Neimanis Jānis

Ievads tiesības

Jānis Neimanis

Ievads tiesībās

Saturs

I nodaļa. Tiesību zinātnes

II nodaļa. Tiesību jēdziens

III nodaļa. Tiesību funkcijas

IV nodaļa. Tiesību skolas

V nodaļa. Sociālās normas

VI nodaļa. Tiesību normas

VII nodaļa. Tiesību normas spēkā esība

VIII nodaļa. Tiesību avoti

IX nodaļa. Starptautiskie un supranacionālie tiesību avoti

X nodaļa. Tiesību akti

XI nodaļa. Tiesību normu jaunrade

XII nodaļa. Tiesību normu un normatīvo aktu sistematizācija

XIII nodaļa. Tiesību sistēmas

XIV nodaļa. Tiesību normu piemērošana

XV nodaļa. Darbs ar faktiskajiem apstākļiem

XVI nodaļa. Darbs ar tiesību normām

XVII nodaļa. Juridiskais siloģisms

XVIII nodaļa. Tiesību normu iztulkošana

XIX nodaļa. Tiesību normu kolīzijas

XX nodaļa. Tiesību tālākveidošana Jēdzienu rādītājs

Tiesību normu rādītājs

Personu rādītājs

Literatūra patstāvīgām studijām

Satura rādītājs

I nodaļa. Tiesību zinātnes

1. Pētīšanas priekšmets un tā apjoms

2. Tiesību zinātnes nozares

II nodaļa. Tiesību jēdziens

1. Tiesību jēdziena definēšanas problēma

2. Tiesības kā likumu kopums

2.1. Netaisnīga likuma problēma

2.2. Nepilnīga likuma problēma

3. Tiesības kā judikatūras atziņu kopums

4. Tiesības kā valsts izdotas tiesību normas

5. Objektīvās un subjektīvās tiesības

5.1. Objektīvās tiesības

5.2. Subjektīvās tiesības

III nodaļa. Tiesību funkcijas

1. Kārtības nodrošināšanas funkcija

2. Brīvības nodrošināšanas funkcija

3. Sociālās drošības nodrošināšanas funkcija

4. Sadarbības un integrācijas funkcija

5. Audzinošā funkcija

IV nodaļa. Tiesību skolas

1. Dabisko tiesību skola

1.1. Antīkās dabiskās tiesības

1.2. Kristīgi teoloģiskās dabiskās tiesības

1.3. Apgaismības (“saprāta”) dabiskās tiesības

1.4. Dabisko tiesību skola mūsdienās

2. Vēsturiskā tiesību skola

3. Jēdzienu jurisprudence

4. Interešu jurisprudence

5. Brīvo tiesību skola

6. Juridiskais pozitīvisms

7. Tīro tiesību mācība

8. Vērtību jurisprudence

V nodaļa. Sociālās normas

1. Normas jēdziens

2. Esamības un jābūtības normas

3. Jabutibas normu kategorijas - sociālās normas

4. Sociālo normu un tiesību normu atšķirības

VI nodaļa. Tiesību normas

1. Tiesību normas jēdziens

2. Tiesību normas struktūra

3. Tiesiskais sastāvs

3.1. Tiesiskā sastāva noteikta pazīme

3.2. Tiesiskā sastāva nenoteikta pazīme

3.3. Tiesiskā sastāva atsevišķu pazīmju savstarpējā saistība

3.3.1. Tiesiskā sastāva kumulatīvās pazīmes

3.3.2. Tiesiskā sastāva alternatīvās pazīmes

3.3.3. Tiesiskā sastāva kumulatīvās un alternatīvās pazīmes

4. Tiesiskās sekas

5. Tiesiskā sastāva un tiesisko seku saistība

6. Tiesību normu veidi

6.1. Pilnīga tiesību norma

6.2. Nepilnīga tiesību norma

6.2.1. Legāldefinīcijas

6.2.2. Norādes

6.2.3. Fikcija

6.2.4. Atspēkojams pieņēmums

6.2.5. Neatspēkojams pieņēmums

7. Ārējās un iekšējās tiesību normas

8. Vispārīgās un speciālās tiesību normas

VII nodaļa. Tiesību normas spēkā esība

1. Tiesību normas spēkā esība laikā

1.1. Tiesību normas spēkā stāšanās diena

1.2. Tiesību normas spēka zaudēšanas brīdis

1.2.1. Termiņa vai nosacījuma iestāšanās

1.2.2. Tiesību normas atcelšana

1.2.3. Stājusies spēkā cita tiesību norma

1.2.4. Regulēto gadījumu izzušana

1.3. Tiesību normas atpakaļvērsts spēks

2. Tiesību normas spēkā esība telpā

3. Tiesību normas spēkā esība pret personām

VIII nodaļa. Tiesību avoti

1. Mācības par tiesību avotiem nozīme

2. Tiesību avota jēdziens

3. Tiesību avotu veidi

3.1. Likumi

3.2. Tiesību principi

3.3. Paražu tiesības

3.4. Judikatūra

3.5. Tiesību zinātne

4. Tiesību avotu klasifikācija

IX nodaļa. Starptautiskie un supranacionālie tiesību avoti

1. Supra- un starptautiskie noteikumi

2. Tiesību avoti Eiropas Savienībā

2.2.1. Primārās Eiropas Savienības tiesības

2.2.1.1. Dibināšanas līgumi

2.2.1.2. Vispārējie tiesību pamatprincipi

2.2.1.3. Paražu tiesības

2.2.2. Eiropas Savienības sekundārās tiesības

2.2.2.1. Regulas

2.2.2.2. Direktīvas

2.2.2.3. Lēmums

2.2.2.4. Rekomendācija un viedoklis

2.2.2.5. Līgumi ar trešajām valstīm

2.2.2.6. Paražu tiesības

2.22.1. Vispārējie principi

2.2.2.8. Pārējās darbības

2.2.2.9. Kopīgie viedokļi

2.2.2.10. Kopīgās akcijas

2.2.2.11. Konvencijas

2.2.3. Eiropas Savienības tiesību un nacionālo tiesību attiecības

X nodaļa. Tiesību akti

1. Tiesību akta jēdziens un veidi

2. Normatīvie tiesību akti

2.1. Normatīvo tiesību aktu veidi

2.1.1. Konstitūcija

2.1.2. Likums

2.1.3. Noteikumi

2.1.4. Saistošie noteikumi 2.2. Tiesību normu hierarhija

3. Normatīvo tiesību aktu klasifikācija

3.1. Ārējie un iekšējie normatīvie akti

3.1.1. Ārējie normatīvie akti

3.1.2. Iekšējie normatīvie akti

3.2. Administratīvie tiesību akti

3.2.1. Administratīvais akts

3.2.2. Valsts pārvaldes iestādes iekšējie lēmumi 3.3. Vispārīgie (pārvaldes) tiesību akti

3.3.1. Uz adresātiem vērsts vispārīgais rīkojums

3.3.2. Uz lietām vērstie vispārīgie rīkojumi

3.3.3. Izmantošanu regulējošie vispārīgie rīkojumi 3.4. Normatīvie līgumi

3.4.1. Publisko tiesību līgums starp publisko tiesību subjektiem

3.4.2. Publisko tiesību līgums starp publisko tiesību subjektu un privāto tiesību subjektu

3.4.2.1. Administratīvais līgums

3.4.2.2. Deleģēšanas līgums

3.4.2.3. Līdzdarbības līgums

3.4.3. Citi normatīvie līgumi

3.4.3.1. Ģenerālvienošanās

3.4.3.2. Darba koplīgums

XI nodaļa. Tiesību normu jaunrade

1. Tiesību normu jaunrades jēdziens

2. Jaunrades principi

3. Jaunrades norise

3.1. Tiesību normu sagatavošana

3.1.1. Iniciatīva

3.1.2. Iniciatīvas analīze

3.1.3. Sākotnējā teksta sastādīšana

3.1.4. Sākotnējā teksta apspriešana

3.1.5. Projekta galīgās redakcijas noformēšana

3.2. Projekta iesniegšana

3.3. Projekta izskatīšana

3.3.1. Likumprojekta izskatīšana

3.3.2. Ministru kabineta noteikumu projekta izskatīšana

3.3.3. Pašvaldības saistošo noteikumu projekta izskatīšana

3.4. Projekta pieņemšana

3.5. Normatīvā akta izsludināšana

XII nodaļa. Tiesību normu sistematizācija

1. Tiesību normu sistematizācijas jēdziens un nepieciešamība

2. Tiesību normu sistematizācijas veidi

2.1. Kodifikācija

2.2. Konsolidācija

2.3. Inkorporācija

3. Tiesību normu sistematizācija Latvijā

XIII nodaļa. Tiesību sistēmas

1. Tiesību sistēmas jēdziens un tās struktūra

2. Tiesību institūti

3. Tiesību nozares

4. Tiesību sistēmu daudzveidība

5. Rietumu tiesību “lielais” loks

5.1. Kontinentālās Eiropas tiesību loks

5.1.1. Izveidošanās

5.1.2. Tiesību avoti

5.1.3. Tiesību normu leģitimitāte

5.1.4. Tiesību izpratne un pielietošanas metodoloģija

5.1.5. Publiskās un privātās tiesības

5.1.5.1. Publisko tiesību būtība

5.1.5.2. Privāto tiesību būtība

5.1.5.3. Publisko tiesību nošķiršana no privātajām tiesībām

5.1.6. Procesuālās tiesības

5.1.7. Tiesību kultūra

5.2. Anglosakšu tiesību loks

5.2.1. Tiesību loka izveidošanās

5.2.2. Tiesību avoti

5.2.2.1. Precedenti

5.2.2.2. Likumi

5.2.2.3. Paražu tiesības

5.2.2.4. Juridiskie raksti

5.2.2.5. Saprāts

5.2.3. Tiesību normu leģitimitāte

5.2.4. Tiesību izpratne un pielietošanas metodoloģija 5 2.5. Procesuālās tiesības

5.2.6. Tiesību kultūra

5 t. Atšķirības starp Anglijas un ASV tiesību sistēmām 5 1. Jaunākās attīstības tendences 5 11. Tiesību kosmopolitizēšanās 5 12. Eiropas Savienības tiesību sistēma

XIV nodala. Tiesību normu piemērošana

1 Tiesību normu piemērošanas jēdziens

2 Tiesību normu piemērošanas stadijas

XV nodaļa. Darbs ar faktiskajiem apstākļiem

1. Faktu konstatēšana

2. Faktu atmešana un papildināšana

3. Faktu novērtēšana

4. Tiesiski nozīmīgo faktu izdalīšana

5. Juridiskie fakti

6. Faktu pārbaude un pierādīšana

6.1. Pierādīšanas principi

6.2. Pierādīšanas līdzekļi

7. Pierādījumu vērtēšana

XVI nodaļa. Darbs ar tiesību normām

XVIII nodaļa. Juridiskais siloģisms

1. Juridiskā siloģisma jēdziens

2. Subsumcija

3. Tiesību piemērošana vienīgi kā subsumcija

XVII nodaļa. Tiesību normu iztulkošana

1. Iztulkošanas nepieciešamība

2. Iztulkošanas jēdziens

3. Iztulkošanas mērķis

3.1. Likumdevēja gribas noskaidrošana

3.1.1. Likumdevēja jēdziens

3.1.2. Likumdevēja gribas noskaidrošana

3.1.3. Atšķirības starp likuma tekstu un likumdevēja gribu

3.2. Likuma gribas noskaidrošana

3.3. Likuma tekstā ietvertās likumdevēja gribas noskaidrošana

4. Tiesību normu iztulkošanas metodes

4.1. Gramatiskā iztulkošanas metode

4.2. Sistēmiskā iztulkošanas metode

4.3. Vēsturiskā iztulkošanas metode

4.4. Teleoloģiskā iztulkošanas metode

4.5. Konstitūcijai atbilstoša iztulkošana

4.6. Iztulkošana atbilstoši Eiropas Kopienu tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumiem, Eiropas Savienības direktīvām

5. Iztulkošanas metožu pielietošanas secība

6. Iztulkošanas rezultātu apkopošana

XIX nodaļa. Tiesību normu kolīzijas

1. Tiesību normu konkurence

1.1. Kumulatlvā konkurence

1.2. Alternatīvā konkurence

1.3. Izslēdzošā konkurence 2. Juridisko kolīziju veidi

2.1. Likumdošanas tehnikas pretrunas

2.2. Vērtējuma pretrunas

2.3. Teleoloģiskās pretrunas

2.4. Principu pretrunas Tiesību normu kolīzijas

1.1. Tiesību normu kolīziju klasifikācija

L2. Tiesību normu piemērošana kolīzijas gadījumā

<.3. Kolīziju normas

1.4. Kolīziju normu veidi

t.4.1. Augstāka juridiska spēka tiesību normas kolīzijas gadījumā ar zemāka |in īcliska spēka tiesību normu jāpiemēro augstāka juridiska spēka tiesību norma (lex superior derogat legi inferiori).

1.4.2. Starptautiskās tiesību normas kolīzijas gadījumā ar nacionālo tiesību normu jāpiemēro starptautiskā tiesību norma (lex internationalis derogat legi iīdtionali).

1.4.3. Vispārējas tiesību normas kolīzijas gadījumā ar speciālu tiesību normu ļ.ipicmēro vispārējā tiesību norma ciktāl to neierobežo speciāla tiesību norma (l<’\ specialis derogat legi ģenerāli).

'.4.4. Laika ziņā vecākas tiesību normas kolīzijas gadījumā ar jaunāku tiesību normu jāpiemēro jaunākā tiesību norma (lex posterior derogat legi priori). i 4.5. Jaunākas vispārējas tiesību normas kolīzijas gadījumā ar vecāku speciālu iiesibu normu jāpiemēro vecāka speciālā tiesību norma (lex posterior ģenerālis non derogat legi priori speciāli)

I Šķietama tiesību normu kolīzija

V V nodala. Tiesību tālākveidošana I Tiesību tālākveidošanas jēdziens I I Tiesību tālākveidošana plašākā nozīmē I .V Tiesību tālākveidošana šaurākā nozīmē ' Tiesību tālākveidošanas nepieciešamība < led/iens “tiesnešu tiesības”

I Tiesību tālākveidošanas veidi

» Uobi likumos un tiesībās

'» I Likuma robs

'» ' Tiesību robs

(> I ikmna robu veidi

/ I iknina roba aizpildīšanas līdzekļi

7.1. Analoģijas slēdziena veidi

7.1.1. Likuma analoģija

7.1.2. Tiesību analoģija

7.1.3. Slēdziens no mazākā uz lielāko

7.1.4. Slēdziens no lielākā uz mazāko

7.2. Slēdziens par pretējo

7.3. Teleoloģiskā redukcija

Literatūras avotu rūdītājs Jēdzienu rādītājs

Tiesību normu un tiesu nolēmumu rādītājs Personu rādītājs

Literatūra latviešu valodā patstāvīgām studijām pie attiecīgajām grāmatas nodaļām

I nodaļa. Tiesibu zinātnes

1. Pētīšanas priekšmets un tā apjoms

1 Tiesību zinātnes pētīšanas priekšmets ir tiesības.[1]

2 Nav noslēpums, ka mūsdienās tiesības tiecas regulēt arvien lielāku sabiedriskās dzīves norišu skaitu. Par to liecina statistikas dati, cik viena gada ietvaros tiek pieņemti jauni likumi.[2] Tādēļ var teikt, ka tiesības iespiežas sabiedrībā gandrīz visās jomās un gandrīz visās tās izpausmes formās.

Latvijā ilgu laiku nepastāvēja nepieciešamība reģistrēt valsts iestādēs personām piederošos, nelielos motorollerus. 2004.gadā šāda prasība tiek ieviesta.

Ministru kabinets tagad ir noteicis kārtību, kādā atlīdzina zaudējumus, kas nodarīti karavīra mantai viņa dienesta pienākumu izpildes dēļ. Līdz. 2004.gadam šāda kārtība netika noteikta.

3 Atsevišķās valstīs straujais tiesību normu skaita pieaugums un sabiedriskās dzīves detalizētā regulēšana tiek vērtēta negatīvi, nodēvējot šo procesu par „normu plūdiem”.[3]

4

Shēma Nr. 1

2. Tiesību zinātnes nozares

4 Pieaugot tiesību jautājuma nozīmei un sarežģītībai, vēsturiski attīstījusies arī tiesību zinātne. Šobrīd tiesību zinātne kā humanitāra zinātne^4 ir sadalījusies dažādās apakšnozarēs, kas vienlaicīgi nodarbojas ar tiesību pētīšanas darbu, piemēram:

1) tiesību dogmatika;

2) juridisko metožu mācība;

3) tiesību filozofija;

4) tiesību teorija;

5) tiesību vēsture;

6) tiesību socioloģija;

7) tiesību salīdzināšana (salīdzinošās tiesības);

8) tiesību politoloģija.

Vienlaicīga tiesību pētīšana bagātina tiesības un nodrošina tiesību tālāku attīstību.

5 Tiesību dogmatika pēta noteiktā sabiedriski tiesiskā formācijā, piemēram, valstī spēkā esošās tiesību normas, to savstarpējās sakarības un sistēmas. Tiesību dogmatika atklāj universitātēs radītās atziņas, pēta šo atziņu atainojumu likumos un realizāciju dzīvē.[5]Tiesību dogmatika nodarbojas arī ar atklātu tiesību jautājumu pētīšanu, analizē likumu efektivitāti un atzīšanu sabiedrībā.

6 Tiesību dogmatikas nenovērtējams palīgs ir juridiskās metodes mācība. Tā atklāj un pēta tās zināšanas, kas nepieciešamas katram tiesību normu piemērotajam: kā atrast piemērojamo tiesību normu, kādu tehniku izmantot tiesību normas piemērošanai, kā panākt taisnīgu un tiesisku rezultātu.[6] Tāpat juridiskās metodes mācība pēta tiesību piemērošanas paņēmienu, pieeju un tehnikas uzlabošanas iespējas. Juridiskās metodes mācība pēta, kā juridiskā praksē tiek piemērotas metodoloģiskās atziņas, kā tās iedarbojas uz citiem aspektiem. Tādējādi teorija un prakse atrodas pastāvīgā mijiedarbībā.

7 Turpretī tiesību filozofija pēta eksistenciālus jautājumus, kurus pati ir izvirzījusi, un mēģina atrast atbildes uz tiem iespējami droši pārbaudāmā veidā.x Tiesību filozofija pēta cilvēka dzīves principus un meklē laika gaitā nemainīgas un ideālas tiesību vērtības. Tiesību filozofija mēģina arī izdibināt tiesību pareizības kritērijus.

Vai pastāv taisnīguma kritēriji un kādi tie ir, lai tiesības būtu spēkā? Cik liela ir cilvēka gribas brīvība? Vai tiesības orientējas uz. pareizs un nepareizs, patiess un nepatiess atšķiršanu? Vai tiesības ir spēkā, jo tās ir pareizus? Šie jautājumi ir uzskatāmi par tiesību filozofijas klasisku sastāvdaļu.

8 Tiesību filozofijas otrs galvenais izpētes objekts ir valsts: tā pēta valsts pastāvēšanu un uzdevumus kā tiesību garantu. Tiesību filozofija analizē valsts leģitimācijas jautājumus un valsts tiesības izstrādāt saistošus noteikumus saviem pilsoņiem. Tiesību filozofijai ir īpaša nozīme krimināltiesībās, jo tā analizē kriminālsoda jēgu un mērķi, kā arī pilsoniskās sabiedrības tiesības attiecībā uz vainīgā tiesāšanu.

Vai mūža ieslodzījums nav cilvēka spīdzināšana, kas pretēja cilvēka pamattiesībām? Vai eitanāzija ir pieļaujama?

9 Tiesību teoriju sauc par smagāko abstrakciju no abstrakcijām.[7] Tiesību teorija attīsta apgalvojumus par to, kas ir tiesības un kā tās strādā.“’ Tādējādi tiesību teorija mēģina iepazīt un aprakstīt tiesības kā tādas.

Tiesību teorija, piemēram, uz.dod šādus jautājumus:

Kas ir tiesības?

Kur atrast tiesības?

Kādēļ tiesības ”ir spēkā”?

Tiesību teorija arī attīsta teorētiskas pamatdefinīcijas par to, kā vajadzētu darboties tiesību zinātnei tiesību strukturēšanā.[8] Tiesību teorija vēlas aprakstīt tiesības teorētiski, tālejoši, necerot uz konkrēta apgalvojuma nostabilizēšanos. Tomēr tiesību teorija kalpo kā izziņas materiāls konkrētos profesionālos problēmjautājumos un tādējādi labākai tiesību izpratnei, labākai tiesību nozīmju un kauzālo faktoru izpratnei. Tādā veidā tiesību teorijas atziņas lieti noder juridiskās metodes mācības teorētiskai apguvei un izmantošanai praksē. Faktiski tiesību teorija atrodas uz tiesību filozofijas, tiesību dogmatikas un metodikas saskares robežas.

Tiesību teorija arī pēta juridisko valodu, tiesību normu struktūru, tiesību jēdzienu, tiesību sistēmas uzbūvi, tiesību piemērošanas metodes.

10 Tiesības nav mirkļa rezultāts, jo tiek veidotas ilgā laika periodā, tādēļ, zinot tiesību attīstību, vieglāk izprotamas tiesības mūsdienās. Tiesību vēsturisko attīstības gaitu, tās struktūru laika griezumā pēta tiesību vēsture.[9]

Tiesību vēsture pēta iepriekšējo laikmetu tiesības un vēsturiskos apstākļus ne tikai šauri nacionāli, bet ņem vērā arī visas pasaules vai noteiktas tās daļas attīstības likumsakarības.

Atklājot Civillikuma tapšanas vēsturi, konstatējams, ka atsevišķa regulējuma saknes meklējamas cariskās Krievijas likumos vai vēl tālāk -romiešu tiesībās. Savukārt, analizējot Darba likuma tapšanas vēsturi un apstākļus, konstatējama Strarptautiskās Darba organizācijas konvenciju normu ietekme.

Noskaidrojot tiesību normu saturu, noder tiesību vēstures zināšanas: kā norma ir radusies, kādēļ tā formulēta tā, kādi sociālie un ekonomiskie apstākļi ietekmēja šādas normas rašanos. Tādā veidā tiesību vēsture sniedz juridiskās metodes mācībai svarīgus pieturas punktus darbā ar tiesību normām.

11 Tiesību socioloģija nodarbojas ar tiesību rašanās sociālo iemeslu pētīšanu.[10] Tās pēta tiesību lomu sociālo procesu norisē, tiesību normu iedarbību, tiesību spēku vai „bezspēcību”. Tā meklē tiesību un sabiedrības kopējos pieturas punktus. Tiesību socioloģija pēta, kāds iespaids ir tiesību lietotāja sociālajai izcelsmei un piederībai sociālajai grupai uz viņa tiesību izpratni. Tiesību socioloģijas pētījumi noder ne tikai zinātniskiem, bet arī praktiskiem mērķiem.

Sabiedrības viedokļa iz.pēte ļauj likumdevējam pieņemt sabiedrības vairākumā atbalstītas tiesību normas. Tomēr uzmanību: sabiedrības noskaņojums var negatīvi ietekmēt likumdevēja darbu un ievilināt likumdevēju populistisku lēmumu pieņemšanā! Svītrojot Notariāta likumā “numerus clausus” principu, likumdevējs pakļāvās sabiedrībā valdošajai neapmierinātībai par zvērinātu notāru pieejamību, taču pieņemtais lēmums neatbilda notariāta darbības pamatprincipiem un radīja jukas notariāta sistēmā. Zvērinātu notāru pieejamība netika atrisināta ar mehāniskiem likuma grozījumiem.

12 Tiesību salīdzināšana (jeb salīdzinošās tiesības) nodarbojas ar citu valstu tiesību izpēti. Tā meklē kopsakarības un atšķirības, pētot nacionālās tiesību sistēmas, tiesību kultūru, tiesību lokus.[11] Salīdzinošās pētniecības rezultātā tiek radīti priekšnoteikumi un priekšlikumi nacionālās tiesību sistēmas papildināšanai vai problēmu atrisināšanai. Tiesību salīdzinošai izpētei ir īpaša nozīme laikā, kad notiek globalizācijas procesi, tiesību sistēmas saplūst un unificējas, zūd fiziskas robežas un pieaug personu mobilitāte.

Tiesību salīdzinoša izpēte ietekmē juridisko metožu mācību, jo tā pārņem citu valstu pieredzi un praksi. Eiropas Savienības dalībvalstu nacionālajās juridisko metožu mācībās tādēļ tiek izdalīta arī īpaša tiesību normu iztulkošanas metode - nacionālo tiesību normu iztulkošana atbilstoši Eiropas Savienības tiesību normām.[12]

13 Tiesību politoloģija pēta tiesības no trīs politoloģiskiem aspektiem.[13] Pirmkārt, tiesību politoloģija apskata politiskās struktūras vai formas no tiesību aspekta, piemēram, tiesiskas valsts struktūrmodeli. Otrkārt, tā vērtē politisko procesu ietekmi uz tiesībām, piemēram, vai tiesas spriež tiesu politiski vai nē. Treškārt, tiesību politoloģija pēta tiesību politiskās funkcijas un saturu. Šajā gadījumā tā analizē jomas un priekšnoteikumus tiesību dinamiskai attīstībai un atbild uz jautājumiem par tiesību iedzīvināšanu noteiktās sabiedriskās dzīves jomās.

Tiesību politoloģija pēta Administratīvā procesa likuma spēkā stāšanās ietekmi uz valsts pārvaldes profesionālo attīstību.

II nodaļa. Tiesību jēdziens

1. Tiesību jēdziena definēšanas problēma

14 Imanuela Kanta atziņa, ka Juristi vēl meklē tiesību jēdzienu”[14], ir aktuāla arī šodien. Jautājums, kas ir tiesības, ir sens, un katrs tiesību zinātnieks ir centies sniegt atbildi uz to. Tādējādi ir radušās neskaitāmas tiesību definīcijas. Atsevišķi tiesību zinātnieki ir pat apvienojušies savos uzskatos, tā radot tiesību skolas un tiesību doktrīnas.

Piemēram, vēsturiskā tiesību skola, dabisko tiesību doktrīna, jēdzienu jurisprudence, interešu jurisprudence, vērtību jurisprudence u.c. Dabisko tiesību skolas pārstāvji atzīst, ka tiesību kodols - tiesību augstākie pamatprincipi izriet tieši no dabas vai cilvēku “būtības” vai “ radošās kārtības”. Savukārt juridisko pozitīvismu pārstāvošie uz.skata, ka tiesības ir tās, kuras rada orgāni, kuri tam ir konstitucionāli pilnvaroti. Parlamentārās valstīs šāda kārtība esot arī morāli leģitimē-ta, jo sabiedrības vairākums izlemj, kādas būs tiesības. Tādējādi tiesības ir nekas cits kā suverēna organizatorisks un valdniecisks instruments.'*

15 Tomēr Latvijas likumi pieprasa, lai juristi atšķirtu, kas ir likums un kas ir tiesības. Tā, piemēram, Valsts pārvaldes iekārtas likuma 10.panta pirmās daļas pirmais teikums nosaka, ka valsts pārvalde ir padota likumam un tiesībām. Tas nozīmē, ka likumdevējs nodala šos divus jēdzienus. Savukārt Satversmes 83.pants paredz, ka tiesneši ir neatkarīgi un vienīgi likumam padoti. Vai tas nozīmē, ka tiesnesim nav jāievēro nekas cits, kā vienīgi likumi?

2. Tiesības kā likumu kopums

16 Vācu tiesību zinātnieks Klauss Adomeits pamatoti norāda,, ja mēs jautātu kādam savam laika biedram, kurš nav jurists, kā un kur var atrast pieeju tiesībām, viņš vispirms norādītu uz likumiem”.[15] Mēs varam pieņemt šo tēzi par pareizu, atzīstot, ka tiesības ir tās, kas ir iekļautas likumos. Tomēr pastāv vairāki iemesli, kādēļ šai juridiskā pozitīvisma garā izvirzītajai tēzei nevarētu piekrist. Pirmkārt, tā ir likumu statiskuma problēma: sabiedriskā dzīve attīstās dinamiski uz priekšu un kādā brīdī likums sabiedrībai svarīgu jautājumu neregulē. Otrkārt, tā ir likuma specifiskās valodas problēma: likumdevējs likumu izteic juridiskos terminos, bet lietotājs tos var izprast savādāk un piemērot savādāk. Nereti likumdevējs atstāj noteiktus terminus ar atvērtu saturu, piemēram, „gādīgs un rūpīgs saimnieks” vai „īpaši nopelni”. Treškārt, vēsturiskas attīstības gaitā var atklāties, ka likums, kurš pieņemot ir ticis atzīts par taisnīgu, vēlāk izrādās netaisnīgs.

