. 606. p. pamata, ja izrādītos, ka attēlojums neatbilst īstenībai [C. pr. n. 1691. (2058.) р.].

Lūgumam jāpievieno kvitē par sludinājuma naudas (Ls 4,10) iemaksu, bet tajos gadījumos, kad izdara uzaicinājumu hipotēku dzēšanai vai parāda dokumenta nozaudēšanas dēļ — lūgumam jāpievieno dzēšamās hipotēkārās saistības dokumenta orīģināls vai noraksts, nozaudētā dokumenta noraksts un zemes grāmatu nodaļas izziņa par to, ka nodaļai nav nekādu ziņu par zemes grāmatu reģistrā ierakstītā, pēdējā kreditora tiesību pēcnācējiem.

Ja tādi tiesību pēcnācēji ir zināmi pašam lūdzējam, tad viņam par to jāaizrāda lūgumā [C. pr. n. 1714. (2083.) un 1720. (2089.) р.]. Kad iesniegts lūgums izdarīt uzaicinājumu tādas hipotēkas dzēšanai, pēc kuras parāds vēl nav samaksāts tamdēļ, ka nav zināms, kas ir kreditors2) vai nav zināma viņa dzīves vieta [C. pr. n. 1712. (2081.) p. 3. punkts], tad lūdzējam jāiesniedz tiesai kvīte par parāda summas un pienākošo procentu deponēšanu [C. pr. n. 1714. (2083.) p.].3) Ja tiesa atzīst lūgumu izdarīt uzaicinājumu par tādu, kas pelna ievērību, tad viņa taisa lēmumu par visu ieinteresēto personu uzaicināšanu ar sludinājumu „Valdības Vēstnesī" pieteikt savas tiesības [C. pr. n. 1692. (2059.) р.]. Sludinājumā jāatzīmē: 1) lūdzēja vārds, uzvārds un nodarbošanās, 2) uzaicinājuma iemesls un priekšmets, 3) tiesību pieteikšanai noliktais termiņš, kas skaitāms no sludinājuma iespiešanas dienas [C. pr. n. 1692. (2061.) р.], tiesību nepieteikšanas sekas [C. pr. n. 1693. (2060.) р.]. Tiesību pieteikšanas termiņu nosaka tiesa sa-

______________________________

1) Saskaņā ar nodibinājušos praksi lūdzēja parakstam jābūt apliecinātam pie notāra vai miertiesneša.

2) Tas ir tai gadījumā, kad notikusi hipotēkāriskās saistības dokumenta tālākdošana uz blanko cesijas pamata.

3) Saskaņā ar 1926. g. 10. jūnija likumu (Lik. kr. 1926. g. 81), hipotēkāriskos parādus, kuri cēlušies pirms 1920. g. 18. marta (izņemot periodiskos alimentus un mūža rentes prasījumus), var dzēst, iesniedzot saistības priekšmetu tiesai glabāšanā [C. pr. n. 1675. (2047.) р.] vai uzaicinājuma kārtībā pilnīgi, vai pa daļai pirms maksāšanas termina notecēšanas un neatkarīgi no parāda uzteikšanas, ja kreditors liedzas pieņemt maksājumu, vai viņa dzīves vieta nav zināma., vai grūti sasniedzama, vai ja kreditors nespēj izsniegt maksātājam attiecīgu prasības dokumentu,

Tiesību pieteikšanai uzaicināšanas kārtībā šai gadījumā likums noliek vienu mēnesi garu termiņu agrāko 6 mēnešu termiņa vietā [C. pr. n. 1694. (2061.) р.], bet hipotēkāriskā saistības dokumenta vai tā noraksta vietā lūdzējam ir tiesība iesniegt zemes grāmatu izrakstu par dzēšamo obligāciju [C. pr. n. 1714. (2083.) р.].

748

skaņā ar 1930. g. noveli no trīs mēnešiem līdz vienam gadam [Civīllik. 3060. un 3627. un C. pr. n. 1694. (2061.) р.].

Lai panāktu uzaicinājuma lielāku izplatīšanu, likums nosaka, ka neatkarīgi no sludinājuma iespiešanas „Valdības Vēstnesī", tādi pat uzaicinājuma sludinājumi izliekami tiesas pieņemamās telpās, bet ja pilsētā ir birža, tad biržā. Ja uzaicinājums attiecas uz tiesībām uz nekustamu mantu vai uz prasījumiem, kas nodrošināti ar hipotēkām, tad sludinājumu nosūta izlikšanai arī tajā zemes grāmatu nodaļā, kurā ved zemes grāmatu par šo mantu.

Ņemot vērā, ka ar sludinājumiem uzaicina lūdzējam un tiesai nezināmas, lietā ieinteresētas personas, tad lūdzēja norādītās vai tiesai zināmās, lietā ieinteresētās personas tiesa uzaicina, neatkarīgi no sludinājuma, ar pavēstēm [C. pr. n. 1696. 12063.) р.] uz tiesas sēdi, kas nolikta lietas izspriešanai pēc būtības, pie kam lūdzējam savā lūgumrakstā jāatzīmē tās lietā ieinteresētās personas, kas lūdzējam zināmas [C. pr. m 1690. (2057.) p.].

Ja personas, kas uzaicinātas pieteikt savas tiesības, ierastos un starp tām un lūdzēju izceltos strīdus to tiesību dēļ, kuru aizsardzības labā izdarīts uzaicinājums, tad šis strīdus izšķirams parastā prasības sūdzību iztiesāšanas kārtībā un atsevišķi no uzaicinājuma kārtībā ievadītās lietas.1)

Gadījumā, ja bez personām, kas cēlušas strīdu, ir arī citas, lietā ieinteresētas personas, kas palaidušas garām uzaicinājumā paredzēto termiņu tiesību pieteikšanai, tad attiecībā uz pēdējām personām uzaicinājums turpinās, t. i. šīs personas var pieteikt savas tiesības uzaicinājuma procesa kārtībā pa visu to laiku kamēr starp uzaicinājuma ierosinātāju un dažam ieinteresētām personām norisinās tiesā strīdus prasības sūdzību iztiesāšanas kārtībā. Turpretim, ja ir tikai personas, kas cēlušas strīdu (piem., pie uzaicinājuma dokumenta nozaudēšanas dēļ, persona, kas dokumentu uzrāda, apgalvo, ka dokuments pieder viņai) kā arī, kad strīdus ir tādas dabas, ka izslēdz paša lūdzēja tiesības (piem., kad ieradies likumiskais

___________________________________

l) Saprotams, ka ne katrs strīds raidāms izšķiršanai prasības sūdzības kārtībā, bet tikai tāds, kura iznākumu nav iespējams paredzēt, un ja atrisinājums ir strīdīgs. Tiesai ir pienākums arī. apsardzības kārtība izšķirt resp. novērst tādu strīdu, kas apsardzības kārtībā viegli atrisināms, piem., kad kāds sānu līnijas radnieks pieteic strīdu pret testamentu, ko atstājusi persona, kam pašai pēcnācēji, jo šādā gadījumā radniekam arī bez testamenta nebūtu nekādu tiesību uz atstāto mantojumu; vai, kad pirmās šķiras mantiniekiem dzīviem esot, ja tie pieteikuši savas tiesības uz mantojumu, strīdu mantojuma dēļ ceļ otrās vai trešās šķiras mantinieki.

749

mantinieks un apstrīd testamentu), tad procesu uzaicināšanas kārtībā vai nu aptur līdz strīdus izšķiršanai, vai ari pavisam izbeidz [C. pr. n. 1698. (2065.) р.].

Sludinājumā noteiktā termiņa notecēšana vēl neatņem ieinteresētām personām tiesību pieteikt savas tiesības. Pieteikums atzīstams par laikā izdarītu, ja tas iesniegts iekams tiesa taisījusi lēmumu pēc tā lūguma būtības, uz kura pamata ievadīta uzaicinājuma lieta. Pat pašā tiesas sēdē līdz prekluzīvā lēmuma taisīšanai ieinteresēto personu pieteiktās tiesības skaitās par laikā pieteiktām un nav padotas prekluzijai [C. pr. no. 1697. (2064.) p. un Vācu ZPO § 951].

Pēc publikācijā noteiktā termiņa notecēšanas tiesai pašai cx officio ir tiesība nolikt lietu uz sēdi caurskatīšanai tikai tad, ja uzaicinājums ticis ievadīts uz viņas pašas iniciatīvi, piem., uzaicinot mantiniekus (Cvīllik. 2597. р.), vai sakarā ar uzaicinājuma procesā pieteikto strīdu. Turpretim, kad uzaicinājums ievadīts uz tiesai iesniegtā lūguma pamata, tad, ņemot vērā prekluzījai padoto tiesību svarīgumu, kā ari to apstākli ka pa uzaicinājuma laiku var zust pats uzaicinājuma ievadīšanas pamats, piem., nezināmais kreditors var ierasties, pazaudētais dokuments var tikt atrasts, tiesa var nolikt lietu uz sēdi ne citādi, kā uz lūdzēja vai ieinteresētās personas lūgumu. Ja sešu mēnešu laikā pēc publikācijā noteiktā termiņa notecēšanas [C. pr. n. 1700. (2067.) p.] netiek iesniegts lūgums nolikt lietu uz sēdi, tad no lūdzēja ilgās bezdarbības var taisīt vienīgi to slēdzienu, ka viņam zudusi interese virzīt lietu tālāk uzaicināšanas kārtībā, kas savu ārkārtīgi svarīgo prekluzīvo seku dēļ nevar turpināties par daudz ilgi. Tamdēļ tiesa pēc nākamo sešu mēnešu notecēšanas, ex officio izbeidz turpmāko, uzaicināšanas kārtībā ievadītās lietas gaitu.1)

Iesniedzot lūgumu nolikt lietu uz sēdi, pēc uzaicinājumā noliktā termiņa notecēšanas, lūdzējam, uz kuru gulstas pienākums sagādāt pierādījumus — ļāiesniedz tiesai izziņa par to, ka uzaicinājuma termiņš notecējis,2) bet lietās par hipotēku dzēšanu un hipotēkārisku saistības dokumenta nozaudēšanas gadījumā lūdzējam otrreiz jāiesniedz tiesai attiecīgas zemes

_____________________________

1) Pēc Civīlproc. nol. 2067. p. tiesai nav jāizbeidz lieta pēc 6 mēnešu laika notecēšanas, skaitot no sludinājuma iespiešanas Valdības Vēstnesī, arī tai gadījumā, kad lūgums par lietas nolikšanu uz sēdi ienācis, lai gan pēc minētā termiņa notecēšanas, bet pirms tiesa taisījusi lēmumu par lietas izbeigšanu (Sen. spr. 26. X. 1922. g., Ūdra l. Nr. 254).

2) Šo izziņu iesniedz tādā kārtā, ka lūgumam pievieno to Vald. Vēstn. numuiu, kurā iespiests attiecīgais sludinājums. Parasti tiesa pati attiecīgo Vald. Vēstn. numuru pievieno lietai un tāda gadījuma lūdzējam atliek tikai uz to atsaukties.

750

grāmatu nodalās uzziņa par to, ka nodaļai nav ienākušas šai

laikā nekādas ziņas attiecībā uz minēto hipotēku [C. pr n

1716. (2085.) un 1723. (2092.) р.].

Pilnīgi saprotams, ka katrā šaubu gadījumā tiesai, pama

tojoties uz Civīlproc. nol. 458. (368.) р., ir tiesība pirms lēmuma

taisīšanas pēc lietas būtības pieprasīt no lūdzēja papildu pie

rādījumus to apstākļu apstiprināšanai, kuriem jābūt par lē

muma pamatu.

Ja neviena persona savas tiesības uzaicinājumā paredzētā laika nepieteic, tad tiesa atzīst visas nepieteiktās tiesības par anullētām vai spēku zaudējušām [C. pr. n. 1699. (2066.) р.],

Atsevišķos gadījumos, ka piem. izdarot uzaicinājumu mantojuma atklāšanas gadījumā, tiesa, taisot prekluzīvo lēmumu par uzaicinājuma termiņā nepieteiktām tiesībām, var atzīt no atsevišķam personam pieteiktās tiesības par laikā pieteiktām un apsargātām (piem. atsevišķu kreditoru tiesības).

III. Pamatojoties uz materiālo tiesību normām un agrāko pirmsreformas vācu tiesu praksi, uzaicināšanas kārtībā taisītie spriedumi, kā galīgi, nebija pārsūdzami (saskaņā ar principu contumax non apellat) un pieteikšanas termiņā nepieteiktas tiesības zaudēja savu spēku uz visiem laikiem (Civīllik. 1648., 1649., 2452., 3019. un 3627. р.).

Tikai izņēmuma veidā likumā tieši paredzētos gadījumos varēja celt prasību arī pēc uzaicinājumā noliktā pieteikšanas termiņa notecēšanas, un proti: prasību mantojuma dēļ, ja mantinieks varēja pieradīt, ka par uzaicinājumu viņš, bez paša vainas, nemaz nav dabūjis zināt, vai dabūjis par to zināt par velu (Civīllik. 2619. p.); tāpat arī promesošie savu tiesību aizsargāšanai varēja lūgt restitutio in integrum (Civīllik. 3092. р.), pie kam bezvēsts promesošiem, kas no tiesas izsludināti par mirušiem, bij tiesība, tāpat kā tagad, kad tie atgriežas atpakaļ, atprasīt savu mantu no personām, kurām tā tikusi nodota (Civīllik. 527. р.).

Ievedot 1889. g. tiesu reformu, tika atzīts par nepieciešamu vispirms dot iespēju uzaicināmām personām atjaunot savas tiesības tanīs gadījumos, kad pati uzaicināšana izdarīta nelikumīgi, vai uzaicināta persona, kuras tiesības tiesa atzinusi par zaudētām, nav dabūjusi zināt par uzaicinājumu pašas tiesas vainas dēļ, vai kad termiņā pieteiktās tiesības atstatas bez ievērības. Ņemot to vērā, paredzēti trīs pārsūdzības veidi:

1) par visiem uzaicināšanas kārtībā taisītiem tiesas lēmumiem pielaistas blakus sūdzības uz vispārēja pamata, t. i. divu nedēlu laikā [C. pr. n. 1701. (2068. р.);

751

2) par tiesas lēmumiem, ar kuriem termiņā nepieteiktās tiesības atzītas par spēku zaudējušām, saskaņā ar Civīlproc. nol. 1701. (2068.) p.,1) pielaistas blakus sūdzības viena mēneša laikā, skaitot no rezolūcijas pasludināšanas dienas (piemērojoties Latg. Civīllik. 10669. p.) sekošos četros gadījumos:

a) kad lieta ievadīta uzaicināšanas kārtībā tādā gadījumā, kas likumā tieši nav paredzēts [C. pr. n. 1687. (2054.) p.];

b) kad pārkāpti noteikumi attiecībā uz sludinājuma saturu [C. pr. n. 1693. (2060.) p.], vai sludinājumu publicēšanas kārtību [C. pr. n. 1695. (2062.) р.], vai kad nav uzaicinātas ar pavēstēm ieinteresētās personas, uz kurām norādījis lūdzējs jeb kuras zināmas tiesai [C. pr. n. 1696. (2063.) р.] ;2)

c) kad pārkāpti noteikumi par uzaicinājuma termiņiem [C. pr. n. 1694. (2061.) р.], vai termiņiem, kas paredzēti tiesas lēmuma taisīšanai [C. pr. n. 1699. (2066.) un 1700. (2067.) р.];

d) kad tiesa nav ievērojusi laika pieteiktas tiesības [C, pr. n. 1697. (2064.) р.];

3) tiesas lēmumus var apstrīdēt prasības sūdzību kārtībā, tiklab iepriekš minētos četros gadījumos, kad pārkāpti likuma formālie noteikumi, kā arī tad, kad krimināltiesa atzinusi par viltotiem tos dokumentus, uz kuriem pamatots izdarītais uz-

_____________________________

1) 2068. p. 2. pktā paredzētie gadījumi ir izņēmumi no vispārējā principa (— ka tiesas lēmumus var pārsūdzēt tikai personas, kuras lieta dalību ņēmušas) un viss jšis pants, kā redzams no tā motīviem — ir izņēmuma noteikums no tā vispārējā, tiesību teorijā un praksē pieņemta principa, ka prekluzīvi lēmumi nav pārsūdzami (contumax non appellat) (Sen. spr. 30. IV. 1924. g. Nr. 327, Maizīta l.).

2) Likums neuzliek tiesai par pienākumu, uz prekludēto personu pārsūdzību atceļot prekluzīvo lēmumu aiz Civīlproc. nol. 2063. p. pārkāpuma, atstāt šādu lēmumu spēkā attiecībā uz prekludētām, bet sūdzību neiesniegušām personām, ja sūdzētāji lūdz lēmumu atcelt bez ierobežojumiem. Mantiniekiem nepieder kādas labiegūtas tiesibas prasīt, lai tiesa nogrieztu ieinteresētām personām iespēju savas līdz pirmām prekluzīvam lēmumam vēl nepieteiktās tiesības un prasības vēlāki tas pieteikt līdz otram jaunam prekluzīvam termiņam. Ja patiesi trešam personām kādas prasības un tiesības ir, tad taisni otrādi, taisnība prasa, lai tās ņemtu vērā taisot savu jauno prekluzīvo lēmumu (Sen. spr. 30. IV. 1924. g. Nr. 327, Maizīta l.).

Loģiski par 2063. p. neievērošanu var sūdzēties, taisni personas, kuras nav lietā dalību ņēmušas un tādēļ tika prekluzētas. Tā tad 2068. p. 2. pktā paredzētie gadījumi ir izņēmumi no minētā vispārējā principa un viss šis pants, kā redzams no tā motīviem, ir izņēmuma noteikums no tā vispārējā, tiesību teorijā un praksē pieņemtā principa, ka prekluzīvi lēmumi nav pārsūdzami (contumax non apellat). Zem „ieinteresētām personām" jāsaprot nevien dalību ņemošas, bet uzaicināšanas lietās — taisni arī „dalību neņemošas" personas (Sen. spr. 30. IV. 1924. g. Nr. 38 Maizīta l.).

752

aicinājums, vai par nepatiesām tās ziņas,1) kuŗas lūdzējs sniedzis par apstākļiem, kas attiecas uz uzaicinājumu, un kuru dēļ tiesas lēmums zaudē spēku un nozīmi [C. pr. n. 1702. (2069.) p.];2) beidzot, visos tais gadījumos, kad materiālo tiesību noteikumi3) pielaiž prasību celšanu pēc uzaicinājuma termina notecēšanas [C. pr. n. 1703. (2070.) р.].

Prasības sūdzības iesniegšanai pret personu, kas ierosinājusi uzaicinājumu, noteikts četru mēnešu termiņš, kas skaitāms no tas dienas, kad. prekluzīvais tiesas lēmums kļuvis ieinteresētai personai zināms, vai arī no tās dienas, kad stājies likumīgā spēkā krimināltiesas spriedums par dokumentu viltojumu4) vai to ziņu nepatiesīgumu, uz kurām pamatots lūgums izdarīt uzaicinājumu [C. pr. n. 1703. (2070.) р.].

____________________________

1) Te var pacelties jautājums par to, cik lielā mērā ir nepieciešams formālais krimināltiesas spriedums tādas prasības sūdzības pamatošanai, kas dibināta uz nepatiesu ziņu iesniegšanu no uzaicinājuma lūdzēja puses, kā piem.,. kad tas lūgumā apgalvo, ka viņš ir vienīgais un pie tam tuvākais likumiskais mantinieks, bet vēlāk pieteicas citi, un pie tam daudz tuvāki mantinieki, kas atstumj lūdzēju no mantojuma un par kuru tiesībām lūdzējs ir zinājis; šķiet, ka gadījumā, ja civīltiesai iespējams nodibināt uzaicinājuma lūdzēja iesniegto ziņu nepatiesīgumu, — formālais krimināltiesas spriedums nebūtu vajadzīgs, lai gan likuma teksts burtiski prasa krimināltiesas spriedumu, kas stājies likumīgā spēkā.

2) Prasības efekts, kura saskaņā ar Civīlproc. nol. 2069. p. celta uz 2068., p. 1. punkta, pamata, ir tāds, ka ar attiecīgo tiesas spriedumu atspēkotais prekluzijas lēmums kā nelikumīgs iznīcināts absolūti; tā tad nevis tikai attiecībā pret prasītāju vien, jo prekluzīvs lēmums par uzaicinājumu, kuru likums nepielaiž, nevar iegūt likumīgu spēku. Uz tiesas spriedumu, ar kuru aprādītais prekluzīvais lēmums aiz 2068. p. 1. pktā pievestā iemesla atzīts par spēkā neesošu un atceļamu, var atsaukties kura katra ieinteresēta persona, jo ar šādu spriedumu tiktu nodibināts zināms noteikts tiesisks stāvoklis, kas pats par sevi prejudicē visām juridiskām tiesībām, kuras iepriekš bija kļūdaini izsaucis atceltais prekluzīvais lēmums. Šai ziņā 2069. p. paredzētai prasībai ir tieši prejudiciāls raksturs, saskaņā ar Civīlproc. nol. 3. (1801.) p. (Sen. spr. 15. XII. 1927. g. Nr. 535, A. S. British bank for foreign trade l.).

3) Šādi gadījumi paredzēti Civīllik. 2619. p. pēc kura, ja prasītājs var pierādīt, ka uzaicinājums viņam bez paša vainas nav kļuvis zināms, vai ziņas tas saņēmis par vēlu, tad tiesība celt mantojuma prasību izbeidzas pēc gada notecējuma, skaitot no tās dienas, (a die scientiae), kad mantojuma atklāšanās viņam nākusi zināma, bet katrā ziņā desmit gadu laikā, skaitot no mantojuma atklāšanās dienas.

4) Prasība nav uzskatāma par nepamatotu tāpēc vien, ka Tiesu palāta nav atzinusi atbildētāju par atbildīgu Sodu lik. 606. p. paredzētā noziedzīgā nodarījumā; Civīlproc. nol. 2069. р., 2070., 2068. p. piemērojami pilnīgi neatkarīgi no tā, vai izsaukuma lūdzējs būtu vainīgs taisni minētā noziedzīgā nodarījumā; pietiek ar to, ka lūdzējs pieved nepatiesus datus vai klusējis par lietā relevantiem faktiem (Sen. spr. 26. XI. 1925. g. Nr. 292, Krumolda l., Nr. 113 sk. T. M. V-sī).

753

§ 170. Atsevišķie uzaicināšanas kārtības veidi.

I. Uzaicinājums mantojuma atklāšanās gadījumā.

No atsevišķiem uzaicināšanas kārtības veidiem parastākais ir uzaicinājums mantojuma atklāšanās gadījumā. Šā uzaicinājuma mērķis ir noskaidrot:

a) kas ir nomirušā mantojuma devēja tuvākais mantinieks [Civīllik. 1879. — 1881., 2597. р.; С. pr. n. 1629. (2012.), 1630. (2013.) p.];

b) ar kādiem, mantiniekiem nezināmiem, parādiem un saistībām ir apgrūtināts mantojums [Civīllik. 373. р.; С. pr. n. 1629. (2012.) p. 4. pk., 1710. (2079.) р.] un

c) nodibināt novēlējuma akta neapstrīdamību, ja ir atstāts testaments [Civīllik. 2451., 2452. p. un C. pr. n. 1583. (1966.) р.].

Sakarā ar to tiesas sludinājumā par mantojuma atklāšanos tiek uzaicināti tiklab mantinieki, kā legatāriji, fideikommisāriji un kreditori, tā arī visas personas, kam būtu kāds pamats apstrīdēt aktu, pie kam sludinājumā tieši aizrāda, ka visas personas, kas nav pieteikušas savas tiesības, ierunas un strīdus uzaicinājumā noteiktā termiņā, tiks uzskatītas kā tādas, kas šīs tiesības zaudējušas un no iebildumiem un strīdiem atteikušās [C. pr. n. 1710. (2079.) р.].

Ievērojot to, ka Latvijā pastāv publisku, visiem un katram pieejamu zemes grāmatu reģistru sistēma (Not. nol. 332: р.), nevar tikt uzskatīti par nezināmiem hipotēkāriskie prasījumi pret mantojuma devēju, kuri ierakstīti zemes grāmatu reģistrā un uz kuriem pat likums (Civīllik. 3636. p.) neattiecina noilgumu, kālab šie prasījumi attiecībā uz kapitāla summu nav padoti prekluzījai un nav jāpieteic.

Turpretim hipotēkas parādu procentes un citi blakus prasījumi, kuriem termiņš iestājies jau pirms mantojuma atstājēja nāves, kā nezināmi un zemes grāmatu reģistrā neierakstīti, ir jāpieteic. Nav jāpieteic arī tādi prasījumi pret nomirušo mantojuma atstājēju, kuri jau pirms uzaicinājuma lietas ievadīšanas tiesā pieteikti tiesai, piem., iesniedzot prasības sūdzību, jo uzaicinājuma mērķis ir uzziņai lietā ieinteresētās nezināmās personas, bet ne personas, kas savas tiesības jau tiesai darījušas zināmas [C. pr. n. 1711. (2080.) p.].1)

________________________

1) Pilnīgi vēl nav noskaidrots jautājums par to, vai ir padoti prekluzījai uz mirušā mantojuma atstājēja saistībām pamatoti prasījumi, kuri uzaicinājuma termiņā tiesai nav pieteikti, bet pieteikti tieši mantiniekam, testamenta izpildītājam vai mantojuma masas aizgādnim un par kuru

48

754

II. Uzaicinājums parāda dokumenta pazaudēšanas gadījumā.

1. Parāda rakstus var izdot vai nu uz noteikta kreditora vardu, kas apzīmēts parāda rakstā, vai arī neapzīmējot kreditoru, t. i. kad parādnieks apņemas samaksāt katram parāda raksta uzradītajam (бумаги на предъявителя, Inhaberpapier, papier au porteur). Izlaist bezvārda parādzīmes (Civīllik. 3121. p.) var tikai valdība, valdības nodibinātas vai apstiprinatas sabiedriskas kredītiestādes un akciju sabiedrības, bet ne privātas personas.

Par valsts vai sabiedrisku kredītiestāžu, tiklab uz vārdu, kā uz uzrādītāju izlaistu parādzīmju, atzīšanu par nederīgām (mortificēšanu vai amortizāciju) pastāv sevišķi noteikumi šo iestāžu statūtos, kas ir spēkā tiktāl, ciktāl tie nav atcelti ar vēlāk izdotu likumu noteikumiem [C. pr. n. 1724. (2093.) р.]. Bez tam 1919. g. 25. augusta likums (Lik. kr. 130) nosaka īpašu

kārtību uz uzrādītāju izdotu nozaudētu parāda dokumentu at-

_______________________

nokārtošanu ir vestas sarunas pa uzaicinājuma laiku starp kreditoru un niantojuma masas pārstāvjiem. Ja ņemam vērā, pirmkārt, to, ka uzaicinājuma mērķis ir uzzināt tieši nezināmas, lietā ieinteresētas personas, pie kādām minētie kreditori nav pieskaitāmi; otrkārt, to, ka uzaicinājuma ierosinātājam lūgumā ir jāatzīmē visas viņam zināmās, lietā ieinteresētās personas [C. pr. n. 1690. (2057.) р.], kuras tiesa uzaicina uz sēdi ar pavēstēm [C. pr. n. 1696. (2063.) р.], kā arī to, ka šo noteikumu neievērošana var noderēt par iemeslu tiesas lēmuma pārsūdzēšanai, dodot pat tiesību apstrīdēt lēmumu prasības sūdzības kārtībā [C. pr. n. 1702. (2069.) р.], treškārt to, ka uzaicinājums uzstāda noteiktu mērķi: skaidri uzzināt tiesai un mantiniekiem nezināmas, lietā ieinteresētas personas, lai noskaidrotu mantojuma masas aktīvu un pasīvu, un ceturtkārt to, ka uzaicinājuma kārtību nevar izlietot par slazdu tiem kreditoriem, kuru prasījumi nav uzskatāmi par apslēptiem un mantiniekiem nezināmiem, jo kreditors ar tiem jau vedis sarunas par parāda nokārtošanu, — tad uz šo rindiņu sākumā uzstādīto jautājumu jāatbild noliedzoši, jo attiecīgā mantojuma masas pārstāvja (mantinieka, testamenta izpildītāja, masas aizgādņa) pienākums bija līdz tiesas sludinājumā nosacītā termiņa notecēšanai paziņot tiesai par minēto kreditoru kā par viņam zināmu personu, lai tiesa to uzaicinātu uz sēdi ar pavēsti. Likumdošanas motīvos (sk. pask. pie Civīlproc. nol. 1697. (2064.) p.) norādīts, ka uzaicinājumā noteikta termiņa nepieteikto tiesību atzīšanu no tiesas par spēku zaudējušām likumdevējs uzskata par ārkārtīgu līdzekli, kas pielaižams tikai nepieciešamos gadījumos un aprobežotā mērā.

Pēc Bunges norādījuma (II. 381. lap. p. norād. c.), Vidzemē vispār netika prasīts, lai mantojuma atstājēja kreditori pieteic savus prasījumus tiesai proklamā norādītā termiņā: pieteikšanu varēja izdarīt arī pašam mantiniekam, un noilgums ar šādu privāta rakstura pieteikumu katrā ziņā tika pārtraukts.

Salīdz. Nielsen: „Versuch einer Darstellung dēs Erbfolgerechts in Livland" ,1822. § 384; E. Tatarin: „Die Legitimation des Erben nach russischem und baltischem Recht" 1921. — 374. lap. p. un bij. Krievijas Senāta 1897. g. spr. Nr. 10, E. Vittes lietā.

755

zīšanai par nederīgiem un šī kārtība spēkā uz visas Latvijas territōrijas, ieskaitot arī Latgali.1)

2. Civilprocesa nolikuma ceturtās (1914. g. izd. piektās) grāmatas 1718. — 1724. (2087. — 2093.) p. paredz uzaicināšanas kārtību tikai attiecībā uz tādiem nozaudētiem paradu dokumentiem, ko privātas personas izdevušas noteiktam kreditoram, t. i. kas izdoti uz vārdu. Lai gan Civīllik. 3473. p. nosaka, ka parādrakstu var dot tālāk ar uzrakstu uz tā nevien uz zināma kreditora, bet arī uz jebkura uzradītajā vardu, un šie parādraksti, līdzīgi parādrakstiem ar blanko uzrakstu, pa-doti noteikumiem par uzrādītāju papīriem, bet ņemot vera to vietu, kurā šis pants ievietots, pjoti, nodala „Par talakdošanas formu", kā arī piezīmi pie šā panta, kas norāda uz 3123. un 3124. pantu, kuri nosaka, ka uz uzrādītāju papīra pamata dibinātu prasījuma tiesību tālākdošanu izdara nododot šo papīru no rokas rokā un runa arī par papīra devēja un ņēmēja juridiskām attiecībām, ir redzams, ka uzraksts par tālākdošanu uz uzrādītāju vien vēl nepārvērs šo dokumentu par dokumentu uz uzrādītāju, t. i. tādu, pret kuru parādnieks apņemas samaksāt ikkurām katram (sk. Civīllik. 3120. p. piezīmi), bet līdzīgi blanko uzrakstam, pārnes prasījuma tiesības pec ši akta uz katru akta turētāju, kā uz kreditora tiesību pēcnācēju.

Tādā kārtā, attiecībā uz uzaicinājumu parādu dokumentu nozušanas gadījumā, Civillikumu 3473. pantam ir vienīgi tā nozīme, ka attiecībā uz dokumentiem ar blanko uzrakstu vai uzrakstu uz uzrādītāju, uzaicinājuma izdarīšanu no tiesas var lūgt nevis kreditors, kas apzīmēts dokumenta, bet gan pēdējais akta turētājs kā kreditora tiesību pēcnācējs [C. pr. n. 1718. (2087.) р.]. Šā uzaicinājuma izdarīšanas mērķis tas, lai neskatoties uz to, ka akts gājis zuduma, nozagts, nozaudēts vai gājis bojā ugunsgrēkā u. tml., kad dokumentārisku pierādījumu trūkst, uzturētu spēkā kreditoram prasījuma tiesības tā, it kā dokuments atrastos viņa rokās [C. pr. n. 1718. (2087.) p.].2)

_____________________________

1) Sk. Bukovskis, Civīlproc. nol. 1460103.—1460114. p. Diemžēl Kodifikācijas nodaļas 1932. g. Civīlproc. nolikuma izdevuma šī uzaicināšanas kartība attiecībā uz uzrādītāju izdotu nozaudētu parāda dokumentu atzīšanu par nederīgiem nav ievietota, kaut gan zem 1718. p. ka avots noradīts 1919. g. 25. augusta likums. Te nav ņemts vērā, ka C. pr. n. 1718. — 1724. p. paredz tikai nozaudētus dokumentus, kas izdoti uz vardu, bet ne uz uzrādītāju, un ka starp šiem dokumentiem ir liela starpība.

2) Ja lūdzējs, t. i. kreditors ir tai pašā laikā arī ieķīlātā imobiļa īpašnieks, tad apgabaltiesai uz C. pr. n. 1718. (2087.) p. pamata jāatraida lūgums dēļ obligāciju mortifikacijas un jāpielaiž tikai lūgums pēc 1712. (2081.) p. (Sen. spr. 28. II. 1923. g. Nr. 64, Gutceita l.).

48*

756

Šķiras pjekritību lūgumiem atzīt parāda aktu par anullētu nosaka pēc akta summas, un sakarā ar to lūgums iesniedzams vai nu miertiesnesim, vai apgabaltiesai. Bet ja gājis zudumā hipotēkārisks saistības raksts, tad lūgums par tā anullēšanu, neskatoties uz akta summu, arvien iesniedzams apgabaltiesai un pie tam tai, kuras apgabalā atrodas zemes grāmatu nodala, kas ved zemes grāmatu par nekustamo mantu, uz ko attiecas anullējamais hipotēkāriskais saistības raksts [C. pr. n. 1689. (2056.) р.]. Piekritība starp līdzīgām tiesām noteicama pēc parāda nomaksāšanas vietas, bet ja maksāšanas vieta aktā nav noteikta, tad pēc parādnieka dzīves vietas (forum domicilii), bet ja arī pēdējā ir nezināma, tad pēc saistības raksta izdošanas vietas, kura pēc Senāta paskaidrojumiem atzīstama par maksāšanas vietu [C. pr. n. 1719. (2088.) p.].1)

Tā ka zudušam parada aktam, kuru lūdz atzīt par anullētu, jābūt pēc iespējas sīki un skaidri apzīmētam, lai persona, kuras rokās akts varētu atrasties un kura uzaicināta ar sludinājumu, varētu skaidri stādīties sev priekšā par kādu dokumentu īsti uzaicinājums ir izdarīts, tad lūgumam jāpievieno zudumā gājušā akta noraksts, bet ja to nav iespējams dabūt, tad lūdzējam tieši lūgumā jāatzīmē akta galvenais saturs tā, lai attiecībā uz akta identitāti nebūtu ne mazāko šaubu, un jādod paraksts par to, ka viņa minētie apstākli atbilst patiesībai un attēloti pēc labas sirdsapziņas. Ja uzaicinājums attiecas uz hipotēkārisku parāda aktu, tad blakus akta norakstam jāpievieno vēl zemes grāmatu nodaļas uzziņa par to, kādas ziņas ir nodaļai par zemes grāmatās ierakstītā pēdējai kreditora tiesību pēcnācējiem [C. pr. n. 1720. (2089.) p.]. Pamatojoties uz šādu lūgumu, tiesa taisa lēmumu par zuduša parāda dokumenta nezināmā turētāja uzaicināšanu iesniegt dokumentu tiesai, piedraudot, ka neiesniegšanas gadījumā tiesa atzīs to par anullētu [C. pr. n. 1721. (2090.) р.]. Та kā uzaicinājuma nolūks ir uzturēt spēkā uz parada dokumentu pamatotās lūdzēja tiesības, tad šinī nolūkā viņam ir tiesība dabūt akta norakstu no zemes grāmatas vai izrakstu no notāra grāmatām, ja zudumā gājušais dokuments ir ierakstīts notāra grāmatās vai pievienots zemes grāmatai. Kreditora tiesību izvešanai dzīvē šis noraksts vai izraksts atvieto oriģinālu; uz to aizrāda sludinājumā kā uz uzaicinājuma sekām [C. pr. n. 1722. (2091.) р.]. Tomēr, pirms tiesa taisa lēmumu atzīt zemesgrāmatu reģistrā ierakstīto parādu dokumentu par anullētu, lūdzējam jāiesniedz tiesai attiecīgās zemes grāmatu nodaļas uzziņa

_____________________________

1) Kr. Sen. 1879. g. Nr. 180.