2.1. Netaisnīga likuma problēma

17 Strīds par tiesību jēdzienu ir strīds par to, kas ir tiesības.[16] Katram juristam par to ir vairāk vai mazāk skaidrs priekšstats, kurš atklājas viņa praksē. Juridiskās prakses pamatā esošais tiesību jēdziens tiek uzskatīts par pašsaprotamu, bet ikdienas gadījumos, kad to risinājumi ir strīdīgi, tiek uzskatīts par pārāk nekonkrētu un nododamu tiesību teorijas rokās.

18* Neikdienišķos gadījumos tiesību jēdziens izvirzās priekšplānā un kļūst par izšķirošo kāzusa problēmu. Pēc 2.Pasaules kara beigām aktuāla kļuva nacionālsociālistisko ideologu un kara noziegumu īstenotāju veikto darbību izvērtēšana. Kara tribunāls Nimbergā saskārās ar jautājumu, kas ir tiesības, jo lielo vairumu nacionālsociālistisko ideologu un kara noziegumu īstenotāju veiktās darbības attaisnoja šo darbību veikšanas laikā Vācijā spēkā esošie likumi un noteikumi. Ja šādi likumi tiktu uzskatīti par tiesību sastāvdaļu, tad kara noziedznieku rīcība būtu attaisnojama. Taču kara tribunāls pieņēma notiesājošus spriedumus un pamatoja tos ar tēzi, ka apsūdzētajiem, piemērojot pozitīvās tiesības, vajadzēja atpazīt tajās ietverto acīmredzamo netaisnību.[17] Šāda atziņa bija kas jauns, jo tolaik vēl neviens pozitīvās tiesības nenostatīja iepretim pārpozitīvajām tiesībām.

19 Pēc nacionālsociālistiskā laika noziegumu izvērtēšanas pieredzes 1946.gadā vācu tiesību zinātnieks Gustavs Radbruhs (1878.-1949.) formulēja šādu „formulu”: “Konfliktu starp taisnīgumu un tiesisko drošību drīkst atrisināt tādējādi, ka pozitīvajām, ar likumu un varu nostiprinātajām tiesībām ir arī tad augstāks spēks, ja tās ir saturiski netaisnīgas un bezmērķīgas, ja vien pozitīvā likuma pretruna ar taisnīgumu sasniedz tādu nepanesamu apjomu, ka likums kā „netaisnīgas tiesības” atkāpjas taisnīguma priekšā. Nav iespējams novilkt asāku līniju starp likumiskajiem netaisnības gadījumiem un, neraugoties uz nepareizo saturu, tomēr vēl spēkā esošajiem likumiem; kāda cita robežu novilkšana tomēr var tikt uzsākta ar visu bardzību: kur vienlīdzība, kas veido taisnīguma kodolu, piemērojot pozitīvās tiesības, ir tikusi apzināti noliegta, tur likums nav tikai „nepareizās” tiesības, vēl jo vairāk tas paliek vispār bez tiesību dabas. Tad var tiesības, arī pozitīvās tiesības, definēt kā kārtību un noteikumus, kuru jēga ir kalpot taisnīgumam.”[18]

Gustavs Radbruhs

20 Ar jaunu likumiskas „netaisnības” gadījumu saskārās Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa 1968.gadā, kad tā skatīja lietu par Reiha pilsonības likuma 1941.gada 25.novembra 11. rīkojuma spēkā esamību un piemēroja-mību. Minētais rīkojums atņēma no Vācijas emigrējušiem ebrejiem

Vācijas pilsonību. Tiesa atzina šo rīkojumu par spēkā neesošu no pieņemšanas brīža, norādot, ka: „tiesības un taisnīgums nav tikai likumdevēja ieskats. Priekšstats, ka likumdevējs var visu noteikt pēc savas gribas, nozīmētu atgriešanos pie juridiskā pozitīvisma. Tieši nacionālsociālistiskā režīma laiks Vācijā ir iemācījis, ka arī likumdevējs var radīt netaisnību. Tādēļ Federālā konstitucionālā tiesa ir aplūkojusi iespēju neatzīt nacionālsociālistisko “tiesību ” priekšrakstus par spēkā esošām tiesībām, jo tie ir tik atklāti pretrunā ar taisnīguma fundamentālajiem principiem, ka tiesnesis, kurš vēlētos tos piemērot vai atzīt to tiesiskās sekas, tiesību vietā piemērotu netiesības (BVerfGE 3, 58 (119); 6, 132 (198). 11.rīkojums ir pretrunā ar šiem fundamentālajiem principiem. To pretruna ar taisnīgumu ir sasniegusi tik nepanesamus apjomus, ka tie ir aplūkojami kā spēkā neesoši jau no paša sākuma (sal. BGH, Rz.W 1962, 563; BGHZ 9, 34 (44); 10, 340 (342); 16, 350 (354); 26, 91 (93)). Rīkojums nav kļuvis par spēkā esošu tikai tādēļ, ka tas ir ticis piemērots tikai dažus gadus vai ka daži no pilsonību zaudējušajiem atsevišķos gadījumos ir samierinājušies vai piekrituši šiem nacionālsociālistiskajiem pasākumiem. Reiz pieņemtas netiesības, kuras atklāti pārkāpj tiesību konstituējošos pamatprincipus, piemērošanas un izmantošanas ceļā nekļūst par tiesībām. ”2~

2.2. Nepilnīga likuma problēma

21 Likumi nekad nebūs pilnīgi. Sabiedriskās dzīves attīstības spogulī liķiuni novecjg. Teorētiski ir pilnīgi iespējams gadījums, kad nākamajā dienā pēc likuma pieņemšanas rodas jauns sabiedrisko attiecību gadījums, kurš prasa likumisku noregulējumu, taču likumdevējs to nav paredzējis. Tātad likums ir nepilnīgs. Nav noslēpums, ka ikreiz pēc politiskajām vēlēšanām Jaunajiem” valsts varas pārstāvjiem un ierēdņiem ir pamatā jāstrādā ar „vecajiem” likumiem. Šie „vecie” likumi ir saistīti ar pavisam citādiem faktiskajiem apstākļiem, atšķirīgiem, bieži pilnīgi pretējiem politiskajiem un sociālajiem vērtību priekšstatiem. Bez tam lielās kodifikācijas (piemēram, Civillikums, Kriminālprocesa kodekss, Komerclikums) ir radušās atšķirīgos laikmetos. Tie (likumi) ir tikuši grozīti dažādās politiski konstitucionālajās iekārtās, taču sabiedrībai, piemēram, Kriminālprocesa kodekss ar tā atšķirīgo laika elpu ir jāpiemēro mūsdienās, kad izpratne par cilvēciskajām vērtībām ir mainījusies. Tādēļ nav retums, ka vienus un tos pašus priekšrakstus tiesas, tiesību profesori vai valsts pārvalde saprot atšķirīgi.

22 Tiesa vai valsts pārvalde nevar atteikties piemērot likumu tikai tādēļ, ka tas ir nepilnīgs.[19]

Taču tas nenozīmē, ka šādā gadījumā tās var izspriest lietu vienīgi pēc sava ieskata vai spriest pretēji subjektīvi viņuprāt netaisnīgam vai neprecīzam likumam. Tiesai un valsts pārvaldei ir jāatrod risinājums visā tiesību sistēmā. 25 Tādēļ juridiskās metodes mācība sniedz tiesai un valsts pārvaldei iespēju izmantot speciālas metodes, kā atrast risinājumu šādos gadījumos un kā šādas metodes pareizi piemērot.

3. Tiesības kā judikatūras atziņu kopums

23 Romāņu-ģermāņu tiesību lokā likumu radīšanas pirmtiesības pieder likumdevējam. Tomēr, kā iepriekš noskaidrojām, likumdevējs bieži atrodas iedzinēja lomā, jo sabiedrība rada jaunus attiecību veidus, kurus nepieciešams noregulēt. Tāpat arī likumu valodu ir nepieciešams izprast un izmantot konkrētam dzīves gadījumam. Te parādās tiesas spriešanas lielā nozīme. Argumentatīvi un autoritatīvi spēkā esoši tiesu spriedumi nenoliedzami atstāj ietekmi uz likuma normu piemērošanu turpmāk. Tādējādi šādi tiesu spriedumi kļūst par likuma "neoficiālajiem pavadoņiem". Praktizējoši juristi mīl līdzīgās lietās atsaukties uz šādiem spriedumiem, lai pastiprinātu sava viedokļa pareizību. Šādi tiesu spriedumi kļūst par tiesību sastāvdaļu.26

24 Tomēr tiesas vai valsts pārvalde nav pilnvarotas labot likumdevēja kļūdas un to nolēmumi neaizpilda likuma robus, kas radušies politisku kļūdu vai diskusiju dēļ. Tiesa nav tiesīga spriest politisku apsvērumu vadīta.27

4. Tiesības kā valsts izdotas tiesību normas

25 Varam pieņemt, ka tiesības ir valsts radīti obligāti uzvedības noteikumi.28 Patiešām, atskatoties uz pēdējiem piecdesmit gadiem, redzams, ka likumu jaunrades tiesības Eiropā ir uzticētas konstitūcijā noteiktam likumdevējam. Taču, ja par tiesību radītāju atzīst tikai valsti un tās likumdevējorgānu, tad no tiesību matērijas tiek izņemti ārā virkne cilvēkiem sociāli svarīgi noteikumi, piemēram, ģenerālvienošanās vai darba koplīgumi darba tiesiskajās attiecībās. Tātad tiesības nav tikai valsts izdoti likumi, bet arī valsts atzītu subjektu izdoti rīcības noteikumi.

5. Objektīvās un subjektīvās tiesības

26 Tiesību jēdzienu nereti lieto divās tiesiski atšķirīgās nozīmēs.

5.1. Objektīvas tiesības

27 Objektīvās tiesības ir tiesību sistēmā visu spēkā esošo tiesību normu summa neatkarīgi no katras atsevišķās tiesību normas satura.[20]

Tiesības objektīvā nozīmē: krimināltiesības, nodokļu tiesības, civiltiesības u.c.

28 Objektīvās tiesības ir arī katra spēkā esoša tiesību norma atsevišķi.

Satversmes 5.pants: Saeima sastāv no simts tautas prieksstāvjiem.

29 Objektīvo tiesību normas rada pienākumus un subjektīvās tiesības, kas objektīvo tiesību ietvaros ieņem īpašu stāvokli, tādēļ “tīras” objektīvās tiesības nepastāv.[21]

5.2. Subjektīvās tiesības

30 Tiesības subjektīvā nozīmē jeb subjektīvās tiesības piešķir personai tiesības pieprasīt no citas personas aktīvu rīcību vai atturēšanos no tās. Iepretim kādas personas subjektivajām tiesībām noteikti atrodas citas personas pienākums.

Civillikuma 944.panta pirmā dala: Nozaudētas lietas atradējam, ja viņam nozaudētājs zināms, jāatdod tā pēdējam, saņemot no viņa pienākošos atradēja algu (948.p.). Tātad no atradēja pienākuma atdot nozaudētajam tā lietu netieši izriet pēdējā tiesības prasīt lietas atdošanu.

31 Pie subjektīvajām tiesībām īpaši pieskaitāmi civiltiesībās noteiktie dažādi prasījumu pamati.[22]

Civillikuma 1779.pants: Katram ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko viņš ar savu darbību vai bezdarbību nodarījis.

32 Tiesības satur arī konstitucionālās personas pamattiesību normas.[23]

Satversmes 102.pants: Ikvienam ir tiesības apvienoties biedrībās, politiskās partijās un citās sabiedriskās organizācijās.

33 Demokrātiskās valstis personas subjektīvās tiesības ir centrālais tiesību sistēmas un tiesību zinātnes jautājums.34 Subjektīvās tiesības realizācijas galīgā brīvība un iespēja ir atkarīga no tiesu sistēmas efektivitātes un pieejamības. Ja personai nav juridisku iespēju saprātīgā termiņā aizstāvēt savu subjektīvo tiesību vai pieprasīt no citas personas tās subjektīvā pienākuma izpildi, tiesiska valsts nepastāv. Tas attiecas arī uz personas subjektīvajām pamata un cilvēktiesībām. Maldīgs ir uzskats, ka personas subjektīvajām pamattiesībām nav ietekmes uz citām tiesību nozarēm. Citām personām šīs subjektīvās pamattiesības ir jāievēro tāpat kā specifiskajā tiesību nozarē noteiktās subjektīvās tiesības. To sauc arī par pamattiesību trejkāršo ietekmi.[24]

34 Subjektīvās tiesības piešķir personai arī lielu personiskās brīvības laukumu. Subjektīvās tiesības aptver visas šās personas individuāli tiesiski aizsargātās darbības. Šajā laukumā persona ir brīva un tajā iejaukties cita persona ir tiesīga tikai tad, ja tai ir šādas subjektīvas tiesības. Valstis, kas neatzīst personu izpausmes brīvību, nav tiesiskas. Piemēram, nacionālsociālistiskās Vācijas, komunistiskās PSRS vai Vācijas Demokrātiskās republikas, ka arī Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas tiesību sistēmas noliedza indivīda personiskās intereses un brīvības, bet atzina kolektīvismu. Personām nebija tiesas ceļā realizējamu pamattiesību, nebija iespējas vērsties konstitucionālā tiesā un nepastāvēja iespēja apstrīdēt valsts iestāžu lēmumus.[25]

III nodaļa. Tiesību funkcijas

35 Tiesības ir organizatorisks instruments, ar kura palīdzību tiek kārtota un organizēta sabiedriskā dzīve.[26] Tiesību organizatorisko dabu tieši ietekmē politiskie procesi valstī. Lai tiesības organizētu kādu sabiedriskās dzīves jautājumu, nepieciešams pieņemt jaunu likumu. Politisko spēku vairākumam ir jāakceptē šis likuma projekts. Likumu apstiprināšana bieži ir saistīta ar politiskām debatēm. Tādēļ vācu tiesību zinātnieks Bernds Rūters atzīst, ka katra likuma pamatā ir normatīvi nostiprināta politiska griba.18 Tiesību organizatoriskā daba izpaužas sīkāk citās funkcijās.

1. Kārtības nodrošināšanas funkcija

36 Tiesības rada kārtību un paredzamību.39 Tiesības satur „spēles noteikumus”, kuri ir pieņemti sabiedriskās dzīves norišu sakārtošanai. Tiesību normas ir kā šo norišu kanāli, kuros plūst sabiedriskā dzīve. Tādā veidā tiesības cenšas nepieļaut konfliktus sabiedrībā. Ja kāda norise iziet ārpus „kanāla”, var runāt par tiesību pārkāpumu, par darbību, kas vērsta pret sabiedrisko kārtību.

Civillikums nosaka priekšnoteikumus darījumu dalībnieku spējai noslēgt darījumu. Eventuālā darījuma puses, zinot Civillikuma regulējumu, prognozē darījuma noslēgšanas gaitu. Tās, piemēram, pārbauda darījuma otras puses tiesību un rīcības spēju, nepieciešamības gadījumā ieskatoties komercreģistrā vai pieprasot no personas pilnvaru.

Enerģētikas likums paredz elektroenerģijas iepirkšanu no mazajām upju hidroelektrostacijām par paaugstinātu cenu. Privātpersona ievēro šos uspēles noteikumus ” un izveido uz. upes hidroelektrostaciju, aizņemoties finansu līdzekļus bankā un piesaistot papildus partnerus šās ieceres īstenošanai.

37 Kārtības nodrošināšanas funkcija parasti tiek saistīta arī ar konfliktu atrisināšanu.[27] Tiesību mērķis ir atrisināt sabiedrībā radušos konfliktus mierīgā un iepriekš paredzamā veidā. Tam tiesības piedāvā sabiedrībai civilprocesa, administratīvā procesa, disciplinārā procesa vai kriminālprocesa noteikumus. Tiesiskā iekārta aizliedz konfliktus sabiedrībā risināt patvaļīgi. Tādējādi tiek realizēts viens no galvenajiem tiesību mērķiem -

sabiedrības iekšējā miera nodrošināšana.4' Tiesības ļauj atrisināt konfliktus mierīgā ceļā likumā noteiktā formā. Tiesības nodrošina atsevišķa indivīda brīvību pret cita patvaļu.

Cietušais krimināllietā nav tiesīgs patvaļīgi atriebties noziedzīga nodarījuma izdarītājam. Debitors nav tiesīgs patvaļīgi atņemt aizmāršīgam kreditoram māju. Tiem ir jāvēršas tiesā, lai realizētu savas tiesības ar valsts varas palīdzību.

2. Brīvības nodrošināšanas funkcija

38 Tiesības atvēl personai brīvu jomu, kurā tas ir tiesīgs stāties privāttiesiskās attiecībās ar citu personu un izvēlēties šo attiecību veidu. Tādējādi personai tiek piešķirta privātautonomija.42 Persona var piedalīties biedrību, apvienību un sabiedrību darbībā. Tai ir atvēlēta tiesiski aizsargāta rīcības sfēra, kurā tā var izpaust savas intereses un sekot tām. Persona var pati izlemt, vai tā īstenos savas subjektīvās tiesības, piemēram, noslēdzot pirkuma līgumu vai uzteicot darba līgumu, vai apstrīdot darījumu.43

3. Sociālās drošības nodrošināšanas funkcija

39 Tiesības aizsargā ar likumu noteikumiem vājākos un rūpējas par sociālo atšķirību mazināšanu.44 Tiesības garantē sabiedrības atšķirīgo interešu konfliktu atrisināšanu.

Darba tiesības satur normas. kas aizsargā darbinieku: darba devēja uzteikuma gadījumā, ierobežo darba laika ilgumu, aizsargā darbinieku no bīstamas vides darbā, aizsargā jauniešu un sieviešu darba apstākļus.

4. Sadarbības un integrācijas funkcija

40 Tiesības paredz priekšnoteikumus personu savstarpējai sadarbībai. Tās normas ļauj prognozēt šīs sadarbības nosacījumus un turpmāko sadarbības modeli, kā arī riskus.45 Tiesības ļauj izveidot valsti kā lielāko personu savstarpējās sadarbības projektu, kā arī vienkāršu biedrību, kas rūpējas par sporta aktivitātēm kādā lauku pagastā.

41 Tiesības ari var sekmet vairaku valstu savstarpēju sadarbību, piemeram, korupcijas novēršanas jomā, kā ari radīt jaunas valstu apvienības.

Noslēdzot 1951. gada 18. aprīļa Eiropas ogļu un tērauda asociācijas dibināšanas līgumu, tika likts pamats šodienas Eiropas Savienībai.

42 Tiesības var sekmēt politiski sadrumstalotas vai nestabilas valsts izveidošanos par vienotu stabilu respektējamu politisku veidojumu.

Nomainot cariskās Krievijas Vietējo Baltijas civillikumu kopojumu ar Civillikumu, tika sekmēta vienota Latvijas Republikas tiesību normu attiecināšana uz. visu tās teritoriju.

Satversmes juridiskā spēka atjaunošana sekmēja Latvijas neatkarības nostiprināšanos 20. gs. 90-tajos gados.

5. Audzinošā funkcija

43 Tiesības pieder pie sabiedrības kultūras fenomeniem. Tiesību kultūra ietekmē tiesisko sistēmu, tās stabilitāti un autoritāti. Tiesības tiecas uz to, lai tai padotie tās brīvprātīgi atzītu un realizētu.46 Tiesiskā apziņa veicina citu tiesību funkciju īstenošanos, jo bez tiesiskās apziņas un kultūras tiesību normu iedzīvināšana būtu iespējama tikai piespiedu kārtā. Tiesības cenšas audzināt sabiedrības indivīdus, tikai izņēmuma gadījumos piedraudot ar sankcijām.

Shēma Nr.2

46 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 88; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 11

IV nodala. Tiesību skolas

1. Dabisko tiesību skola

44 Dabisko tiesību skola ir vissenākā tiesību skola. Šis skolas pārstāvji uzskata, ka dabiskās tiesības ir “augstākas tiesības, kas zina atbildi uz visiem mūsu jautājumiem, kas tur pretī spoguli pozitīvajām tiesībām, tās ir “īstas” tiesības, kurās piepildās mūsu taisnīguma apziņa, Šī tieši izpaustā taisnības un netaisnības izjūta. Tās ir tiesības augstākajā izpratnē. Tās stāv pāri visām pozitīvajām tiesībām.Tās ir rīcības mērs un sirdsapziņa, tās ir likumu karalis, normu norma.”[28]

45 Jēdziens “dabiskās tiesības” ir daudznozīmīgs. Galvenokārt tāpēc, ka jēdzienu “daba” iespējams izprast dažādi. Kas ar dabu domā sākotni, tam dabiskās tiesības ir cilvēku kopdzīves sākotnējā kārtība. Kas to uztver kā realitāti, tam dabiskās tiesības ir lietu taisnīgums (“lietas iedaba”). Ja uz dabu raugās kā uz vitalitāti, tad dabiskās tiesības kļūst par stiprākā vai varas tiesībām. Tomēr šo jēdzienu var saistīt arī ar saprātu vai garu. Tad dabiskās tiesības top par saprāta tiesībām vai par tiesību ideju. Visas šīs iespējas jau ir atradušas savus pārstāvjus vēstures gaitā.[29]

46 Apmēram 2500 gadus garo dabisko tiesību vēsturi iespējams iedalīt trijos periodos:

1) antīkās dabiskās tiesības;

2) kristīgi teoloģiskās dabiskās tiesības; 49

3) Apgaismības (“saprāta”) dabiskās tiesības.

1.1. Antīkās dabiskās tiesības

47 Pirmie mēģinājumi pamatot dabiskās tiesības bija rodami antīkajā filozofijā (Aristotelis, Platons, Sokrāts, Protagors, Trasimahs, Kalliks). Antīkajā laikā uzskatīja, ka vispārēji spēkā esoši cilvēku rīcības un kopā dzīvošanas pamatprincipi izriet no cilvēku dabas.[30] Šos principus cilvēkiem ir pienākums ievērot, lai dzīvotu saskaņā ar dabu. Tomēr vienotības par šiem principiem nepastāvēja. Platons uzskatīja, ka cilvēka daba pieprasa katras politiskās struktūras hierarhisku uzbūvi, kura būtu līdzīga atsevišķa cilvēka trīs garīgajām daļām: saprātam, disciplīnai un alkatībai. Atbilstoši šim iedalījumam Platona ieskatā viena cilvēku daļa nodarbotos ar valsts pārvaldi, otra daļa - ar drošību un kārtības nodrošināšanu, bet trešā - ar materiālo vajadzību apmierināšanu.[31] Citi atkal mēģināja atvasināt no dabas visu cilvēku tiesību vienlīdzību, jo daba cilvēkiem sniedz līdzīgas garīgas un miesiskas iezīmes, ar kurām tie atšķiras no citām sugām.

48 Saskaņā ar antīkā laika filozofijas atziņām dabisko tiesību avots ir cilvēka saprāta gūtā atziņa par pareizo cilvēku un lietu “dabisko” kārtību.

Jau joniešu dabas filozofijā kosmisko “dabisko” kārtību (physis) uzskatīja par svarīgāku iepretim cilvēku likumiem (nomos). Sofisti (Trāsimahs, Kallikls) turpretī palika pie cilvēka gribas kā tiesību avota. Trāsimahs analizēja faktiski pastāvošo tiesisko stāvokli no socioloģiskā viedokļa kā varas instrumentu: taisnīgums nav nekas cits kā stiprākā priekšrocības. Kallikls gāja vēl soli tālāk. Viņš pārstāvēja tēzi, ka stiprākā tiesības nav nekas cits kā dabiskās tiesības.[32]

1.2. Kristīgi teoloģiskās dabiskās tiesības

49 Viduslaikos kristīgās reliģijas ietekmē uzskati par dabiskajām tiesībām papildinājās ar reliģiskās ticības elementiem. Šā laika teologi (Aurēlijs Augustīns, Akvīnas Toms, Duns Skotus, Okhamas Vilhelms) uzskatīja, ka Dieva griba ir augstāko Dieva doto tiesību avots. Dievs pats dod cilvēkiem noteiktas pavēles, kurām ir lielāks spēks pār zemes likumiem.[33] Kristīgi teoloģiskās dabiskās tiesības tiek pārstāvētas vēl šodien kristīgo baznīcu ietvaros, bet ir zaudējusi ietekmi uz modernajiem pasaules uzskatiem, izņemot islāma pasauli, kur šie uzskati fundamentālistu ietekmē iegūst jaunu nozīmi. Kristīgi teoloģisko dabisko tiesību uzskati pamatojas ticībā, ka Dievs un viņa Atklāsme pastāv. Šie uzskati zaudēja savu nozīmi neskaitāmo starpkonfesionālo strīdu un sabiedrības sekularizācijas ietekmē.'[34]

1.3. Apgaismības (“saprāta”) dabiskās tiesības

50 Apgaismības laikā uzskati par dabiskajām tiesībām kļuva racionālāki. To pamatā bija uzskats, ka dabiskie taisnīguma principi pamatojas saprātā.[35] Lai arī šo priekšstatu jau pārstāvēja antīkajā filozofijā Cicerons, tomēr īstu uzplaukumu tas piedzīvoja 17. - 18.gs., kas bija saprāta tiesību ziedu laiki. Saprāta tiesību nozīmīgākie un ietekmīgākie pārstāvji bija Johans

Althusius, Hugo Grocijs, Tomass Hobss, Samjuels Pufendorfs, Džons Loks, Žans Žaks Russo un Imanuels Kants.50 Nenoliedzami, katram no šiem pārstāvjiem bija sava mācība par dabiskajām tiesībām un to rezultāti atšķīrās, tomēr kopīgs bija viņu argumentācijas veids: no saprāta viedokļa sociālās normas var iegūt vispārēju spēku tikai tad, ja tās iegūst vispārēju piekrišanu sabiedrībā. Tas attiecas uz jebkuru normu, kura atbilst katra cilvēka ilglaicīgajām interesēm.

51 Lai tiesību pamatprincipus pamatotu ar saprātu, nepieciešams, lai tie baudītu vispārēju piekrišanu. Piekrišanu var uzlūkot kā saprātīgu tikai tad, ja tā nāk no vienlīdzīgiem un brīviem cilvēkiem. Tādējādi šā laika dabisko tiesību pārstāvji radīja pieņēmumu par visu cilvēku dabisko vienlīdzību un brīvību.[36] Mūsdienās šis uzskats plaši valda liberālās un demokrātiskās sabiedrībās. Tas paredz, ka visi cilvēki piedzimst brīvi un vienlīdzīgi, bet viņu sociālā stāvokļa nevienlīdzība un brīvību ierobežojumi ir pieļaujami tikai tad, ja par iemeslu tam ir vispārēji pieņemams pamats.

1.4. Dabisko tiesību skola mūsdienās

52 Noziedzīgie nacionālsociālistiskie un komunistiskie režīmi, kuri ignorēja katram cilvēkam piemītošās pamattiesības, 20.gs. rosināja dabisko tiesību idejas atdzimšanu. Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējā cilvēka tiesību deklarācijā un vēlākajos starptautiskajos cilvēktiesību dokumentos tika iekļautas normas, kuras postulēja dabisko tiesību skolas secinājumus normatīvā līmenī.

ANO Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 1.pants: “ Visi cilvēki piedzimst brīvi un vienlīdzīgi savā cieņā un tiesībās. Viņiem ir saprāts un sirdsapziņa, un viņiem ir jāizturas citiem pret citu brālības garā. ”

53 Dabisko tiesību ietērpšana juridiskā formā atšķīra mūsdienu dabisko tiesību skolu no citiem tās attīstības posmiem, kad ar dabisko tiesību ideju aizrāvās domātāji, filozofi, juristi, taču nebija šo tiesību realizācijas mehānisma. Šobrīd dabiskajām tiesībām ir gan politiska, gan juridiska nozīme. Eiropas valstu konstitūcijās ir uzņemtas pamattiesību sadaļas^5*, izveidotas konstitucionālās tiesas, Eiropas Cilvēktiesību tiesa, kas kopumā garantē un attīsta uzskatus par dabiskajām tiesībām mūsdienu izpratnē.