757

par to, ka zemes grāmatu nodalā nav ienākušas nekādas ziņas par minēto hipotēkārisko parādu.

Tiesas lēmumu par parāda dokumenta atzīšanu par anullētu izsludina vispārējai zināšanai, bet ja vēlāk šis lēmums tiktu atcelts uz Civīlproc. nol. 1702. (2069.) un 1703. (2070.) p kartībā celtas prasības pamata, tad tiesas spriedums par iepriekšējā lēmuma atcelšanu ari izsludināms „Valdības Vēstnesī" [C. pr. n. 1717. (2086.) un 1723. (2092.) p.)].

3. Ļoti līdzīga šim uzaicināšanas kārtības veidam ir 1919. g. 25. aug. likumā (Lik. kr. 130) paredzētā uzaicināšanas kartība nozudušu vai iznīcinātu uz uzrādītāju izdotu vērtspapīru mortifikācijas nolūkā. Uz šā likuma pamata katrs uz uzrādītāju izdota vērtspapīra1) īpašnieks vai turētājs (ķīlas turētājs, uzglabātājs, pārvaldītājs vai komisionārs, lik. 2. р.), ja vērtspapīrs nozudis vai iznīcināts, var prasīt papīra izsludināšanu tiesas ceļā par nederīgu. Uzaicināšanu var izdarīt vienīgi apgabaltiesa, un pie tam tā, kuras iecirknī izpildāms vērtspapīrā apzīmētais prasījums (forum solutionis), bet ja prasījuma izpildīšanas vieta nav noteikta, tad tā apgabaltiesa, kuras iecirknī atrodas tās iestādes valde, kura vērtspapīru izdevusi (lik. 3. р.).

Lūgumā par uzaicinājumu jāatzīmē: 1) zudušā vērtspapira galvenais saturs, 2) apstākļi, kādos vērtspapīrs nozudis vai iznīcināts. Lūgumrakstam jāpievieno jau iepriekš minētais lūdzēja paraksts par to, ka lūgumā minētie apstākli attēloti pēc tīras patiesības un labas sirds apziņas [C. pr. n. 1691. (2058.) р.] un kvīte par sludinājuma naudas iemaksu "Valdības Vēstneša" kantorī. Uz lietas ierosinātāja lūgumu tiesa, nodrošinājuma veidā, var aizliegt vērtspapīra izdevējam, kā arī vērtspapīrā minētai vai lietas ierosinātāja apzīmētai maksāšanas iestādei izdarīt zudumā gājušā vērtspipīrā noteiktā prasījuma izpildīšanu, seviški jaunas kuponu loksnes izsniegšanu tai personai, kas tādu pieprasītu (lik. 10. р.). Ja tiesa atzīst lūgumu par ievērības cienīgu, viņa taisa lēmumu par zudušā vērtspapīra turētāja uzaicināšanu pieteikt savas tiesības tiesas sludinājumā noteiktā termiņā (no

____________________________

1) Likuma 1. pants nosaka, ka par nederīgiem var izsludināt valdības kredītiestāžu, kasu, akciju biedrību un citu iestāžu uz uzrādītāju izdotus vērtspapīrus, ka: hipotēku un kredītbiedrību ķīlu zīmes, obligācijas, apdrošināšanas polises, mūža rentes un zemnieku agrārbankas paradu un ķīlu zīrnes, akcijas un to pagaidu zīmes, kredītiestāžu grāmatiņas, noguldījumu zīmes, depo-zīmes u. t. t., ja tās nozudušas vai iznīcinātas. Par nederīgiem nevar izsludināt kuponus ar notecējušiem termiņiem, banknotes un citas naudas zīmes.

758

3 līdz 6 mēn.), piedraudot, ka pretējā gadījumā vērtspapīru at

zīs par nederīgu (lik. 5. р.).

Bez sludinājuma iespiešanas „Valdības Vēstnesī", tādi pat sludinājumi latviešu, vācu un krievu valodā izkarami redzamā vietā biržā un kredita iestādēs. Pēc sludinājumā noteiktā termiņa notecēšanas, ja neviens nav pieteicis savas tiesības uz zudušo vai iznīcināto vērtspapīru, tiesa taisa lēmumu atzīt minēto vērtspapīru par nederīgu, pie kam izsludināšanas lūdzējam, pirms lēmuma taisīšanas jāpienes tiesai apliecība no tās iestādes, kas vērtspapīru izdevusi, ka neviens cits nav pieteicis savas tiesības uz to. Uz tiesas lēmuma pamata attiecīgā iestāde izdod prasītājam uz viņa rēķinu (cik izmaksā jauna papīra izgatavošana) zudušā vai iznīcinātā un no tiesas par nederīgu atzītā vērtspapīra vietā jaunu, vaj, ja pienākas, tūlīt izmaksā tā vietā naudu (lik. 9. р.). Pārējā lietas gaitā piemērojami vispārējie noteikumi par uzaicināšanas kārtību [C. pr. n. 1687. (2054.) — 1704. (2071.) р.].

4. Papildinot aplūkoto likumu, 1920. g. 23. apr. valdība izdeva „Pagaidu noteikumus par vērtspapīru mortifikāciju" (Lik. kr. papild. 63). Šo noteikumu kārtībā var mortificēt iznīcinātas vai zudušās no pilsētu pašvaldības vai kredītiestādēm izdotas un izlaistas (uz vārdu vai uzrādītāju) obligācijas, ķīlu zīmes un viņu talonus, noguldījumu zīmes un krājkašu grāmatiņas. Mortifikāciju izdara pašas pilsētu pašvaldības un kredītiestādes, negriežoties pie tiesas. Tai pašā kārtībā tiek mortificētas akciju un paju sabiedrību akcijas un pajas (Lik. kr. 1921. g. 83, 12. р.).

III. Uzaicinājums hipotēku dzēšanai.1)

1. Lai gan par zemes grāmatu reģistrā ierakstītu hipotēku dzēšanu Civillikumi nerunā, tomēr jau pirms 1889. g. tiesu reformas, vietējā tiesu prakse to piekopa, ņemot vērā šādas

______________________________

1) Civīlproc. nol. 1712. (2081.) — 1717. (2086.) p. piemērojami vienīgi hipotekāriskām obligācijām, faktiski jevestām zemes grāmatās. Uzaicināšanas kārtība ir izņēmuma instistūts, kas pēc savas būtības nav savienojams ar proceslikumā pieņemto principu: „nemo invitus agere cogitur". Ja tādēļ Civilprocess paredz uzaicināšanas kārtību hipotēkārisku obligāciju dzēšanai 2081. p. aprādītos gadījumos, tad šādi noteikumi nekad nav attiecināmi uz nehipotēkāriskām obligācijām (sal. arī 2054. р.). Kā 2081. un sek. p. domā vienīgi taisni ingrosētus aktus, proti hipotēkāriskas obligācijas, tas redzams netikvien no likumdevēja paskaidrojumiem pie 2081. p. (Hasmann un Nolken 2. izd. 222. lap. р.), bet arī no atsevišķiem noteikumiem par hipotēku dzēšanu (2082., 2083., 2085. р.), kuri tieši iziet no tā, ka dzēšamā hipotēka būtu jau ingroseta zemes grāmatās (Sen. spr. 15. XII. 1927. g. Nr. 535, A. S. British bank for ioreign trade l.).

759

dzēšajias nepieciešamību. Pēc Civillikumu 1598. p. pilnīgai hipotēkas izbeigšanai ar to vien nepietiek, ka dzēsts viņas pamats, jo dzēšana saistoša trešam personām tikai no tā brīža, kad par hipotēkas izbeigšanu zemes grāmatu reģistrā izdarīts ieraksts. Šā ieraksta izdarīšanai, resp. hipotēkas dzēšanai ir nepieciešama: 1) kreditora piekrišana (Civīllik. 1600. p.) un 2) tā dokumenta iesniegšana zemes grāmatu nodaļai, uz kura pamata hipotēka zemes grāmatu reģistrā ierakstīta (Not. nol. 363. р.).

Loti bieži nāk priekšā gadījumi, ka pēc zemes grāmatu akta izdošanas nevar zināt, kas īsti ir hipotēkāriskas saistības kreditors, jo hipotēkāriskie saistību raksti pāriet no rokas rokā uz blanko cesijas pamata. Ir gadījumi, ka uz nekustamo īpašumu skaitās hipotēkas parādi, kas sen jau samaksāti un akta oriģināls atdots parādniekam, bet zemes grāmatās hipotēka nav tikusi laikā dzēsta un tamdēļ nav iespējams noteikt, kas ir pēdējais kreditors kura piekrišana nepieciešama hipotēkas dzēšanai zemes grāmatu reģistrā.

Var gadīties arī tā, ka kreditora personība ir zināma, bet nav zināma viņa dzīves vieta un tamdēļ atkal nav iespējams dabūt viņa piekrišanu.

Iespējami arī tādi gadījumi, ka kreditori, saņēmuši apmierinājumu pēc obligācijas, piekrīt tās dzēšanai zemes grāmatu reģistrā, bet nevar iesniegt akta oriģinālu, jo tas gājis zudumā. Nav reti arī tādi gadījumi, ka hipotekārā parāda termiņš jau notecējis un nekustamās mantas īpašnieks vēlas parādu samaksāt, lai dzēstu hipotēku no zemes grāmatu reģistra, bet nevar to izdarīt, jo nav zjnāms vai nu īstais kreditors, vai viņa dzīves vieta. Lai gan pēdējā gadījumā parādnieks, saskaņā ar Civillikumiem (3522. р.), var iesniegt kreditora apmierināšanai vajadzīgo parāda summu tiesai, tomēr ar to vien hipotēku no zemes grāmatu reģistra nedzēš, jo dzēšanai nepieciešama kreditora piekrišana un zemes grāmatu akts (Civīllik. 1600. un Not nol. 363. р.). Beidzot 1920. g. 18. marta likums par agrāko parādu kārtošanu (Lik. kr. 1920. g. 181, 1923. g. 23 un 1926. g. 81) piešķir parādniekiem iespēju dzēst hipotēku pamdus uz sevišķu atvieglotu noteikumu pamata, pat pirms maksāšanas termiņa iestāšanās un bez kādas iepriekšējas uzteikšanas.

Šis likums paredz ne tikai gadījumus, kad kreditora dzīves vieta nav zināma vai nav sasniedzama, vai kad tam trūkst prasījuma dokumenta, bet paredz arī gadījumu, kad kreditors atsakās pieņemt parāda samaksu (Lik. kr. 1926. g. 81).

Visos šajos gadījumos uzaicinājuma ievadīšana ir vieni-

760

gais līdzeklis atbrīvot nekustamo īpašumu no hipotēkām un pie šī līdzekļa parādnieki ķeras diezgan bieži.

2. Likums [C. pr. n. 1712. (2081.) р.] paredz trīs gadījumus, kad zemes grāmatu reģistrā ierakstītā hipotēka dzēšama uzaicināšanas kārtībā:

1) kad hipotēkas parāds jau samaksāts, bet parādnieks nevar dabūt likumā prasīto pašreizējā kreditora piekrišanu tādēļ, ka nav zināms viņš pats vai viņa dzīves vieta (Civīllik 1600. p.);

2) kad kreditors atzīst parāda samaksu un izsaka piekrišanu tā dzēšanai no zemes grāmatas, bet nevar iesniegt viņam izdoto parāda aktu, tādēļ ka tas ir gājis zudumā (Civīllik, 3540. р.);

3) kad parādnieks nevar samaksāt parādu pēc tādas hipotekariskas saistības, kurai maksāšanas termiņš jau notecējis, tamdēļ ka nav zināms pašreizējais kreditors vai viņa dzīves vieta.

Šiem trim gadījumiem jāpievieno vēl ceturtais, kas paredzēts likumā par agrāko parādu nokārtošanu (Lik. kr. 1926. g. 81.) un proti: kad parādnieks vēlas dzēst hipotēkas parādu, kas celies līdz 1920. g. 18. martam, kaut gan maksāšanas termiņš vel nav iestājies un neviena puse parādu nav uzteikuši, bet kreditors liedzas pieņemt maksājumu, vai kreditora dzīves vieta ir nezināma vai parādniekam nesasniedzama, vai ari kreditors nevar iesniegt parāda aktu. Šai pēdējā, ceturtā, gadījuma, kas piešķir parādniekam īpašus atvieglojumus, tam tiesība: vai nu iesniegt parāda summu tiesai, izsniegšanai kreditoram Civīlproc, nol. 1675. (2047.) p. paredzētā kārtībā, vai izlietot uzaicināšanas kartību, pie kam pēdējā gadījumā parasto sešu mēnešu ilgo uzaicinājuma termiņu saīsina līdz vienam mēnesim un Civīlproc. nol. 1714. (2083.) p. prasītā obligācijas noraksta vietā parādniekam tiesība iesniegt izrakstu no zemes grāmatas par zināmo obligāciju.1)

_________________________

1) 1923. g: 17. III. likuma (Lik. kr. 23) 3. p. paredz divas parādu dzēšanas kartības, proti: vai nu Civīlproc. nol. 146029. un sek. p. (2047.) paredzētās naudas deponēšanas ceļā, vai uzaicināšanas (proklamas) ceļā (2081. un sek. р.); pie tam 146029. sek. p. attiecas uz paradu segšanu vispār, saskaņā ar Priv. lik. 3522., 3524. р., kamēr uzaicināšanas kārtība attiecas, kā redzams no 2081. sek. p. virsraksta — uz „hipotēku" dzēšanu. Kaut arī deponēšanas kārtība paredz iespēju izdarīt kreditora uzaicinājumu caur sludinājumu (Civīlproc. nol. 146032. — 33. р.), tomēr šāda sludinājuma kārtība noteikti atšķiras no uzaicināšanas kārtības techniskā nozīmē ar to, ka ar pirmajo izsaucami kreditors vai viņa pēcnācējs saņemt deponēto summu, bez kaut kādas kominācijas vai prekluzijas, un ka kreditors varētu ar sevišķu prasību apstrīdēt vienīgi izpildījuma priekšmeta deponēšanas pareizību

761

Ņemot vērā, ka hipotēkas dzēšana notiek parādnieka kā ieķīlātās nekustamās mantas īpašnieka interesēs, tad pilnīgi saprotams, ka uzaicināšanu tiesa uzsāk uz ieinteresētā parādnieka lūgumu. Tomēr tai gadījumā, kad hipotekārais parāda raksts kreditoram gājis zudumā, viņa pienākums ir, saskaņā ar Civillikumu 3540. р., lūgt tiesu izdarīt zudušā akta mortifikāciju. Bet tā kā akta mortificēšanā ieinteresētais parādnieks ne katru reizi spēj piespiest kreditoru ievadīt tiesā uzaicinājumu, tad C. pr. n. 1712. (2081.) p. 2. pktā paredzēta gadījumā tiesība lūgt tiesu izdarīt uzaicināšanu pieder nevien kreditoram, bet arī parādniekam [C. pr. nol. 1713. (2082.) p.]. Kopā ar lūgumu jāiesniedz tiesai vai nu dzēšamās hipotēkāriskās saistības akta oriģināls vai tā noraksts, kā arī zemes grāmatu nodaļas uzziņa par zemes grāmatu reģistrā ievestā pēdējā kreditora tiesību pēcnācējiem. Pašā lūgumā jānorada arī tie zemes grāmatā ievestā pēdējā kreditora tiesību pēcnācēji, kuru vārdi uzziņā nav minēti, bet kuri lūdzējam ir zināmi, lai tiesa varētu tos uzaicināt uz sēdi ar pavēstēm [C. pr. n. 1696. (2063.) p.)].

Ja hipotēkas parāds nav vel samaksāts, tad lūgumam jāpieliek naudas summa ar procentiem kreditora pilnīgai apmierināšanai [C pr. n. 1714. (2083.) р.].

Uzaicinājuma sludinājuma jāaizrāda, ka uzaicināmam personām termiņā neierodoties hipotēkārisko parādu atzīs par samaksātu, bet kad uzaicināšanu izdara tamdēļ, ka kreditoram obligācija gājusi zudumā., tad, lai pārtrauktu zuduša akta pāreju no rokas rokā, sludinājuma atzīme, ka zudušo parada aktu tiesa atzīs par anullētu, bet parādniekam visos šais gadījumos tiks piešķirta tiesība prasīt hipotēkas dzēšanu no zemes grāmatas. Kā pēc hipotēkas dzēšanas, tā arī atzīstot zudušo ar hipotēku nodrošinātu saistības aktu par iznīcinātu, lūdzējam, pirms attiecīga tiesas lēmuma taisīšanas, jāiesniedz tiesai zemes grāmatu nodaļas izdotā papildu uzziņa par to, ka pa visu uzaicinājuma laiku zemes grāmatu nodaļa nav ienākušas nekādas ziņas, kas attiektos uz minēto hipoteku [C. pr. n. 1716. (2085.) р.]. No otras puses, lai izbeigtu hipotekariskā akta tālakdošanu, ja tas jaktiski nav iznīcināts un var atrasties trešās personas rokās, un tāpat lai dotu ieinteresētam

kā tādu. Turpretim uzaicināšanas kārtība techniskā nozīmē pielaižama vienīgi likumā noteikti uzskaitītos gadījumos (2054. p.) un tā paredz noteiktu komināciju (2084. p.) līdz ar prekluziju, kuru izteic sevišķs tiesas prekluzīvs lēmums (2085. р.), pie kam šāds prekluzīvs lēmums apstrīdams vienigi aiz 2068. p. aprādītiem iemesliem, vai nu blakus sūdzības (2068. p.) vai prasības (2069. p.) ceļā. (Sen spr. 15. XII. 1927. g. Nr. 535 A. S. British bank for foreign trade l.).

762

personām iespēju apstrīdēt tiesas lēmumu par hipotēkas dzēšanu vai parada atzīšanu par samaksātu, tiesas lēmumu izsludina „Valdības Vēstnesī".

Līdzīgā kārtā izsludināms varbūtējais tiesas spriedums, ar kuru, uzjeinteresētās personas sūdzības pamata, iepriekšējais tiesas lēmums tiktu atcelts [C. pr. n. 1717. (2086.) р.].