54 Dabiskās tiesības kā “pārlikumīgas” tiesības ir atklājušas arī savas divējādās funkcijas:

1) tās var attaisnot pastāvošas politiskas kārtības spēkā esošos likumus. Tad to ietekme ir konservatīva un sistēmu stabilizējoša;

2) tās var arī kritiski stāties pretī pastāvošajai kārtībai, pieprasot korekcijas. Tad tās ekstrēmā gadījumā attaisno pretošanos, pat revolucionāru sacelšanos pret spēkā esošo “pozitīvo” tiesisko kārtību. Dabiskās tiesības ir vienīgais pamatojums, no kura iespējams juridiski attaisnot revolūciju. Tas ir iemesls, kāpēc doma par dabiskajām tiesībām vēsturē izrādījusies tik noturīga.

Tas, kurš totalitārā, netaisnīgā valstī atsaucas uz dabiskajām tiesībām, attaisno savu revolucionāro pretošanos. Tas, kurš brīvajās demokrātiskajās sistēmās apelē pie dabiskajām tiesībām, iestājas par savu mazākuma dominanti pār vairākuma gribu. Dabiskās tiesības ekstrēmā gadījumā attaisno varas izmantošanu pret pastāvošo kārtību, liekot lietā juridiskus argumentus. Tur slēpjas šī argumenta politiskās iespējas un risks.59

2. Vēsturiskā tiesību skola

55 Vēsturiskā tiesību skola noraidīja dabisko tiesību skolas skaidrojumus par tiesībām, kuras atsaucās uz saprātu un lietu dabu kā tiesību izcelsmes avotu. Vēsturiskā tiesību skola uzskatīja, ka tiesības rodas un attīstās tautas vēsturiskās attīstības rezultātā.60

56 Vēsturiskās tiesību skolas aizsācējs bija Gustavs Hugo (1764. - 1844.), bet redzamākais vēsturiskās tiesību skolas pārstāvis bija Fridrihs Karls fon Saviņjī (1779. - 1861.).61

Fridrihs Karls fon Saviņjī

© www.savigny.de 59Riithers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 416

60 Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 2000, 2.sēj., Nr.6, 169.1pp.; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 451

61 Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā Likums un Tiesības, 2(XX), 2.sēj., Nr.6, 169.lpp.

57 Saviņjl norādīja, ka tiesību normas ir ilgstošas kultūras un nacionāli vēsturiskās attīstības rezultāts, ka tiesības ir vēstures produkts. Saviņjī uzskatīja, ka tiesības izaug no “tautas gara”, ka tiesības ir radušās tautas uzskata, tikumu un ieradumu ceļā, nevis likumdevēja varas realizācijas ceļā. Ja tiesības tiek saistītas ar „tautas garu”, ar kolektīva gribu un apziņu, tad tiesību normas saista atsevišķus kolektīva biedrus bez īpašiem pamatojuma vai realizācijas aktiem.62

58 Saviņjī noraidīja likumdevēja realizētas civiltiesību kodifikācijas ideju, jo uzskatīja, ka tiesības attīstās neatkarīgi no likumdevēja un tikai tiesību zinātne var noteikt, kam jābūt pareizākam.63 Saviņjī jurisprudencei -tiesību zinātnei - piešķīra tiesībradošu spēku, jo uzskatīja, ka vienīgi tiesību zinātne un tiesu prakse var noteikt, vai ieradums ir pieskaitāms pie paražu tiesībām. Tādējādi tiesību zinātne un tiesa pārņem „atlaistā” likumdevēja lomu.

59 Mūsdienās vēsturiskā tiesību skola ir izmantojama, lai pasvītrotu tiesību mainīgo dabu. To ietekmē gan tiesību rašanās vēstures, gan arī mūsu laikmeta sociālie, saimnieciskie, garīgie, kultūras un politiskie strāvojumi. Katra tiesību sistēma ir kopīgās kultūras neatņemama sastāvdaļa. Tādējādi tā ir arī šīs kopīgās kultūras vēstures neatņemama sastāvdaļa. Tomēr jāatzīst, ka vēsturiskā tiesību skola ir romantiski idealizējusi tiesību rašanās vēsturi. Tiesības nav tikai „tautas gara”, zinātnieku un tiesnešu produkts. Tiesības ir vēsturiskās spēka un uzskatu par kopīgās sabiedrības pastāvēšanas „pareizo” un „taisnīgo” cīņas produkts, kurā piedalās nevis „tautas gars”, bet dažādu grupu intereses.

3. Jēdzienu jurisprudence

60 Saviņjī laikabiedrs un sākotnēji arī vēsturiskās tiesību skolas pārstāvis Georgs Fridrihs Puhta (1798. - 1846.) atzina trīs tiesību avotus: tautas garu, likumus un zinātni, tomēr tautas garu Puhta saistīja ar juristu kā zinātniski skolotu „tautas orgānu”, kurš aicināts radīt tiesības. Puhtas uzskatā tiesību zinātne ir galvenais tiesību radīšanas avots.

1 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 451

Georgs Fridrihs Puhta

61 Puhta dzīvoja laikā, kad uzplauka eksaktās zinātnes - matemātika, fizika, loģika. To ietekmē Puhta attīstīja t.s. jēdzienu jurisprudenci. Saskaņā ar šā virziena pārstāvju uzskatiem juridiskie jēdzieni ir pakārtoti citiem juridiskajiem jēdzieniem formālloģiskā jēdzienu piramīdā. Piramīdas augšgalā atradās tiesību jēdziens - „tiesību ideja”. No tās dedukcijas ceļā var izsecināt aksiomas un attiecību dalībniekus, no kuriem savukārt atsevišķas subjektīvās tiesības un visubeidzot atsevišķas tiesību normas. Puhta to visu kopumā sauc par „jēdzienu ģenealoģiju”.64

62 Šādā pilnīgā jēdzienu piramīdā juristam bija jāspēj atrast jebkura jēdziena rašanās avotu un, vadoties no jēdziena, atrast vajadzīgo tiesību normu faktiskajam gadījumam. Jēdzienu piramīda Puhtas ieskatā radītu iespēju no jēdzieniem zinātniskās dedukcijas ceļā radīt tiesības. Skaidra un loģiska jēdzienu struktūra izslēgtu kļūdas un patvaļu normu radīšanas procesā, neņemtu vērā sabiedriskās un politiskās dzīves ietekmi uz normu radīšanu, tādējādi radot tīras un precīzas tiesību normas.65 Puhtas laikā jēdzienu jurisprudencei bija lieli panākumi, jo tā piešķīra 19.gs. sākuma pozitīvajām tiesībām dogmatisku un zinātnisku stāju. Tiesības tika nodalītas no sabiedriskās un politiskās dzīves norisēm un tās tika uzskatītas par tīru jēdzienu loģikas produktu.

63 Tomēr tādējādi tiesību zinātne un tiesību piemērošanas prakse attālinājās no realitātes un vēlāk par to tika nesaudzīgi kritizēta. Jēdzienu jurisprudence neņēma vērā valodas lietojuma nianses, mainīgos sabiedriskos apstākļus, kas ietekmē tiesību izpratni un piemērošanu. Jēdzienu jurispru

63 Raisch P. Juristische Methoden: vom antiken Rom bis zur Gegenwart. Heidelberg: Müller, 1995, S.94

64 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 460

65 Wieacker F. Privatrechtsgeschichte der Neuzeit. 2., neubearb. Aufl., Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1967, S. 400 ff.

dence ir atstājusi arī nozīmīgu ieguldījumu tiesību zinātnē: tās laika apjomīgās, tomēr iekšēji ļoti labi sakārtotās kodifikācijas - Vācijas BGB, Francijas Code civil ir spēkā un tiek lietotas vēl šodien.

64 Pie jēdzienu jurisprudences pārstāvjiem šā dogmatiskā virziena sākumposmā var pieskaitīt arī Rūdolfu Jēringu (1818. - 1892.), kaut gan vēlāk viņš pieslējās interešu jurisprudences pārstāvjiem.

65 R.Jērings bija pārejas posma teorētiķis. Jaunības gados R.Jērings bija jēdzienu jurisprudences pielūdzējs un beigās arī tās noliedzējs. Savā darbā “Geist des rômischen Rechts“ viņš cildināja Puhtas veidotās jēdzienu konstrukcijas, norādot, ka “jēdzieni ir produktīvi, tie pārojas un rada jaunus”.[37] Tomēr šis darbs palika nepabeigts un viņš pēkšņi pievērsās tiesību socioloģiskajai izpratnei. Jēringa ieskatā tiesības ir varas izlietošanas un inte-

Rudolfs fon Jerings

rešu aizsardzības līdzeklis.[38] Viņš uzskatīja, ka subjektīvas tiesības ir tiesiski “aizsargāta interese“.

66 Jēringa otrā galvenā darba "Der Zweck im Recht'’ vadmotīvs bija, ka “mērķis ir visu tiesību radītājs”.[39] Jērings izšķīra egoistiskos, sabiedriskos un valstiskos mērķus. Ar domu, ka mērķis ir visu tiesību radītājs, Jērings aizskāra apjomīgu tēmu, ar kuru vēl šodien nodarbojas gan tiesību teorija, gan juridisko metožu mācība. Tomēr tas palika tikai aizsākuma stadijā, sistēmiski neapstrādāts.

4. Interešu jurisprudence

67 Jautājumu par interešu saistību ar tiesībām rūpīgi analizēja Filips Heks (1858. - 1943.)-[40] Viņa nopelns ir interešu teorijas sistēmiska izstrāde un tiesību rašanās, likumu iztulkošanas un tiesību tālākveidošanas teoriju pamatošana. Heka aizraušanos ar interešu jurisprudenci ļoti ietekmēja R.Jērings.

68 Gan Heks, gan Jērings nodarbojās ar praktisko tiesību zinātni, ar tiesību zinātnes un justīcijas ietekmi uz dzīvi. Tā Heks savā 1932.gadā izdotajā darbā “Begriffsbildung und lnteressenjurisprudenz” norāda, ka “mēs strādājam nevis, lai iegūtu predikātu „zinātne”, bet lai kalpotu dzīvei”.

Filips Heks

69 Heka pētījumu centrālais jautājums bija tiesību iegūšanas problēma, kura rodas tiesneša spriešanas procesā. Līdz tam valdošā jēdzienu jurisprudence ierobežoja tiesnesi tiesību piemērošanas procesā un reducēja šo procesu līdz lietas faktiskā sastāva loģiskai pakārtošanai (subsumciju) atbilstošiem tiesību jēdzieniem. Tiesību sistēma tika saprasta kā hierarhiski pakārtotu tiesību jēdzienu slēgta sistēma. Tomēr Heks tam nepiekrita un norādīja, ka likumi ir katras tiesiskās sabiedrības pretējo materiālā, nacionālā, reliģiskā un ētiskā virziena interešu rezultāti.[41] Šī atziņa viņaprāt ir interešu jurisprudences kodols.

70 Intereses ir arī tiesību pavēļu iemesli („ģenētiskā interešu teorija”). Tādējādi Heka izpratnē loģikas primātu izspiež dzīves izpētes un dzīves vērtējuma primāts.[42] Tiesību normas ir likumdošanas ceļā normatīvi nostiprināti, par saistošiem kļuvuši sabiedrisko attiecību, kas prasa noregulējumu, un interešu konfliktu interešu novērtējumi. Jebkura tiesiska regulējuma pamatā ir noteiktas intereses, kuras likumdevējs pieprasa un vēlas savstarpēji līdzsvarot, un tādēļ pareizā normas izpratne jāiegūst tikai no tās interešu atziņas un nozīmes, ko likumdevējs vēlas tām piešķirt.

71 Interešu konfliktu vienmēr izšķir tiesnesis, atbilstoši likumā paredzētajai interešu vērtējuma izpausmei. Pēc Vācijas Civillikuma spēkā stāšanās tika akcentēta likuma nepilnību problēma un Heks tai aktīvi pievērsās. Viņš kā pirmais sava laikmeta metodiķis atzina likuma robu problēmas nozīmi. Viņš mēģināja radīt tiesnesim precīzus likuma robu aizpildīšanas metodoloģiskos noteikumus. Heks atzina, ka “tiesnesis ir aicināts un viņam ir pienākums likuma robu gadījumā vērtējoši veidot pavēles,bet ja iztrūkst likuma vērtību spriedumi, tad pašam uzņemties šādu vērtēšanu”.[43] Tiesnesis ir saistīts ar vērtību spriedumiem, tomēr viņam ir “likumdevēja” funkcija likuma robu gadījumā. Heks arī atzina tiesnešu tiesību patstāvību un pieļāva kā ieteicamu diskusiju par “tiesneša pilnvarām radīt tiesību noteikumus”.[44]

72 Interešu jurisprudences galvenais trūkums ir tas, ka vienlaicīgi ar jēdzienu „intereses” tiek apzīmētas dažādas un bieži vien savstarpēji pretrunīgas dažādu subjektu (piemēram, ārstu, rakstnieku, rūpnieku) intereses. Netika skaidri nodalītas reāli konkurējošās intereses no likumā normētajiem vērtību spriedumiem.

5. Brīvo tiesību skola

73 Brīvo tiesību skola radās 20.gs. sākumā kā pretreakcija tajā laikā valdošajam likuma pozitīvismam. Uzsverot ideju par “likumu, kurš gudrāks par tā autoru”, 1885.gadā Tūbingenas un Leipcigas universitāšu profesors, vācu procesuālo tiesību zinātnieks Oskars Būlovs publicēja savu darbu “Gesetz und Richteramt”.7' Uzsverot likumdošanas procesa ierobežoto raksturu un likuma nepilnības, Būlovs rakstīja: “Likums ir laicīgas gādības gabals un tas bagātīgi uzzina, cik ierobežots, cik vājš, cik mānīgs tas pats ir.(..) Likums ir tikai sagatavošanās, tiesiskās kārtības panākšanas mēģināt jums. (..) Valsts varas tiesiski organizējošā griba likumā vēl nenonāk līdz noslēgumam: tā pilnīgi iestājas tiesnešu spriedumu rezultātā.”16

74 Bülova ideju par likuma īstenošanos tiesneša sprieduma ceļā pārņēma Eižens Ērlihs. 1903.gadā tika publicēts Černovicu romiešu tiesību profesora E.Ērliha darbs “Freie Rechtsfindung und Freie Rechtswissenschaft”, kas ir uzskatāms par idejisko sākumpunktu brīvo tiesību skolai. Ērlihs līdzīgi Būlovam vērsās pret likumu kā tiesību valdošo formu, kas nosaka tiesību saturu, bet tiesnesi pacēla pāri likumam. Ērlihs uzskatīja, ka “nav nekādas citas tiesiskās drošības kā tiesneša personībā”.[45] Viņa uzskatus galvenokārt ietekmēja Anglijas piemērs, kuru Ērlihs uzskatīja par “brīvo tiesību meklēšanas klasisko zemi”, un Šveices Civillikuma 1.pants, kurš 1902.gadā jau bija projekta stadijā. Šveices Civillikuma 1.panta otrā daļa bija brīvo tiesību skolas pieturas un atbalsta punkts.

75 Agresīvāku vērienu brīvo tiesību skola uzņēma 1906.gadā, kad tika publicēts Hermaņa Ulriha Kantoroviča (1877. - 1940.) darbs “Der Kampf um die Rechtswissenschaft”.[46] Kantorovičs uzsvēra tiesību zinātnes kā tiesību avota raksturu, kas novērš nepilnības un rosina “brīvai tiesībradošai darbībai”.[47] Tiesību zinātnei kā tiesību avotam ir sava “griba” kā pašām tiesībām.

76 Kantorovičs bija visai skeptisks pret “iztulkošanas mākslām” un analoģijas slēdzienu, norādot: ja likumā lietoto vārdu jēga nav viennozīmīga vai arī “nešķiet, ka lēmuma pieņemšanas brīdī pastāvošā valsts vara pieņemtu tādu lēmumu, kādu to prasa likums”, tad tiesnesim ir pienākums “pieņemt tādu nolēmumu pēc savas pārliecības, kādu to pieņemtu pagājušā valsts vara”, bet, “ja tiesnesis nespēj panākt šādu pārliecību, tad viņam ir jālemj

Hermanis Ulrihs Kantorovičs

pec brīvam tiesībām”, savukart “ārkārtīgi samudžinātos” gadījumos - pat pēc “patvaļas”.[48]

77 Kantorovičs uzskatīja, ka “mums ir nepieciešami tiesneši, kuri ir tuvi gan ar gaisā esošajiem valdošajiem tiesību uzskatiem, gan ar dzīves faktiem un blakus tiem - zinātņu atziņām.”[49]

78 Kantoroviča laikabiedrs Ernsts Fuhss (1859. - 1929.), arī brīvo tiesību skolas pārstāvis, savā 1908.gadā izdotajā rakstā “Recht und Wahrheit in unser er heutigen Justiz” kritizēja Vācijas Augstākās tiesas spriedumus kā “vācu filoloģiski - dialektiskās jurisprudences” izpausmi: “sekojot glosatoru jurisprudencei, tiesību zinātne atrodas vēl dziļākā dedukcijas un spekulāciju sholastikā”. Pretēji tam Fuhss uzslavēja Parīzes Kasācijas tiesas “patiesi parauga vērto socioloģisko jurisprudenci”. Fuhss atbalstīja aicinājumus iekļaut katrā likumā Šveices Civillikuma 1.pantu.[50]

79 Brīvo tiesību skolas pārstāvji uzskatīja, ka ciešā saite ar pozitīvo likumu ekonomisko, sociālo un politisko pārmaiņu laikā nespēj sniegt taisnīgu spriedumu, tādēļ ir jāatļauj tiesnesim grozīt likumu, ja to pieprasa taisnības principi. Likums, pirmkārt, tiek realizēts ar tiesneša spriedumu, un tiesnesis ir brīvs, aizpildot likuma nepilnības, tiesnesim piemīt „karaļa” brīvība un tas nostāda tiesnesi pāri likumam.

80 Brīvo tiesību skolas tēzes neatzina tiesneša padotību likumam un varas dalīšanas tiesībteorētisko, konstitucionāli tiesisko un politisko nozīmi. Mūsdienās tiesnesis nav „karaliski” brīvs arī tad, ja likumā ir nepilnība, jo viņš ir saistīts ar likumā ietverto likumdevēja plānu (vērtību mērogiem). Arī aizpildot likuma robus, tiesnesim ir jāievēro spēkā esošās tiesības, kas kalpo par robežu viņa veiktajai tiesību tālākveidošanai.

6. Juridiskais pozitīvisms

81 Juridiskā pozitīvisma doktrīna radās dabas zinātņu un tehnikas attīstības uzplaukuma laikmetā. Šī doktrīna uzskatīja, ka tiesības ir spēkā nevis tādēļ, ka tās atzīst tiesību adresāti, bet gan tādēļ, katās rada noteikta institūcija noteiktā procedūrā^51 Tiesības ir tikai normu kopums, kuru spēks nav atkarīgs no tā, vai tās tiek atzītas par labām. Tas ir juridiskā pozitīvisma

skolas idejiskais kodols. Pastav vairakas juridiska pozitīvisma teorijas (svarīgākās):

1) tiesību imperatīvteorija;

2) atzīšanas teorija;

3) likuma pozitīvisms;

4) tiesību reālisms;

5) tīro tiesību mācība;

6) H.L.A. Harta teorija.[52]

82 Tiesību imperatīvteorijas pārstāvji (Džeremijs Bentams, Džons Austins) uzskatīja, ka tiesības ir augstākās valsts autoritātes pavēļu summa.[53]

Džeremijs Bentams (ap 1790. gadu)

83 Atzīšanas teorijas pārstāvji (Ernsts Rūdolfs Bīrlings, Georgs Jellineks) uzskatīja, ka tiesību normu spēks ir atkarīgs no tiesiskās sabiedrības vai tiesību piemērotāja.[54]

Georgs Jellineks

84 Likuma pozitīvisma pārstāvji (Karls Bergboms, Gustavs Radbruhs pirms nacionālsociālisma laikmeta) atzina, ka tiesības ir valsts likumdevēja izdoto likumu summa.87

85 Tiesību reālisma pārstāvji (Olivers W. Holms, Bendžamins Nātans Kardozo, Karls Levelins) uzskatīja, ka tiesības ir tiesu un valsts ierēdņu individuālo lēmumu summa.88

Bendžamins Kardozo

86 Tīro tiesību mācības pārstāvji (Hanss Kelzens, Ādolfs Merkls) uzskatīja, ka tiesības ir tiesību normu sistēma, kuru spēks ir atkarīgs no augstākās normas.89

87 H.L.A. Harta teorija par tiesībām saprot attiecību noteikumu un pilnvarojošo normu kopīgu, kompleksu saspēli.90

Herberts Lionels Adolphus Harts

87 Koller R Theorie des Rechts. 2., verb. lind erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 141 88turpat, S. 142

89 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 476; Koller R Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 151* ff.

90 Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 162 ff.

88 Visas juridiska pozitīvisma teorijas apvieno kopīgas iezīmes:

1) tās nodala tiesības no morāles. Tiesības ir spēkā arī tad, ja uzskati par tām nesaskan ar morāles priekšstatiem. Tiesību jēdziens nekādi netiek saistīts ar morāles normām;

2) tiesību zinātnes uzdevums ir pētīt pozitīvās tiesības un skaidrot tās, nevis diskutēt par to, kā būtu jābūt. Tiesību normas tiek aplūkotas tikai no faktiskā viedokļa.

89 Juridiskā pozitīvisma idejas ir tikušas pamatoti kritizētas no šādiem aspektiem:

1) tiesību kā kailu likuma normu uzlūkošana bez to sasaistes ar taisnīguma un morāles principiem ir novedusi cilvēci pie tā, ka visbriesmīgākie režīmi pasaulē savu necilvēcīgo rīcību var attaisnot ar tiesību normām;

2) pozitīvo tiesību pamatā atrodas neskaitāmi morāles principi, kuri ne vienmēr ir rakstīti un ne vienmēr pilnīgi ietverti tiesību normās.

7. Tīro tiesību mācība

90 Hanss Kelzens (1881. - 1973.) izstrādāja mācību par tiesībām, kuras būtu brīvas no reliģiskiem, dabas zinātņu, ētiskiem, socioloģiskiem un politiskiem elementiem - “tīrām tiesībām”. [55] Kelzens nodalīja esamības normas no jābūtības normām, uzskatot, ka tieši pēdējās ir tiesību normas, jo tām ir sankciju normu forma.[56] Kelzena uzskatā tiesību zinātnes uzdevums bija vienīgi pazīt un saprast pozitīvās tiesības, bet nevis tās vērtēt.[57]

Hanss Kelzens

Tiesību piemērošana vairs nebija tiesību zinātnes, bet gan tiesību politikas joma, jo tiesību piemērošana konkrētā gadījumā ir piemērotāja tiesībpoli-tisks gribas izpaudums.

91 Kelzens, tāpat kā visi citi tiesību zinātnieki, pētīja jautājumu, kādēļ tiesības ir spēkā. Kelzens izmantoja zināšanas par tiesiskās iekārtas uzbūvi un uzskatīja, ka tiesību normas ir izkārtotas daudzpakāpju sistēmā - hierarhijā, kurā katra zemākas pakāpes tiesību norma var norādīt uz (ir pakārtota) augstākas pakāpes tiesību normu. Tiesību normu hierarhijas augšgalā atrodas “pamatnorma” - konstitūcijas norma.[58] Taču tas neatbild uz jautājumu, kādēļ ir spēkā konstitūcijas normas? Kelzens uzskatīja, ka “pamatnorma” ir viena, nerakstīta augstākā spēka norma, kura pilnvaro normu radošu institūciju izdot tālāk citas normas.

92 Kelzens arī secināja, ka tiesības ir vienota, dinamiska sistēma, kurai ir raksturīga hierarhiska tiesību normu un normu izdevēju sakārtotība.[59]

8. Vērtību jurisprudence

93 Mūsdienās dominējošā tiesību skola ir vērtību jurisprudence. Vērtību jurisprudences redzamākais pārstāvis bija Karls Larencs (1903. - 1993.). Vērtību jurisprudences skolas ieskatā%vērtību jurisprudence ir interešu jurisprudences tālākas attīstības posms.

94 Šās tiesību skolas pārstāvji cenšas saskatīt juridiskajos jēdzienos vērtības. Vērtību jurisprudences pārstāvji uzskata, ka nav tik būtiska nozīme piešķirama vēsturisko likumdevēja interešu izpētei, cik daudz jāvelta uzmanība tā laika interešu “pārvērtēšanai” no šodienas, tiesību piemērošanas brīža viedokļa. Vērtību jurisprudence tiesību piemērotāju (tiesas, valsts pārvaldes) un likumdevēja darbību uzlūko kā vērtējošu. Tiesību piemērotājs ikdienas darbā saskaras ar daudziem jēdzieniem, kuri ietverti tiesību normas tiesiskajā sastāvā. Šie jēdzieni ir ar atšķirīgu saturisko noteiktību un katra norma (arī kāda tās pazīme) slēpj sevī noteiktu vērtību. Piemēram, Bērnu tiesību aizsardzības likuma normas paredzētas bērna kā pamatvērtības aizsardzībai. Tāpat likumdevējs bieži vien izmanto normu sastādīšanā nenoteiktos tiesību jēdzienus, piemēram, „labi tikumi”, „svarīgs iemesls”. To piemērošana ikdienas gadījumam prasa vērtējumu. Šāda vērtējuma došana nav patvaļīga. Tā ir piesaistīta noteiktiem kritērijiem. Minētie kritēriji ir meklējami stabilā judikatūrā, valsts pārvaldes praksē, tiesību zinātnē, arī - konstitūcijā. Šādā konkretizācijas procesā abstraktās vērtības iegūst skaidras aprises. Šīs aprises atkarībā no sabiedriskās dzīves attīstības var mainīties un pieskaņoties jaunajai vērtību izpratnei sabiedrībā.

95 Vērtību jurisprudence akcentē tiesību normu satura noskaidrošanu ar „objektīvi-teleoloģisko” kritēriju palīdzību. Pie tiem pieskaitāmi „objektīvie tiesību mērķi”, vienlīdzības princips un doma par regulējuma pienācīgu piemērošanu.[60]

96 Mūsdienās pastāv virkne citu uzskatu grupu un strāvojumu, kuri satur atšķirīgu pieeju tiesību dogmatikas un tiesību metodoloģiskajiem jautājumiem.[61]

V nodaļa. Sociālās normas

1. Normas jēdziens

97 Jēdzienu „norma” lieto ne tikai tiesību zinātnēs, bet arī sociālajās zinātnēs, teoloģijā, filozofijā, tehniskajās un dabaszinātnēs. Vārds „norma” latīņu valodā nozīmē leņķi, mēru. Cilvēku savstarpējās attiecībās norma ir cilvēka rīcības pārbaudes un novērtējuma mērs.[62] Normas jēdzienu var apskatīt no diviem aspektiem, ņemot vērā normas jēdziena atšķirīgo nozīmi.

2. Esamības un jābūtības normas

98 No vienas puses, pastāv esamības normas. Tās var saukt arī par „dabas likumiem”. Esamības normas tikai attēlo (apraksta) esošās pasaules faktus. Šīs normas ir nemainīgas un, ja kāds notikums iestājas, kurš neatbilst tām, tad tas tiek noliegts.[63]

99 Pretēji esamības normām, kuras attēlo esošās pasaules faktus, jābūtības normas pamatojas uz cilvēka radītām normām. Tie ir pareizo attiecību likumi, pareizās domāšanas un rīcības likumi, un tie veido labākas pasaules būvniecības plānu.[64]

Esamības likums: dabas likums, piemeram, fizikas likums, loģikas likums.

Jābūtības likums: attiecību likums, piemēram, “tu nedrīksti nogalināt”.

3. Jābūtības normu kategorijas - sociālās normas

100 Izšķir trīs jābūtības normu kategorijas:

1) morāle;

2) tikumi;

3) tiesības.[65]

101 Šīs jābūtības normas seko mums katrā mūsu sabiedriskās dzīves norisē un regulē mūsu attiecības ar citām personām jeb sociālo kārtību^11'" So normu ievērošana tiek nodrošināta ar sociālu reakciju (atlīdzību vai sodu). Šīs sankcijas var sekot no citiem sabiedrisko attiecību dalībniekiem vai tām personām, kuras ieņem noteiktu varas pozīciju. Zinot šīs normas, mums kļūst iespējams prognozēt citas personas izturēšanos. Šādas normas sauc par sociālajām normām.

102 Morāle jeb tikumības normas nosaka cilvēka sirdsapziņas pienākumus. Tikumības normas orientē cilvēku uz tikumiski Labo un Pareizo.[66] Labā un Pareizā jautājums ir filozofijas darba lauks. Vienotas atbildes nepastāv, jo filozofijas sniegtās atbildes ir cieši saistītas ar tā laika sabiedrības kultūrvidi. Morāles normas veido pati sabiedrība, realizējot savu iekšējo apziņu saskatāmā veidā.

20.gs. sākumā likās neiespējama vīrieša un sievietes kopdzīve bez laulības, tad šobrīd Eiropā tā netiek pat morāli nosodīta.

Te var runāt par sabiedrisko morāli, kura izpaužas valdošajos uzskatos par tikumiski Pareizo. Sabiedrisko morāli ietekmē sabiedriskās institūcijas, cilvēku vadošās sociālās grupas. Sabiedriskā morāle mainās laika gaitā. to ietekmē sabiedrības dzīves apstākļi, politiskie notikumi un citi apstākļi.

103 Tiesību normu jaunrades procesā morāles un ētikas normu ievērošanai ir liela nozīme.

Izstrādājot dabas vidi aizsargājošas tiesību normas, rodas jautājums, ciktāl cilvēks ir tiesīgs iejaukties dabas vidē un ciktāl dabas vide ir jāsargā no cilvēka iejaukšanās.

Ētikas jautajums ir aktuals, iz.stradajot tiesību normas, kas skar gēnu tehnoloģijas.

104 Morāles normas tiek nereti iekļautas tiesību normās, lai pastiprinātu to saistošo raksturu un nostiprinātu noteiktas morālas vērtības visaugstākajā līmenī vai arī palīdzētu tiesību piemērotājam sarežģītus neviennozīmīgus gadījumus atrisināt, ievērojot ne tikai tehniskos tiesību risinājumus, bet arī morāles kategorijas.

Darījums, kas noslēgts pretēji labiem tikumiem, nav spēkā. Labi tikumi ir ģenerālklauzula, kuras aizpildīšana ar saturu ir atstāta tiesību piemērotāja ziņā. Tomēr tas nenozīmē, ka šādas klauzulas piemērošanā tiek pieļauta patvaļība.

105 Likumdevējam ir jāievēro arī tikumi jeb sabiedriskās normas, lai tā radītās tiesību normas akceptētu sabiedrības vairākums. Morāles un tikumu normas ne vienmēr noteikti saskan.

Mūsdienās vēsturiskā ieraža tēvam pārdot savu meitu šķiet augstākā mērā amorāla.

4. Sociālo normu un tiesību normu atšķirības

106 Sociālo un tiesību normu atšķiras, ievērojot šādas pazīmes:

1) rašanās veids;

2) formalizācijas pakāpe;

3) redakcionāls noformējums;

5) adresāts;

6) iedarbības veids (sankcijas).

107 Sociālās normas sevī ietver attiecību standartu, to noteikumus un mēru. Sociālās normas ir informatīvi attiecību noteikumi, turpretī tiesību normas varam atzīt par formalizētām normām. Tiesību normas veido sevī stingri formālu kodificētu normu sistēmu.

108 Sociālās normas rodas sabiedriskas vienošanās vai noteiktu darbību vienādas praktizēšanas ceļā. Tiesību normas rodas noteiktā tiesību jaunrades ceļā.

109 Sociālās normas attiecas uz neskaidri identificējamu vispārību. Turpretī tiesību normu adresāts ir konkretizēts ar noteiktām pazīmēm, piemēram, kādas nacionālas valsts iedzīvotāji, karavīri, auto apmācības instruktori.

110 Sociālās normas ir spēkā un paliek spēkā tik ilgi, kamēr tās izmanto sociā

lo attiecību situācijās. Tiesību normas ir spēkā tik ilgi, kamēr tās atbilst citām tiesību normām.

111 Sociālās normas piemēro vispārēji visa sabiedrība, taču tiesību normu piemērošana piekrīt tam īpaši izveidotām institūcijām un orgāniem, piemēram tiesai un valsts pārvaldei. Nereti tiesību normas tiek piemērotas piespiedu kārtā.11)6

112 Sociālo normu sankcijas parasti izpaužas kā pārkāpēja izstumšana no sociālās vides vai tā sabiedriska ignorance. Tiesību normu sankcijas ir konkrētas, skaitliskas un procesuāli saistoši noteiktas. Reakciju teorija norāda, ka tiesību normai tās tiesību kvalitāti piešķir tieši reakcija uz kādu sociālo darbību vai tās pārkāpumu.[67]

VI nodala. Tiesību normas

1. Tiesību normas jēdziens

113 Saskaņā ar mūsdienu tiesību izpratni tiesību norma ir abstrakts, vispārīgs un saistošs sabiedrības uzvedības priekšraksts.[68] Tiesību normas attiecas uz visiem sabiedrības locekļiem un uz abstraktu vairākkārtēju gadījumu skaitu. Tiesību norma nav domāta atsevišķa indivīda vienreizēja gadījuma regulēšanai. Tiesību norma attiecas ne tikai uz vienu konkrētu situāciju, bet uz visām tiesību normā ietvertajām abstrakti aprakstītajām situācijām.

Darba likuma 63.panta trešā dala: Bērniem (vispārēji - katram bērnam) par darbu (abstrakti - par avīžu pārdošanas darbu, par saldējuma pārdošanas darbu u.c.) samaksā atbilstoši paveiktajam darbam.

114 Tiesību normas satur zināmus nosacījumus, kuru izpilde ir tiesisko attiecību rašanās pamats. Ar tiesību normu palīdzību, ievērojot taisnīguma un vienlīdzības principus, valsts panāk gan esošas, gan potenciālas interešu konfliktsituācijas atrisinājumu sabiedrības ietvaros.

115 Tiesību normas ir jānošķir no cita individuāla regulējuma, kas attiecas uz individuālu gadījumu vai noteiktām atsevišķām personām.

Pirkuma līguma noteikumi, kuri ir saistoši pirkuma līguma pusēm.

Tiesas spriedums, kurš ir saistošs lietas dalībniekiem.

Administratīvais akts - lēmuma par sabiedrības ar ierobežotu atbildību “ABC” reģistrāciju noteikumi attiecas uz. individuālu personu - šo juridisko personu un regulē noteiktu situāciju.

2. Tiesību normas struktūra

116 Tiesību avotu daudzveidības sekas ir tiesību normu daudzveidība. Tomēr daudzveidīgajām tiesību normām ir kopīga iezīme - to struktūra.[69] Tiesību normas struktūra tiesību piemērotājam ir obligāti jāzina, jo tikai šīs zināšanas Jauj tiesību normu analizēt un piemērot pareizi. Ja tiesību piemērotājs nezina tiesību normas struktūru, viņš noteikti pieļaus kļūdu to piemērošanā. Kļūda tiesību normu piemērošanā noved pie tiesiskuma principa pārkāpuma un tādējādi - veikto darbību nelikumības.

117 Katra pilnīga tiesību norma sastāv no:

1) tiesiskā sastāva;

2) tiesiskajām sekām.[70]

Tiesību normas sastāvdaļas savstarpēji saista vārdi „vajadzēt” vai „varēt”.[71]

Shēma Nr.3

3. Tiesiskais sastavs

118 Tiesiskais sastāvs satur pazīmes (priekšnoteikumus), kuru izpildes gadījumā iestājas tiesiskās sekas.[72] Normas tiesisko sastāvu veido dažādas tiesiskā sastāva pazīmes. Tiesiskā sastāva pazīme ir atsevišķs vārds ar tā izteiksmi. Tiesiskā sastāva pazīmes var būt ar atšķirīgu precizitāti, vairāk vai mazāk noteiktas, kā arī var būt kumulatīvas vai alternatīvas.[73]

Shēma Nr. 4

Shēma Nr. 5

3.1. Tiesiska sastava noteikta pazīme

119 Tiesiskā sastāva noteikta pazīme ir tāda, kurai nav nepieciešama definīcija.[74] Šādas pazīmes ir nedaudzas: skaits, apmērs vai svars.

Civillikuma 219.pants: Nepilngadība abu dzimumu personām turpinās tik ilgi, kamēr tās sasniedz astoņpadsmit gadu vecumu.

Pazīme “astoņpadsmit” ir tiesiskā sastāva noteikta pazīme. Pazīme “gadu" vairs nav noteikta, jo dienu skaits gadā ir mainīgs.

3.2. Tiesiskā sastāva nenoteikta pazīme

120 Tiesiskā sastāva nenoteikta pazīme ir tāda, kurai ir nepieciešama definīcija. Tiesiskā sastāva nenoteiktās pazīmes iedalās:

1) aprakstošas pazīmes;

2) normatīvas pazīmes.[75]

Shēma Nr. 6

121 Tiesiska sastava aprakstošas pazīmes atsaucas uz redzamiem objektiem vai to īpašībām, piemēram, māju, cilvēku, automašīnu, zilu krāsu.[76]

Civillikuma 841.pants: Lietas ir ķermeniskas vai bezķermeniskas. Tātad “lieta ” ir tiesiskā sastāva aprakstoša pazīme.

122 Tiesiska sastava normatīvas pazīmes prasa vērtējumu, piemeram, labi tikumi, laba ticība.117

Civillikuma 1415.pants: Neatļauta un nepieklājīga darbība, kuras mērķis ir pretējs reliģijai, likumiem vai labiem tikumiem, vai kura vērsta uz to, lai apietu likumu, nevar būt par tiesiska darījuma priekšmetu; tāds darījums nav spēkā. Šajā piemērā pazīme “labiem tikumiem ” prasa vērtējumu.

Civillikuma 1849.pants: Parādnieks, no kura prasa izdot noteiktu svešu lietu, nevar atsaukties uz noilgumu, ja pretējā puse pierāda, ka viņš vai viņa priekšgājējs nav pa visu noilguma laiku valdījuši šo lietu labā ticībā. Šajā piemērā pazīme “labā ticībā ” prasa vērtējumu.

123 Kā redzams no piemēriem, ne vienmēr ir uzreiz skaidrs, vai pazīme ir aprakstoša vai normatīva, jo tās kā jēdzieni viena otru neizslēdz. To var salīdzināt ar balto un dzelteno krāsu. Ja kaut kas ir pilnīgi balts, neviens to neuzskatīs par dzeltenu un pretēji. Bet kā ar bēšīgu krāsu? Viens to pieskaitīs vēl baltai krāsai, bet cits - dzeltenai.

Krimināllikuma 327.pants. Dienesta viltojums

(1) Par dokumenta viltošanu vai par apzinātu viltota dokumenta izsniegšanu vai izmantošanu, ja to izdarījusi valsts amatpersona, -

soda ar arestu vai ar piespiedu darbu, vai ar naudas sodu līdz divdesmit minimālajām mēnešalgām.

Vai “dokuments” ir aprakstoša vai normatīva pazīme? No vienas puses, dokuments ir redzams objekts, bet, no otras puses, jēdziens “dokuments” prasa vērtējumu. Tādēļ šeit virkne autoru uzskata, ka tā ir aprakstoša pazīme, bet dala - ka tā ir normatīva pazīme.

3.3. Tiesiskā sastāva atsevišķu pazīmju savstarpējā saistība

3.3.1. Tiesiskā sastāva kumulatīvās pazīmes

124 Tiesiskā sastāva kumulatīvās pazīmes ir tās, kas obligāti nepieciešamas, lai iestātos tiesību normā paredzētās tiesiskās sekas.118

Civillikuma 1775.pants: Katrs zaudējums, kas nav nejaušs, ir jāatlīdzina.

117 Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 43; Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošana. 2.pārstr.izd. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000, 31.1pp.; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 6

118 Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 7

Shēma Nr. 7

Tiesiskās sekas “ir jaatlīdzina ” iestājās tikai tad, ja, pirmkārt, pastāv zaudējums un, otrkārt, to nav nejaušs.

3.3.2. Tiesiskā sastāva alternatīvās pazīmes

125 Tiesiskā sastāva alternatīvās pazīmes ir tās divas pazīmes, no kurām tikai viena ir nepieciešama, lai iestātos tiesību normā paredzētās tiesiskās sekas.119

Civillikuma 1703.pants: Pret galvinieku celt prasību tūliņ var arī tad:

1) ja galvenais parādnieks atrodas prombūtnē vai galvinieks nevar uzdot viņa dzīves vietu;

2) ja ir pierādīta galvenā parādnieka faktiskā maksātnespēja vai par viņa mantu jau atklāts konkurss.

Shēma Nr. 8

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 8

Izskatāmajā gadījumā ir pietiekami, lai no četrām tiesiskā sastāva pazīmēm pastāvētu tikai viena. Ja tiesiskā sastāva kumulatīvās pazīmes savstarpēji ir saistītas ar saikli „un”, tad alternatīvās pazīmes ir saistītas ar saikli „vai” jeb var pieņemt, ka tās ir saistītas ar saikli „vai”.

3.3.3. Tiesiskā sastāva kumulatīvās un alternatīvās pazīmes

126 Nereti tiesību normas tiesiskais sastāvs satur kā kumulatīvas, tā arī alternatīvas tiesiskā sastāva pazīmes.[77]

Civillikuma 1405.pants: Darījumi, ko taisījušas tiesību vai rīcības nespējīgas personas, nav spēkā. Shēma Nr. 9

4. Tiesiskas sekas

127 Tiesību normas tiesiskās sekas norāda uz to, kas notiks, ja izpildīsies normas tiesiskais sastāvs.[78] Piemēram, krimināltiesību normas tiesiskās sekas ir kriminālsoda piemērošana. Civiltiesību normas tiesiskās sekas var būt lietas atdošana, zaudējumu atlīdzība, pirkuma maksas samaksa, īres maksas samaksa u.tml. Administratīvo tiesību normas tiesiskās sekas var būt nodokļa samaksa, būves nojaukšana. Bieži vien uzreiz nav atpazīstamas, kuras īsti ir tiesību normas tiesiskās sekas un kurš ir tiesiskais sastāvs.

Civillikuma 1778.pants: Prasīt zaudējumu atlīdzību var tiklab pats cietušais, kā arī viņa mantinieki.

Šādos gadījumos tiesību normu ir ieteicams pārformulēt, izmantojot shēmu: ,ja..., tad....”

Tādējādi Civillikuma 1778.pants skanētu: ja kāds ir pats cietušais vai viņa mantinieki (tiesiskais sastāvs), tad (tiesiskās sekas) viņš/viņi var prasīt zaudējumu atlīdzību.

5. Tiesiskā sastāva un tiesisko seku saistība

128 Tiesību normas tiesiskais sastāvs un tiesiskās sekas var būt divējādi savstarpēji saistīti.[79]

Shēma Nr. 10

129 Ja dotā tiesiskā sastāva gadījumājiesisko seku iestāšanās ir obligāta, tad tā ir imperatīva tiesību norma. Šajā gadījumā tiesību piemērotājam nav nekādu iespēju izvairīties no tiesisko seku iestāšanās.

130 Ja tiesību normas piemērotājs var izvēlēties, izmantot iestājušās tiesiskās sekas vai nē, tad tā ir dispozitīva tiesību norma. Dispozitīvas normas lielākoties ir sastopamas civiltiesību nozarēs.

6. Tiesību normu veidi

131 Katra tiesību norma kalpo noteiktam mērķim. Ja tiesību piemērotājs atpazīst tiesību normas mērķi, t.i., saprot, kādēļ šāda norma ir radīta un kādēļ tā atrodas tieši tajā normatīvajā aktā un noteiktā tā vietā, tad tas var palīdzēt viņam atpazīt normu savstarpējo loģisko sakaru, kopīgo ideju, kas vieno normas, un tādējādi arī vieglāk formulēt savu juridisko domu.

6.1. Pilnīga tiesību norma

132 Pilnīga tiesību norma dod tiesību subjektam tiešas pavēles vai aizliegumus.[80] Pilnīgas tiesību normas tiesiskāsLsekas ir vērstas uz darbību, darbības paciešanu vai darbības neveikšanu.

Civillikuma 2029.pants: Pārdodot zemes gabalu, pārdevējam jānorāda pircējam robežas, ja tās jau nav redzamas no šā z.emes gabala apraksta vai plāna.

Civillikuma 2039.pants: Vienpusēja atkāpšanās no pirkuma līguma nav pielaižama pat arī tad, ja otra puse neizpilda savu saistību.

Pilnīgas tiesību normas ir arī sastopamas publiskajās tiesībās. Piemēram, tās ir normas, kuras uzliek valsts pārvaldei pienākumu veikt noteiktu darbību, paciest kādu darbību vai aizliedz veikt kādu darbību. Arī krimināltiesībās ir sastopamas pilnīgas tiesību normas.

Krimināllikuma 116.pants: Par citas personas tīšu prettiesisku nonāvēšanu (slepkavība) - soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no pieciem līdz piecpadsmit gadiem un ar policijas kontroli uz laiku līdz trim gadiem vai bez tās.

133 Pilnīgai tiesību normai ir izšķiroša nozīme juridiskā slēdziena uzbūvē. Katrs faktiskais dzīves gadījums ir saistīts ar jautājumu. Parasti šis jautājums ir, kas man par to būs vai ko es varu prasīt? Piemēram, vai no manis var pieprasīt naudu, vai es varu prasīt man nodarīto zaudējumu atlīdzību, vai valsts iestāde var izdot lēmumu, vai mani sodīs krimināltiesiskā kārtībā? Visos šajos gadījumos tiesību piemērošana sākas ar tiesību normas atrašanu, kura sniedz atbildi uz jautājumu par faktisko gadījumu.

Piemēram, jautājot, vai man jāatlīdzina nodarītie zaudējumi, sākotnēji ir jāvēršas pie Civillikuma 1775.panta. Atbilde skanētu: man ir jāatlīdzina nodarītie zaudējumi, ja vien tie nav nejauši.

6.2. Nepilnīga tiesību norma

134 Nepilnīga tiesību norma nedod tiesību subjektam tiešas pavēles vai aizliegumus.[81] Lielākoties visas tiesību normas nesniedz tiesību subjektam konkrētus rīkojumus vai neparedz tiešus aizliegumus. Normatīvajos

aktos var bieži sastapt kādas lietas vai parādības definīcijas vai norādes uz citām tiesību normām citos normatīvajos aktos. Tās ir nepilnīgas tiesību normas.

135 Nepilnīgās tiesību normas iedala:

1) legāldefinīcijās;

2) norādes normās;

3) fikcijās;

4) atspēkojamos pieņēmumos;

5) neatspēkojamos pieņēmumos.[82]

6.2.1. Legāldefinīcijās

136 Legāldefinīcija ir likumdevēja paša dotas kādas parādības definīcija, kas ietverta likuma tekstā.[83]

Civillikuma 1403.pants: Tiesisks darījums ir atļautā kārtā izdarīta darbība tiesisku attiecību nodibināišanai, pārgrozīšanai vai izbeigšanai.

Civillikuma 1641.pants: Ar ļaunu nolūku jāsaprot katrs tīšs kaitējums.

Civillikuma 1716.pants: Līgumsods ir pametums, ko kāda persona uzņemas ciest sakarā ar savu saistību tajā gadījumā, ja viņa šo saistību neizpildītu vai neizpildītu pienācīgi.

137 Tiesību normas satur daudz nenoteiktu pazīmju. Parasti šo pazīmju konkretizācija ir tiesību piemērotāja uzdevums. Tomēr likumdevējs nereti pats vēlas noteikt, kā ir saprotama tā vai cita nenoteiktā pazīme. Tādēļ likumdevējs izmanto legāldefinīcijās un sasaista tiesību piemērotāju ar savu kādas pazīmes izpratni. Tas atvieglo tiesību piemērotāja darbu.

6.2.2. Norādes

138 Norādes norma paskaidro, kura cita tiesību norma atbilstošajā gadījumā ir jāpiemēro.[84]

Norādes normas var but divu veidu:

1) tiesisko sastāvu norādošās normas;

2) tiesisko seku norādošās normas.

Shēma Nr. 11

139 Tiesisko sastāvu norādošā norma sastāv no tiesiskā sastāva un tiesiskajām sekām. Šādas normas tiesisko seku daļā likumdevējs ietver norādi uz citas tiesību normas tiesisko sastāvu.128 Lai iestātos B normas tiesiskās sekas, ir nepieciešams, lai pastāvētu B normas tiesiskais sastāvs, A normas tiesiskās sekas un tiesiskais sastāvs.

Shēma Nr. 12

140 Tiesisko seku norādes normas piemērošanai nepieciešams, lai pastāvētu tās tiesiskais sastāvs.129

138 Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 16; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 53

129 Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 16; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 53

Iestājoties A normas tiesiskajām sekām, iestājas ari B normas tiesiskās sekas. Nav nepieciešams, lai iestātos B normas tiesiskais sastāvs. Tādējādi B normas tiesiskās sekas var iestāties ātrāk.

Civillikuma 2203.pants: Graudniekam nav 876.panta piezīmē paredzētās tiesības.

141 Norādes normas ļauj likumdevējam lieki neatkārtoties vairākos normatīvajos aktos, iekļaujot tajos līdzīgas tiesību normas.[85] Parasti likumdevējs tad aprobežojas ar norādi uz attiecīgajām tiesību normām, kas iekļautas citā normatīvajā aktā, bet kuras ir piemērojamas cita normatīvā akta regulētajā faktiskajā situācijā. Tādējādi samazinās tiesību normu skaits vienā normatīvajā aktā, bet normatīvais akts kļūst sarežģītāks.

6.2.3. Fikcija

142 Fikcijas norma paskaidro, ka tā piemērojama arī tiem faktiskajiem gadījumiem, uz kuriem tā pēc sava tiesiskā sastāva pazīmēm neattiektos.[86]

Civillikuma 1514.pants: Viss, kas noteikts par personu spēju tiesisku darījumu taisīšanai vispār, piemērojams arī līgumu noslēgšanai.

Civillikuma 950.pants: Noteikumi par atrastām lietām (944.-949.p.) attiecas arī uz lietām, kas paglābtas no bojā ejas.

143 Fikcijas norma aplūko tiesiskā sastāva patiesībā neesošu pazīmi kā esošu.

6.2.4. Atspēkojams pieņēmums

144 Atspēkojama pieņēmuma norma nosaka pierādīšanas noteikumu, kas strīdus gadījumā var kalpot par tā izšķīrēju, bet kuru var atspēkot.[87]

Administratīvā procesa likuma 70.panta otrās daļas pirmais teikums: (2) Ja rakstveida administratīvo aktu sūta pa pastu, uzskatāms, ka ādmini-stratīvais akts adresātam paziņots septītajā dienā pēc tā nodošanas pastā.

Ja pa pastu sūta adresātam nelabvēlīgu administratīvo aktu. to noformē kā ierakstītu pasta sūtījumu. Šaubu gadījumā iestādei jāpierāda, kad sūtījums nodots pastā. Ja adresāts apgalvo, ka viņš pastā nodoto administratīvo aktu nav saņēmis, viņam šis apgalvojums jāpamato, minot ticamus iemeslus.

Šis pieņēmums ir apstrīdams, ja adresāts apgalvo, ka viņš pastā nodoto administratīvo aktu nav saņēmis, pamatojot savu apgalvojumu ar ticamiem iemesliem.

145 Atspēkojama pieņēmuma tiesību norma palīdz noteikt pierādīšanas noteikumus, kuri strīdus gadījumā ir izšķirīgi. Atspēkojama pieņēmuma gadījumā tiek iziets no tā, ka šāds pieņēmums ir patiess, ja vien tas netiek apstrīdēts.

6.2.5. Neatspēkojams pieņēmums

146 Neatspēkojama pieņēmuma norma nosaka pierādīšanas noteikumu, kas strīdus gadījumā var kalpot par tā izšķīrēju, bet kuru nevar atspēkot.[88]

Civillikuma 72.pants: Pieņemams, ka laulība ir izirusi, ja laulātie vismaz trīs gadus dzīvo šķirti.

Neatspēkojama pieņēmuma gadījumā faktiskie apstākļi var sakrist ar pieņēmumu, tomēr tas nav vajadzīgs.

7. Ārējās un iekšējās tiesību normas

147 Ārējās tiesību normas regulē tiesiskās attiecības starp tiesību subjektiem, piemēram, indivīdiem, kā arī indivīdu un valsts pārvaldes iestādi.[89]

Būvniecības likuma 11 .panta pirmā daļa: Zemes gabalu var apbūvēt tā īpašnieks vai cita persona, kas noslēgusi līgumu ar attiecīgā zemes gabala īpašnieku.

148 Iekšējās tiesību normas nosaka valsts pārvaldes institūciju uzdevumus, institūciju izveidošanas un lēmumu pieņeinšanas kārtību.135 Iekšējās tiesību normas attiecas tikai uz valsts pārvaldes iekšējo organizāciju.

" -

Iekšlietu ministrijas lietvedības instrukcija regulē dokumentu apriti ministrijā. Instrukcija satur tikai iekšējas tiesību normas.

Likuma “Par pašvaldībām” 62.panta otrās daļas 1.punkts: “Vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs vada vietējās pašvaldības domes (padomes) darbu, koordinē jautājumu izskatīšanu komitejās

Finansu un kapitāla tirgus komisijas likuma 13.panta otrā daļa: “Padome sastāv no pieciem padomes locekļiem: Komisijas priekšsēdētāja (turpmāk arī — priekšsēdētājs), viņa vietnieka un trim padomes locekļiem, kas vienlaikus ir arī Komisijas departamentu direktori”.

149 Ne vienmēr iekšējās un ārējās tiesību normas var strikti nodalīt. Piemēram, kompetences noteikšanā, pamatojoties uz iekšējām tiesību normām, tiek noteikti institūciju uzdevumi (pašvaldības domes kompetence, no vienas puses, domes priekšsēdētāja kompetence, no otras puses), bet ar ārējo tiesību normām tiek noteiktas institūcijas tiesības pieņemt lēmumus attiecībā uz personām (tas ir, vai konkrētais uzdevums jāveic pašvaldības domei vai pašvaldības domes priekšsēdētājam).

Kaut arī 2003.gada 29. aprīļa Ministru kabineta noteikumi Nr. 243 “Tieslietu ministrijas nolikums” ir ārējs normatīvais akts, tomēr tas satur vienīgi iekšējas tiesību normas.

8. Vispārīgās un speciālās tiesību normas

150 Nereti rodas faktiskas situācijas (regulēšanas priekšmets), uz kurām attiecas divu tiesību normu tiesisko sastāvu pazīmes, tādējādi radot iespēju vienlaicīgi piemērot abas tiesību normas.

151 Tiesību normas regulēšanas priekšmeta sakritība var pastāvēt vairākos veidos:

1) Tiesību norma satur pazīmes a, b, c, bet cita tiesību norma satur pazīmes a, b, c un d. Pēdējā tiesību norma attiecas uz šaurāku gadījumu skaitu, kas satur arī pazīmi d, tādēļ to sauc par speciālo tiesību normu.131

Krimināllikuma 123.panta pirmā daļa (vispārīga tiesību norma):

(1) Par prettiesisku nonāvēšanu aiz neuzmanības - soda ar brīvības

atņemšanu uz. laiku līdz trim gadiem vai ar arestu, vai ar piespiedu darbu.

Otrā daļa (speciāla tiesību norma attiecībā pret Krimināllikuma 123.panta pirmo daļu):

(2) Par prettiesisku nonāvēšanu aiz. neuzmanības, ja nonāvētas divas vai vairākas personas vai ja nonāvēšana izdarīta. rīkojoties ar šaujamieroci vai sprāgstošām vielām vai citā vispārbīslamā veidā. - soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem.

2) īstenojoties vienam faktiskam sastāvam, vienlaicīgi izpildās ari vairāku tādu tiesību normu sastāvs, starp kurām nepastāv iepriekšējā punktā aprakstītā vispārīgā un speciālā jēdziena savstarpējā attiecība, t.i., nevienu no apskatītajām tiesību normām nevar atzīt par otras tiesību normas speciālgadījumu, ja uzskatām, ka speciālajai normai ir jāsatur visas tās pašas pazīmes, kas vispārīgajai normai un vēl vismaz viena papildus pazīme, kas sašaurina tās regulēšanas priekšmetu.

Glabātāja z.audējumu atlīdzības pienākums par glabāšanā pieņemtai lietai nodarītajiem bojājumiem izriet gan no Civillikuma 1972.panta, gan arī Civillikuma 2354. un 1779.panta.

3) Starp tiesību normām pastāv specialitātes attiecības, ja vienā tiesību normā (speciālajā tiesību normā) tiek noteikta citu vispārīgo tiesību normu tiesisko seku neattiecināšana uz atsevišķiem faktiskiem gadījumiem un ir secināms, ka tiesību norma attiecībā uz tiem satur izsmeļošu tiesisko seku regulējumu.