IV. Uzaicinājums atsavinot nekustamu mantu.

Iepriekš aplūkotie trīs uzaicināšanas kārtības veidi ir parastie un biežāk sastopamie. Daudz retāk tagad nāk priekšā uzaicināšana atsavinot nekustamu mantu, it sevišķi pēc tam, kad izpirkšanas iespējamība ar jauniem likumiem stipri sašaurināta.1) Likumiskā izpirkšana tagad iespējama tikai pie kopīpašuma (Civīllik. 929. un 1677. р.); citos gadījumos izpirkšanu var izdarīt, kad izpirkšanas tiesības pamatojas uz līgumu (Civīllik. 1617., 3926., 3933. р.).

Izdodot likumu par uzaicinājumu nekustamas mantas atsavināšanas gadījumos, likumdevējs ir vadījies no tā ieskatā, ka darījuma dalībniekiem ir interese pārliecināties par to, vai sakarā ar atsavināšanu neizcelsies kādi strīdi un vai kāds var attiecināt kādas tiesības uz nekustamo mantu, jo atsavinātājam, saskaņā ar Civillikumu 3242. pantu, jānes atbildība pret ieguvēju par attiesājumu tik ilgi, kamēr attiesāšana iespējama, t. i. kamēr trešai personai iespējams celt tiesā prasību atsavinātās nekustamās mantas dēļ. Ja, turpretim, ir izdarīts uzaicinājums, tad atbildības pienākums turpinājās tikai līdz uzaicinājumā noteiktā termiņa notecēšanai.

Arī ieguvējs ir ieinteresēts, lai nākamībā uz iegūto nekustamo mantu netiktu attiecinātas tādas tiesības, kas nav ierakstītas zemes grāmatās un tamdēļ ieguvējam nezināmas un var iespaidot darījuma nesatricināmību un izdevīgumu. Tā, piem., ieguvējam ir vēlams zināt, vai kādam vispār ir tiesība apstrīdēt noslēgto atsavināšanas darījumu, vai kādam ir izpirkšanas tiesības (Civīllik. 1649. р.), servitūtu tiesības, vai tiesības uz zemes grāmatās neierakstītu hipotēku pamata. Ņemot to vērā, materiālais likums (Civīllik. 3019. p.) dod iespēju nekustamas mantas atsavināšanas gadījumā uzaicināt tiesas ceļā ar sludinājumiem visus, kam būtu uz nekustamo mantu kādas lietiskas tiesības, kas zemes grāmatās nav ievestas, pieteikt tās tiesai.

___________________________

1) Skat. 1924. g. 28. aug. likumu (Lik. kr. 138), pēc kura Civillikumu 1650. — 1653., 1658., 1671. un 1672. р., kas attiecas uz izpirkšanas termiņiem, atcelti, un 1925. g. 27. oktobra likumu (lik. kr. 187.), ar kuru atcelti Civillikumu 1654. — 1657., 1659. — 1670., 1673., 1676., 1683. un 1680. — 1690. p. par dažāda veida izpirkšanas tiesībām.

763

V. Uzaicinājums nodibinot un atceļot iideikommisu.

Tagad atceltie Civillikumu 2525. — 2580. panti saturēja noteikumus, par cilts fideikommisu nodibināšanu no muižnieku kārtas personām piederošām muižām, pie kam viens no nosacījumiem cilts fideikommisa nodibināšanai bija tas, ka nodibinātājam jālūdz tiesa izdarīt kreditoru un citu personu uzaicināšanu, kurām varētu būt uz muižu kādas tiesības, vai iebildumi pret fideikommisa nodibināšanu, pieteikt savas tiesības un iebildumus uzaicinājuma nolikta termiņa tiesai, piedraudot, ka nepieteiktās tiesības un iebildumi tiks atzīti no tiesas par spēku zaudējušiem. Lai gan materiālo tiesību noteikumi neprasa izdarīt uzaicināšanu nodibinot parasto pilsoņu (ne muižnieku) ģimenes fideikommisu, ko nosaka Civillikumu 2337 .— 2347. р., tomēr ievedot 1889. g. tiesu reformu, uzaicināšanu paredzēja arī attiecībā uz parastiem ģimenes fideikommi-siem. Tagad, kad muižnieku cilts fideikommisi pilnīgi atcelti,1) šo reti sastopamo uzaicinājumu piemēro vienīgi attiecībā uz parastiem ģimenes fideikommisiem, pie kam šā uzaicinājuma spēks neattiecas uz realnastam, kas arvien gulstas uz katru nekustamas mantas valdītāju ka tādu (Civīllik. 1305. un 1306. р.), tāpat uz tādam tiesībām, kuras iespējams zaudēt tikai ar tiešu atsacīšanos no tām, bet nevis klusu ciešot (kad tikai pieņem, ka ieinteresētā persona atteikusies ar to, ka uzaicinājuma termiņā nav pieteikusi savas tiesības).

Pie šādām tiesībām pieder:

1) prasījumi, kas nodrošināti ar hipotēku uz nekustamu mantu; šādus prasījumus, ja kreditors tieši nav devis savu piekrišanu fideikommisa nodibināšanai, apmierina parasta kartībā, pārdodot nekustamo mantu;

2) reālnastas, saskaņā ar Civīllik. 1305. un 1306. pantu.

______________________________

1) Sk. 1924. g. 12. apr. lik. (Lik. kr. 62.).

764

Pielikums pie § 88.

PIERĀDĪŠANAS PIENĀKUMA SADALĪŠANA STARP PRĀVNIEKIEM.

1. Civilprocesa nolikuma noteikumi par pierādīšanas pienākuma (onus probandi) sadalīšanu starp prāvniekiem ir visai trūcīgi. To ir atzinis jau agrākās Krievijas likumdevējs, izdodot Nolikumu par tiesu iekārtas un zemnieku lietu iestāžu pārveidošanu Baltijas guberņās, sakarā ar tiesu reformas ievešanu 1889. gadā. Šā Nolikuma motīvos, starp citu, sacīts:1) „Civilprocesa nolikuma 366. pants gan dod pamatnoteikumu, nosakot ka prasītājamjāpierāda sava prasība un atbildētājam savas ierunas. Bet šāds pamatnoteikums pēc būtības ir tīri formāls, jo katrā konkrētā gadījumā vēl paceļas jautājums par to, kādi fakti īsti jāpierāda prasītājam un kādi atbildētājam. Šis jautājums ietilpst materiālo tiesību laukā, un Baltijas guberņu Civillikumos par to ir daudz noteikumu". Šāda apgalvojuma apstiprināšanai motīvi min veselu rindu piemēru no Civillikumiem, atsaucoties, starp citu, uz 13., 16., 688., 689., 693., 694. un daudz citiem pantiem.

2. Noteikumiem par pierādīšanas pienākuma sadalīšanu starp prāvniekiem motīvi pieskaita ari Civillikumos paredzētos pieņēmumus — prezumpcijas (praesumptiones Juris un praesumptiones Juris et de jure),2) norādot pie tam uz Civillikumu 134., 135., 138., 139., 3399. un citiem pantiem.3)

3. Mušu Civilprocesa nolikuma noteikumi par pierādīšanas pienākuma sadalīšanu starp prāvniekiem, attiecībā uz miertiesu iestādēm, atrodas 102. (81.), 147. (1095.) un 202. (146.) pantā, bet attiecībā uz vispārējām tiesu iestādēm 454. (366.), 634. (544.), 829. (722.) un 1468. (1347.) pantā. Visi pārējie Civilprocesa nolikuma noteikumi par pierādījumiem un pierādīšanu, kas, attiecībā uz miertiesu iestādēm, ievietoti I. grāmatas V. nodaļā no 102. (81.) — 173. (1244., 1817.) pantam un, attiecība uz vispārējam tiesu iestādēm, II. grāmatas I. sadalās VIII. un IX. nodaļā no 454. (366.) — 655. (565.) pantam, patiesībā ir vispārēji noteikumi par dažādiem pierādījumiem un šo pierādījumu pielaišanu un pielietošanu civilprocesā.

4. Pie šādiem apstākļiem kā prāvniekiem, tā tiesai, izšķirot jautājumu par to, kam kas civilprocesā jāpierāda, jārī-

1) А. Гасмань и бар. А. Нолькенъ, Положения о преобраз. судебной

части и крест, присугств. мeстъ, изд. II, 71. lар. р.

2) А. Гасманъ и бар. А. Нолькенъ, Положения, 71. lар. р.

3) Turpat, 72. lap. p.

765

kojas saskaņā ar teorētiskiem pamatnoteikumiem par onus probandi (sal. § 87 331. — 348. lpp.) un tiem noteikumiem, kas par šo priekšmetu atrodas Civillikumu krājumā un citos, spēkā esošos likumos.

Ņemot vērā pierādījumu un pierādīšanas izcilus nozīmi civilprocesā, kā arī vēlēdamies atvieglot priekšmeta piesavināšanos, pārskatāmību un ātrāku vajadzīgā likuma panta atrašanu, autors ir sakopojis tos likuma noteikumus par pierādīšanas pienākuma sadalīšanu starp prāvniekiem, kas visbiežāk nāk priekšā dzīvē un tiesu praksē, pēc tiesību institūtiem, norādot uz attiecīgu prasību vai strīdu un minot, kas katram prāvniekam (prasītājam un atbildētājam) jāpierāda, līdz ar aizrādījumu uz attiecīgo likuma pantu.

Jāpierāda

prasītājam:

atbildētajam:

ĢIMENES TIESĪBĀS.

Sievas prasībā pret vīru par uzturu:

a) Vīram jāpierada, ka viņš apgādā sievu, jo šis pienākums izteicas darbībā, — in faciendo.

(Pēc analoģijas ar Civīllik. 3531. р.).

b) Vīram jāpierāda, ka sieva ir vedusi vai ved peļamu dzīvi, jo citādi quisque praesumitur bonus.

(Civīlproc. nol. 454. (366.) p. un Sen. Civ. dep. 1925. g. spr. Nr. 165 pēc T. M. V. kr.).

a) Sievai jāpierāda, ka starp viņu un atbildētāju pastāv laulība. (Civīllik. 7. un 9. р.).

b) Ja laulātie dzīvo škirti, tad sievai jāpierāda, ka vīrs viņu pametis vai ar savu izturēšanos piespiedis sievu no sevis aiziet.

(Civīllik. 7., 8. p. 2. pkt. un Sen. civ. dep. 1924. g. spr. Nr. 55 pēc T. M. V. kr.).

2. Strīdā starp laulātiem draugiem, viņu pēcnācējiem vai kreditoriem par to, kuram no laulātiem īsti pieder zināma

manta:

Sievai, viņas pēcnācējiem vai kreditoriem jāpierāda, ka manta, kuras dēļ izcēlies strīdus, pieder sievai.

[Civīllik. 13. un 64. р.; Civīlpr. nol. 1124. (976., 1843.) р.].

766

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

3. Strīdā attiecībā uz vīra atbildību par sievas ietaisītiem

parādiem:

Sievas kreditoriem jāpierāda, ka sieva (kas netirgojas uz savu vārdu) ietaisījusi parādus vai nu ģimenes un kopīgās saimniecības vajadzībām, vai vīra uzdevumā, vai spiedīgu vajadzību apmierināšanai, vai arī ka vīrs no sievas ietaisītiem parādiem ieguvis labumu.

[Civīllik. 55., 56., 88. un 92. p. un Civīlproc. nol. 1124. (976., 1843.) р.].

4. Prasībā atzīt bērnu par dzimušu ārlaulībā, kura arvien ceļama pret pašu bērnu viņa mātes vai aizbildņa personā:

767

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

5. Prasībā atzīt par likumīgā laulībā dzimušu:

Prasītājam jāpierāda: 1) ka viņa vecāki bijuši salaulāti, kaut arī laulība pēc tam būtu atzīta par spēkā neesošu, 2) ka viņš ir ieņemts vai piedzimis šajā laulībā (šī fakta pierādīšanai pietiek pierādīt Civīllik. 138. p. minētos apstākļus). Bet ja prasītājs piedzimis pirms viņa vecāku laulības noslēgšanas: — ka vecāki iedevušies laulībā pēc tam, vai ka māte atzīta no tiesas par tēva šķirtu sievu.

[Civīllik. 132., 134., 138., 146.—149. un 183. р.; Civīlproc. nol. 1474. (1354.); 1475. (1355.), 1476. (1356.) p.].

Prasītājam — bērna mātes vīram, bet pēc tā nāves viņa mantiniekiem jāpierāda, ka vīrs dzīvojis atšķirti no savas sievas pa visu to laiku, uz kuru varētu attiecināt bērna ieņemšanu,

[Civīlproc. nol. 1468. (1348.), 1471. (1351.) — 1473. (1353.) р.].

Atbildētajā matēs atzīšanās, ka bērns nav ieņemts no viņas vīra, nav pieņemama par atspēkojumu tam. apstāklim, ka bērns piedzimis likumīgā laulībā. Atbildētājam (viņa aizbildnim) jāpierāda, ka notecējuši prasības celšanai likumā noteiktie termini: 3 mēn., viens jeb divi gadi, kad tēvam vai viņa likumiskiem mantiniekiem pieder tiesība apstrīdēt bērna dzimšanu likumīgā laulībā, vai ari ka mātes vīrs atzinis bērnu par savu, vai, beidzot, ka viņš pats vai cits kāds uz viņa lūgumu parakstījis ierakstu dzimšanas reģistrā.

[Civīllik. 138. un 139. р.; Civīlpr. nol. 1469. (1349.) —1473. (1353.) р.].

6. Prasībā šķirt laulību trīs gadus nepārtraukti ilgušas laulāto atšķirtas dzīves dēļ:

Prasītājam jāpierāda: l) ka laulība ir bijusi noslēgta, 2) ka laulātie draugi trīs gadus nepārtraukti ir dzīvojuši atšķirti.1)

(Likuma par laulību 50. р.).

1) Senāts, 1924. g. spr. Nr. 50, (pēc T. M. V. kr.) paskaidro: „Likuma par laulību 50. p. nesatur sevī tos noteikumus, kurus paredz 49. p. 2. un 3. d. No tā redzams, ka likumdevējs trīs gadus nepārtraukti ilgstošai laulāto atšķirtai dzīvei piešķir pašai par sevi, neskatoties uz šīs atšķirtās dzīves cēloņiem un iemesliem, tāda fakta nozīmi, kurš rada priekš katra no laulātiem tiesību prasīt laulības šķiršanu. Tiesai nemaz nav apspriežams jautajums, vai viens vai otrs no laulātiem ir vainīgs pie laulāto atšķirtās dzīves ielīgšanas līdz trim gadie m. Likumdevējs uzstāda praesumptio Juris et de jure par to, ka nepārtraukti 3 gadjis ilgstoša laulāto atšķirtā dzīve ir uzskatāma ipso facto par pierādījumu tam, ka laulības kopdzīve ir izārdīta bez kāda laulātā vienpusīgas vainas, un tamdēļ laulība šķirama uz katra laulātā prasības pamata".

768

Jāpierāda prasītājam: atbildētājam:

7. Prasībā pret ārlaulības bērna tēvu dot savam bērnam uzturu;

Ārlaulības bērnam savas mātes, kā dabīgās aizbildnes, personā jāpierāda: l) ka atbildētājam bijuši miesīgi sakari ar ārlaulības bērna māti, tomēr ne agrāk kā 10 mēn. un ne vēlāk kā 182 dienas pirms bērna dzimšanas. 2) vai arī ka atbildētājs atzinis sevi par bērna tēvu un 3) attiecībā uz uztura naudas apmēru:

kādu stāvokli bērna māte ieņem sabiedrība un kādi līdzekļi ir tēvam.

(Civīllik. 165. un 169. р.).

Kad atbildētāja miesīgie sakari ar ārlaulības bērna māti kritiskajā laikmeta ir pierādīti, tad tas var aizstāvēties ar exceptio plurium concubentium, — pierādot, ka ārlaulības bērna mātei tajā pat laikmetā bijuši miesīgi sakari ar kādu citu vīrieti. (Civīllik. 165. р.).

8. Strīdā par tāda darījuma spēku, ko noslēgusi garā vāja persona pirms viņas atzīšanas no tiesas par nespējīgu pārvaldīt savu mantu un rīkoties ar to:

Prasītājam, kas pamato kādus prasījumus uz darījumu, kuŗš noslēgts pirms aizgādniecības iecelšanas, jāpierāda, ka darījums noslēgts vai nu tanī laikā, kad šī persona bij vēl garīgi vesela, vai arī ka darījums noslēgts slimās personas garīgi gaišā starplaikā (lucida intervalla).

(Civīllik. 503. un 504. р.).

LIETU TIESTBĀS.

1. Prasība par traucētas valdīšanas (lietošanas) atjaunošanu:

Prasītājam — lietas valdītājam jāpierāda: l) ka traucējuma izdarīšanas laikā lieta atradās viņa valdīšanā (lieto-

Atbildētājam jāpierāda, ka prasītājs pats ieguvis valdīšanu no viņa (atbildētāja) nelikumīgā ceļā, t. i. vardarbīgi, slepeni vai ar vēlāk atsauktu atvēlējumu — vim, clam, precario (exceptio vitiosae possessionis).

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

šanā) (prasības aktīvais pamats), 2) ka atbildētājs izdarījis traucējumu (prasības pasīvais pamats) un 3) ka no traucējuma izdarīšanas dienas līdz prasības celšanas dienai nav notecējis Civīllik. 698. р. noteiktais gada laiks.

[Civīllik. 685. un 698. р., Civīlproc. nol. 94. (1807.) un 95. (73.) р.;

un Sen. civ. kas. dep. 1924. g. spr. Nr. 82 (T. M.V. piel.)].

(Civīllik. 688. p.).

2. Prasībā atzīt īpašuma tiesības uz noilguma (iesēdējuma) pamata:

Prasītājam jāpierāda, ka lieta atradusies viņa bezstrīdīgā valdīšanā pa visu noilguma laiku vai arī valdīšanas sākums un turpināšanās vēl pēc noilguma termiņa notecēšanas, kā arī valdīšanas tiesiskais pamats — justus titulus, ko var pierādīt ne tikai ar dokumentiem, bet arī ar citiem pierādījumiem.

(Civīllik. 862., 863. un 866. р.).