152 Parasti speciāla tiesību norma ir tā, kura:

1) satur visas tās pašas pazīmes, kuras satur vispārīgā tiesību norma, un vēl vismaz vienu papildus pazīmi:

2) paredz,augstākus tiesisko seku iestāšanās priekšnoteikumus;

3) jēga un mērķis prasa, lai tās regulējums liktu atzīts par izsmeļošu.

VII nodaļa. Tiesību normas speķa esība

154 Lai tiesību norma nodibinātu konkrētas tiesiskās sekas, šai normai ir jābūt spēkā. Tiesību normas spēkā esība nav saistīta tikai ar formāli procesuālu kritēriju īstenošanos (piemēram, izsludināšanu), bet arī tiesību taisnīguma jautājumu.[90] Kā jau iepriekš tika aplūkots, taisnīgums ir tiesību normas spēkā esamības priekšnoteikums. Tajā pašā laikā ir jāapskata arī tiesību normas spēkā stāšanās un spēkā esības formālie kritēriji.

1. Tiesību normas spēkā esība laikā

155 Tiesību normas spēks laikā sākas ar tiesību normas spēkā stāšanās dienu.nK

1.1. Tiesību normas spēkā stāšanās diena

156 Ārējā normatīvajā aktā ietvertas tiesību normas spēkā esība ir atkarīga no ārējā normatīvā akta izsludināšanas brīža.

Parasti likuma norma stājas spēkā četrpadsmitajā dienā pēc tā izsludināšanas un šo termiņu sāk skaitīt ar nākamo dienu pēc izsludināšanas.[91] Ministru kabineta noteikumu norma stājas spēkā nākamajā dienā pēc izsludināšanas.[92] Pašvaldības saistošo noteikumu norma stājas spēkā nākamajā dienā pēc izsludināšanas.[93] Eiropas Savienības noteikumi un direktīvas stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc to izsludināšanas.[94]

157 Vēlāku spēkā stāšanās datumu nekā parasti paredz gadījumos, ja izdotais ārējais normatīvais akts ir apjomīgs, tādēļ nepieciešams, lai personas iepazītos ar to un veiktu sagatavošanās priekšdarbus. Laika posmu starp izsludināšanas brīdi un spēkā stāšanās brīdi sauc par legisvakanci.[95]

158 Izņēmuma gadījumos pašā ārējā normatīvajā aktā var būt noteikts datums, ar kuru stājas spēkā attiecīgais ārējais normatīvais akts, tā daļa vai tiesību norma.

Likums stajas speķa ar 2002.gada l.juniju.

Likuma 98.pants stajas speķa ar 2003.gada 1.maiju.

159 Paražu tiesību normas spēkā stāšanās brīdis nav precīzi nosakāms, jo izšķiroša nozīme šeit ir tās ilglaicīgai piemērošanai un '‘gribai būt kā tiesībām”. Arī vispārējā tiesību principa spēkā stāšanās brīdis nav precīzi nosakāms. Te izšķiroša nozīme ir šā principa piemērošanai praksē.

1.2. Tiesību normas spēka zaudēšanas brīdis

160 Tiesību norma zaudē savu spēku, ja:

1) iestājies termiņš vai nosacījums, ar ko ierobežots tiesību nomas spēks laikā;

2) tiesību norma tiek atcelta:

3) stājusies spēkā cita tiesību norma ar tādu pašu vai augstāku juridisko spēku, kas regulē tos pašus jautājumus;

4) gadījumi, ko regulē norma, izzūd.144

Procedūru, kurā tiesību norma vai ārējais normatīvais akts zaudē savu spēku, sauc par derogāciju.145 Ja tiesību norma vai viss ārējais normatīvais akts tiek atcelts ar jaunāku tiesību normu vai aktu, tad to sauc par formālu derogāciju. Savukārt, ja jaunāka tiesību norma regulē faktisko gadījumu savādāk kā vecāka tiesību norma, bet to neatceļ, tad to sauc par materiālo derogāciju.146

161 Paražu tiesību norma zaudē savu spēku ar tās ilgstošu nepiemērošanu vai iekļaušanu normatīvajā aktā. Vispārējais tiesību princips var zaudēt savu spēku ar būtiskām tiesību sistēmas izmaiņām, mainoties arī vispārējām sabiedriskajām vērtībām un tiesību idejai kā tādai.

Bezstrādes ienākumu gūšanas aizlieguma princips zaudēja savu spēku ar kriminālkodeksa un civilkodeksa nomaiņu Latvijā.

1.2.1. Termiņa vai nosacījuma iestāšanās

162 Tiesību normas spēkā esība var būt ierobežota līdz noteiktam datumam.

Likuma 12.panta pirmā daļa ir spēkā līdz. 2003.gada 31 .decembrim.

163 Tiesību norma var būt spēkā līdz noteikta nosacījuma iestāšanās brīdim.

144 Wolff H.J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein Studienbuch. Bd. 1, 11., neubearb. Aufl. München [u.a.]: Beck, 1999. S. 373, Rn.3 ff.

145 Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin |u.a|: Springer, 1993, S. 11

Ministru kabineta noteikumu ar likuma spēku (un tajos ietvertās tiesību normas) zaudē savu spēku, ja:

1) Ministru kabinets šos noteikumus neiesniedz Saeimā trīs dienu laikā pēc Saeimas nākamās sesijas atklāšanas;

2) Saeima nepieņem lēmumu par šo noteikumu nodošanu komisijām (noraida);

3) sešu mēnešu laikā no dienas, kad pieņemts Saeimas lēmums par to nodošanu komisijām, tie netiek pieņemti kā likums;

4) tie netiek pieņemti kā likums tās Saeimas pilnvaru laikā, kura tos nodevusi komisijām.[96]

Ja spēku zaudē tiesību norma, uz. kuras pilnvarojuma pamata ir izdotas citas tiesību normas, tad pēdējās arī z.audē savu spēku.’[97]

1.2.2. Tiesību normas atcelšana

164 Tiesību normu var atcelt ar vēlāk izdotu juridiskā spēka ziņā līdzīgu vai augstāka juridiskā spēka tiesību normu. Tiesību norma, kas atceļ iepriekš izdotās normas, var būt izteikta precīzi vai arī vispārējas ģenerālklauzulas formā.

165 Tiesību normu var atzīt par spēkā neesošu Satversmes tiesa, ja tā konstatē, ka tiesību norma ir izdota vai tās saturs ir nonācis pretrunā ar augstāka juridiska spēka tiesību normu. Atkarībā no lietas apstākļiem tiesību normu var atzīt par spēkā neesošu:

1) uz turpmāku laiku;

2) no tās pieņemšanas brīža.[98]

Parasti tiesību norma kļūst par spēkā neesošu no Satversmes sprieduma pasludināšanas brīža. Izņēmuma gadījumos Satversmes tiesa var noteikt, ka tiesību norma ir spēkā neesoša jau kopš pieņemšanas brīža, vai arī noteikt datumu, ar kuru tā tiks uzskatīta par spēkā neesošu, ja netiks realizēti nepieciešamie pasākumi pretkonstitucionalitātes stāvokļa novēršanai.

1.2.3. Stājusies spēkā cita tiesību norma

166 Tiesību norma var zaudēt savu spēku, ja tās vietā vēlāk stājas spēkā cita tiesību norma ar tādu pašu vai augstāku juridisko spēku, kas regulē tos pašus jautājumus.1"0

Šādā gadījumā piemērojams tiesību normu kolīziju risināšanas princips: „lex posterior derogat legi priori”. Jautājums, vai tiesību norma tiek aizstāta pilnībā ar jaunu tiesību normu vai tikai daļēji, ir noskaidrojams tiesību normu iztulkošanas ceļā. Aizstājot vecāku tiesību normu ar jaunu tiesību normu, pirmās normas juridiskais spēks nezūd, bet gan tikai tiek apturēts līdz iespējamam brīdim, kad jaunā tiesību norma zaudē savu spēku.

1.2.4. Regulēto gadījumu izzušana

167 Tiesību norma zaudē savu funkcionālo nozīmi, ja pilnīgi mainās sabiedriskās attiecības vai normā regulētie gadījumi vairāk sabiedrībā nepastāv. Šādā gadījumā tiesību norma netiek formāli atcelta, bet tā zaudē savu juridisko spēku faktiskas nepiemērošanas dēļ.[99]

168 Ja spēku zaudē tiesību normas izdošanas pamats (augstāka juridiska spēka tiesību norma), tad tiesību normas, kas izdotas uz šā pamata, arī zaudē savu spēku.

169 Spēku zaudējušās tiesību normas ir piemērojamas tiem gadījumiem un tiesiskajām attiecībām, kas pastāvējušas vai radušās tiesību normas spēkā esības laikā, līdz brīdim, kad spēkā stājušās jaunās tiesību normas.

1.3. Tiesību normas atpakaļ vērsts spēks

170 Tiesību normas atpakaļvērsts spēks nozīmē, ka tiesību norma tiek attiecināta uz tām situācijām, kuras ir radušās vēl pirms tiesību normas spēkā stāšanās brīža. Tiesību norma tiek piemērota gan jau pagājušām tiesiskām attiecībām, gan tādām, kas vēl turpinās.[100]''2 Tiesību normai var piešķirt atpakaļvērstu spēku vienīgi tiesību normas izdevējs. Tam ir jāievēro, ka pamatā tiesību normai atpakaļvērstu spēku nevar piešķirt, jo tas izriet no tiesiskas valsts principa, kas pieprasa nodrošināt uzticību tiesībām un tiesisko drošību. Tādēļ jo īpaši krimināltiesību un administratīvo sodu tiesību normām, kas paredz jaunus sastāvus, nevar piešķirt atpakaļvērstu spēku. Tiesību normai var paredzēt atpakaļvērstu spēku, ja tā paredz labvēlīgākas sekas nekā iepriekš bijušas noteiktas, kā arī tad, ja ir pietiekams pamats ierobežot indivīda uzticību tiesībām. Šādā gadījumā likumdevējam ir jāparedz pārejas noteikumi vai atlīdzinājums.[101]

2. Tiesību normas speķa esība telpa

171 Tiesību normas spēkā esība telpā ir atkarīga no tās izdevēja piekritības. Tā Saeimas un Ministru kabineta izdotās tiesību normas ir spēkā visā Latvijas Republikas teritorijā, savukārt pašvaldības izdotās tiesību normas - tikai pašvaldības administratīvajā teritorijā.[102] Eiropas Savienības noteikumu normas ir spēkā visā Eiropas Savienības teritorijā. Mainoties teritoriju robežām, tiesību normu spēks telpā arī mainās līdzi.

2003.gada 24.marta Ventspils pilsētas domes saistošie noteikumi Nr.l Par pašvaldības nodevām Ventspils pilsētā ir spēkā vienīgi Ventspils pilsētas pašvaldības teritorijā.

172 Paražu tiesību normas ir spēkā to lietojuma teritorijā, bet vispārējo tiesību principu spēks nav ierobežots ar kādu noteiktu teritoriju, jo tie piesaistīti tiesiskai iekārtai, nevis teritorijai.

3. Tiesību normas spēkā esība pret personām

173 Tiesību normu spēks vēršas pret visām personām, kuras atrodas to spēkā esības telpā, neatkarīgi no uzturēšanās ilguma vai dzīves vietas.

174 Starptautiskajās attiecībās pārklājas teritorialitātes princips un perso-nalitātes princips.15" Saskaņā ar teritorialitātes principu uz ārvalstnieku attiecas tās teritorijas tiesību normas, kurā šis ārvalstnieks uzturas.

Zambijas pilsonim Latvijā ir jāievēro Latvijas ceļu satiksmes noteikumi.

175 Taču noteiktos gadījumos stājas spēkā personalitātes princips, kas gūst virsroku pār teritorialitātes principu.

Uz Zambijas pilsoni neattiecas Latvijas pilsoņa karaklausības pienākums vai vēlēšanu tiesības.

176 Attiecībā uz diplomātiem un konsuliem spēkā ir eksteritorialitātes princips. Pamatā viņi nav pakļauti tās valsts, kurā tie uzturas, tiesas jurisdikcijai un sprieduma izpildei.

VIII nodaļa. Tiesību avoti

1. Mācībās par tiesību avotiem nozīme

177 Atbilstoši Satversmes 1.pantam Latvija ir demokrātiska republika. Demokrātijas principa pamatā atrodas ari tiesiskas valsts princips. Saskaņā ar tiesiskas valsts principu tiesu vara un izpildvara ir padotas „likumam un tiesībām”.[103] Tas nozīmē, ka tiesa vai valsts pārvalde nevar izšķirt tiesību strīdu, paļaujoties vienīgi uz savām subjektīvajām izjūtām, bet tām ir jāspriež pēc „likuma un tiesībām” un to ietvaros.

Katra tiesību piemērotāja uzdevums ir gan izprast šo formulu, gan arī zināt, kur un kā atrast tiesības. Tam kalpo mācība par tiesību avotiem. Tādējādi tiesību avotu zināšanām ir centrāla nozīme katra tiesību piemērotāja darbā. Ja tiesību piemērotājs neatpazīst visas tiesības, kuras attiecas uz izšķiramo gadījumu, tad viņš nevar tās pareizi piemērot un atrisināt gadījumu.

2. Tiesību avota jēdziens

178 Formas un veidus, kādos atklājas objektīvās tiesības un tādējādi tiesību piemērotājs var tās izzināt, sauc par tiesību avotiem.[104]

179 Termins “tiesību avots“ plašu izplatību guva XIX gadsimtā. Tā izcelsme gan tiek saistīta ar daudz senākiem laikiem. Pirmo reizi šo terminu esot lietojis romiešu vēsturnieks Tits Līvijs, nosaucot XII tabulu likumu par fons omnis publici et privatique iuris (avotu visām publiskajām un privātām tiesībām). Pēc Līvija domām „tiesību avots” ir pamats un sākums, no kura iesākās tiesību attīstība un vēlāk izauga milzīgā romiešu tiesību sistēma.1581 Par romiešu tiesību avotiem tika uzskatītas paražu tiesības, tautas sapulču likumi, senāta lēmumi, edikti, princepu konstitūcijas, juristu atbildes, imperatoru likumi, tiesu precedenti, no kuriem tad kā no tiesību izcelšanās formām turpmākajā attīstības gaitā izveidojās obligātās juridiskās normas.[105]

180 Tomēr jēdzienam „tiesību avots” ir dažādas nozīmes.[106]

181 Plašākā nozīmē ar jēdzienu „tiesību avots” saprot visus tos faktorus, kas ietekmē objektīvo tiesību veidošanos. Tāda, piemēram, ir literatūra tiesību zinātnēs (t.s. Juristu tiesības”), tiesu prakse (it īpaši - judikatūra) un tautas uzskats (vispārējā tiesiskā apziņa). Tie var palīdzēt tiesību piemērotajam pareizi izzināt spēkā esošās tiesības (tiesību izziņas funkcija). Tiktāl var runāt par tiesību avotiem plašākā nozīmē vai arī par socioloģiskajiem tiesību avotiem.

182 Šaurākā nozīmē ar jēdzienu „tiesību avots” saprot tiesību piemērotajam saistošos priekšrakstus, kas piemērojami tiesību strīda izšķiršanai. Te noteicošais ir likums (plašākā nozīmē).

183 Katrai nacionālajai valstij ir raksturīga sava tiesību avotu izpratne un līdz ar to arī mācība par tiesību avotiem. Tiesību avotu izpratni katrā nacionālajā valstī ietekmē:

1) tiesību sistēmas piederība noteiktai tiesību saimei;

2) sabiedrībā valdošā tiesību izpratne; ļ(]

3) tiesību sistēmas vēsturiskā attīstība.

184 Piemēram, Latvijas tiesību sistēma šobrīd ir piederīga romāņu-ģermāņu tiesību saimei. Latvijas sabiedrības izpratne par tiesībām ir pietuvināta Rietumu demokrātijās pārstāvētajai izpratnei, tomēr tiesību piemērošanā vēl sastopami sociālistisko tiesību saimei raksturīgie uzskati par tiesu prakses maznozīmīgo lomu judikatūras veidošanā. Tiesu atsaukšanās savos spriedumos uz iepriekšējiem tiesas spriedumiem līdzīgās lietās tiek novērtēta skeptiski. Latvijas tiesību sistēma vēsturiski ir piederējusi romāņu-ģermāņu tiesību saimei, bet tās attīstības posms tika voluntāri pārtraukts un Latvija piespiedu kārtā nokļuva sociālistisko tiesību saimē un tiesību sistēma 50 gadus tika pakļauta sociālistisko tiesību idejām un metodoloģijai.

Tādējādi tiesību avotu izpratne Latvijā ir pietuvināta romāņu-ģermāņu tiesību saimē valdošajai tiesību avotu izpratnei, tomēr vietumis vēl var sastapt arī no šās izpratnes atšķirīgus elementus, kas vairāk tuvi ir sociālistiskajam laikam raksturīgajai izpratnei. Tiesību avotu izpratni Latvijā būtiski ietekmē Latvijas pievienošanās Eiropas tiesību telpai.

185 Katrā nacionālajā tiesību sistēmā pastāv tiesību avotu daudzveidība.

3. Tiesību avotu veidi

3.1. Likumi

186 Likums rakstīto tiesību zemēs ir svarīgākais tiesību avots. Tie regulē visas sabiedrības dzīvi.

187 Likuma jēdzienam ir divas nozīmes: materiālā un formālā.[107]

188 Likums materiālā nozīmē ir katra ārējā tiesību norma - vispārīgs, abstrakts, vairākkārtīgi piemērojams un saistošs regulējums.[108]’

Likumi materiālā nozīmē ir Satversmes likumi, likumi, Ministru kabineta noteikumi un pašvaldību saistošie noteikumi.

189 Likums formālā nozīmē ir ārējs normatīvais akts, kuru izdod konstitūcijā paredzētais likumdevējs konstitūcijā paredzētajā kārtībā kā likumu.[109] Latvijā likumi formālā nozīmē ir Saeimas vai tautas pieņemti likumi vai Satversmes likumi (Satversmes grozījumi).

Likums par 2003.gada valsts budžetu, Augu aizsardzības likums, Grozījumi Satversmē.

190 Likumi materiālajā nozīmē kontinentālās Eiropas tiesību lokā veido pozitīvās tiesības, kuras ir visbiežāk piemērotais tiesību avots juridiskajā praksē. Likumi ir arī galvenais pētniecības objekts tiesību zinātnē.

191 Likuma spēkā esamība ir atkarīga no formāliem un materiāliem priekšnoteikumiem. Formālais priekšnoteikums - ir nepieciešams, lai likumu izdotu piekritīgais orgāns noteiktā procedūrā un noteiktā formā. Likuma piemērošanas brīdī nepieciešams, lai tas būtu spēkā. Materiālais priekšnoteikums - ir nepieciešams, lai likums saskanētu ar konstitūciju, bet noteikumi ar likumu. Zemāka juridiska spēka likums nedrīkst saturiski būt pretrunā ar augstāka juridiska spēka likumu.

3.2. Tiesību principi

192 Tiesības nav tikai rakstīto likumu kopums. Dabisko tiesību doktrīnas piekritēji pārstāv uzskatu, ka katrā tiesību sistēmā un valstī pastāv dabisko tiesību principi, kuri ir pārpozitīvi un veido neaizskaramu tiesību kodolu. Tādēļ tiek atzīts, ka tiesību principi ir sava veida “augstākās tiesības” -tiesiskā regulējuma „vadošās idejas”.1651

Tiesību principi veido katras valsts tiesību sistēmas pamatu. Tiesību principos ir saskatāma katras valsts tiesību tradīcija un gars.

193 Tiesību principi iedalās:

1) vispārējie tiesību principi (piemīt visai tiesību sistēmai kopumā);

2) nozaru (starpnozaru) tiesību principi (pastāv atsevišķā tiesību nozarē (-s)).

194 Tiesību principi parasti ir nerakstītas tiesību normas, tādēļ pašas par sevi neizpaužas kā tiešai piemērošanai pielāgoti noteikumi, tomēr likumdevējs var tās pozitivēt (izteikt rakstveidā).

Pozitiviz.ēti tiesību principi atrodami likuma “Par tiesu varu ” 3.nodaļā, Administratīvā procesa likuma 4. - 14.' pantā u.c.

Likumdevējs nevar šos tiesību principus formāli atcelt vai grozīt. Tikai grozot plašu tiesisko regulējumu, var grozīt tiesību principus.

195 Tiesību principi nostiprinās un tiek pārveidoti par tiesību normām arī tiesu darbības rezultātā, tiesām principus konkretizējot, piemērojot vai secinot jaunus. Tiesību principus var secināt no vairākām tiesību normām (ārējā normatīvā akta teksta) vai arī no visas tiesību sistēmas kopumā. Arī tiesību zinātne sniedz savu dogmatisko ieguldījumu tiesību principu attīstībā. Tādējādi tiesību principa satura skaidrojumu (konkretizējumu) var atrast gan judikatūrā, gan tiesību zinātnē.

196 Tiesību principi ir primārs tiesību avots, kuru var izmantot nolēmumu kā pamatojumā, tā arī argumentācijas daļā. Tāpat tiesību principu palīdzību var izmantot tiesību normu iztulkošanā. Tiesību principus izmanto arī likumdevējs, atsaucoties uz tiem normatīvajos aktos.

197 Tieši uz tiesību principu kā tiesību avotu piemērošanu norāda Satversmes 83.pants. Saskaņā ar Satversmes 83.pantu tiesneši ir vienīgi likumam padoti. Iztulkojot terminu „likums” kopsakarā ar Satversmes 1.pantu,

65 Iļjanova D. Vispārīgie tiesību principi ka tiesību avots. Latvijas Vestnesis, 1997.gada 22.oktobris, Nr. 277/278

secināms, ka Satversmes 83.pantā ar terminu „likums” ir apzīmēti ne tikai ārējie normatīvie akti, bet arī tiesību principi. Tāpat uz tiesību principu kā tiesību avota piemērošanu tieši norāda Civillikuma 5. pants: “Kad lieta jāizsķir pēc tiesas ieskata vai atkarībā no svarīgiem iemesliem, tad tiesnesim jāspriež pēc taisnības apziņas un vispārīgiem tiesību principiem”. Civilprocesa likuma 5.panta ceturtā daļa: “Ja nav likuma, kas regulē strīdīgo attiecību, tiesas piemēro likumu, kurš regulē līdzīgas tiesiskās attiecības, bet, ja tāda likuma nav, - vadās pēc tiesību vispārējiem principiem un jēgas”, Administratīvā procesa likuma 4.panta pirmā un otrā daļa: Administratīvajā procesā tiesību principi ir pielīdzināti tiesību normai un noteikts, ka administratīvajā procesā piemēro likumā tieši neminētus principus, kuri atklāti, atvasināti un attīstīti iestāžu un tiesu judikatūrā, kā arī tiesību zinātnē.

3.3. Paražu tiesības

198 Tradicionālā tiesību avotu mācība atzīst par patstāvīgu objektīvo tiesību avotu arī paražu (ieraduma) tiesības. Paražu tiesības ir vecākais tiesību avots. Paražu tiesības ir radušās vēsturiskas attīstības gaitā, paaudzei no paaudzes mutvārdos nododot dažādas tradīcijas un ieradumus (dažreiz izteikti arī sakāmvārdos), kuri vēlāk arī ieguvuši tiesisku nozīmi. Tikai viduslaikos sāka paražu normas pierakstīt rakstveidā - vispirms privātos darbos, vēlāk arī tiesību grāmatās (piemēram, 13.gs. „Sakšu spogulī”).

199 Paražu tiesības (romiešu “senču tiesības”) veidojas no sociāliem, juridiski nozīmīgiem ieradumiem, kas rada tiesiskas sekas. Saskaņā ar valdošo viedokli paražu tiesības ir pakļautas tiesiskajā sabiedrībā ilgstošai (longa consuetudo) un vispārējai faktiskai pielietošanai (iesakņojies ieradums -inveterata consuetudo). Tām ir jābūt vispārīgām un jābalstās uz tiesisku pārliecināšanu (“griba būt kā tiesībām”) (opinio necessitatis).'1*'

Paražu tiesību ir jāspēj formulēt kā tiesību normu. Tiesiskajās attiecībās iesaistītās personas ir paražu tiesību „likumdevējs”.

200 Tiesības ex definitione ir nerakstītas tiesības. Centīgās likumdevēja darbības dēļ nerakstītajām paražu tiesībām ir atlicis maz vietas. Bez tam arī rakstītās tiesību normas ierobežo paražu tiesību piemērošanu.

Civillikuma 2. panta otrā daļa nosaka, ka ieradumu tiesības “piemērojamas tikai likumā noteiktajos gadījumos

201 Tomēr nerakstīto paražu tiesību ieverošana ir tikpat saistoša, cik rakstīto tiesību - ārējo normatīvo aktu ievērošana.

202 Paražu tiesības pastāv jebkurā tiesību līmenī:

1) starptautiskajā un supranacionālajā (Eiropas Savienības) līmenī (diplomātiskās un starptautiskās tirdzniecības paražas);

2) nacionālajā līmenī:

a. konstitucionālajā līmenī (konstitucionāla paraža);

b. likumu līmenī;

c. noteiktas teritorijas (pašvaldības) līmenī (observance)167-

203 To, vai pastāv paražu tiesību norma un kāds tieši ir tās saturs, faktiski izšķir pēdējā tiesu instance.168 Mūsdienās tieši tiesa pārbauda kādas paražas tiesisko raksturu, formulē to rakstveidā tiesas spriedumā un piemēro ar likuma spēku. Tādējādi paražu tiesības nacionālajā tiesību sistēmā šodien parādās tikai nostiprinātas tiesu paražas veidā.

Tiesas spriešana ietekmē arī paražu tiesību rašanos. Ilgstošā laika periodā nostabilizējušās judikatūras atziņas, kas ietvertas tiesu nolēmumos, iegūst tiesību normām līdzīgu nozīmi. Šās tiesas normu veidā formulētās atziņas tiek pieskaitītas pie paražu tiesībām.

204 Paražu tiesību normas var izmantot ārējo normatīvo aktu regulējuma robu aizpildīšanā, tiesību tālākveidošanā, tiesību normu iztulkošanā un valdošā viedokļa veidošanā. Virknē Eiropas civilkodeksos un tirdzniecības kodeksos ir nostiprinātas normas, kas ļauj piemērot paražas un tirdzniecības prakses ieradumus, ja ar to palīdzību tiek aizpildīti likumdošanas regulējuma robi. Paraža veic arī “amortizatora”, pretrunu, netaisnīgo likumdošanas lēmumu izlīdzinātājfunkcijas.169

205 Paražas var būt ne tikai ar tiesību raksturu, bet arī sabiedriskas. Pēdējās juridiskā skatījumā ir nenozīmīgas, jo nerada tiesiskas sekas.

Sasveicināšanās paražas neievērošana nerada tiesiskas, bet psiholoģiskas (morāls nosodījums) sekas.

3.4. Judikatūra

206 Judikatūra ļoti svarīgs tiesību avots Rietumu tiesību lokā. Romāņu-ģer-māņu tiesību grupā judikatūrai ir sekundāra tiesību avota raksturs, bet anglosakšu tiesību grupā - primāra tiesību avota raksturs.

167 Observance tuvāk aplūkota Wolff H. J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein

Studienbuch. Band 1, 11.Aufl., München: Beck, 1999, S.344, Rn. 17

168 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 233

169 Melkisis E. Attīstības tendences daž.os tiesību teorijas un prakses jautājumos. Rīga: LU, 2000, 9.1pp.

70

207 Judikatūra ir publicēto (galvenokārt augstāko) tiesas nolēmumu kopums, kuriem ir principiāla nozīme un kas satur abstrakta rakstura juridiskas atziņas (prejudīcijas). [110]

Pie judikatūras nepieder atcelti un acīmredzami kļūdaini spriedumi, taču tie pieder pie tiesu prakses.

208 Latvijā parasti tiek lietots jēdziens “tiesu prakse”, kurš ir plašāks, galvenokārt, socioloģisks jēdziens, kas ietver tiesas darbību sabiedrības kontekstā. Var būt laba un slikta tiesu prakse. “Judikatūra” turpretim ir šaurāks, tīri juridisks jēdziens.[111]

209 Kontinentālās Eiropas tiesību lokā judikatūras atziņas ir izmantojamas tiesu un valsts pārvaldes iestāžu nolēmumu argumentācijā, kā arī tiesību normu apguves procesā, lai noskaidrotu līdzīgu gadījumu atrisinājumus. Judikatūras atziņas ir orientēšanās līdzeklis tiesībās. Judikatūras atziņas ir izmantojamas tiesību piemērošanā, konkretizējot nenoteiktus tiesību jēdzienus un ģenerālklauzulas. Tāpat arī judikatūras atziņas sekmē tiesību tālāku attīstību, kā arī aizpilda pozitīvā tiesību materiāla nepilnības.