Kad prasītājs pierādījis, ka lieta atradusies viņa valdīšanā, tad atbildētājam jāpierāda, ka prasītāja valdīšana notikusi ar pārtraukumiem, vai ka atbildētājam bija tiesiski šķēršļi izlietot savas tiesības un ka prasītājam trūcis bona fides,

(Civīllik. 857., 858. un 863. р.).

3. Īpašuma prasībā (rei vindicatio):

Prasītājam jāpierāda: 1) īpašuma tiesības uz atprasāmo lietu vai ka tā iegūta likumīgā ceļā (prasības aktīvais pamats), 2) ka atprasāmā lieta atrodas atbildētāja valdīšanā (prasības pasīvais pamats).

[Civīllik. 916. un 917. p. un Civīlpr. nol. 1206. (1061.) р.].

Bet ja prasītājs apgalvo, ka lietu ieguvis no citas per-

Atbildētājam jāpierāda: 1) vai nu savas īpašuma tiesības uz lietu, 2) vai tādas lietu vai personiskas tiesības, uz kuru pamata viņam tiesība lietu valdīt un aizturēt.

(Civīllik. 919. р.).

Gadījumā, ja prasītājs ir pierādījis savas īpašuma tiesības uz lietu, tad atbildētājam jāpierāda, ka minēto lietu viņas īpašnieks uzticējis trešai personai, no kuŗas atbildētais to ieguvis, valdīšanā, ķīlā, glabāšanā vai kā patapinājumu.

Jāpierāda

prasītājam: atbildētajam:

sonas nodošanas ceļā (traditio) vai kā mantojumu, tad viņam jāpierāda sava tiesību devēja īpašuma tiesības uz lietu.1)

(Civillik. 918. р.).

(Civīllik. 923., 926., 1370., 1473. un 1474. р.).

Atbildētājam nav tiesības atsaukties uz noilgumu, ja pierādīts, ka viņš nav bijis labā ticībā.

(Civīllik. 3619. р.).

Ja atbildētājs ir tikai lietas turētājs (detentor), tad viņš var vai nu atteikties dot atbildi pēc lietas būtības, norādot personu, kuŗas vārdā viņš valda (nominatio auctoris), vai pieaicināt lietā to personu, no kuŗas viņš lietu dabūjis.

[Civillik. 899., 3783. un 4053. р., Civīlproc. nol. 758. (1836.), — 761. (1839.) р.].

Ja atbildētājs, aizstāvoties pret īpašuma prasību, pamato savas ierunas uz iegūstošo noilgumu, tad viņa pienākums tās pierādīt, t. i. pierādīt visu to apstākļu esamību, ko likums uzskata par nepieciešamiem īpašuma iegūšanai uz noilguma pamata.

Ja atbildētājs uz noilguma pamata vēlas panākt viņa īpa-

1) Ja prasītājs atprasāmo lietu ir nodevis izstrādāšanai vai pārvadāšanai, un izstrādātājs vai pārvadātājs viņu pārdevis, ieķīlājis vai atsavinājis trešai personai, tad, ceļot īpašuma prasību, prasītājam bij. īpašniekam vēl jāstāda priekšā par lietas izstrādāšanu vai pārvadāšanu nolīgtā summa. (Civ. lik. 926., 1473.).

Ja prasītājs atprasāmo lietu nodevis patapinājumam vai glabāšanai un patapinājuma ņēmējs vai glabātājs to ieķīlājis kā rokas ķīlu, — tad prasītājam — īpašniekam vēl jāstāda priekšā summa, par kuŗu lieta bija ieķīlāta. (Civ. lik. 1474. р.).

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam :

šuma tiesību atzīšanu, tad viņam jāceļ pretprasība par īpašuma tiesībām.

[Civīllik. 820. р.: Civīlproc. nol. 454. (366.) р. un Sen. Civīl. kas. dep. 1924. g. spr. Nr. 82 (T. M. V. piel.)].

4. Prasībā izdot nozagtu lietu:

Prasītājam jāpierāda: l) īpašuma tiesības uz lietu; 2) ka lieta viņam nozagta; 3) ka lieta atrodas atbildētāja rokas.1)

(Civīllik. 917., 918., 1475. un 1476. p. un Kriev. Sen. kopsapulces spr. 1906. g., Nr. 26.).

5. Prasībā atzīt servitūtu tiesības:

Prasītājam jāpierāda: 1) servitūtu tiesību esamība, jo servitūtu pastāvēšana nekad nav pieņemama pati par sevi; 2) ka atbildētājs liek prasītājam ceļā šķēršļus servitūtu tiesību sekmīgai izlietošanai.

(Civīllik. 1091., 1102. un 1262. р.).

6. Prasībā uzlikt nekustamas mantas īpašniekam par pienākumu dot savu piekrišanu servitūtu tiesību ierakstīšanai zemes grāmatu reģistrā:

Prasītājam jāpierāda līgums par servitūtu tiesību noteikšanu.

(Civillik. 1091., 1251. p. 3. pk. un 1262. р.; Notār, nolik. 340. p. 2. pk.).

1) Uz uzrādītāju izdoti prasījumu dokumenti un tāpat bezvārda dokumenti skaitās par katra labticīga turētāja īpašumu, kamēr nav pierādīts pretējais. (Civīllik. 3129. р.).

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam :

MANTOSANAS TIBSĪBĀS. 1. Mantojuma prasībā:

Prasītājam jāpierāda:: 1) kamantojuma atstājējs miris vai arī tādu apstākļu esamība, kas pielaiž mantojuma atklāšanos (tiesas spriedums, kas saistīts ar mantisko tiesību zaudēšanu, iestāšanās mūku kārtā, personas atzīšana no tiesas par mirušu), 2) savas mantošanas tiesības, kas izslēdz citu personu tiesības uz atstāto mantojumu (prasības aktīvais pamats), 3) ka mantojums atrodas atbildētāja rokās bez likumīga pamata vai arī ka atbildētājs neatzīst prasītāja tiesības (prasības pasīvais pamats.

(Civīllik. 2582., 2581., 2583., 2602. un 2603. р.).

Tanī gadījumā, kad atbildētājs, kas valda pie mantojuma piederīgas atsevišķas lietas, — neapstrīd prasītāja mantošanas tiesības uz tām, bet aiztur tās pie sevis aiz kaut kāda cita iemesla, — prasītājam jāceļ ne mantojuma, bet īpašuma prasība, pierādot: 1) savas mantojuma tiesības un 2) ka aizturētā lieta pieder pie mantojuma masas. (Civīllik. 2601. un С. pr. n. 454. (366.) p.)

2. Legatārija prasībā izdot viņam testātora novēlētu, bet testātoram nepiederošu lietu:

Prasītājam jāpierāda, ka testātors patiesām ir novēlējis

Jāpierāda prasītājam: atbildētājam:

svešu, viņam nepiederošu lietu, bet ir arī zinājis, ka tā viņam nepieder.

(Civillik. 2233. p. piez. un 2241. р.).

3. Legatārija prasībā pret mantinieku izdot viņam (legatārijam) testātoru novēlētu, bet mantojuma masā neesošu lietu:

Prasītājam jāpierāda: 1) ka prasāmā lieta viņam novēlēta (prasības aktīvais pamats), 2) ka tā atsavināta vai gājusi zudumā aiz mantinieka vainas (prasības pasīvais pamats).

(Civīllik. 2240. р.).

4. Legatārija prasībā izdot viņam testātora novēlētu, bet ieķīlātu lietu:

Prasītājam jāpierāda: ka lieta viņam novēlēta, un ka testātoram ir bijis zināms, ka tā ieķīlāta. kamdēļ novēlēs izpildītāja pienākums ir lietu izpirkt.

(Civīllik. 2243. р.).

PRASĪJUMU TIESĪBAS.

1. Prasībā uzlikt atbildētājam par pienākumu izpildīt ar abpusīgu līgumu uzņemtās saistības:

Prasītājam jāpierāda: 1) abpusīga līguma esamība, 2) ka viņš savus, no līguma izrietošos pienākumus, ir jau izpildījis, vai arī jāizteic gatavība izpildīt ar līgumu uzņemtās saistības.

(Civillik. 3213. р.).

Atbildētajam jāpierada: 1) ka viņš ir jau izpildījis ar līgumu uzņemtās saistības, 2) vai arī ka pēc darījuma rakstura izpildīšana papriekš izdarāma no prasītāja puses.

(Civillik. 3213. un 3531. р.) (pēc analoģijas).

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

2. Prasībā izpildīt saistību vai atlīdzināt ar saistības neizpildīšanu nodarītos zaudējumus:

Prasītājam jāpierāda: 1) tiesība prasīt izpildīšanu, t. i. viņam jāpierāda tās tiesiskās attiecības esamība, uz kuŗas pamata atbildētājam pienākas izpildīt, 2) izpildīšanas termiņa iestāšanās un 3) prasot zaudējumu atlīdzību — zaudējumu apmērs.

(Civīllik. 2907., 2908., 3197., 3450., 3458., 3460. р.).

Atbildētājam jāpierāda, ka viņš ir izpildījis, jo viņa pienākums izteicas darbībā (in faciendo).

(Civīllik. 3531. p.) (pēc analoģijas).

3. Prasībā atzīt darījumu par spēkā neesošu brīvas gribas trūkuma dēl, darījumu slēdzot:

Prasītājam jāpierāda darījuma esamība un ka: 1) darījumu noslēdzot notikusi svarīga maldība;

(Civillik. 2976., 2961., 2967., 2972. un 2976. р.).

2) vai pielietots tāds viltus, kas iznīcina darījuma spēku;

(Civīllik. 2979. un 4566. р.).

3) vai darījumu noslēgšana panākta ar nelikumīgiem draudiem, kas iznīcinājuši prasītāja brīvo gribu pie darījuma noslēgšanas.

(Civillik. 2988. un 2986. р.).

Ja prasītājs prasību pieradījis, tad atbildētājam, lai to atspēkotu, jāpierāda, ka:

1) maldība bijusi nesvarīga;

(Civīllik. 2962., 2965., 2970. un 2973. р.).

2) viltus bij viegli noskārstams, ka notikusi tikai pierunāšana bez jebkāda viltus;

vai ka viltus bij abpusīgs;

(Civillik. 2982., 2983. un 2985. р.).

3) iespaidošanai nav bijis nelikumīgu draudu raksturs, bet notikusi tikai pierunāšana.

(Civillik. 2978., 2980. un 2985. р.).

4. Strīdā par nepilngadības dēļ aizbildnībā esošas personas noslēgta darījuma spēku:

Prasītājam, kas vēlas panākt darījuma atzīšanu par spēkā esošu, jāpierāda, ka tas

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

bijis izdevīgs aizbildnībā esošam, vai arī kā nepilngadīgais, pēc pilngadības sasniegšanas, pats atzinis darījumu par spēkā esošu.

(Civillik. 355., 356., 3109. un 3581. р.).

5. Prasībā atlīdzināt zaudējumus:

Prasītājam jāpierāda: 1) ka atbildētājs viņam zaudējumus tiešām nodarījis, 2) zaudējumu apmērs.

(Civīllik. 3284., 3304., 3443. un 3451.—3460. р.).

Atbildētājam jāpierāda: 1) ka zaudējuma nodarīšana nav pieskaitāma viņam par vainu, 2) vai ka prasītājs pats vainīgs pie zaudējuma, jo nav ievērojis pienācīgo uzmanību,

(Civīllik. 3304., 3285., 3287. un 3441. р.).

3) vai ka prasītājs pats ir rīkojies ļaunā nolūkā.

(Civīllik. 3293. un 3291. р.).

6. Prasībā atlīdzināt zaudējumus, kas cēlušies no neatļautas darbības vai nolaidības:

Prasītājam jāpierāda: 1) ka tiesību aizskārums, ar ko viņam nodarīti zaudējumi, tiešām noticis, 2) ar šo tiesību aizskāršanu nodarīto zaudējumu apmērs (prasības pasīvais pamats).1)

(Civīllik. 3304.. 3284. р.).

Ja prasītājs apgalvo, ka atbildētājs rīkojies ļaunā nolūkā, tad prasītājam jāpierāda arī šis apgalvojums.

(Civīllik. 3293. р.).

Atbildētājam jāpierāda, ka prasītāja tiesību aizskārums nav pieskaitāms atbildētājam par vainu.

(Civīllik. 3304., 3285. un 3287. р.).

Ja prasītājs ir pierādījis, ka atbildētājs darbojies ļaunā nolūkā, tad atbildētājs var novērst šāda pierādījuma sekas, pierādot, ka arī prasītājs darbojies ļaunā nolūkā.

(Civillik. 3291. р.).

Ja prasītājs pamato savu

1) Prasības aktīvo pamatu, t. i. prasītāja tiesību uz zaudējumu atlīdzību, prasītājam parasti nenākas pierādīt tamdēļ, ka pašā tiesību aizskaršanas notikumā jau ietilpst pieņēmums, ka prasītājam ir tiesība uz zaudējumu atlīdzību: ja prasītājam šādu tiesību nebūtu, tad nebūtu arī tiesību aizskāruma.

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

prasību uz to, ka atbildētājs pielaidis neuzmanību, tad atbildētājam iespējams panākt šādas prasības noraidīšanu vai nu pilnā apmērā, vai pa daļai, pierādot, ka arī prasītājs vainīgs neuzmanībā (culpa mixta).

(Civīllik. 3303. un 3441. р.).

7. Īrnieka prasībā noteikt īres maksas apmēru:

Prasītājam īrniekam jāpierāda, ka izīrētāja namsaimnieka pieprasītā īres maksa pārsniedz Likumā par telpu īri, 37. pantā noteiktās īres normas.

(Lik. par telpu īri 34. un 37. р. un Sen. civ. kas. dep. 1927. g. 10. III. spr. Nr. 149 Alkšņa lietā.).

8. Prasībā atdot atpakaļ uz ķīlāšanas tiesību pamata apķīlātu mantu:

Prasītājam mantas īpašniekam jāpierāda: l) ka apķīlātā manta viņam pieder, un 2) ka apķīlāšana nav bijusi likumīga vai 3) ka viņš pietiekošā kārtā nodrošinājis atbildētajam varbūtējo zaudējumu samaksu.

(Civīllik. 3392., 3399.. 3401. р.).

Atbildētājam, kas mantu apķīlājis, jāpierāda: 1) viņam nodarīto zaudējumu apmērs un 2) apķīlātai mantai par labu taisītie izdevumi.

(Civīllik. 3399. un 3400. р.).

9. Apķīlātāja prasībā viņam nodarīto zaudējumu atlīdzības dēļ:

Prasītājam jāpierāda. ka ķīlāšana notikusi likumīgi, t. i. 1) pašas nelikumīgās darbības laikā, 2) tās nekustamās mantas robežās, kam nodarīti

Atbildētajam jāpierāda: 1) ka ķīlāšana notikusi nelikumīgi un 2) zaudējumi vispār nav nodarīti, vai ka 3) ķīlātājs pats vainīgs, ka zaudē-

Jāpierāda

prasītājam: atbildētājam:

zaudējumi, 3) ka paziņošana par apķīlāšanu izdarīta saskaņā ar Civīllik. 3396. p. noteik. un 4) nodarīto zaudējumu apmērs.

[Civīllik. 1062., 3387., 3392.. 3396.. 3399., 3451., 3452., 3454., 3455. un 3460. p. Sal. arī Kriev. lik. kop. XII. sēj. II. d. — Lauksaimniecības nolikuma, 164., 173. un 174. p. pēc 1903. g. izd. (1906. un 1908. g. turp.)].

jumi nodarīti, jo viņš nav bijis pienācīgā mērā uzmanīgs.

(Civīllik. 3392., 3399. un 3441. р.).

10. Prasībā atdot atpakaļ bez likumīga pamata izdarītu izpildījumu (Condictio indebīti):

Prasītājam jāpierāda: 1) ka viņš ir izpildījis to, ko tagad prasa atpakaļ, 2) ka izpildīšanai nav bijis un arī tagad nav likumīga pamata.

(Civīllik. 2976.. 3700., 3683. un 3684. р.).

Atbildētājam jāpierāda, ka parāds tiešām pastāvējis (causa debendi): 1) kad viņš agrāk ļaunprātīgi ir noliedzis izpildījuma saņemšanu, 2) kad prasītājs pieder pie tādām personām, kuŗām likuma nezināšanu nepieskaita par vainu un 3) kad atprasa tādu parāda dokumentu, kuŗā nav apzīmēts saistības tiesiskais pamats.

(Civīllik. 3701. un sakarā ar to arī 2956. un 2957. р.).

11. Prasībā atzīt zināmas tiesiskas attiecības esamību:

Prasītājam jāpierāda:

. 1) ka zināma tiesiska attiecība tiešām pastāv un

2) ka viņam ir likumīga interese uz šīs tiesiskās attiecības esamības apstiprināšanu no tiesas.

[Civīlproc. nol. 3. (1801.) un 454. (366.) р., un paskaidrojumi pie

Jāpierāda

atbildētājam:

prasītājam:

Полож.о преобразов.судебн.части въ Прибалт.губ. А III,64 (А.Гасманъ и Бар. А.Нолькенъ, Положения…, II изд. 56 lap. р.). Sal. arī prasības, kas paredzētas Civ. proc. nol. V. pielikuma (pie 1396. (1899.) panta) 92. (31.) panta otrā daļā.].

12. Prasība atzīt zināmas tiesiskas attiecības neesamību:

Prasītājam1) jāpierāda:

1) ka atbildētāja apgalvojama tiesiskā attiecība tiešām nepastāv;

2) ka prasītājam ir likumīga interese uz šīs attiecības neesamības apstiprināšanu no tiesas.

[Civilproc. nol. 3. (1801.) u n 454. (366. р., un paskaidrojumi pie Полож. о преобр. судебн. части в Прибалт. губ. А III ст. 64 (А. Гасманъ и Бар. А. Нолькенъ, Положения …. II. изд. 53. un 57. lap. p. in fine). Sen. Civīldep, 1927. g. 21. IX. spr. №. 803, Gulbja lietā.].

Atbildētājam, kuŗš arvien pamatojas uz zināmu dokumentu vai zināmas juridiskas attiecības esamību, ko šinī prāvā apstrīd prasītājs, jāatspēko prasītāja apgalvojumi un pierādījumi. Atbildētājam. par labu, līdz kamēr nav pierādīts pretējais, runā dotā dokumenta vai juridiskās attiecības esamība, kuŗu prasītājs grib atspēkot.