210 Judikatūras kā tiesību avota vieta kontinentālās Eiropas tiesību lokā būtiski atšķiras no anglo-amerikāņu tiesību loka. Kontinentālajā Eiropā tiesas nolēmums neiegūst likuma normas spēku (likuma spēks tam ir tikai attiecībā uz konkrēto lietu), bet tas var tikt izmantots, izspriežot līdzīgus gadījumus. Ja tiesa atkāpjas no nodibinātās prakses, tad tiesnesim ir pienākums sniegt tam paskaidrojumu. Savukārt anglo-amerikāņu tiesību lokā iudikatūrai ir primāra tiesību avota raksturs, t.i., tai ir precedenta raksturs.[112]

3.5. Tiesību zinātne

211 Tiesību zinātnei un juristiem ir uzdevums cita starpā izstrādāt atklātu tiesību jautājumu sistēmiski taisnīgus risinājumu priekšlikumus (noteikumu projektus). Šie “zinātnes projekti” ir tiesībpolitiski ieteikumi attiecīgajām normu izdošanas instancēm.[113]

212 Tiesību zinātnes mācības sniedz arī skaidrojumu par tiesību normām, to izcelsmi, piemērošanu, tādēļ tās ir tiesību avots un to nozīme normu radīšanas procesā ir ļoti liela. Zinātnes apjomīgā tiesībpolitiskā padomdevēja funkcija un vēlme tiesību radošajām instancēm balstīt savus noteikumus uz atzītajām zinātnes autoritātēm, norāda, ka tiesību norma ir „īstenībā” tiesību zinātnes rezultāts. Tomēr norma savu normatīvi saistošo spēku iegūst ar spēkā stāšanās aktu, bet ne ar normā iekļauto zinātnisko kompetenci. Arī zinātniski kritizētās likumdevēja radītās normas vai tiesas kā likumdevēja aizstājēja radītās normas veido „spēkā esošās tiesības”.

213 Lai arī tiesību zinātnes atziņām nav normatīvi saistoša spēka, tomēr laikā, kad “arvien vairāk un vairāk tiek atzīta iztulkošanas prioritātes patstāvība, neuzskatot to tikai kā paņēmienu atklāt likuma teksta vai likumdevēja gribas gramatisko vai loģisko jēgu”[114], tiesību zinātnei ir pieaugoša loma tiesību izpratnes veidošanā un tiesību piemērošanā.

214 Tiesību zinātnei ir sekundāra tiesību avota raksturs, jo tiesību zinātnei nav nekādu pilnvaru un iespēju radīt tiesību normas. Tiesību zinātnes veiktai normu jaunradei iztrūkst konstitucionāli tiesiskais pamats, demokrātiska leģitimācija, politiska atbildība un nepastāv kontrole pār tiesību zinātnes izdotajiem noteikumu projektiem.[115] Tādēļ patstāvīgu , juristu tiesību” nav.

215 Tomēr tiesību zinātne izstrādā tiesību jēdzienus un vārdnīcas, kuras lieto likumdevēji un likumu piemērotāji. Tā nosaka metodes, ar kurām tiek izzinātas tiesības un piemēroti likumi. Tāpat tiesību zinātnieki raksta komentārus likumiem, atsevišķām tiesību nozarēm, kā arī analizē tiesu nolēmumus. Arī Eiropas Padomes Ministru Komitejas rekomendācijā vairākkārt norādīts uz zinātnieku piedalīšanās nepieciešamību jurisprudences izpētē.[116]

216 Tiesību zinātnes atziņas ir plaši izmantojamas tiesu un valsts pārvaldes iestāžu nolēmumu argumentācijā. Tikai šādi panākams argumentēti pamatots un taisnīgs nolēmums. Tiesību zinātņu atziņas kalpo par orientēšanās līdzekli tiesībās.

4. Tiesību avotu klasifikācija

217 Glavenais tiesību avotu klasifikācijas kritērijs ir to normativitāte jeb tiesību priekšrakstu raksturs.1771 Tomēr tas nav vienīgais, jo pastāv arī citi klasificējoši elementi, piemēram, izcelšanās veids (no sabiedrības vai no valsts) vai pozitivitātes kritērijs (rakstīti, nerakstīti tiesību avoti).

218 Ievērojot tiesību avota saturošo priekšrakstu raksturu, tiesību avotus iedala divās lielās grupās:

1) primārie tiesību avoti,

2) sekundārie tiesību avoti.I7X

219 Primārie tiesību avoti satur vispārsaistošas tiesību normas, kas adresētas visiem tiesību subjektiem. Kontinentālās Eiropas tiesību lokā tikai vispārsaistošas normas saturošie tiesību avoti var kalpot par galveno juridisko pamatu lietu izlemšanā. Pie šiem tiesību avotiem pieder likumi, kā arī tādi nerakstītie tiesību avoti kā vispārīgie tiesību principi un tiesību paražas.

220 Savukārt otru grupu veido sekundārie tiesību avoti, kuriem ir pakārtota loma. Pēdējais apstāklis nebūt nemazina to nozīmi, jo, lai pieņemtu kvalitatīvu lēmumu, kā argumenti ir izmantojami gan tiesību akti, kas nesatur vispārsaistošas normas, gan judikatūra, gan tiesību zinātnes atziņas, gan citi tiesību avoti.[117] Tāpēc sekundārajiem tiesību avotiem ir neatsverama nozīme argumentācijas procesā.

221 Tomēr arī viena tiesību loka ietvaros tiesību avotu klasifikācija var atšķirties no tiesību saimes uz saimi.

IX nodaļa. Starptautiskie un supranacionālie tiesību avoti

1. Supra- un starptautiskie noteikumi

222 Pēc 2.Pasaules kara starptautisko tiesību attīstība ir notikusi ļoti strauji: attīstīti starptautisko tiesību pamatprincipi, paražu tiesības un līgumu tiesības. Ir radušās jus cogensm un erga omnesl!tl normas. Tiesību matērijas internacionalizācijas un Eiropas apvienošanās rezultātā supra- un starp-

tautiskie avoti iegūst arvien lielāku nozīmi arī Latvijā. Šeit problemātiska ir Eiropas Savienības tiesību ierindošana klasiskajā tiesību avotu mācībā, kas piesaistīta pie katras nacionālās valsts.

223 Starptautisko tiesību avoti ir starptautiskās paražu tiesības (piemēram, diplomātiskā aizsardzība), starptautiskie līgumi (piemēram, valstu noslēgtie starptautiskie līgumi), vispārīgie tiesību principi (piemēram, īpašuma principi), starptautisko tiesu nolēmumi un atzītu dažādu nāciju starptautisko tiesību zinātnieku atziņas.

224 Saskaņā ar Satversmes 68.pantu un likuma “Par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem” 8.pantu un 11.pantu starptautisko līgumu tiesību normas tiek transformētas Latvijas tiesībās. Tās nestāv pāri konstitūcijai, bet ir Latvijas tiesību sastāvdaļa. Latvijas tiesībās transformētie starptautiskie līgumi ieņem to rangu, kāds ir tā atzīšanas akta rangs.

2. Tiesību avoti Eiropas Savienībā

225 Eiropas Savienības tiesības iedala primārajās un sekundārajās tiesībās.[118]

2.2.1. Primārās Eiropas Savienības tiesības

226 Primārās Eiropas Savienības tiesības nosaka Eiropas Savienības konstitucionālo iekārtu, tādēļ to kopumu var uzskatīt par Eiropas Savienības konstitūciju.[119]” Primārās Eiropas Savienības tiesības sastāv no:

1) dibināšanas līgumiem;

2) vispārējiem tiesību pamatprincipiem.[120]

2.1.1. Dibināšanas līgumi

227 Dibināšanas līgumi ir svarīgākie primāro Eiropas Savienības tiesību avoti. Ir šādi dibināšanas līgumi:

1) 1951.gada 18.aprīļa Eiropas ogļu un tērauda asociācijas dibināšanas līgums (zaudējis spēku 2002.gada 23.jūlijā);

2) 1957.gada 25.marta Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgums;

3) 1957.gada 25.marta Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgums (Romas līgums);

4) 1992.gada 7.februāra līgums par Eiropas Savienību (Māstrihtas līgums);

5) 1997.gada 2.oktobra Amsterdamas līgums;

6) 2001.gada 26.februāra Nicas līgums.1''

Šobrīd Eiropas Savienības konstitucionālo pamatu (primārās tiesības) veido šādi dibināšanas līgumi:

1) 1957.gada 25.marta Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgums (Romas līgums) konsolidētajā variantā;

2) 1957.gada 25.marta Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgums;

3) 1992.gada 7.februāra Māstrihtas līgums par Eiropas Savienību.

2.2.1.2. Vispārējie tiesību pamatprincipi V ļ I

228 Vispārējie tiesību pamatprincipi ir Eiropas Savienības nerakstītās primārās tiesības.180 Šie principi ir kopīgi visām dalībvalstīm un tie izriet no dalībvalstu nacionālajām tiesību sistēmām. Pamatā šos principus formulē un atklāj tieši Eiropas Kopienu tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.

Tiesiskas valsts princips (ietverot sevī samērīguma principu, tiesiskās paļāvības principu, likuma atrunas principu un likuma prioritātes principu), personas tiesību ievērošanas princips, demokrātijas princips.

2.2.1.3. Paražu tiesības

229 Eiropas Savienības tiesību sistēmai ir raksturīgs arī tāds tiesību avots kā paražu tiesības. Šīs supranacionālās paražu tiesības līdzīgi kā nacionālās paražu tiesības ir radušās ilgstošā un vispārējā to piemērošanā, apzinoties to tiesiski saistošo un tiesību normai līdzīgo raksturu.

Eiropas Padomē attiecīgo ministru var pārstāvēt valsts sekretārs.

2.2.2. Eiropas Savienības sekundārās tiesības

230 Eiropas Savienības sekundārās tiesības ir Eiropas Savienības primāro tiesību atvasinājums.187 Pastāv šādi Eiropas Savienības sekundāro tiesību aktu veidi:

1) regulas,

2) direktīvas,

3) lēmumi,

4) rekomendācija un viedoklis,

5) līgumi ar trešajām valstīm,

6) paražu tiesības,

7) vispārējie principi,

8) pārējās darbības,

9) kopīgie viedokļi,

10) kopīgās akcijas.

Tie tiek izdoti uz Eiropas Savienības primāro tiesību pamata. Tiesiski saistoši sekundārie tiesību aktu veidi ir: regulas, direktīvas, lēmumi. Pārējiem ir ieteikuma raksturs.

2.2.2.1. Regulas

231 Saskaņā ar Eiropas Savienības (konsolidētā) dibināšanas līguma 249.pantu var tikt izdotas regulas, direktīvas un lēmumi. Regulām ir saistošs, abstrakts un vispārīgs raksturs, tādēļ tās faktiski atbilst likumiem. Regulas izdod Eiropas Savienības Parlaments kopā ar Padomi, Padome vai Komisija. Regulas tiek publicētas oficiālajā izdevumā „Eiropas Kopienu Oficiālais Vēstnesis”.

232 Regulas ir tieši piemērojamas katrā Eiropas Savienības dalībvalstī gan attiecībā pret pašu valsti, gan pret tās iedzīvotājiem. Regulām nav nepieciešams speciāls Eiropas Savienības dalībvalsts ieviešanas akts. Regulās iekļautās normas ir aizliegts dublēt Eiropas Savienības dalībvalstu nacionālajās tiesībās.188

2.2.2.2. Direktīvas

233 Direktīvas nosaka Eiropas Savienības dalībvalstīm sasniedzamo mērķi. Direktīvas attiecas tieši tikai uz Eiropas Savienības dalībvalstu vispārsais-tošo normu izdevējinstitūcijām, uzliekot tām par pienākumu noteiktā laika sprīdī sasniegt direktīvā noteikto mērķi. Dalībvalsts var izvēlēties piemēro-

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung

mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 134

,KH Harbaceviča S. Eiropas Kopienas tiesības Latvijā - aktuālie jautājumi un attīstības tendences. Likums un Tiesības, 1999, 1 .sēj., Nr.l, 21.1pp.

tāko formu un līdzekļus.[121] Ja dalībvalsts noteiktajā laikā direktīvas mērķi nesasniedz, indivīds var tieši atsaukties uz to un pieprasīt zaudējumu atlīdzību no valsts par direktīvas neieviešanas rezultātā nodarīto kaitējumu. Atkarībā no pilnvarojošās normas direktīvu var izdot Eiropas Savienības Parlaments kopā ar Padomi, Padome vai Eiropas Savienības Komisija.

2.2.2.3. Lēmums

234 Lēmums ir galvenais Eiropas Savienības tiesību izpildes līdzeklis. Tas ir saistošs tā adresātam (dalībvalstij, fiziskai vai juridiskai personai). Papildus īpašs lēmuma piemērošanas akts nav nepieciešams. Lēmums ir individuāls un konkrēts. Lēmums ir administratīvais akts Latvijas Administratīvā procesa likuma izpratnē. Atkarībā no pilnvarojošās normas lēmumu var izdot Eiropas Savienības Parlaments kopā ar Padomi, Padome vai Eiropas Savienības Komisija.

2.2.2.4. Rekomendācija un viedoklis

235 Saskaņā ar Eiropas Savienības (konsolidētā) dibināšanas līguma 249.pantu rekomendācijas un viedokļi nav saistoši. Tomēr atsevišķos gadījumos tiem var piemist tiesiska nozīme.

Viedokļa iesniegšana sākotnēji Eiropas Savienības Komisijā ir priekšnoteikums vēlākai sūdzības iesniegšanai Eiropas Kopienu tiesā. Ja šo procedūru neievēro, sūdzība tiek noraidīta.

2.2.2.5. Līgumi ar trešajām valstīm

236 Saskaņā ar valdošo viedokli Eiropas Savienības orgānu noslēgtie līgumi ar trešajām valstīm arī pieder pie sekundārajām Eiropas Savienības tiesībām.

2.2.2.6. Paražu tiesības

237 Eiropas Savienības sekundāro tiesību piemērošanas jomā arī var veidoties paražu tiesības. Tādā gadījumā tās pašas pieder pie sekundārajām tiesībām.

2.2.2.7. Vispārējie principi

238 Vispārējie tiesību principi var pastāvēt arī Eiropas Savienības sekundāro tiesību līmenī. Tie tiek atvasināti no Eiropas Savienības dalībvalstu tiesībām. Svarīgākie vispārējie tiesību pamatprincipi pieder pie Eiropas Savienības primārajām tiesībām.

2.2.2.8. Pārejās darbības

239 Ar jēdzienu „pārējās darbības” saprot visus tos Eiropas Savienības orgānu pasākumus, kas nav kvalificējami zem iepriekšējiem tiesību aktiem. Tie nav saistoši Eiropas Savienības dalībvalstīm.

2.2.2.9. Kopīgie viedokļi

240 Eiropas Savienības (konsolidētā) dibināšanas līguma 12.pants paredz kopīga viedokļa iespēju. Kopīgs viedoklis nosaka Eiropas Savienības dalībvalstu nostāju ārpolitikas un drošības jomā.

2.2.2.10. Kopīgās akcijas

241 Eiropas Savienības (konsolidētā) dibināšanas līguma 12.pants paredz kopīgas akcijas iespēju. Kopīgās akcijas nosaka Eiropas Savienības darbības virzienu noteiktos apstākļos.

2.2.2.11. Konvencijas

242 Eiropas Savienības konvencijas nosaka Eiropas Savienības dalībvalstu sadarbību tieslietu un iekšlietu jomās.

2.2.3. Eiropas Savienības tiesību un nacionālo tiesību attiecības

243 Jau ilgāku laiku pastāv diskusija par Eiropas un nacionālo tiesību rangu attiecībām. Par to ir bijuši izteikti vairāki atšķirīgi viedokļi gan Eiropas Kopienu tiesā, gan Eiropas Savienības dalībvalstu nacionālajās konstitucionālajās tiesās. Eiropas Kopienu tiesa jau sen uzskatījusi Eiropas Savienības tiesības kā vienotu tiesisku kārtību, kura stāv pāri nacionālajām tiesībām (Eiropas Savienības tiesību pārākuma princips).190

244 Turpretim nacionālo valstu konstitucionālo tiesību zinātnieki un konstitucionālo tiesu tiesneši neatzīst absolūtu Eiropas Savienības tiesību pārākumu pār nacionālajām tiesībām. Piemēram, Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa ir atzinusi, ka tā neizskatīs pieteikumu par to, vai attiecīgās Eiropas Savienības tiesību normas atbilst Vācijas konstitūcijā nostiprinātajām pamattiesībām tik ilgi, kamēr Eiropas Savienības līmenī, it īpaši ar Eiropas Kopienu tiesas jurisdikcijas palīdzību, tiek nodrošināta tāda pamattiesību aizsardzība pret aizskārumiem no Eiropas Savienības varas, kas būtībā līdzvērtīga konstitūcijā garantētajai.191 Ari Latvijā Satversmes

190 Lieta 6/64 11964] ECR p. 585 (Flaminio Costa v. ENEL)

191 BVerfGE 73, 339 {Solange II), pieejams internctā: http://www.oefre.unibe.ch/law/dfr/bv073339.htmi

tiesas priekšsēdētājs A.Endziņš ir atzinis, ka Eiropas Savienības primārās tiesības prevalē pār nacionālās dalībvalsts tiesību normām, izņemot gadījumus, ka šīs primāro tiesību normas ir pretrunā ar Satversmes pamatprincipiem. Satversme saglabā iespēju Satversmes tiesai lemt par starptautisko līgumu atbilstību konstitūcijai.[122]

X nodala. Tiesību akti

1. Tiesību akta jēdziens un veidi

245 Tiesību akta jēdzienam ir vairākas nozīmes. Pirmkārt, ar jēdzienu „tiesību akts” apzīmē juridisku dokumentu, kurš satur kādas darbības regulējumu (likums). Bez tam ar jēdzienu „tiesību akts” apzīmē arī juridiskās darbības rezultātu (likuma tiesību norma).'91

246 Tiesību akts rada tiesiskas sekas.

247 Tiesību akts var saturēt gan individuālu konkrēta gadījuma tiesisko attiecību regulējumu, gan vispārpiemērojamus uzvedības priekšrakstus. Tiesību akts, kas satur vispārējus uzvedības priekšrakstus un ir piemērojams vairākkārt, tiek saukts par normatīvo aktu. Normatīvie akti var būt iekšēji vai ārēji.[123]

248 Savukārt individuālie tiesību akti var būt gan administratīvie akti, gan cita veida individuāli akti (tiesas spriedumi, līgumi).

2. Normatīvie tiesību akti

249 Normatīvais tiesību akts ir tiesību akts, kas satur tiesību normas.19" Pastāv arī normatīvi akti, kuri nesatur tiesību normas, piemēram, gludekļa lietošanas instrukcija. Tie tādā gadījumā nav tiesību akti.

2.1. Normatīvo tiesību aktu veidi

2.1.1. Konstitūcija

250 Konstitūcija ir valsts pamats. Konstitūcija satur sabiedrību regulējošas pamatnormas.1% Likumdevejvara, izpildvara un tiesu vara ir padotas konstitūcijai kā augstākajai nacionālajai tiesību normai.[124]

251 Konstitūcijas normatīvi saistošais spēks neattiecas tikai uz publiskās varas nesējiem un izmantotājiem. Konstitūcijas atsevišķas normas var nepastarpināti piešķirt tiesības un uzlikt pienākumus arī privāttiesisko attiecību dalībniekiem. Bez tam konstitūcijā nostiprinātajām pamattiesībām ir īpaša nozīme privāttiesiskajās attiecībās, jo tās palīdz konkretizēt nenoteiktos tiesību jēdzienus un ģenerālklauzulas.lyK

252 Konstitūcija ir juridiskā spēka ziņā augstākais nacionālais tiesību avots un tiesību akts.

2.1.2. Likums

253 Likumam formālā nozīmē ir ļoti liela nozīme valsts pārvaldē. Liela daļa sabiedrisko attiecību ir noregulētas tieši likumos. Likumiem (likumiem formālā nozīmē) ir jāregulē tipiskas dzīves situācijas vispārēji un abstrakti. Tomēr likums nav tikai abstrakta vispārēja norma, kas attiecas uz nenoteiktu skaitu personu un piemērojams nenoteiktu skaitu reižu. Mūsdienās likums ir kas vairāk. Likums nosaka valsts un sabiedrības kopīgo finansējuma modeli un prioritātes (budžeta likums). Likums ir arī politisks instruments.

254 Likums ir arī norma. No tiesiskas valsts principa izriet prasība par likumu skaidrību un noteiktību. Tiesību normas, kuras ir neskaidras, nesaprotamas, vārdiski pārāk garas un nenoteiktas, nesasniedz to mērķi. Tiesību normu sistēma, kurā normu adresāts neorientējas, noved pie tiesiskās nedrošības. Tiesiskā drošība prasa orientēšanās drošību. Tas panākams tikai ar skaidriem, viennozīmīgiem un noteiktiem likumiem.

Federālā Konstitucionālā tiesa ir atzinusi: “ja likuma redakcija neparāda savu patieso saturu, ja tā ir kļūdaina vai maldīga, vai ja likums sevī ir pretrunīgs, tad tas ir pretrunā ar tiesiskas valsts principu un nav spēkā”.109

255 Konstitūcijai atbilstošā veidā pieņemtie likumi parlamentāri-demokrātiskā sistēmā ir valsts kundzības svarīgākā forma. Likumiem ir jābūt atbilstošiem konstitūcijai, tātad tiem jābūt pieņemtiem vēlētā parlamentā. Šī likuma izpratne ir justīcijas un tiesību zinātnes lomas pamatā demokrātiskā iekārtā: likums ir normatīvi noteikta (parlamenta) vairākuma, kurš bijis sekmīgs politisko viedokļu cīņā, politiskā griba. Saskaņā ar parlamentārās demokrātijas pamatideju tas reprezentē suverēnās valsts tautas gribu. Izpildvarai un tiesu varai šī griba atbilstīgi (!) ir jāīsteno.2<K) Tomēr likums nav vienīgā valsts rakstīto tiesību izpausmes forma.

2.1.3. Noteikumi

256 Arī noteikumi satur vispārējus abstraktus tiesību priekšrakstus. Tie materiāli saista normas adresātus tāpat kā likums, tomēr tie savu formu iegūst atšķirīgi kā likumi, kurus pieņem likumdevējs konstitucionāli noteiktā procedūrā. Noteikumus izdod izpildvara, pamatojoties uz likuma (formālā nozīmē) pamata. Tādējādi tiek nošķirta likumdevējvara no izpildvaras. Trīs varu nošķiršana (likumdevējvara, izpildvara un tiesu vara) dod iespēju savstarpēji tās sabalansēt un kontrolēt tās varbūtējos kompetences pārkāpumus, lai nodrošinātu individuālās brīvības aizsardzības intereses. Lai noturētu šā svarīgā tiesiskas valsts pamatprincipa izmantošanu zināmās robežās, Latvijā Ministru kabineta iekārtas likuma 14.pants paredz, ka noteikumu izdošana ir pieļaujama tikai tajos gadījumos, kad pastāv sevišķs likumā ietverts pilnvarojums. Tātad likumdevējs vada izpildvaras noteikumu izdošanas pilnvaru apjomu. Likumā ietvertajam pilnvarojumam ir jānosaka noteikumu saturs, mērķis un apmērs. Katros noteikumos ir jābūt norādītam likumiskajam izdošanas pamatam.[125] Noteikumu normas nedrīkst būt pretrunā ar likuma normām vai konstitūcijas normām.[126]

257 Noteikumi atvieglo likumdevēja noslodzi. Salīdzinājumā ar likumdošanas procesu noteikumi var tikt ātri izdoti, grozīti vai atcelti. Ar to palīdzību tiesiskā iekārta var tikt pieskaņota mainīgajiem vērtību priekšstatiem vai faktiem. Straujajā sociālo un tehnisko izmaiņu procesā noteikumi bieži vien ir vienīgais līdzeklis, lai elastīgi ieviestu un papildinātu likumdevēja izšķiršanos par pamatprincipiem.[127]

2.1.4. Saistošie noteikumi

258 Valsts nodod daļu savu funkciju un atbildību no valsts atvasinātiem publisko tiesību orgāniem. Tādējādi tiem ir nepieciešamas atbilstošas pilnvaras regulēt savu jomu ar pašu radītām normām. Lai regulācija būtu vispārēja,

tiesiski saistoša un obligāta, šiem subjektiem ir jāpiešķir tiesības izdot tiesību normas. Tādēļ publisko tiesību orgāniem, piemēram, pašvaldībām, Latvijas bankai, Finansu un kapitāla tirgus uzraudzības komisijai, sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem ir piešķirtas tiesības izdot normatīvus jeb saistošus noteikumus.2<w Saistošie noteikumi satur tiesību normas.

259 Saistošie noteikumi attiecas uz normu izdevēja piederīgajām personām un padotajām personām. Publisko tiesību orgānu pilnvarojums izdot saistošos noteikumus ir to nesēju autonomijas izpausme. Pilnvarojums izdot saistošos noteikumus tiek iekļauts likumā (formālajā nozīmē) un pret šiem saistošajiem noteikumiem tiek izvirzītas tādas pašas prasības kā pret noteikumiem (izdošanas pamats, pilnvarojuma apmērs, izsludināšana u.c.).

2.2. Tiesību normu hierarhija

260 Tiesību normu hierarhijas idejas autors ir Hanss Kelzens. Pēc viņa domām, tiesību normas pēc sava juridiskā spēka izkārtojas piramīdā, kuras augšgalā atrodas augstākā juridiskā spēka tiesību norma, bet pārējās izriet no tās.205 Latvijā šī koncepcija ir nostiprināta arī normatīvi Administratīvā procesa likuma 15.panta otrajā, trešajā un ceturtajā daļā.

Shēma Nr. 13

2<w Likuma „Par pašvaldībām” 41. panta pirmā daļa, Finansu un kapitāla tirgus komisijas likuma 7.panta pirmās daļas 1 .punkts; likuma „Par Latvijas Banku” 10.pants 205 Kelsen H. Reine Rechtslehre, 2., vollst, neu bearb. u. erw. Aufl., Wien: Deuticke, 1960, S. 228 ff.

3. Normatīvo tiesību aktu klasifikācijā

3.1. Ārējie un iekšējie normatīvie akti

261 Demokrātiskai un tiesiskai valstij ir raksturīgs strikts dalījums starp ārējiem un iekšējiem normatīvajiem aktiem.[128] Viena no galvenajām pazīmēm, pēc kādām tiesību akti tiek iedalīti iekšējos un ārējos aktos, ir konkrētā akta adresāts.

3.1.1. Ārējie normatīvie akti

262 Ārējos normatīvos aktus var izdot tikai demokrātiski leģitimētas institūcijas:

1) tieši - Saeima, pašvaldības dome/padome;

2) netieši - caur politiskās atbildības mehānismu leģitimētas institūcijas - Ministru kabinets.[129]

263 Ārējie normatīvie akti ir saistoši jebkuram abstraktam personu lokam un ar tiem tiek regulētas tiesiskās attiecības starp publisko tiesību subjektu no vienas puses un indivīdu vai citiem tiesību subjektiem no otras puses.

3.1.2. Iekšējie normatīvie akti

264 Valsts pārvaldes iestādes nav demokrātiski leģitimētas, tādēļ tās ārējos (t.i., vispārsaistošus) normatīvus aktus izdot nevar.20* Tās var izdot iekšējus normatīvus aktus, kas ir saistoši tikai iestādei pašai, kā arī tai padotām iestādēm.

Iekšējos normatīvos aktus publisko tiesību subjekts izdod, lai noteiktu savas vai sev padotas institūcijas iekšējās darbības kārtību vai izskaidrotu kāda ārēja normatīva akta piemērošanas kārtību, un šādi akti ir saistoši tikai pašam izdevējam, tā struktūrvienībām un darbiniekiem.

265 Galvenie iekšējo normatīvo aktu veidi ir:

1) nolikumi, kas regulē iestādes uzbūvi un darba organizāciju, lietošanas kārtību,

/

Kultūras ministrijas nolikums, lai arī ir “ietērpts ” ārēja normatīvā akta formā, tomēr ir iekšējs normatīvais akts.