1) Prasītājs šādās prāvās arvien būs tā persona, kas uzskata sevi par atbildētāju nākamībā iespējamā prāvā, ko pret viņu iespējams celt personai, kas esoša prāvā ir atbildētājs.

Alfabētiskais rādītājs.

Absolutio ab actione 316; — ab instantia 316.

Actio: legis actiones Romā 26 —30;— pretoriae 31; — iudicati 31, — negatoria 287;-— redhibitoria 287;

— aestimatoria resp. actio quanti minoris 287; — de in rem verso 87; — vindictam spriantes 287;

— Pauliana 287; — hereditatis 287;

— retinendae vel recuperandae possessionis 288; — cum condemnatione 291, — sine condemnatione 291.

Additionalbeweis 105.

Adopcija 679.

Adoptio naturam imitatur 681.

Adrese juridiska 325, 326

Advokāti, sk. pilnvarnieki.

Aechtung 604.

Aequitas 118.

Aicināšana: — atbildētāja — pie tiesas 308; — atbildētāja — termiņš 310. — atbildētāja — sekas 311.

Aizgādnības nodibināšana 696 — 698.

Aizgādnis: — garā slimo personu un viņu mantas а 685,— izšķērdētāju mantai 689; — promesošā mantas apsardzībai un pārziņai 691. — promesošās personas — tiesības un pienākumi 692, — kā mantojuma pārstāvības un izpildu orgāns 695, — tiesība lūgt uzaicināt mantiniekus 713.

Aizmugurisks spriedums, sk. spriedums.

Aizstāvis, sk. pilnvarnieki.

Akti; — zemes grāmatu — jēdziens 399. — notariāli 399 — apliecināšanai uzrādīti 399; — publiski un mājas kārtībā sastādīti — atšķirība 392, — ārzemēs noslēgti un viņu spēks Latvijā 400, 401.

— vienpusīgi, divun daudzpusīgi; to pierādījuma spēks 401— 406.

Album iudicium 33. Amatapģērbs: — zvērinātu advokātu

204. — privātadvokātu 208 Analoģija 124. Anfall der Erbschaft 695. Anglijas: — civilprocess 46—65. —

tiesu sistēma 49. Anspruch: 19, 286.

Apellācija: iesniegšanas kārtība un termiņš Anglijā 64; — Maskavas periodā pec 1649. g. nolikuma 77;

— tās nepieciešamība 451—452;

— iesniegšanas termiņš 452, — termiņa atjaunošana 452, 282: — jēdziens 453; — forma 453—454;

— sūdzības iesniegšanas un virzīšanas kārtība 454—459, — ārkārtēja 459—461.

Apgabaltiesa: uzraudzības tiesības 169: — sadalījums nodaļās 181; — piekritība un kompetence 221; — ka apellācijas instance 454—459;

— kā ārkārtējās apellācijas caurlūkotāja 460; — tiesāšanas kārtības raksturīgās pazīmes 583—590;

— rajona sadalīšana tiesu izpildītāju iecirkņos 595.

Apkaimieši, sk apkārtnieki.

Apkārtnieki: ziņu ievākšana no viņiem 367—368, 684, 688, 694. — šo ziņu ievākšanas atšķirība no liecinieku nopratināšanas 368—369;

— ziņu ievākšanas sadalīšana posmos 369—370; — liecības novērtēšana tiesā 370.

Aprēķinu (izpildu) kārtība 540.

Apsardzība: kārtība 12, 107, 276, 443, 665, — kārtības vispārīgie noteikumi un aizrādījumi 665—676; — kārtībā iztiesājamās lietās 668— 670.

Apskatīšana uz vietas 385—387.

Apturēšana: iztiesāšanas 504—508;

piedzīšanas 601.

Arbiter nihil extra compromissum facere potest 576.

Arbitra tiesas 61.

Arbitrium boni viri 579.

Ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimācija 676—679.

Assistenzrahte 40, 237.

Atbildētājs (sk. arī puses): kā puse 255; — viņa izstāšanās no procesa 266, 267; — aicināšana pie tiesas 308; — aicināšanas termiņi 310, — aicināšanas sekas 311; — aizstāvēšanās prāva 313, 314; — iebildumi pret lietas izbeigšanu 312.

Atklātības princips 86, 100, 101, 250—252.

780

Atsauksme pret aizmugurisku spriedumu 446—448. Atzīšana: jēdziens un būtība 370—372;

— Subjekts 372, 373; — objekti 373. 374; — mērķis 374; — tiesiskās sekas 374, 375; — atspēkošana 375; — vienas puses jeb līdzdalībnieka atzīšanas spēks attiecībā pret citiem līdzdalībniekiem 375, 376; — kvalificētā 376, 377: — atzīšanas prezumpcija pēc mūsu likumiem 377—379; — ārpus tiesas 379, 380.

Aufgebotsverfahren — sk. kārtība uzaicināšanas.

Avocat 42. 43, 194. 1S>5.

Avoues 41, 42, 194, 195.

Bagatellprozess 39.

Baristers 48, 196.

Bezirksgerichte 45.

Beneficium: novorum 106; — inventarii 725.

Berufung zur Erbschaft 695.

Beweisantretung 103.

Beweisaufnahme 103.

Безсудная грамота 74.

Blakus lēmums (sk. arī lēmums 275);

— pārsūdzēšana 525, 526.

Blakus lūgums: — jēdziens, nozīme, iesniegšana 523, 524: — caurlūkošana 524, 525.

Blakus sūdzība: — iesniegšana un iztiesāšana 526—528; — iesniegšanas termiņi 587, 588.

Blakus tiesāšanas kārtība (sk. kārtība) 523—528. |

Bucheid 381.

Cautio judicatum solvi (c. de impensis) 299, 320.

Civilprocess: — jēdziens un viņa analīze 11—18: — uzdevums 15— 16; — vēsturisks pārskats Romā 26—33; — vēsturisks pārskats Vācijā 34—40; — vēsturisks pārskats Francijā 40—44; — Hanoveras karalistē 44; — Badenē 44; — Vertembergā 44; — vācu raksturīgās pazīmes 45; — Austrijā 45—56; — Anglijā 46—65; — Japāna 65—68; — agrākā Krievijā 69—89; — agrākā Baltijā — pirms reformas 91—106: — agr. Baltija pēc reformas 89—91. 106—111; — tiesiskās attieeības 128: — attie-

cibas pret administratīvo pārvaldi 147—148; — pamatprincipi 231— 254: — absolūtie nosacījumi 296— 298; — relatīvie nosacījumi 298— 299.

Civiltiesības: to atšķirība no procesuālām tiesībām 12—13.

Cognitor 193.

Compromissum 571.

Confessio (sķ. atzīšana).

Confessio non revocatur 371.

Confessio qualificata seu conditionalis (sk. atzīšana).

County Courts 49.

Cour: d'appel 41: — de cassation 41.

Court of Appeal 49, 53.

Cura absentis 598.

Zwangsvollstreckung 592. Zwischenverfahren 102.

Damnum emergens 343.

Darba tiesas 138.

Darbibspēja 259—262, 558, 561.

Delats 104, 381.

Depositio (Depot) 738.

Dies intra quern 279.

Dies in quo 279.

Dieva tiesas 70, 71.

Diffaniationsklage 291.

Diffesionseid 105, 381.

Dispozitivitātes princips 233, 234.

Divkauja 70.

Докладная записка 81.

Dokuments: — publiska — jēdziens 392: — publiska — priekšrocības 392, 393; — pēc satura 393, 394; — pēc mērķa 394; — publisko — ārējās raksturīgās pazīmes 394, 495; — kā rakstiski pierādījumi un viņu iesniegšanas kārtība tiesai 395—398; — īstuma formālā pārbaudīšana 407—413; — materiālā pārbaudīšana 413—415.

Domicilium 223.

Edictalladung 743. Editionseid 105, 381. Eksperts, sk. lietpratējs. Endschriften 103, 105. Entmьndigungsveriahren 682. Erblosung oder verwandschaftlicher

Retract 732. Eventualmaxime 38, 247. Exceptiones (ierunas): — dilatoriae

38, 316; — peremptoriae 38, 317;

— fori incompetentis 229; — fori declinatoria 298, 318; — litis pendentis 298, 318; — rei judicatae 298; — connexitatis 298, 318, 506; — deficientis personae standi in judicio 298, 319: — šaurā nozīmē 314; — materiālitiesiskas 314; — procesuālās 314; — procuratoria 320.

Execution forcйe 592.

Executionsprozess 592.

Feststellungsklage 292. Fideikommisarijs 724.

Fiska lietas, (sk. valsts pārvalžu l.) 544.

Freundschaitskaui 735.

Forum: — rei sitae 136, 225, 288; — legale 222; — conventionale 222; — generale 222: — speciale 225; — arresti 225; — solutionis 227, 741; — delicti commissi 228; — connexitatis 228.

Freundschaftskauf 735.

Frustra probatur quod probatum non

relevat 336.

Galvojums pie tiesas 515, 516.

Qarigas tiesas 70, 138. Gerichtshцfe 45. Glaubhaitigmachung 746. Губные старосты 75.

Hauptverfahren 102.

High Court 49.

High Court of Justice 49, 51.

Hipoteka: — kuģu 514, 515; — sistēma (sk. zemes grāmatas); — kreditori 654, 656, 657; — publisko — apmierināšanas kārtība 656; — parādu apmierināšana pie naudas sadalīšanas 657; — tiesu — 625.

House of Lords 49, 53.

ierunas materiāli-tiesiskās un procesuālās (sk. arī exceptiones) 314.

Incapacitas, sk. tiesnesis.

Iniciative procesā: — tiesas 241, 242; — pušu 241, 242.

Inns of Court 196. Inspectio ocularis 355.

Interdicta retinendae et recuperandae possessionis 288.

Interlocutio 523.

781

Interpretatio authentica seu legale 124.

Interventio: — principalis 228, 586; — accessoria 587.

Īres valdes sk. kompetence.

Izdevumi tiesu: — veidi 415—420: — atlīdzināšanas nosacījumi 420—424; — apsardzības lietās 672: — lietas par personas atzīšanu par garā slimu 685: — segšana izšķērdētāju lietās 689.

Izlīgums: 579—583: — nepielaišana laulības lietās 559; — jēdziens 579—580; — procesuālā un privāttiesisķā — atšķirība 580; — darbibspēja pie tā noslēgšanas 580; — nepielaišanas gadījumi 580—581: — procesuālo — slēgšanas kārtība 581—582; — procesuālā — sekas 582—583. Izsludināšana sk. publikācija.

Izpildu (aprēķina) kārtība 540.

Izpildu raksts 594.

Izpirkums sk. nekustama manta.

Izsole: — vieta un laiks 615—616;— kustamas mantas pārdošanas kārtība 616—617; — personas, kuras nevar piedalīties tajā, kā pircēji 617; — kustam. mantas ieguvēja tiesības un pienākumi 618; — ieņemtās naudas sadalīšana 618: — nenotikušās un spēkā neesošās 618—619, 638—642; — nolikšana nekustamas mantas pārdošanai 628—629; — kārtība pie nekustamas mantas pārdošanas 630—63.3; — ar divējādiem nosacījumiem 633—635: — sekas 636—638; — kuģa pārdošanai 649—651: — mantojumu izdalot 729; — tiesā deponētā priekšmeta pārdošanai 740.

Izšķērdētājs 686.

Iztulkojums: — loģiskais 120, 124; — sistemātiskais 120, 124; — vēsturiskais 120, 124; — aprobežojošs 120; — paplašinošs 120; — gramatiskais 124; — autentiskais 124.

Iztulkošana sk. iztulkojums.

Изводъ или сводъ 72.

Japāna 65.

Judex inhabilis sk. tiesnesis.

Judex ne eat ultra petita partium 234.

Judex seeundum altegata et probata a partibus judicare debet 332, 340.

Judicifit probatio 338.

782

Judicium sk. spriedums.

Juge de paix 41.

Juramentum (sk. arī zvērests)—suppletorium 70. 104, 106, 380; — purgatorium 70. 105, 106, 380; — calumniae 104, 381; — in litem 105, 380; — manifestationis 105, 380; — pro re judicata 380.

Jura novit curia 336.

Juridiskā adrese 325, 326.

Jurisdikcijas jēdziens 212.

Jus jurandum litis decisorium 104.

Jus naturale (sk. tiesības).

Justizkomissarien 40, 237.

Jus vel beneficium novorum 177.

Kārtība:—prasības, sacīkstes 11,86; — apsardzības 12, 107, 276, 443, 665—742; — konkursa 12; — mutiskās izteiksmes 85, 86; — rakstiskās izteiksmes 85; — atklātības 86; — izpildu 145, 540—543; — uzraudzības 186, 458; — uzaicināšanas (provocatio) 291, 743 un sek.; — tiesāšanās — Senātā 471—473; — blakus tiesāšanas 523—528; — neapstrīdamu prasījumu 552; — tiesāšanas — laulības lietās 555—562: — tiesāšanas lietās par dzimšanu laulībā 562— 568; — ārlaulībā dzimušo bērnu reģistrācijas 562—563; — lietu iztiesāšanas šķīrējtiesās 573; — prasības un apsardzības kārtībā iztiesājamo lietu atšķirība 666—668.

Kārtības rullis 122.

Kasācija: — jēdziens 463; — iesniegšanas pamati 464—466; — nepielaišanas gadījumi 466; — par galīgiem lēmumiem 466, 467; — iesniegšanas termiņš 467; —iesniegšanas kārtība 467, 468, 469; — sūdzības defektu sekas 468; — pretsūdzības iesniegšanas laiks 469; — sūdzības drošības nauda 469. 470; —. iesniegšanas sekas 470. 471: — sekas 473—476.

Klage: 19, 286.

kļūdu izlabošana spriedumos un lēmumos 277.

Komerctiesas 139.

Kompetence (jēdziens) 212; — Francijas tiesu 41—43; — Anglijas tiesu 49 un turpm.; — Japānas

tiesu 66; — Krievijas tiesu pēc 1864 g. reformas 85—86; — Zemstu priekšnieku 87, 88; — pilsētas tiesnešu 8/, 88; — Krievijas tiesu (pec 1889. g. reformas) 88; — Vidzemes zemes tiesu 93—95; — Vidzemes pilsētas tiesu 95—98; — Kurzemes tiesu 98—100; — bāriņu tiesas 109; — pagasttiesu 109,139. 218; — tirdzniecības tiesu 139; — civīltiesas 140; — krimināltiesas 141; — administratīvās tiesas 141; — tiesas kopsapulču 183—185; — zemes grāmatu nodaļu 191; — objektīva vai priekšmetu (piekritība) 213, 214—221; — subjektīvā (personīga piekritība) 213, 221— 292; — miertiesneša 215—218; — īres valdes 218—220; — apgabaltiesas 221; — šķīrējtiesas 570—571.

Konkurseid 381.

Konkurss: — kārtība 12; — tiesības 108.

Kuģu reģistrs 648. Kurzemes tiesas 98—100.

Kustama manta: — apķīlāšana 513, 514; — priviliģēta 608—612; — vairākām personām piederošas nedalāmas — aprakstīšana un pārdošana 610; laulātu personu

— aprakstīšana 610—612; — apķīlāšanas kārtība 613, 614; — novērtēšana 614; — glabāšana 614, 615; — nolikšana publiskā izsolē 615, 616; — pārdošanas kārtība publiska izsole 616, 617; — ieguvēja tiesības un pienākumi 618;

— piedziņas vēršana uz kustamu mantu, kas neatrodas parādnieka valdīšana_ 620, 621; — nenotikušās un spekā neesošās izsoles 618. 619; — no pārdošanas ieņemtās naudas sadalīšana 652—655; attiesāšana 659, 660.

Landgerichte 45.

Laulāto darbībspēja laulības lietās 558, 561.

Legatarijs 724.

Lēmums: — jēdziens 275; — apsardzības procesā 276, 443; — saturs 276; — grozījumi 277; blakus — speka stašanas442—443;

— pārsūdzēšana 525—526; — Senāta 472—473; tiesas — pirms lietas izspriešanas pēcbūtības561;

tiesas — par izsolē pārdoto nekustamo īpašumu 636—638;

— apsardzības lietās 674—675, 676; — publicēšana izšķērdētāju lietās 688—689; — publicēšana promesošo personu lietas 691; — par mantinieku apstiprināšanu — izpildīšana 720.

Lex: — Aebutiae 30; — Poetelia 31; — fori 130: — domicilii 558; — patriae 129.

Libellus 33, 37.

Līdzdalība: — aktīvā 499; — pasīvā 499: — jauktā 499; — mērķis 500; — nosacījumi procesā 500, 501; — nepieciešamā 501, 502: — izcelšanas gadījumi 502; — sekas 502. 503.

Liecinieki: — aculiecinieki (видоки) 71; — nopratināšana agr. Baltija pirms reformas 104; — skaits рēc Vidz. zemes tiesībām 104; — liecības 357—358; — vārda, uzvārda un dzīves vietas uzdošana 358: — uzaicināšana tiesā 358: — sadalīšana kategorijās pēc Latv. proc. lik. 359—360; pienākums 360—361; — nopratināšanas vieta 362; — nopratināšanas kārtība 362—363; — liecību pierādīšanas spēka un nozīmes noteikšana 363—367; — laulības lietās 559; — pie mutiska testamenta sastādīšanas 707.

Lieta: — iztiesāšana 159, 326—330; — rakstiska sagatavošana 324— 325; — iztiesāšanas būtība 326— 327: — nepiedalījušos personu lūgumi 480—482; — par zaudējumiem, ienākumiem un tiesu izdevumiem caurskatīšana 540—543: — valsts pārvalžu 544—549; — kas ceļas sakarā ar līgumiem par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām un valsts mantas vai tiesību nomas līgumiem 550—552; — par zaudējumu atlīdzību no tiesnešiem, prokuroriem un citiem tiesu resora darbiniekiem 553— 555; — iztiesāšanas kārtība šķīrējtiesā 573; — apsardzības kārtībā iztiesājamās 668—670; — apsardzības — sadalījums 671—672;

— par ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimāciju 676—679; — adopcijas 679—682; par personas atzīšanu par garā slimu 682—686; — par personu atzīšanu par izšķērdētājiem 686—690; — par personas atzīšanu par mirušu un par bezvēsts prombūtnē esošu 690—694.

Lietā nepiedalījušos lūgumi 48—482.

Lietpratējs (artis periti experti): —

atzinums 388, 389; — pienākumi 389: — slēdziena novērtēšana 390;

— atlīdzība 390.