2) instrukcijas, kas regulē ārējo tiesību normu piemērošanu (piemēram, nodokļu likumu piemērošanu) vai iestādes darbības (piemēram, atvaļinājumu piešķiršanas kārtību darbiniekiem),

Zemkopības ministrijas 2003.gada 15.septembra instrukcija Nr.10 “Iesnieguma pieņemšanas un izskatīšanas kārtība selekcionāra tiesību piešķiršanai ” regulē kārtību, kādā tiek pieņemts un izskatīts iesniegums selekcionāra tiesību piešķiršanai Valsts augu aizsardzības dienestā.

3) ieteikumi, kas regulē pārvaldei normatīvajos aktos piešķirto rīcības brīvību, nosakot to vienveidīgu rīcību tipiskos gadījumos (no kuras iestāde var atkāpties netipiskos gadījumos, to pamatojot).[130]

Ministru kabineta 2002.gada 22.janvāra ieteikumi Nr.l “Ieteikumi par publisko aģentūru pārvaldes līguma paraugu” nosaka publisko aģentūru pārvaldes līguma paraugu.

266 Iekšējie normatīvie akti satur iestādi saistošas tiesību normas, bet tās nav saistošas indivīdam, tomēr uz indivīdu tās var iedarboties netieši.

Nereti privātpersonu ietekmē iestādes dokumentu pieņemšanas kārtības instrukcija, kura ir saistoša vienīgi iestādes darbiniekam, tomēr tās prasību izpilde saistīta ar privātpersonas darbību.

267 Iekšējie normatīvie akti nav t.s. “cirkulāri”, “apkārtraksti” u.tml., kas satur vienīgi informāciju, jo nesatur tiesisku noregulējumu.210

3.2. Administratīvie tiesību akti

3.2.1. Administratīvais akts

268 Visas tiesību normas ir formulētas vispārīgi un abstrakti, tomēr tās ir jāpiemēro konkrētā gadījumā un attiecībā uz individuālu personu. Tādēļ no tiesību aktu kopuma ir izdalāms viens tiesību akta veids, kurš individualizē un konkretizē abstraktās un vispārīgās tiesību normas. Tāds tiesību akta veids ir administratīvais akts.[131] Administratīvo aktu nereti sauc par rīkojumu, atļauju, lēmumu.

269 Administratīvā akta jēdziens definēts Administratīvā procesa likuma 1. panta trešajā daļā. Saskaņā ar šo normu administratīvais akts ir “tiesību akts, ko izdod iestāde publisko tiesību jomā attiecībā uz individuāli noteiktu personu vai personām, nodibinot, grozot, konstatējot vai izbeidzot konkrētas tiesiskās attiecības”. Lai kādu valsts pārvaldes iestādes lēmumu atzītu par administratīvo aktu, jāpastāv visiem kritērijiem, tomēr ne visi akti, kas satur iepriekšminētos elementus, ir administratīvie akti. Valsts pārvaldes iestādes lēmums vai cita veida darbība privāto tiesību jomā, kā arī iekšējie lēmumi, kas skar tikai pašu iestādi, tai padotu institūciju vai īpaši pakļautās personas, nav administratīvie akti, izņemot lēmumus par iestādes darbinieku vai tai īpaši pakļauto personu tiesiskā statusa nodibināšanu, maiņu, izbeigšanu, disciplināru sodīšanu un citus lēmumus, ja tie būtiski ierobežo iestādes darbinieku vai tai īpaši pakļauto personu cilvēktiesības. Administratīvais akts nav arī Saeimas, Valsts prezidenta, Ministru kabineta un pašvaldības domes (padomes) politiskie lēmumi (politiskie paziņojumi, deklarācijas, aicinājumi, amatpersonu ievēlēšana u.tml.), kā arī kriminālprocesuālie lēmumi un tiesu nolēmumi.

270 Administratīvais akts ir tiesību akts. Tas nozīmē, ka administratīvais akts rada (nodibina, groza, izbeidz, konstatē) kaut kādas tiesiskas sekas (piešķir tiesības, uzliek pienākumus).[132]

271 Administratīvais akts vienmēr ir publisko tiesību akts. Tas nozīmē, ka tā izdevējs vienmēr rīkojas publisko tiesību jomā. Tiesiskas valsts princips prasa, lai valsts pārvaldes iestāde vai amatpersona, kura izdod administratīvo aktu, būtu pilnvarota to darīt, tas ir, tās kompetencē ir pilnvaras risināt attiecīgo jautājumu. Šāda kompetence var tikt deleģēta arī nevalstiskām iestādēm un organizācijām (privāto tiesību subjektiem).

272 Administratīvie akti ir individuāli - adresēti konkrētām noteiktām personām, regulē konkrētas tiesiskas attiecības konkrētā gadījumā.[133] Ar šo pazīmi tie atšķiras no normatīvajiem aktiem.

3.2.2. Valsts pārvaldes iestādes iekšējie lēmumi

273 Valsts pārvaldes uzdevums ir piemērot likumus. Lai nodrošinātu vienveidīgu likumu piemērošanu, saskaņotu valsts pārvaldes rīcību atsevišķās situācijās, nodrošinātu valsts pārvaldes iestādes darbību un iestādes darbinieku vadīšanu, valsts pārvalde pati izdod tikai sev un saviem darbiniekiem saistošas instrukcijas, ieteikumus, norādījumus u.c. priekšrakstus.[134]

Rīkojums par ieredņa atstadinašanu no amata pildīšanas disciplinar-lietas izmeklēšanas laikā.

Tie ir vispārīga vai individuāla rakstura priekšraksti, kuri darbojas tikai pārvaldes iekšienē. Valsts pārvaldes priekšraksti nav vispārsaistoši. Tomēr iedzīvotāji var prasīt, lai iestādes pilda tiem saistošos iekšējos priekšrakstus.

274 Šie tiesību akti attiecas uz individuālām personām publisko tiesību jomā, taču tie būtiski ietekmē personas tiesības, ja persona ir apņēmusies pildīt šos rīkojumus, piekrītot kļūt par attiecīgās iestādes darbinieku. Iekšējos aktus parasti arī nevar pārsūdzēt tiesā, bet strīdi risināmi iekšēji pakļautības kārtībā pie augstākas amatpersonas vai, ja tas attiecas uz civildienesta ierēdni vai ierēdņa kandidātu, arī Valsts civildienesta pārvaldē.

3.3. Vispārīgie (pārvaldes) tiesību akti

275 Izņēmuma gadījumos uz likuma pamata valsts pārvaldes iestādei var tikt piešķirtas tiesības izdot īpaša veida tiesību aktu - vispārīgu rīkojumu. Vispārīgais rīkojums atšķiras no administratīva akta ar to, ka adresātu skaits šādam rīkojumam nav individualizēts. Pastāv trīs vispārīgo rīkojumu veidi:

1) uz adresātiem vērsts vispārīgais rīkojums;

2) uz lietām vērsts vispārīgais rīkojums;

3) izmantošanu regulējošs vispārīgais rīkojums.[135]

3.3.1. Uz adresātiem vērsts vispārīgais rīkojums

276 Vispārīgais rīkojums ir tiesību akts, kas vērsts uz liela daudzuma personu loku, kuru apvieno kāda kopīga vispārēja pazīme.[136] Šāds personu loks var būt, piemēram, noteikta veida veikali, kaķu īpašnieki u.tml.

Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas lēmums par elektrības tarifu apstiprināšanu. Vērsts uz visiem elektrības lietotājiem.

3.3.2. Uz lietām vērstie vispārīgie rīkojumi

277 Vispārīgais rīkojums var būt vērsts uz lietu, nevis personu. Rīkojums nosaka lietas tiesisko stāvokli, tomēr pastarpināti skar arī fizisko personu tiesības un pienākumus (lietu īpašnieku, valditaju, lietotāju tiesības un pienākumus).[137]

2000.gada 29.februāra Rīgas domes lēmums Nr.8237 “Par Eduarda ielas pārdēvēšanu par Nikolaja Rēriha ielu

2001.gada 1.augusta Pārtikas un veterinārā dienesta rīkojums Nr.193 “Par veterināro (veselības) sertifikātu mājputnu gaļas produktu ievešanai Latvijas Republikā ” nosaka, ka, sākot ar 2001 .gada 1 .augustu, Latvijas Republikā mājputnu gaļas produktus atļauts ievest ar eksportētājvalsts pilnvarotās institūcijas izdotu noteikta parauga veterināro sertifikātu un apstiprina šo sertifikātu.

3.3.3. Izmantošanu regulējošie vispārīgie rīkojumi

278 Vispārīgie rīkojumi var attiekties arī uz lietas sabiedrisko izmantošanu, kas skar nenoteiktu personu loku.21K

Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes Melodiskā kabineta lietošanas noteikumi.

3.4. Normatīvie līgumi

279 Normatīvais līgums ir vienošanās par noteiktu subjektīvo tiesību realizāciju, kas rada tiesiskas sekas un tādēļ arī ir pieskaitāms pie tiesību aktiem. Normatīvos līgumus var slēgt savā starpā kā valsts un tās orgāni, tā arī privātpersonas. Tomēr te jāievēro normatīvo līgumu atšķirības.

280 Normatīvos līgumus var iedalīt divās lielās grupās:

1) publisko tiesību līgumi;

a. publisko tiesību līgumi starp publisko tiesību subjektiem;

b. publisko tiesību līgumi starp publisko tiesību subjektu un privāto tiesību subjektu;

2) civiltiesiskie līgumi.

3.4.1. Publisko tiesību līgums starp publisko tiesību subjektiem

281 Publisko tiesību līgumu slēdz starp publisko tiesību subjektiem.

Publisko tiesību subjekts ir valsts un no valsts atvasinātie subjekti (Valsts prezidents, Ministru kabinets, pašvaldība). Šādi līgumi var tikt noslēgti starptautiskā mērogā, vai arī nacionālā mērogā - starp nacionālās valsts publisko tiesību subjektiem.219

Divu valstu līgums par savstarpēju tiesisko palīdzību ir starptautisks publisko tiesību līgums.

282 Publisko tiesību līgumu, kuru slēdz starp nacionālas valsts publisko tiesību subjektiem, sauc par sadarbības līgumu.220 Sadarbības līguma mērķis ir panākt divu publisko tiesību subjektu sadarbību, lai panāktu vismaz vienas puses uzdevuma efektīvāku veikšanu.

283 Starp diviem publisko tiesību subjektiem var tikt noslēgts arī deleģēšanas līgums.[138] Šā līguma mērķis ir deleģēt viena publisko tiesību subjekta pārvaldes uzdevumu citam publisko tiesību subjektam, ja tādējādi tiek nodrošināta valsts pārvaldes efektivitāte. Deleģēšanas ceļā otram publisko tiesību subjektam tiek piešķirtas arī tiesības izdot pārvaldes lēmumus.

3.4.2. Publisko tiesību līgums starp publisko tiesību subjektu un privāto tiesību subjektu

284 Izšķir šādus publisko tiesību līgumu veidus, kurus slēdz starp publisko tiesību subjektu un privāto tiesību subjektu:

1) administratīvais līgums;

2) deleģēšanas līgums;

3) līdzdarbības līgums.

3.4.2.1. Administratīvais līgums

285 Administratīvais līgums ir viens no publisko tiesību līguma paveidiem. To rakstveidā slēdz valsts pārvaldes iestāde ar privātu personu. Administratīvā līguma “pamatā” ir civiltiesisks līgums, kuru “pārklāj” publisko tiesību elementi, tādēļ tam jāatbilst gan civiltiesiskajiem priekšnoteikumiem (piemēram, gribas īstums u.c.), gan papildus arī publisko tiesību noteikumiem.222

Saskaņā ar likuma “Par nodokļiem un nodevām” 41.pantu nodokļu administrācijas vadītājs ir tiesīgs noslēgt vienošanās līgumu ar nodokļu maksātāju par aprēķināto summu samazināšanu tad, kad piemērojamo normatīvo aktu normas ir pretrunīgas un dažādi skaidrojamas.

286 Administratīvo līgumu slēdz, lai izbeigtu tiesisku strīdu vai ja iestādei ir rīcības brīvība attiecībā uz administratīvā akta saturu vai faktisko rīcību.

3.4.2.2. Deleģēšanas līgums

287 Deleģēšanas līgumu var noslēgt arī ar privāto tiesību subjektu, ja tādējādi valsts pārvaldes uzdevumi tiek izpildīti efektīvāk. Privāto tiesību subjektam tiek dotas tiesības arī pieņemt pārvaldes lēmumus.

3.4.2.3. Līdzdarbības līgums

288 Līdzdarbības līgums ir publisko tiesību līguma paveids, kuru slēdz publisko tiesību subjekts ar privāto tiesību subjektu, lai iesaistītu sabiedrību valsts pārvaldē un padarītu to efektīvāku.[139] Līdzdarbības līgums pilnvaro veikt kādu pārvaldes uzdevumu, bet nedod tiesības privāto tiesību subjektam pieņemt pārvaldes lēmumus.

3.4.3. Citi normatīvie līgumi

3.4.3.I. Ģenerālvienošanās

289 Saskaņā ar Darba likuma 18.pantu darba devējs, darba devēju grupa, darba devēju organizācija vai darba devēju organizāciju apvienība ir tiesīga noslēgt ģenerālvienošanos ar darbinieku arodbiedrību vai darbinieku arodbiedrību apvienību (savienību). Ja darba devēju organizācijas vai darba devēju organizāciju apvienības biedri kādā nozarē nodarbina vairāk nekā 60 procentus darbinieku, ģenerālvienošanās, kas noslēgta starp darba devēju organizāciju vai darba devēju organizāciju apvienību un darbinieku arodbiedrību vai darbinieku arodbiedrību apvienību (savienību), ir saistoša visiem attiecīgās nozares darba devējiem un attiecas uz visiem darbiniekiem, kurus nodarbina šie darba devēji. Attiecībā uz šiem darba devējiem un darbiniekiem ģenerālvienošanās stājas spēkā dienā, kad tā publicēta laikrakstā “Latvijas Vēstnesis”, ja tajā nav noteikts cits spēkā stāšanās laiks. Ģenerālvienošanās laikrakstā “Latvijas Vēstnesis” publicējama uz pušu kopīga pieteikuma pamata.

Dzelzceļa nozares ģenerālvienošanās. Latvijas Vēstnesis, 2003.gada

27.maijs, Nr.78

290 Ģenerālvienošanās iekļautās normas, kas regulē darba tiesisko attiecību saturu, noslēgšanu vai izbeigšanu, ir abpusēji piemērojamas vienošanās dalībniekiem tieši un obligāti. Ģenerālvienošanās ir privāta rakstura kolektīvi tiesisku normu saturošs līgums. Vienošanās normas attiecas uz vieno-

sanas slēdzējas arodbiedrības biedriem un darba deveju organizācijās biedriem tāpat kā likumiskais regulējums.

3.4.3.2. Darba koplīgums

291 Darba tiesībās bez ģenerālvienošanās var tikt noslēgti darba koplīgumi.224 Darba koplīgums ir līgums starp darba devēju un darbinieku arodbiedrību vai darbinieku pilnvarotiem pārstāvjiem, ja darbinieki nav apvienojušies arodbiedrībā, par tiesiskajām attiecībām uzņēmumā vai par citiem uzņēmuma jautājumiem. Darba koplīguma noteikumi attiecas kā uz darba devēju, tā arī uz visiem darbiniekiem, kas tiek nodarbināti pie attiecīgā darba devēja vai attiecīgajā viņa uzņēmumā, ja vien koplīgumā netiek noteikts citādi.

XI nodaļa. Tiesību normu jaunrade

1. Tiesību normu jaunrades jēdziens

292 Veidojoties jaunām sabiedriskajām attiecībām vai tām pārveidojoties, rodas nepieciešamība pēc jauna šo attiecību regulējuma. Tādēļ katrā valstī tiesību normu skaits nemitīgi palielinās. Arī Latvijā. Tā ik nedēļu oficiālajā laikrakstā “Latvijas Vēstnesis” varam izlasīt par jaunu tiesību normu, piemēram, Ministru kabineta noteikumu normu pieņemšanu.

293 Sabiedrisko attiecību regulēšanu, izdodot jaunas tiesību normas, grozot jau esošās vai atceļot kādas tiesību normas, var saukt par jaunradi. Tā kā vis-pārsaistošas tiesību normas tiek ietvertas ārējos normatīvajos aktos, tad šo jaunradi dēvē par ārējo normatīvo aktu jaunradi.

294 Plašākais tiesību normu jaunrades process bija novērojams 20.gs. 90-tajos -gados, Latvijai atgūstot neatkarību un pārveidojot padomju tiesību sistēmu par romāņu-ģermāņu tiesību lokam piederīgu tiesību sistēmu. Sākot ar 1995.gadu Latvijā tika uzsākts jauns tiesību normu jaunrades vilnis, kura pamatā bija nepieciešamība saskaņot Latvijas tiesību sistēmu ar Eiropas Savienības tiesību normām.

2. Jaunrades principi

295 Pastāv vairāki tiesību normu jaunrades principi, tomēr galvenie ir divi.225

296 Pirmkārt, tiesību normu projekta sagatavošanai un pieņemšanai ir jābūt atklātai. Sabiedrībai ir jādod iespēja sekot līdzi tās dzīvi skaroša regulēju-

224 Skat. Darba likuma B daļu (17. - 24.panti)

22' Plašāks principu uzskaitījums: Kusiņš G. Normatīvo aktu jaunrade. Mūsdienu tiesību

teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 117.lpp.

ma tapšanai, kā ari jābūt iespējai sabiedrības pārstāvjiem, piemēram, biedrībām, piedalīties ar saviem ierosinājumiem normatīvā akta projekta izstrādē un ietekmēt jaunrades procesu.

Biedrību un nodibinājumu likumprojekta izstrādē aktīvi līdzdarbojās Nevalstisko organizāciju centrs, kurā apvienojušās liela dala Latvijas biedrību.

Komerclikuma projekts, Darba likuma projekts pirms pieņemšanas Saeimā tika publicēts vispārējai zināšanai oficiālajā laikrakstā “Latvijas Vēstnesis ”.

Visi Saeimas likumu un lēmumu projekti un Ministru kabineta izdodamo tiesību aktu projekti ir pieejami katram interesentam Interneta mājas lapās www.saeima.lv un www.mk.gov.lv.

296 Otrkārt, tiesību normu sagatavošanā ir jāiesaista profesionāli lietpratēji. Sagatavošanas procesā ikdienas notikumi tiek ietērpti vispārīgās un abstraktās juridiskās konstrukcijās - tiesību normās. Lai to varētu profesionāli veikt, nepieciešama juristu, kuri specializējušies tiesību normu izstrādē, palīdzība. Tomēr bez tiesību normu sagatavošanas tehnikas zināšanām nepieciešamas ari plašas zināšanas jurisprudencē. Tādējādi tiesību normu sagatavošanā ir jāiesaista tiesību zinātnes pārstāvji (universitāšu profesori), atzīti attiecīgās jomas profesionāļi, kā arī tiesu, advokatūras, prokuratūras un notariāta pārstāvji. Tāpat nepieciešama ari profesionālu valodnieku palīdzība.

Kriminālprocesa likuma projekta izstrādē tika izmantota ne tikai Tieslietu ministrijas darbinieku, bet arī prokuratūras, advokatūras, tiesu un tiesību zinātnieku palīdzība.

296 Tikai tādā veidā tiesību normu jaunrades rezultāts būs pārdomāts, precīzs un atbilstošs jaunākajām sabiedriskās dzīves norisēm un atziņām, kā arī nenonāks pretrunā ar jau spēkā esošajām tiesību normām.

3. Jaunrades norise

296 Tiesību normu jaunrade ir sarežģīts un ilgs process.

Komerclikuma sagatavošana tika uzsākta 1992.gadā. Saeimā tas tika pieņemts 2000.gadā, bet spēkā stājās 2002.gada 1.janvārī.

300 Tiesību normu jaunrade tiek regulēta ar jau izstrādātiem un spēkā esošiem ārējiem normatīvajiem aktiem, kā arī dažādām iekšējām instrukcijām un metodiskiem ieteikumiem. Latvijā ārējo normatīvo aktu jaunradi regulē

šadi arejie normatīvie akti:

1) likumu jaunradi Saeimā regulē Satversme un Saeimas kārtības rullis"26;

2) Ministru kabineta noteikumu jaunradi Ministru kabinetā regulē Satversme, Ministru kabineta iekārtas likums^140 un Ministru kabineta kārtības rullis^228;

3) pašvaldību saistošo noteikumu jaunradi pašvaldībās regulē likums “Par pašvaldībām”[141]-

301 Minēto ārējo normatīvo aktu detalizēto regulējumu var vispārināt un sadalīt tiesību normu jaunradi šādos posmos:

1) sagatavošana,

2) iesniegšana,

3) izskatīšana,

4) pieņemšana,

5) publicēšana.[142]

3.1. Tiesību normu sagatavošana

302 Tiesību normu jaunrades sagatavošanas posmu var iedalīt šādi:

1) iniciatīva,

2) iniciatīvas analīze,

3) sākotnējā teksta sastādīšana,

4) sākotnējā teksta apspriešana,

5) projekta galīgās redakcijas noformēšana.

3.1.1. Iniciatīva

303 Tiesību normas izstrāde sākas ar lēmuma pieņemšanu par to, ka ir nepieciešams radīt jaunu tiesību normu. Ierosinājumu var izteikt gan attiecīgās tiesību normas vēlākais pieņēmējs, gan arī jebkura cita per-sona.

Deklarācijas par E.Repšes vadītā Ministru kabineta iecerēto darbību

3.3.2. punkts paredz., ka valdību veidojošās partijas apņemas izstrādāt būvniecības dalībnieku obligātās civiltiesiskās apdrošināšanas kārtību un noteikumus.

304 Sākotnējā iniciatīva var tikt ietverta arī Saeimas pieņemta likuma pārejas noteikumos, Ministru prezidenta rezolūcijā vai rīkojumā, Ministru kabineta apstiprinātā koncepcijā vai politikas dokumentā, pašvaldības vadītāja rezolūcijā vai citur.

Likuma “Par sabiedriskajām organizācijām un to apvienībām ” pārejas noteikumu 1.punkts noteica, ka Ministru kabinets sagatavo un sešu mēnešu laikā iesniedz Saeimai likumprojektu, kas reglamentē publisko reģistru darbību.

305 Tiesību normas izstrādes ierosinātājs var atšķirties no tiesību normas pieņēmēja.

Likumprojekta izstrādi ierosina profesionāla biedrība, bet galarezultātā to pieņem Saeima.

306 Tāpat tiesību normas izstrādes ierosinātājs var atšķirties no ārējos normatīvajos aktos noteiktā personu loka, kam ir tiesības iesniegt tiesību normu projektu izskatīšanai Saeimā, Ministru kabinetā vai pašvaldībā.

Saskaņā ar Satversmes 65.pantu likumprojektu Saeimā ir tiesības iesniegt Valsts prezidentam, Ministru kabinetam, Saeimas komisijai, ne mazāk kā pieciem deputātiem, kā arī Satversmē paredzētos gadījumos un kārtībā vienai desmitai daļai vēlētāju. Turpretim likumprojekta ierosinātāju loks nav noteikts. Likumprojektu ierosināt var jebkura persona.

307 Lēmums par tiesību normu vai ārējā normatīvā akta izstrādi var tikt izteikts rakstiski vai mutiski. Kā jau norādīts iepriekš, lēmums var tikt ietverts atsevišķā rīkojumā, lēmumā vai pat likuma pārejas noteikumos. Tāpat lēmums uzsākt tiesību normu projekta izstrādi var tikt dots mutiski vai panākts mutiskas apspriedes galarezultātā.

3.1.2. Iniciatīvas analīze

308 Pēc iniciatīvas sākotnējās formulēšanas seko tās analīze, lai noskaidrotu iespējamā regulējuma veidus, to ietekmi uz sabiedrību, valsts finansēm un citus faktorus. Piemēram, uzsākot darbu pie likumprojekta normām, ir nepieciešama paša likumprojekta koncepcijas izstrāde, kurā tiek apkopoti visi iespējamie problēmas risināšanas varianti. Par šiem variantiem lemj Ministru kabinets. Tikai pēc tam attiecīgā ministrija vai tai padotā iestāde sāk darbu pie tiesību normu tekstuālās sagatavošanas.

Lai nostiprinātu latviešu valodas statusu un veicinātu tās ilgtspējīgu attīstību, tika iecerēts izveidot valsts aģentūru, kas nodarbotos ar šiem jautājumiem. Pirms attiecīgu normatīvo aktu sagatavošanas tika izstrādāta koncepcija par valsts aģentūras “ Valsts valodas aģentūra ” izveidošanu.

309 Iniciatīvas analīzes rezultāti atspoguļojas anotācijā. Anotācija ir dokuments, kurs ir obligāti pievienojams klāt pie likumprojekta vai Ministru kabineta noteikumu projekta. Anotācijā sniedz atbildes uz šādiem jautājumiem:

1) kādēļ normatīvais akts ir vajadzīgs;

2) kāda var būt normatīvā akta ietekme uz sabiedrības un tautsaimniecības attīstību;

3) kāda var būt normatīvā akta ietekme uz valsts budžetu un pašvaldību budžetiem;

4) kāda var būt normatīvā akta ietekme uz spēkā esošo tiesību normu sistēmu;

5) kādām Latvijas starptautiskajām saistībām atbilst normatīvā akta projekts;

6) kādas konsultācijas notikušas, sagatavojot normatīvā akta projektu;

7) kā tiks nodrošināta normatīvā akta izpilde.

310 Iniciatīvas analīzes veikšanu var uzticēt speciāli pieaicinātām personām, kā arī valsts pārvaldes iestāde to var veikt pati.

3.1.3. Sākotnējā teksta sastādīšana

311 Pēc iniciatīvas analīzes seko tiesību normu pirmā uzmetuma izstrāde. Atkarībā no iecerētā ārējā normatīvā akta apjoma un sarežģītības to var veikt kā viena persona, tā arī vairāku personu darba grupa.

Lai izstrādātu ārējā normatīvā akta projektu par kārtību, kādā Ministru kabinetā iesniedzami dokumentu projekti, kas saskaņā ar Informācijas atklātības likumu satur informāciju dienesta vajadzībām, ar 2003.gada 26.septembra Ministru prezidenta rīkojumu Nr. 429 šāda projekta izstrādei iz.veidota speciāla darba grupa, kurā iekļauti Valsts kancelejas, Tieslietu ministrijas. Finansu ministrijas, Ārlietu ministrijas un valsts drošības iestāžu lietvedības daļu profesionāļi.

312 Sākotnējā teksta sastādīšana sākas ar ārējā normatīvā akta mērķa formulēšanu un regulējamo virzienu noteikšanu, bet pēc tam pāriet pie pamatteksta izstrādes un tā strukturēšanas tiesību normās (punktos, pantos, nodaļās).212

313 Tiesību normu un ārējā normatīvā akta teksta izstrādē ir jāievēro arī juridiskās tehnikas noteikumi - precizitāte, skaidrība, vienkāršība un lakonisms.[143] Katrā valstī tiesību normu jaunradē pastāv vienoti juridiskās tehnikas noteikumi. Latvijā tie ir apkopoti Normatīvo aktu izstrādes rokasgrāmatā un Saeimas Juridiskā biroja izdotajos metodiskajos norādījumos.

Normatīvā akta projekts, kura izstrādē nav ievēroti juridiskās tehnikas noteikumi:

“Latvijas Atmodas partija aicina visas Saeimas partijas pieņemt “Likumu par deputāta zvērestu un deputāta atsaukšanas kārtību" līdz 2002.gada 21. martam ieskaitot.

Priesteris Sergijs /Vilis Bāliņš/ Projekts

Saeima ir pieņēmusi un Valsts prezidents izsludina šādu likumu: Likums par deputāta zvērestu un deputāta atsaukšanas kārtību

1. Pēc Saeimas vēlēšanām, pēc Centrālās vēlēšanu komisijas ziņojuma par ievēlēto deputātu skaitu gan no partiju sarakstiem, gan no apgabaliem Ija tādi būs pēc vēlēšanu likuma ], pirms pirmās jaunā sasaukuma Saeimas plenārsēdes jaunievēlētais deputāts pieņem zvērestu.

2. Ja deputāts tiek ievēlēts Saeimā atkārtoti, tad viņš pieņem zvērestu atkārtoti.

3. Deputāti zvērestu pieņem, stāvēdami kājās pie Brīvības pieminekļa.

4. Saeimas deputātu zvēresta pieņemšanas diena tiek izsludināta par valsts svētku dienu.

5. Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas kārtība:

5.1. Saeimas deputāts stāv pie Brīvības pieminekļa ar seju pret uzrakstu “Tēvzemei un Brīvībai”, deputāta zvēresta tekstu pastiprina skaļruņi, deputāts tur labo roku uz. Bībeles latviešu valodā, kura novietota uz. speciāla augsta, šaura galdiņa, lai roka, dabīgi saliekta, atdusētos uz. Bībeles zvēresta laikā.