Likums (sk. arī lex) procesuālais; — piemērošanas laiks 127; — piemērošanās vieta 129; — piemērošana personām 135; — kā procesuālo tiesību avots 111; — īpašības 117, 188; — absolūtie procesuālie 123; — dispozitīvie procesuālie 123; — iztulkošana 123—127; — procesuālā, mērķis 128; — nacionālais 129, 558; — ārzemju 129: — vispārējais 129; — vietējais 129.

Linča tiesas 69.

Litis consortium necessarium passivum 557.

Litis contestatio: 28, 103.

Litis denuntiatio 587.

Loeus regit actum 336.

Lucrum cessans 343.

Mantojums: — apsardzība 694—701; atklāšanās 696, 709: — pārejas kārtība uz mantojuma atstājēja pēdējās gribas izteikuma pamata 701—709; — pārejas kārtība uz likuma pamata 709—722; — jēdziens 709, 718; — atteikšanās no tā un pieņemšana ar inventāra tiesībām 722—726; — dalīšana 726—732.

Mantinieki: — likumiskie 708; — testamentāriskie 708; — līgumiskie 708.

Matricula 194.

Mazturības tiesības sk. tiesības.

Mengekauf 736.

Miertiesneša: kompetence 215—218; — mutisko lūgumu un paziņojumu norakstu obligātoriskā piesūtīšana valsts iestādēm 548; — tiesāšanas kārtības raksturīgās pa-

784

zīmes 583—590; — gādība par mantojuma apsardzību 697—698. Mutiskuma princips 85, 245—250.

Наймитъ 71.

Neapstrīdamu prasījumu kārtība, sk. kārtība.

Necessitas defensionis 262.

Negantis nulla probatio est 344.

Nekustama manta: — korroborēšana 622—624; piedziņas vēršana uz — 624, 625; — aprakstīšana 625, 626; — novērtēšana 626, 627; — aprakstītas pārvaldīšana 627— 628;—pārdošana izsolē 628—633; — pārdošana ar divējādiem nosacījumiem 633—635; līgumi, kas attiecas uz pārdodamo nekustamo mantu 635—636; — izsoles nenotikušās un spēkā neesošās 638—642; valsts kredītiestādēs ieķīlātās — pārdošana 643—645; kopīpašumā esošās — pārdošana 647, 648; — pārdošanā ieņemtās naudas sadalīšana 653— 658: — attiesāšana 658—659; — izpirkšana 732—738.

Nemo judex sine actore 233.

Nemo testis idoneus in causa proprio 353, 357.

Ne procedat judex ex officio 241.

Niederlegung 738.

Nodeva: zīmognodeva (sk. tiesu izdevumi); — lokšņu (sk. t. i.); — kancelejas (sk. t. i.); — tiesu 416.

Nodrošinājums: personisks 511; mantisks 511; — ar kuģu hipotēkām 514, 515.

Nodrošināšana: pierādījumu iepriekšēja 522, 523; — prasības (sk. prasība).

Noilgums: tecēšana netiek pārtraukta 307; — procesuāls 252; — prasībās par laulības spēkā neesamību 557; — prasībās, kas izriet no likumīgas laulības pastāvēšanas 561; — lietās par dzimšanu laulībā 564; — sprieduma izpildīšanas 593; — mantojuma lietās 708.

Nolemums 275.

Noraidījumi (sk. exceptio dilatoria):

316—321 — atšķirība по ierunas 316—318 — celšanas kārtība 318—321 — veidi 318—321.

Notars: 86; — pienākums 191; — vecākais 623; — vecākā archīvs 623; — tiesība ierosināt lietu apsardzības kārtībā 671.

Notorium non eget probatione 333.

Noveneid 106.

Oberlandesgericht 45.

Oberster Gerichtshof 45.

Offenbarungseid 105, 604. 659.

Officialbetrieb 241.

Onus probandi (sk. pierādīšana).

Онежская Уставная Грамота 69.

Ordaļijas 71.

Pagasttiesas (sk. arī kompetence):

139. 140, 180.

Parādnieks: jēdziens 594; — tiesības spriedumu izpildot 601, 602: paraksta ņemšana no par dzīves vietas neatstāšanu 660—661: — uzaicināšana tiesā līdzekļu uzrādīšanai 661—662; valsts — mantas meklēšana 662—664; — naudas sadalīšana 652—658.

Paraksts par dzīves vietas neatstāšanu 516, 517.

Paraša ka tiesību avots (sk. tiesības).

Parteibetrieb 241.

Parteifдhigkeit 258.

Pārstāvība (sk. pilnvarnieki).

Pašpalīdzība 13. 14.

Pavēste (aicinājums): 308—310: — saturs 308, 309: — izsniegšanas kārtība 309: — izsniegšana valsts iestādēm 548.

Pavēste par izpildīšanu 596. 597.

Personalexecution 604.

Piedziņa (sk. piedzīšana).

Piedzinējs 594. 601.

Piedzišana: vēršana uz nekustamu mantu 107: — vēršana uz kustamu mantu, kas atrodas parādnieka rokas 608—619: — vēršana uz vērtspapīriem, kas izrakstīti uz uzrādītāju 619, 620; — vēršana uz kustamu mantu, kas neatrodas parādnieka valdīšanā 620, 621; — vēršana uz parādnieka atalgojumu un citām izmaksām 621: — vēršana uz parādnieka nekustamas mantas ienākumiem 621, 622; — vēršana uz nekustamu mantu 622—648; — vēršana uz kuģiem 648—652.

Piekritība: jēdziens 213; — miertiesneša 215—218: — pagasttiesu 218; — īres valdes 218—220; — apgabaltiesas 221; — subjektīva vai territoriālā 221; — likumīga 222; — līgumiska 222; — vispārēja 222—225; — speciālā 225—229;

— izņēmuma 225—227, 554—555;

— elektīvā vai fakultatīvā 227—229;

— strīdi un to izšķiršana 229—231, 584, 585: — valsts pārvalžu lietās 548; — prasībās aizliegt izsludinātām personām iestāties laulībā 555; — lietās par laulības šķiršanu, par laulāto atšķiršanu un par laulības spēkā neesamību 557;

— prasībās par tiesībām, kas izriet no likumīgas laulības pastāvēšanas 560—561; — lietās par dzimšanu laulībā 564; — absolūtā 612; — apsardzības lietās 675;

— adopcijas lietās 680; — ārlaulībā dzimušu bērnu leģitimācijas lietās 678; — lietās par personas atzīšanu par garā slimu 684: — izšķērdētāju lietās 688; — bezvēsts prombūtnē esošo personu lietās 693; mantojuma lietās 702, 703, 711, 723, 728: — izpirkuma lietās 733; — no saistības izrietošās lietās 738; — uzaicināšanas kārtībā iztiesājamās lietās 746.

Pierādījumi: pirmsmaskavas periodā 70—73; — rakstiskie 76; — veidi

Maskavas periodā 75—77: — sistēma agr. Baltijā pirms reformas 104—105; — vispār 331—333; — iesniegšanas laiks 337—338; — iesniegšanas kārtība 338—340; — novērtēšana 348—352: — veidi 352—356; — lietišķu jēdziens 355; — rakstiskie 391; rakstisku — pārbaudīšana 407—415; — iepriekšēja nodrošināšana 522—523; — veidi lietās par dzimšanu laulībā 565; — apsardzības lietās 672—673; — lietās par mantošanas tiesībās apstiprināšanu 711— 712, 715—717.

Pierādīšana (sk. arī pierādījumi): kārtība 330—348; — pienākums (kam jāpierāda) 340—348.

Piespiedu izpildīšana pēc aktiem: šī institūta attīstība dažādās valstīs 528—531; — piespiedu izpildīša-

785

nas kārtība 531—532: — kam pieder tiesība uz piespiedu izpildīšanu pēc aktiem 532—533; — pret kādiem atbildētājiem pielaižama piespiedu izpildīšana pēc aktiem 533—534. — lūguma par piesp. izpild pēc aktiem iesniegšana un tā pielikumi 534, — piekritība lietās par piespiedu izpildīšanu 534;

— piespiedu izpildīšanas pēc aktiem raksturīgas pazīmes 534—539;

— rezolūcijas izpildīšanas kārtība šinīs lietās 539

Pilnvara: forma un veidi 271—273;

— spēks un nozīme 273—274; — anulēšana 740—742: — pilnvarojumi, kuŗi sevišķi jāmin pilnvarā 272 — pilnvaras devēja un pilnvarnieka juridiskas attiecības 273

Pilnvarnieki, resp. pilnvarotie: pilnvarotie Maskavas periodā 73; — pielaišana Pētera I. laikā Krievijā 79 — zvērināts advokāts 86,

— pilnvarnieku institūts Grieķijā 192. — pilnvarnieku institūts Romā 193—194, — aizstāvju un pārstāvju institūts Francijā 194; — aizstāvju un pārstāvju institūts Anglijā 196—197; — aizstāvju un pārstāvju institūts Vācijā 197—198;

— aizstāvju un pārstāvju institūts Krievijā 198—200, — tiesībaizstāvības un pārstāvības institūta apvienošana 200—202; — advokātūras institūts Latvijā 202—203. — Latvijas zvērinātu advokātu tiesības 204; — Latv. zvēr. adv. pienākumi 204, — Latv. zvēr. adv. atbildība 205, Latv. zvēr. adv. padomes tiesības un pienākumi 206, — privātadvokātu institūts 207—208; — zvēr. adv. palīgu institūts 208—211, — obligātoriska jeb likumiska pārstāvība 268—270. — labprātīga jeb līgumiska pārstāvība 268, 270; — kas var būt par pilnvarnieku vispār 270, — valsts pārvalžu lietās 547; — miertiesās un vispārējās tiesu iestādēs 585, — aizstāvja iecelšana prombūtnē esoša parādnieka interešu aizsardzībai pa sprieduma izpildīšanas laiku un viņa tiesības un pienākumi 597—599 — apsardzības lietās 672, pilnvarnieka

atteikšanās no pilnvaras 273; — proces. darbības ratihabitio 320.

Pilsetas tiesnesis 87.

Поручная запись 73.

Послухи (свидетели доброй славы) 70

Praesumptiones: juris 335, 336: — juris et de jure 334, 335, 558: — necessariae vai praesumptiones juris et de jure 334; — facti seu hominis 335.

Prдsentationsschreiben 103.

Prasība: kārtība 11: — tiesība 19;

— lūguma saturs Maskavas periodā 73: — civīlas caurlūkošana krimināltiesā 144; — liktenis kriminālprocesā 145: — sevišķas Krievijā 220; — izpildīšanas 255;

290; — atzīšanas 255, 304. 456; — jēdziens 286; — veidi 286—295: — piespriešanas 291, 456; — bez izpildu spēka 291; — piespriešanas un atzīšanas — atšķirība 294: — tiesībpārveidojušās 295: — lūgums un viņa saturs 299—306: — lietiskā (actio in rem) 303; — lūguma iesniegšanas sekas un tālākvirzīšana 306—308; — vindikācijas 307; — grozīšana 327—329; — aktīvais pamats 341; — pasīvais pamats 341: — objektīvā savienošana 495—499; — subjektīvās savienošanas gadījumi un sekas 499—503; — nodrošināšanas būtība 507—509; — nodrošināšanas nosacījumi 509—510; — nodrošināšanas veidi 511—518; — celšanas kārtība pret valsts pārvaldi 548; — celšanas kārtība lietās, kas ceļas sakarā ar līgumiem par darbiem un piegādēm valsts vajadzībām un valsts mantas vai tiesību nomas līgumiem 551—552; posesorās — attiecībā uz valsts nekustamu mantu 552—553: — aizliegt izsludinātām personām iestāties laulībā 555—556; — par laulības šķiršanu un prasības atzīt laulību par spēkā neesošu 556—560: — par tiesībām, kas izriet no likumīgas laulības pastāvēšanas 560—562; — prasījuma punkts 305; — par dzimšanu laulībā 562—56S; — par īpašuma tiesību atzīšanu uz aprakstīto un

pārdošanai nolikto nekustamo mantu 643: — pret trešo personu kas pārvalda no tiesas piespriestd nekustamo mantu 659.

Prasības lūgums: saturs 299—309; — tālākvirzīšana 306—307; — iesniegšanas sekas 307—308; — miertiesā 583.

Prasības summa (sk. prasības vērtība).

Prasības vērtība (summa); vispār 300—302: — prasībās aizliegt izsludinātām personām iestātīes laulībā nav jāuzdod 556; — laulības lietās 559.

Prasītājs (sk. puses).

Prasījums: publiski tiesisks 148—155:

— civīltiesisks 148—155; — nodrošināšana pirms prasības celšanas 517, 518: — savienošana laulības lietās 558.

Правая грамота 75.

Prāvnieku zvērests 380—385.

Prejudiciālas prasības 291.

Preklūzija 745.

Pretapellācija 455.

Pretium affectionis 343.

Pretium succedit in locum rei 328.

Pretprasība (reconventio): jēdziens 321—322; — caurskatīšanas kārtība 322—323: — iesniegšanas noteikumi 323—324; — piekritība 323—324; — laulības šķiršanas lietās 558.

Prezumpcijas (sk. praesumptiones).

Principium instruendi processus ad instantiam partium 235.

Princips: valsts varas 32: — eventuālais (Eventualmaxime) 38, 247, 253: — sacīkstes (Verhandlungsmaxime) 39, 235—240; — izmeklēšanas (Untersuchungsmaxime) 40. 101, 235; — brīvas faktu novērtēšanas 40; — tiesas suverenitātes 42, 253; — taisnības 48, 342: — kollegialais 79: — vēlēšanu 79; — kārtu 79; — brīvas novērtēšanas 86; — neatkarības 86, 87, 162: — patstāvības 86, 100, 162, 167. 168; — neatceļamības 86. 87, 163; — iecelšanas 90: — atklātibas 100. 101. 250—252; — dabisko tiesību 120; — piekritības 131; — eksterritoriālitātes 136; — vienlīdzības 136, 177, 240—241, 250. 671; —

cautio de impehsis jeb cautio judicatum solvi 137:—izņēmums no neatceļamības principa Latvijā 165; — dispozitivitātes 233—234; — oikonomisks darba sadališanas 236; — tiešuma 242—245; — mutiskās un rakstiskās izteiksmes 245—250; — revizijas 461—462: — kasācijas p. 462—463; — sacīkstes — sašaurināšana prasībās par tiesībām, kas izriet по likumigas laulības pastāvēšanas 561,

Приставная память 73.

Приставъ или недельщикъ 73.

Probatio pro exoneranda conscientia 381.

Prozessfдhigkeit 259.

Prozessfдhungsrecht 261.

Prozessfьhrungsreeht 262.

Procesuālo attiecību subjekti 299

Procuratores 193.

Proklama (sk. publikacija).

Prokurors: pienākumi 188: — pienākumi prasībās par tiesībām, kas izriet no likumīgas laulības pastāvēšanas, ja nav atbildētāja 561; — tiesības un pienākumi prasībās par dzimšanu laulībā 564; — tiesības ierosināt procesu apsardz. kārtībā 671: — piedalīšanās dažās apsardzības lietās 673—674; — tiesības un pienākumi lietās par personas atzīšanu par garā slimu 684: — tiesības un pienākumi lietās par personu atzīšanu par izšķērdētājiem 688; — tiesības promesošo personu lietās 691.

Prorogatio 228.

Protokoli: tiesas sēžu 330, 331; — pie apskatīšanas uz vietas 386.

Publikācija: izšķērdētāju lietās 688, 689: — promesošo personu lietās 691: — bezvēsts promesošo personu lietās 692. 694; — laulības lietās 559; — par mantojuma atklāšanos un mantinieku uzaicināšanu 698; — īpatnība Rietumlatvija 699; — nolūks mantojuma lietas 699, 713: — novēlējuma akta attaisīšanai un nolasīšanai 703: — par mantinieku uzaicināšanu 711, 712: — saistības priekšmeta deponēšanas lietās 739; — pilnvaras anullēšanai 742; — uzaicināšanas kartībā iztiesājamās lietās 747.

Puses; pašdarbība pirmsmaskavas periodā Krievijā 69; — pilnvarotie Maskavas periodā 73; — iniciatīve procesā 241—242: — vienlīdzība 257; — sakrišana vienā personā 257—258: — procesuālās spējas 258—262; — pēcnācība 262—267; — pārstāvība procesā 267—274; — procesuālās darbības 278: — procesuālo darbību atceļamība 284; — procesuālo darbību forma 284—286; — juridiskas adreses paziņošana tiesai 325, 326;

— sacīkstes izbeigšana 327: — kas tam nav jāpierāda 333—337;

— tām jāpierāda 340—348; — neierašanās tiesā sekas 445—446;

— prasītājs prasībās aizliegt izsludinātām personām iestāties laulībā 555; — atbildētājs prasībās aizliegt izsludinātām personām iestāties laulībā 555—556: — prasītājs lietās par laulības šķiršanu, par laulāto atšķiršanu un par laulības spēkā neesamību 557: — prasībās par dzimšanu laulībā 564;

prasītājs lietās par dzimšanu ārlaulībā 565, 567: — atbildētājs lietās par dzimšanu ārlaulībā 566, 567.

Rakstiskuma princips 85, 245—250.

Расправная палата 75.

Ratihabicija — pilnvarnieka iepriekšējās rīcības 320.

Ratio legis et juris 125.

Realexecution 604.

Receptum arbitri 571.

Rechtsgestaltungsklage 295.

Reconventio (sk. pretprasība) 321.

Rei vindicatio 287.

Relats 104. 381.

Reluitionseid 381.

Res: fungibiles 604: — certa 605.

Rezolūcija: 275: — saturs 276; — Senata 472; — pie piespiedu izpildīšanas pēc aktiem 594.

Reus excipiendo fit actor 341.

Revīzijas sistēma 461, 462.

Rīcības spēja 682—690.

Rīkojums 277.

Русская Правда 69.

Sacikstes princips 245.

Saistības priekšmeta iesniegšanā tiesai glabāšanai 738—740.

Sarežģījumi procesā un to veidi 482—483.

Schдtzungsseid 105.

Schiedseid 380, 381.

Sedes tiesu iestades: tiesas 182; — rīcības 182: — kopsapulces 183.

Sekretārs tiesas: iecelšana amatā Angljjā 57; — funkcijas Anglijā 57. 62; — pienākumi 106, 188.

Semper necessitas probandl incumbit illi, qui agit 340.

Senats: uzraudzības tiesības 169, 467; — kā kasācijas, resp. trešā in-stance 463; — kā kasācijas in-stances uzdevumi 463—464; — tiesāšanas kārtība 471—473.

Sistēma: vēlēšanu 173; — kooptācijas 174: — iecelšanas 174; —. sacensības 174; — tiesu iestāžu 175—176; — instanču 176—180;— pilnīgās apellācijas 177; — nepilnīgās apellācijas 177; — Latvijas tiesu instanču 179—180.

Solieitadors 194.

Solieitors 48, 196.

Sportulae 33.

Spriedums: atcelšana Anglijā 63; — tiesas — izpildīšana Maskavas periodā 77—78; — kondemnatīvs 105—106;—attaisnojošs 105—106; — ar nosacījumiem 106; — izpildīšana 157; — kā tiesas atbilde uz prasību pēc būtības 275; — saturs 276; — jēdziens 426; — forma 430—431; — galīgā veidā izgatavošanas laiks 433; — daļas 433; — likumīgais spēks 434—442; — aizmugurisks 44^3—445; — aizmuguriska — pārsūdzības kārtība 447—448; — aizmuguriska — surrogātīvais raksturs 448—449; — aizmuguriska — īpatnējs gadījums 449—451: — otrās instances — atcelšana 461—463; — jaunas caurlūkošanas gadījumi 476—480; — iepriekšējā izpildīšana 518—521, 561: — noraksta piesūtīšanai valsts pārvaldes lietās 549; — kļūdas izlabošana 277; — laulības lietās īpatnības 559, 560; — taisīšana un pasludināšana šķīrējtiesā 574; — šķīrējtiesas — izpildīšana 574—575; — šķīrējtiesas pārsūdzība un spēkā neesamība 575—577; — šķīrējtiesas (ārvalstu) —

speks Latvija 577; — iz. pildīšanas kārtība vispar 591—603, — izpildīšanas veidi 603—608, 660—661.

Ставочное чeлoбитie 74.

Streitgenosse 683.

Cтpяпчie 81, 199

Succesio: generālis 262; — singularis 262.

Судебный дьякъ 73.

Судный мужъ 75.

Судный списокъ 74, 75.

Сводъ или изводъ 72.

Šķīrējtiesa: jēdziens 569; — un valsts tiesas atšķirība 569—570; — priekšrocības 570; — nepiekritīgās lietas 570—571: — nodibināšanas pamati (līgumi) 571—572; — tiesnešu ievēlēšanas un atvietošanas kārtība 572—573; — darbības izbeigšana 573—574; — sprieduma taisīšana un pasludināšana 574; — spriedumu izpildīšana

574—575; — sprieduma pārsūdzēšana 575; — sprieduma spēkā neesamības gadījumi un to sekas

575—577: — sprieduma īpatnības 577; — (ārvalstu) spriedumu spēks Latvijā 577; — sprieduma spēks C. pr. n. formālo noteikumu pārkāpšanas gadījumā 577—579.

Tempus continuum 280.

Teōrijas: materiāli-tiesiskā 19; — abstrakti-tiesiskā 20; — Wach'a un citu juristu par actio un procesu 21—25; — formālas pierādījumu 105, 348; — procesuālas vienības 129; — procesuālo stadiju 129; — procesuālo darbību 129; — tiesas brīvas iekšējas pārliecības 349; — materiālās pierādījumu 349: — materiālas pierādījumu — ierobežojumi 351—352. Termina fatalia 38.

Termins: pašas tiesas noteiktie 278; — likumiskie 278; — labprātīgie 279; — aprēķināšana 279—281; — pagarināšana un atjaunošana 281—284; — atbildētāja aicināšanai 310—311; — pārsūdzības — valsts iestādēm 549; — lietās, kas ceļas sakarā ar līgumiem par darbiem un piegādēm valsts vajadzibām un valsts mantas vai tiesību

nomas līgumiem 550—552; — posesorās prasības celšanai attiecībā uz valsts nekustamu mantu 553; — prasībās aizliegt izsludinātām personām iestāties laulībā 555; — prasības celšanai par laulības šķiršanu 558; — atsauksmēm, apellācijām etc., laulības lietās, ja atbildētāja dzīves vieta nav zināma 559; — lietās par dzimšanu ārlaulībā 566, 567; —_ šķīrējtiesā 573, 576; — blakus sūdzību iesniegšanai 587—588; — miertiesas un vispārējo tiesu iestāžu rezolūciju un spriedumu pasludināšanai 588; — apellācijas un aizmuguriska sprieduma pārsūdzības; — kasācijas 467: — lūgumu iesniegšanai par apgabaltiesas, kā otrās instances, sprieduma atcelšanu589;

— izpildu pavēstes izsniegšanai atbildētājam 597; — prombūtnē esoša parādnieka mantas aprakstīšanai un pārdošanai 599; — sūdzības iesniegšanai par tiesu izpildītāja nepareizu rīcību 602; — lūguma iesniegšanai par piespriestas summas samaksas sadalīšanu vairākos termiņos 603; — publiskas izsoles nolikšanai (kustamai mantai) 615; — kurā piedzinējs var paziņot par aprakstītas mantas paturēšanu par novērtēto summu 618; — pārdodamās nekustamas mantas novērtēšanai 626; — izsoles dienas nosacīšanai, nekustamu īpašumu pārdošanai noliekot 628.

— sūdzību iesniegšanai par tiesu izpildītāja nepareizībām nekustamu mantu aprakstot un novērtējot 629—630; — piedzinēja paziņojumu iesniegšanai, ka viņš patur nekustamu mantu par novērtēto summu 638; — sūdzību iesniegšanai par izsoles nepareizu noturēšanu 642; — valsts kredītiestādēs ieķīlātās nekustamās mantas pārdošanas nolikšanai 644—645; — kuģa pārdošanai publiskā izsolē 649; — no mantas pārdošanas ieņemtās naudas summas labprātīgai sadalīšanai 653; — blakus sūdzības iesniegšanai par miertiesneša sastādīto aprēķinu 658; — parādnieka aicināšanai uz sēdi līdzekļu uzrādīšanai 661; — pārsūdzības apsardzības lietās 675—676;

—sūdzības iesniegšanai par tiesas lēmumu adopcijas lietās 681; — tiesas lēmuma pārsūdzībai lietās atzīt personu par garā slimu 686;

— izpirkšanas tiesībām 735; — tiesas lēmuma pārsūdzībai par aizgādnības nodibināšanu vai atraidīšanu promesošām personām692;

— lūguma iesniegšanai atzīt personu par mirušu 692—693; — tiesas lēmuma pārsūdzībai bezvēsts prombūtnē esošo personu lietās 694; — sūdzību iesniegšanai par miertiesneša rīcību attiecībā uz mantojuma apsardzību 701; — sūdzību iesniegšanai par tiesu izpildītāja rīcību pie mantojuma apsardzības 701; — uzaicinājumam mantojuma lietās 704; — tiesas lēmuma pārsūdzībai mantojuma. lietās 708; — prasības celšanai mantojuma lietās 708; — uzaicinājumam mantojuma lietās 713; — blakus sūdzības iesniegšanai par tiesas lēmumu mantojuma lietās 720—721; — mantojuma pieņemšanai ar inventāra tiesībām 725; — gribas izteikšanai par mantojuma pieņemšanu 726; — prasībai par mantojuma pārdalīšanu 728; — sūdzību iesniegšanai par tiesas lēmumu mantojumu dalīšanas lietās 731; — izpirkuma tiesību realizēšanai Rietumlatvijā 735;—sūdzību iesniegšanai par tiesas lēmumu izpirkuma lietās 736—737; — kuŗā pašvaldības var izlietot pirmpirkšanas tiesības 737; — tiesību pieteikšanai uzaicināšanas kārtībā iztiesājamās lietās 747—748; — notecēšanas nozīme uzaicināšanas kārtībā iztiesājamās lietās 749, 750; — pārsūdzībai uzaicināšanas kārtībā iztiesājamās lietās 750— 751; — prasības sūdzības iesniegšanai pret personu, kas ierosinajusi uzaicinājumu 752; — starpība starp noilguma un prekluzijas termiņiem 745.

Testaments: publisks 702; — privāts 702; — publicēšana 703; — likumīgā spēkā stāšanās 704; — mutisks 707.

790

Tiesas: valsts 15; — Francijas 41:

— Austrijas 45: — Anglijas 49: — arbitra — Anglijā 61: — zvērināto — Anglijā 61; — Japānas 65;

— sastāvs Japānā 67; — sēdes Japānā 68; — uzraudzība Japānā 68; — linču 69: — kņaza 69: — garīgās 70, 138: — Dieva 70. 71;

— reformas Peteŗa I. laikā 78—79;

— reformas Katrīnas II. laikā 79—80; — reformas Pāvila I. laikā 80; — pirms 1864. g. reformas Krievijā81—83; — reforma 1864. g.

—Krievijā 83—89: — agr. Baltijas (līdz tiesu reformai) — labās īpašības 91—93; — Vidzemes zemes 93—95: — Vidzemes pilsētu 95— 98: — Kurzemes 98—100: — pēcreformas pamatnoteikumi agr. Baltijā 106—111: — tirdzniecības nodaļas 108—109. 138; — bāriņu 109: — pagastu 109, 180: — iekārtas likumi 112: — iekšējais sakars un palīdzība 131; — Latvijas — pienākumi pēc Hāgas 1905. g. konvencijas 133; — civilās attiecības pret citām tiesām un administratīvo pārvaldi 138—143: — krimināla 138, 141; — kaŗa 138;

— administratīvas 138, 141: — darba 138; civilās un kriminālās

— jurisdikcijas atšķirība 141; — kriminālās un civilās spriedumu kollīzija 146; — pārvaldība 157— 159; —resorsl57;—nozare 158:— iekārtošana 158; — iestāžu sistēma 175—176; — Latvijas — instanču sistēma 179—180; — miertiesas iekārta 180—181: — kollēģiālo — iekārta un darbība 181— 185: — tiesas un rīcības sēdes 182: — kopsapulces 183—185: — sastāvs 185—186: — priekšsēdētāja pienākumi 186; .— iniciatīve procesā 241—242; — procesuālās darbības 274—277; — satiksme ar prāvniekiem 325—326; — jautājumu uzstādīšana no tiesas puses 329—330; — rīcība pēc pušu paskaidrojumu došanas 330; — sēžu protokoli 330—331: — izdevumi

(sk. izdevumi); — pienākums ievērot likumus 431—433: — tiesība pieprasīt no pusēm pierādījumus laulības lietās 558; — tiesība tai-

sit lēmumu, pirms laulības lietas izspriešanas pēc būtības, pie kuŗa no vecākiem jāpaliek bērniem pa procesa laiku561; — šķīrējtiesa 14, 568—579; — miertiesu un vispārējo

— tiesāšanas kārtību raksturīgas pazimes583—590: — tiesība atlikt sprieduma izpildīšanu vai nolikt piespriestās summas samaksu uz vairākiem termiņiem 602—603; — procesa ierosināšanas tiesības apsardzīb. kārtībā 671; — lielākā patstāvība un iniciātīve apsardzības lietās 672—673: — bāriņu 689. 691; — pienākums rūpēties par mantojuma apsardzību 696— 697.

Tiesāšana: sacīkstes vai prasības kārtībā 11, 86; — apsardzības kārtībā 291. 743; — Senātā 471— 473;—izpildu vai aprēķina kartībā 145, 540—543; — uzaicināšanas kārtībā 291, 743; — blakus kārtībā 523—528; — piespiedu izpildīšanas kārtībā 552; — laulības lietās 555—562; lietās par dzimšanu laulībā 562—568; — šķīrējtiesā 573.

Tiesībaizstāvji 200.

Tiesībpārstāvji 200.

Tiesības: civīlo — jēdziens 12;—atjaunošana pašpalīdzības ceļā 13, 14: — aizsargāšana valsts tiesas ceļā 15; — procesuālās — kā publiskas tiesības 16—18;.—privātās 16—17;—prasības 19; — pretenzijasl9; —sastādīt un iesniegt tiesai rakstus (Francijā) 42; — pieteikt tiesā puses prasījumus (Francijā) 42: — angļu tiesneša 54; — angļu tiesas (apellācijas) — iziet no apel. sūdzības robežām 64; — atriebības 69; — konkursa 108; — avoti 111—123; — pozitīvas 118;

— dabiskās 118; — eksterritoriālitātes 136: — personas — traucējumi 138; — mazturības 425—426: — grozīt, prasības pamatus laulības lietās 558;

— inventāra 711, 725—726; — izpirkšanas 732; — pirmpirkšanas 737—738.

Tiesībspēja 258—259.

Tiesnesis: iecelšanas kartība Anglija, 54; — atalojums Anglijā 54; — iecelšanas kārtība Japānā 67: —• atalgojums pirms 1864. g. reformas Krievijā 82—83; :— pilsētas 87; — neatkarība, patstāvība un neatceļamība 86, 87; — kā tiesību avots 117—123; subjektīvie nosacījumi par iecelšanu tiesu amatos 159; objektīvie nosacījumi par darbību tiesu amatos 162; — izglītība 160—161; — iecelšanas kārtība Latvijā 164: — atlaišana no dienesta 164, 166; — atbildība 170—173; — personāla komplektēšana 173—175;— iecirkņa un papildu 179., — nespējība ņemt dalību sēdē 185: — pienākumi 187; — atstatīšana vai noraidīšana 321; — atstatīšanas gadījumi 483—484; — atstatījuma pieteikšanas laiks 484; — atstatījuma pieteikšanas veids 484—485;

— šķīrējtiesneša ievēlēšanas un atvietošanas kārtība 572—573.

Tiesnešu sastāva komplektēšana: vēlēšanu sistēma 173; — kooptācijas sistēma 174; — iecelšanas sistēma 174; — iecelšana sacensības kārtībā 174.

Tiesu amatu kandidāti: 189.

Tiesu iekārta: miertiesu 180. 181;

— kollēģiālo 181, 185.

Tiesu izdevumi sk. izdevumi.

Tiesu izpildītājs 86; — pienākumi un tiesības 189, 600; — kā sevišķs tiesas ierēdnis 595; — sadalīšana pa iecirkņiem 595; — (darbības uzraudzība 595—596; — vedamās grāmatas 600; — izpildu darbības izbeigšanas gadījumi 601;

— tiesība pieaicināt policiju pie aresta uzlikšanas 612; — tiesība iecelt ekspertus kustamas mantas novērtēšanai 614; — pienākums vest žurnālu pie izsoles 617; — pienākumi vēršot piedziņu uz nekustamu mantu 624—625, 626; — tiesība iecelt ekspertus nekustamas mantas novērtēšanai 627; — atbildība par nepareizībām izsoles il noturēšanā 642—643; — tiesība sadalīt no mantas pārdošanas

ieņemtās naudas summas 652—658; — tiesība ierosināt procesu 671.

Tiešuma princips 242—245.

Tiesu Palāta: uzraudzības tiesības 169; — ka apellācijas instance 454—459; — kā ārkārtējās apellācijas caurlūkotāja 460; — sprieduma spēks laulības lietās 559 -560: — kā piekritības strīdu izšķīrēja 585.

Tirdzniecības tiesas 139.

Trešās personas: to lūgumi 480—482; — galvenā vai patstāvīgā iestāšanās lietā 486—487; 488; — kā puses pabalstītājas procesā 487— 488; — iestāšanās kārtība un veids 489; — pieaicināšana procesā 490—493; — sevišķs pieaicināšanas veids — nomitatio auctoris 493—495; — iebildumi pret mantas apķīlāšanu 612: — stāvoklis attiecībā uz zemes grāmatās neierakstītiem līgumiem 636; — iestāšanās un pieaicināšana apsardzības lietās 673; — tiesības adopcijas lietās 681; — tiesības lietās par personas atzīšanu par gara slimu 684.

Tribunal d'arrondissement ou de I. instance 41.

Untersuchungsmaxime (sk. princips).

Urteil 103.

Uzaicināšanas kārtība (sk. kārtība).

Uzaicināšanas gadījumi pēc mūsu civīllikumiem 743—744.

Valsts pārvalžu lietas: būtība 544— 547: — pārstāvji šajās lietās547; — piekritība 548; — prasības nodrošināšanas nepielaišana 548; — sprieduma iepriekšējas izpildīšanas nepielaišana 548: — sprieduma noraksta piesūtīšana 549; — izpildu raksta iesniegšanas kārtība 549: — izšķirt strīdus par valsts mantu starp vairākām valsts pārvaldes iestādēm 549.

Видоки 71.

Vidzemes zemes tiesas 93—95.

Vidzemes pilsētu tiesas 95—98.

Vienlīdzības princips 136, 177, 240, 241, 250, 671.

Vigilantibus ius scriptum est 233.

792

Vērtspapīri sk. piedziņa.

Воеводы 75.

Volenti non fit injuria 233.

Заемная кабала 76.

Зазывная грамота 74.

Zemes grāmatas: vešanas kārtība līdz 1889. g. reformai 107—109; — atzīmju ierakstīšana prasības nodrošināšanai 511—513; —sistēmasie-vešana Latgalē 622—624; — reģistri 191.

Zemes grāmatu nodaļas 191.

Zemes grāmatu nodaļas priekšnieks un sekretārs 192.

Zemstu priekšnieki 87. Ziņneši, tiesas 191.

Zvērests (sk. arī juramentiem) — pēc musu likumiem 382—385; — kā pierādījuma veids 354, 356, 380.

Zvērināto tiesas 61.

Dr. jur. Vladimirs Bukovskis

Latvijas Universitātes Civilprocesa katedras profesors

Bukovskis V. Civilprocesamācības grāmata

Visas autora tiesības aizsargātas

______Rīgā, 1955. g._____

Autora izdevums

Content

Bukovskis Vladimirs Civilprocesa mācības grāmata

Priekšvārds.

Satura radītājs.

Ievads.

§ 1. Civilprocesa jēdziens.

PIRMĀ NODAĻA. Vispārīgs vēsturisks pārskats.

I. NODALĪJUMS.

Ceturtais veids legis actio per iudicis postulatiоnem.

§ 4. Vācija.

OTRĀ NODAĻA.

CETURTA NODAĻA.

TREŠA DAĻA. Tiesas spriedumu izpildīšanas kārtība.

Alfabētiskais rādītājs.