5.2. Saeimas deputāta zvēresta teksts: “Es, Latvijas Republikas <S\ Saeimas deputāts, savu dēlu Jāņa un Matīsa un savas meitas Madaras

tēvs, 2002.gada .... oktobrī savu bērnu, savas tautas un savas valsts priekšā svinīgi apsolos un zvēru godīgi kalpot Latvijas valstij kā Saeimas deputāts un pilsonis, izstrādājot likumus un citus normatīvos aktus latviešu tautas, Latvijas valsts un savu vēlētāju interesēs skaidrus un saprotamus, kuri nav pretrunā ar citiem agrāk pieņemtajiem Saeimas likumiem un citiem normatīviem aktiem. Es z.vēru kā Latvijas Republikas Saeimas deputāts strādāt pašaizliedzīgi, radoši, nepieļaujot juridisko un morālo normu pārkāpumus un korupcijas iespējas ne savā, ne citu deputātu un valsts ierēdņu darbā un rīcībā, apzinoties savu atbildību latviešu tautas un valsts nākotnes priekšā. Dievs, svētī Latviju!”

5.3. Deputāts zvēresta 5.2.punktā min uz. z.vēresta dienu piedzimušo un dzīvu esošo bērnu vārdus neatkarīgi no laulību skaita un tā, ka bērni var būt dzimuši ārpus laulības. Saeimas deputāts min arī tos bērnus, kas ir uz Saeimas deputāta z.vēresta pieņemšanas dienu adoptēti.

5.4. Saeimas deputāts z.vēresta tekstu skaita no galvas. Izņēmuma kārtā šo tekstu brīdī, kad Saeimas deputāts aizmirst nākošo vārdu, viņa priekšā atver lielos vākos Goda sardz.es virsnieks, kurš arī šo tekstu zina no galvas, un nekavējoties parāda Saeimas deputātam nākamo vārdu. Pēc zvēresta tekošas skaitīšanas no galvas atsākšanas virsnieks aizver Saeimas deputāta zvēresta teksta grāmatu.

5.5. Pēc Saeimas deputāta z.vēresta teksta noskaitīšanas no galvas deputāts stāv blakus Goda sardzes virsniekam, kurš tur atvēru Saeimas deputāta z.vēresta grāmatu. Tajā brīdī kristīgi reliģisko konfesiju vadītāji konfesiju alfabētiskā kārtībā saka “Āmen!” sekojošā kārtībā: Latvijas Baptistu draudžu savienības bīskaps, Jūdu galvenais rabīns, Romas Katoļu baznīcas arhibīskaps, Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas bīskaps, Latvijas Pareizticīgās baznīcas arhibīskaps.

5.6. Pēc svētījošās bīskapu un rabīnu viena vārda uzrunas Goda sardz.es virsnieks atver Saeimas deputāta z.vēresta grāmatu, noliek to Saeimas deputāta priekšā uz galdiņa, un Saeimas deputāts parakstās Saeimas deputāta z.vēresta grāmatā, ar savu roku rakstot vārdu, uzvārdu un parakstu. Pēc parakstīšanās Saeimas deputāts iet savā vietā ierindā alfabētiskā kārtībā.

5.7. Tiklīdz pēdējais Saeimas deputāts parakstījies Saeimas deputātu z.vēresta grāmatā un atgriezies vietā ierindā, pūtēju orķestris sāk spēlēt un visi klātesošie korī dzied pēc kārtas trīs dziesmas:

1. LR valsts himnu “Dievs, Svētī Latviju!”

2. Matīsa Kaudzītes vārdi...............mūzika “Tautas mīlestība ”

3. “Nevis slinkojot un pūstot”.

5.8. Pirms Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas sākuma īsu uzrunu teic Latvijas Republikas Valsts Prezidents un uzrunas beigās dod pavēli uzsākt Saeimas deputāta z.vēresta pieņemšanu pēc alfabēta pirmajam deputātam.

5.9. Pēc dziesmas “Nevis slinkojot un pūstot” izskaņas deputāti, kara orķestrim skanot, dodas uz Saeimu. Pavēli Saeimas deputātiem doties uz Saeimu dod Latvijas Republikas Valsts Prezidents. Kolonnai tu >joties Saeimas ēkai, pie Saeimas ēkas stāvošais otrs orķestris uzsāk pašu himnisko melodiju, ar kuru Saeimas deputāti pēc Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas sākuši doties uz. Saeimas ēku.

5.10. Latvijas Republikas Saeimas svinīgā sēde Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas sakarā sākas ar LR Valsts Prezidenta runu par Latvijas Republikas Saeimas deputāta morālo atbildību tautas un valsts priekšā un par situāciju valstī uz LR Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas dienu. Tālākā Svinīgās Saeimas sēdes gaita notiek pēc Kārtības ruļļa.

5.11. Partijas un Centrālā vēlēšanu komisija nodrošina, lai tiktu reģistrēti tikai tie Saeimas deputātu kandidāti, kuri līdz kandidātu saraksta iesniegšanas termiņa beigām rakstiski apliecina gatavību pieņemt Saeimas deputāta zvērestu, to publiski nolasot un parakstot.

5.12. Saeimas deputāta zvēresta tekstā minētās “juridiskās normas” nozīmē, ka Saeimas deputāts ir pakļauts visiem Latvijas Republikas likumiem tāpat kā jebkurš pilsonis; minētās “morālās normas'’ attiecas uz. jebkura veida korupciju vai ieņemamā amata ļaunprātīgu izlietošanu savā labā vai savu radinieku vai paziņu labā.

5.13. Ja līdz Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas dienai nav neviens komponists uzrakstījis himnisku mūziku Matīsa Kaudzītes dz.ejolim “Tautas mīlestība ”, tad Saeimas deputāti un klātesošie dzied Latvijas Republikas Valsts himnu un “Nevis slinkojot un pūstot”.

5.14. Saeimas deputāta zvēresta pieņemšanas dienā nedz. Saeimas ēkā, nedz citās Saeimas Komisiju ēkās un telpās , nedz arī Valdības iestādēs nav pieļaujama jebkāda dz.īrošana.

5.15. Saeimas deputāta darbību atbilstoši viņa partijas programmai vai viņa paša izvirzītajai priekšvēlēšanu programmai, atbilstoši konkrētā deputāta izteikumiem priekšvēlēšanu laikā jebkuros masu informācijas līdz.ekļos vērtē Tautas Sapulce.

5.16. Tautas Sapulce ir orgāns, kura dalībniekus pagastos ievēl jeb pagastu padomes ieceļ atbilstoši divus cilvēkus no pagasta, kurā. ir ievēlēta pagasta pašvaldība, atbilstoši valsts administratīvi teritoriālajam iedalījumam uz 2001.gada 1. janvāri.

5.17. Tautas Sapulce sanāk reizi trijās nedēļās piektdienās rotācijas kārtībā sekojošās pilsētās: Rīgā, Valmierā, Alūksnē, Daugavpilī, Jelgavā, Saldū, Liepājā, Ventspilī.

5.18. Tautas Sapulces dalībnieku transporta izdevumus uz. Tautas Sapulces vietu un atpakaļ, divu nakšu izmitināšanu Sapulces vietas pilsētā, ikmēneša telefona sakaru apmaksu “Lattelekom” vai mobilajam telefonam 20 Ls (divdesmit latu) kopvērtībā (ar PVN) nodrošina Saeimas kanceleja, naudu pārskaitot ne vēlāk kā vienu kalendāro mēnesi pirms

kārtējās Tautas Sapulces, pārskaitot Tautas Sapulces Prezidijam, sastāvošam no trijiem cilvēkiem, ieskaitot Prezidija priekšsēdētāju.

5.19. Tautas Sapulces Prezidija telpas ir Saeimas komisiju ēkā ar 2 telefoniem, 1 faksa aparātu, 1 datoru. Šīs aparatūras ikmēneša izmaksas un telpas īri sedz Saeimas kanceleja.

5.20. Katrā Tautas Sapulces reizē Tautas Sapulces dalībnieki izskata Latvijas Republikas Saeimas deputātu uzstāšanos Saeimā, sniegto informāciju masu informācijas līdz.ekļos un balsojumu atbilstību šo konkrēto deputātu priekšvēlēšanu solījumiem un partiju programmām laika posmā kopš iepriekšējās Tautas Sapulces reizes.

5.21. Reizi trijās nedēļās otrdienās pēc kārtējās Tautas Sapulces laikraksti “Lauku Avīze” un “Diena” publicē Tautas Sapulces ziņojumu tautai par pēdējā Tautas Sapulcē lemto. So publikāciju, kuru apjoms nepārsniedz 30% no vienas lappuses laukuma, katru reizi apmaksā Saeimas kanceleja ,ne vēlāk kā divu bankas dienu laikā pēc publikācijas.

5.22. Tautas Sapulces deputāti tiesīgi balsot par Saeimas deputāta atsaukšanu, ja Saeimas deputāta balsojumi un publiskie iz.teikumi masu saziņas līdz.ekļos ir pretrunā .ar viņa partijas programmu vai šī konkrētā deputāta paša izteikumiem priekšvēlēšanu periodā.

5.23.Saeimas deputāts tiek uzskatīts par automātiski atsauktu, zaudējušu deputātu statusu kalendārā mēneša laikā pēc trīskārtīgas Tautas Sapulces balsojuma par šī konkrētā Saeimas deputāta atsaukšanu.

5.24. Tautas Sapulce balsot par konkrētā deputāta atsaukšanu drīkst un ir tiesīga katrā otrajā Tautas Sapulces reiz.ē. Tātad, ja Saeimas deputāts ir zaudējis tautas un rez.ultātā Tautas Sapulces uz.ticību, trīs balsojumi par viņa atsaukšanu notiek ne ātrāk kā 6 Tautas Sapulces reizēs, tas ir, ne ātrāk kā 18 nedēļu laikā.

5.26. Tautas Sapulces balsojums par konkrēta deputāta atsaukšanu ir spēkā visā deputāta pilnvaru laikā, neatkarīgi no laika perioda starp Saeimas vēlēšanām un neatkarīgi no laika perioda starp Tautas Sapulces balsojuma par konkrētā deputāta atsaukšanu.

5.27.Tautas Sapulces dalībnieku nomaina mēnesi iepriekš pagastā izziņotas atklātās pagasta pašvaldības sēdes laikā, kuras lēmumu par Tautas Sapulces dalībnieka nomaiņu publicē vienu reizi Tautas Sapulces dalībnieka rajona avīze> “Lauku Avīze” un “Diena" uz. Saeimas kancelejas rēķina.

5.28.Tautas Sapulces dalībniekam jāz.in no galvas Valsts himna, M.Kaudzītes “Tautas mīlestiba”, “Nevis slinkojot un pūstot”.

314 Pēc ārējā normatīvā akta projekta sākotnējā teksta sastādīšanas, to nodod apspriešanai un saskaņošanai.

3.1.4. Sākotnējā teksta apspriešana

315 Ārējā normatīvā akta projekta sākotnējā teksta apspriešana notiek gan valsts pārvaldes iestāžu starpā, projekta tekstu saskaņojot, gan ari sadarbībā ar biedrībām konferencēs un semināros.2'4 Svarīgus ārējo normatīvo aktu projektus nodod arī publicēšanai oficiālajā laikrakstā “Latvijas Vēstnesis” vai atsevišķās brošūrās.

Oficiālajā laikrakstā “Latvijas Vēstnesis” tika publicēts Darba likuma projekta redakcijas gan pirms šā projekta apstiprināšanas Ministru kabinetā, gan arī vēlāk, kad projekts jau tika skatīts Saeimā, ik pirms katra lasījuma.

Ministriju gatavotie likumprojekti un Ministru kabineta noteikumu projekti pirms iesniegšanas Ministru kabinetā ir saskaņojami ministriju starpā. Projekts obligāti saskaņojams ir ar Tieslietu ministriju un Finansu ministriju. Citas ministrijas un valsts iestādes saskaņojums ir obligāts īpaši noteiktos gadījumos, vai ja tā valsts sekretāru sanāksmē izsaka savu vēlmi saskaņot projektu.

3.1.5. Projekta galīgās redakcijas noformēšana

316 Pēc atzinumu saņemšanas par projektu tā sagatavotājs tos apkopo un iestrādā ārējā normatīvā akta projekta tekstā. Ja iebildumi netiek ņemti vērā, tad to norāda un, ja nepieciešams, projektu atkārtoti saskaņo ar iebildumu cēlāju.

3.2. Projekta iesniegšana

317 Ārējā normatīvā akta projektu iesniedz institūcijai, kura ir to tiesīga pieņemt.235 Iesniedzēju loks atšķiras atkarībā no iecerētā ārējā normatīvā akta veida. Likumprojektus Latvijā var iesniegt.

1) Valsts prezidents,

2) Ministru kabinets,

3) Saeimas komisijas,

4) ne mazāk kā pieci deputāti,

5) viena desmitā daļa vēlētāju.[144]

318 Aktīvākais likumprojektu iesniedzējs Latvijā ir Ministru kabinets.

319 Ministru kabineta noteikumu projektu Ministru kabinetā var iesniegt:

1) Ministru prezidents;

8.Saeimas statistika

(atbilst 30.12.2003.)

Informācijās avots: Saeimas Kancelejas Dokumentu nodaļa

2) Ministru prezidenta biedrs;

3) ministrs;

4) īpašu uzdevumu ministrs;

5) valsts ministrs, pēc saskaņošanas ar attiecīgo ministru.237

320 Aktīvākie Ministru kabineta noteikumu projektu iesniedzēji ir ministri.

321 Pašvaldības saistošo noteikumu projektu pašvaldības domes (padomes) sēdē var iesniegt:

1) domes (padomes) priekšsēdētājs;

2) domes (padomes) komitejas;

3) domes (padomes) deputāti;

4) Ministru kabineta pilnvarots ministrs vai Ministru kabinets, ja tie ir ierosinājuši pašvaldības domes (padomes) ārkārtas sēdi.238

237 Sk. Ministru kabineta kartības ruļļa 6.punktu

238 Sk. likuma „Par pašvaldībām” 33.panta pirmo daļu

322 Ārējā normatīvā akta projekts ir jāiesniedz latviešu valodā pilnībā (galīgi) noformēts. Atbilstoši Saeimas kārtības ruļļa 79.pantam likuma projektam ir jābūt noformētam likumprojekta veidā. Tāpat arī Ministru kabineta noteikumu projektam ir jābūt attiecīgi noformētam. Tas gan nenozīmē, ka vēlāk, projekta izskatīšanas gaitā tajā netiks izdarīti labojumi.

323 Ārējā normatīvā akta projektam ir obligāti pievienojami dažādi papildus dokumenti, piemēram, anotācija. Pievienojamo dokumentu veidus nosaka likumprojektu gadījumā Saeimas kārtības rullis, bet Ministru kabineta noteikumu gadījumā - Ministru kabineta kārtības rullis. Pašvaldības saistošo noteikumu projektam pievienojamos dokumentus nosaka katras pašvaldības nolikums vai pašvaldības lēmumi.

324 Pievienojamie dokumenti palīdz ārējā normatīvā akta pieņēmējam iegūt informāciju par projekta gaitu, iebildumiem pret to, projekta finansiālo ietekmi, saskaņu ar citiem normatīvajiem aktiem, kuri jau ir spēkā, kā arī citiem faktoriem.

3.3. Projekta izskatīšana

325 Ārējo normatīvo aktu projektu izskatīšanu regulē attiecīgā pieņēmēja iekšējās kārtības procedūras noteikumi - kārtības ruļļi.

3.3.1. Likumprojekta izskatīšana

326 Likumprojekta izskatīšana Saeimā notiek vairākkārt. Katru izskatīšanas reizi Saeimas plenārsēdē sauc par lasījumu. Parasti likumprojekti tiek skatīti trijos lasījumos, bet steidzami likumprojekti^145, kā arī valsts budžeta likumprojekts un likumprojekti par starptautisku līgumu apstiprināšanu-divos lasījumos.

327 Papildus tam darbs pie likumprojekta norisinās arī ārpus Saeimas plenārsēdes - Saeimas komisijās. Parasti viena Saeimas komisija ir atbildīgā par likumprojekta virzību Saeimā. Tā apkopo visus priekšlikumus un iebildumus, kā arī sagatavo likumprojekta redakciju katram lasījumam. Saeimas komisijas sēdēs tiek uzaicināti dažādi profesionāli lietpratēji, kuri sniedz viedokli par deputātu iniciatīvām, labojot un papildinot likumprojekta tekstu.

328 Apstiprinot likumprojektu pirmajā lasījumā, Saeima dod konceptuālu piekrišanu, ka likumprojekts ir nepieciešams. Likumprojekta 2.1asījumā

Saeima lemj par likumprojekta struktūru, saturu, izskata katru likumprojekta pantu. Likumprojekta 3.1asījumā Saeima lemj par likumprojekta teksta nenozīmīgām izmaiņām (“slīpē tekstu”). Protams, ikdienā tā nenotiek, jo bieži vien 3.lasījumā tiek pieņemti arī tādi deputātu priekšlikumi, kuri var būt pat pretrunā ar kopējo likumprojekta tekstu vai citiem spēkā esošajiem normatīvajiem aktiem.

329 Likumprojekta izskatīšana Saeimā notiek atklāti un opozīcijai ir iespēja izteikt savu viedokli, kā arī ar balsojumu ietekmēt likumprojekta virzību un redakciju^146

3.3.2. Ministru kabineta noteikumu projekta izskatīšana

330 Ministru kabinetā iesniegtos noteikumu projektus virza Valsts kanceleja. Vispirms tā izvērtē projekta atbilstību ārējiem normatīvajiem aktiem (it īpaši Satversmei un likumiem), juridiskās tehnikas prasībām un politikas plānošanas dokumentiem.

331 Pēc tam, ja par noteikumu projektu ir bijuši izteikti iebildumi un tie nav novērsti, Valsts kanceleja nodod projektu izskatīšanai valsts sekretāru sanāksmē, lai tur viedokļi tiktu saskaņoti un noteikumu projekts tiktu sagatavots izskatīšanai Ministru kabineta sēdē.

332 Ja projekts ir sākotnēji ticis saskaņots bez iebildumiem vai visi iebildumi ir ņemti vērā, Valsts kanceleja nodod projektu izskatīšanai tieši Ministru kabinetam, bet ja šādi iebildumi nav ņemti vērā vai pastāv strīds par tiem, tad - Ministru kabineta komitejā. Projekts pēc akceptēšanas Ministru kabineta komitejā tiek nodots Ministru kabinetam.

333 Ministru prezidents kāda noteikumu projekta izskatīšanu var pasludināt par Ministru kabineta lietu vai steidzamu jautājumu. Tas nozīmē, ka šādā gadījumā projekts netiek skatīts ne valsts sekretāru sanāksmē, ne Ministru kabineta komitejā, bet uzreiz tieši Ministru kabinetā.

334 Ministru kabinetā projektu izskata un apstiprina, Ministru kabineta locekļiem balsojot.

3.3.3. Pašvaldības saistošo noteikumu projekta izskatīšana

335 Pašvaldības saistošo noteikumu projektu izskata pašvaldības domes (padomes) pastāvīgajās komitejās un saskaņo ar pašvaldības iestādēm vai to darbiniekiem. Atbildīgo komiteju nosaka pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs. Sīkāku projekta izskatīšanas kartību reglamente katras pašvaldības nolikums.

3.4. Projekta pieņemšana

336 Lai ārējā normatīvā akta projekts tiktu pieņemts, nepieciešams, lai pieņēmēja institūcijas sēdē būtu nepieciešamais kvorums (klātesošo balsotāju skaits) un par projektu būtu nodots nepieciešamais balsu vairākums.

337 Likumprojekta pieņemšanai nepieciešams, lai Saeimas sēdē piedalītos vismaz puse Saeimas deputātu un par projektu būtu nodotas vairāk par pusi klātesošo balsu.241 Ja izskatāmi ir Satversmes grozījumi, nepieciešams, lai Saeimas sēdē būtu klāt vismaz divas trešdaļas no Saeimas deputātu kopskaita. Ja Satversmes grozījumi skar tās 1., 2., 3., 4., 6. un 77.pantu, tad papildus izdarāma ir arī tautas nobalsošana.

338 Ministru kabineta noteikumu pieņemšanai nepieciešams, lai Ministru kabineta sēdē piedalītos vairāk nekā puse no Ministru kabineta (Ministru prezidents, ministri un īpašu uzdevumu ministri) un par projektu būtu nodotas vairāk par pusi klātesošo balsu.[147]

339 Pašvaldības saistošo noteikumu pieņemšanai nepieciešams, lai domes (padomes) sēdē piedalītos vairāk nekā puse no vietējās pašvaldības domes (padomes) deputātiem un par projektu būtu nodotas vairāk par pusi klātesošo balsu.[148]

3.5. Normatīvā akta izsludināšana

340 Lai sabiedrība uzzinātu pieņemtā ārējā normatīvā akta saturu un no sabiedrības indivīdiem varētu prasīt tā ievērošanu, nepieciešams ārējo normatīvo aktu darīt zināmu. Tas panākams ar ārējā normatīvā akta izsludināšanu.[149] Tikai pēc ārējā normatīvā akta izsludināšanas var prasīt atbildību no indivīda par ārējā normatīvā akta priekšrakstu neievērošanā.

341 Pastāv šādi ārējā normatīvā akta izsludināšanas veidi:

1) publicēšana;

2) nolasīšana radio vai televīzijā;

3) izlikšana pašvaldības telpās vai pie tām.

342 Ārējā normatīvā akta publicēšana ir visbiežāk piemērotais izsludināšanas veids. Šādā kārtībā izsludina likumus, Ministru kabineta noteikumus un republikas pilsētas domju saistošos noteikumus.

343 Ārējo normatīvo aktu izsludina, publicējot to oficiālajā laikrakstā. Latvijā par šādu oficiālo laikrakstu ir noteikts “Latvijas Vēstnesis”. Vācijā šāds laikraksts ir “Bundcsgesetzblatt”, Austrijā - “Landesgesetzblatt”, Igaunijā

- “Riigi Teataja”. Latvijā vēl saglabājusies īpatnība no padomju laikiem, ka oficiālā publikācija pēc noteikta laika tiek dublēta arī izdevumā “Latvijas Republikas Saeimas un Ministru kabineta ziņotājs”.

344 Ārkārtas situācijās tiek pieļauts, ka likumus un Ministru kabineta noteikumus var izsludināt, tos nolasot radio vai televīzijā. Likumus nolasa Valsts prezidents, bet Ministru kabineta noteikumus Ministru prezidents.

345 Rajona pilsētu domju, novadu domju un pagastu padomju pieņemtie pašvaldības saistošie noteikumi tiek izsludināti, izliekot tos pašvaldības domes (padomes) ēkā vai pie tās.

346 Ja ārējais normatīvais akts nav izsludināts vai izsludināts neatbilstošā veidā, tas nav spēkā.

Rīgas pašvaldības saistošie noteikumi Nr.38 “Aizsargājamo un ārstniecības augu, ķērpju, sēņu, meža materiālu un meža produkcijas tirdzniecības noteikumi Rīgas pilsētā” ir publicēti laikrakstā “Rīgas Balss”, bet nav publicēti laikrakstā “Latvijas Vēstnesis”, tādēļ tie nav spēkā.

XII nodaļa. Tiesību normu sistematizācija

1. Tiesību normu sistematizācijas jēdziens un nepieciešamība

347 Palielinoties tiesību normu skaitam, palielinās arī ārējo normatīvo aktu skaits. Tas savukārt rada nepieciešamību gan tiesību normas, gan tiesību normu saturošos aktus sakārtot secībā jeb sistematizēt.

348 Tiesību normu un ārējo normatīvo aktu sistematizācija nepieciešama, lai noteiktā kārtībā varētu sakārtot un kodificēt gan pašus aktus un tiesību normas, gan sniegt visu nepieciešamo informāciju par tiem, kā arī lai veicinātu konstitūcijai atbilstošu un savstarpēji saskaņotu jaunu tiesību normu izstrādi. Sistematizācijas darba rezultātā atklājas tiesību normu nepilnības, pretrunas un novecojušas tiesību normas, kuras var ātrāk labot. Sistematizētās tiesību normās un ārējos normatīvajos aktos arī indivīdam ir vieglāk orientēties un tos efektīvi izmantot.

2. Tiesību normu sistematizacijas veidi

349 Tiesību normu sistematizāciju iedala oficiālajā, oficiozajā un neoficiālajā. Tiesību normu oficiālu sistematizāciju veic tiesību normu pieņēmējs, jo šādas sistematizācijas rezultātā rodas jauns ārējs normatīvais akts. Oficiozu sistematizāciju Latvijā veic Tieslietu ministrija - valsts pārvaldes iestāde, kurai valsts ir piešķīrusi tiesības veikt tiesību normu sistematizāciju valstiskā līmenī, taču kura nav tiesīga pati mainīt tiesību normu saturu vai pieņemt jaunas tiesību normas^24' Neoficiāla sistematizācija ir jebkuras citas personas veikta tiesību normu apkopošana un tās rezultātā nerodas jaunas tiesību normas.

350 Tiesību normas sistematizē trīs veidos: kodificējot, konsolidējot vai inkorporējot.

2.1. Kodiflkācija

351 Tiesību normas no dažādiem ārējiem normatīvajiem aktiem var apvienot vienā ārējā normatīvajā aktā, pilnībā pārstrādājot šo apvienoto tiesību normu saturu un radot pēc sistēmas un kārtības pilnīgi jaunu ārēju normatīvo aktu. Iepriekš spēkā esošie daudzie ārējie normatīvie akti zaudē savu spēku ar kodificētā normatīvā akta spēkā stāšanos vai īpaši noteiktā pārejas periodā. Šādu vairāku tiesību normu apkopošanu vienā normatīvajā aktā sauc par kodiflkāciju. Jēdziens ‘kodifikācija’ ir cēlies no latīņu valodā lietotā apzīmējuma ‘codicem facere\ kas nozīmē radīt grāmatu, kuras lapas var pāršķirt.240

352 Par kodifikāciju sauc arī agrāk izdota normatīvā akta teksta saskaņošanu ar vēlāk izdoto normatīvo aktu tekstu (teksta grozījumu iekodificēšana).

Pārstrādājot Vietējo Baltijas Civillikumu kopojumu un citus Latvijā laika posmā no 1920. - 1937.gadam pieņemtos normatīvos aktus, kas regulēja civiltiesiskās attiecības, tika iz.veidots Civillikums.

Pilnībā pārstrādājot likumus “Par uzņēmējdarbību ”, “Par līgumsabiedrībām”, “Par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību”, “Par akciju sabiedrībām”, “Par paju sabiedrībām” u.c., tika izstrādāts Komerclikums.

353 Kodifikācijas rezultātā rodas kodificēti normatīvie akti - kodeksi (latīnis-ki „codices”).2*7 Jebkuri grozījumi šajos visas tiesību sistēmas pamata esošajos tiesību aktos (kodeksos) rada rezonansi visā tiesību sistēmā.

354 Saskaņā ar Latvijā valdošajiem ārējo normatīvo aktu izstrādes principiem, kodeksa apzīmējumu neietver ārējā normatīvā akta nosaukumā.

355 Kodifikācijas ideja ir ļoti sena. Pirmie kodeksi bija privāti darbi (piemēram. „Sakšu spogulis” (ap 1225.gadu), „Švābu spogulis” (13.gs. beigās))24" Pirmo reizi mūsdienu kodifikācijas izpratnei atbilstošs darbs tika izstrādāts Francijā, kad Hotomans 1567.gadā izdeva savu darbu Antitrihon’ninus. Praksē kodifikācijas ideja tika realizēta 18. gs. vidū, kad 1756.gadā tika pieņemts Codex Maximüianeus Bavaricus civilis. Kodifikācijas vilnis bija neapturams: 1794.gadā tika pieņemts Vispārējais Prūsijas valstu zemju tiesību kodekss, 1804.gadā - Francijas civilkodekss (Code civil), bet 1811.gadā - Austrijas civillikums (ABGB), 1863.gadā -Vācijas Tirdzniecības likums (AHGB), 1881.gadā - Šveices saistību tiesības (OR), 1900.gadā - Vācijas Civillikums (BGB), 1909.gadā - Šveices civillikums (ZGB).24) Katras valsts nacionālais lepnums bija tās kodeksi, jo īpaši - civilo tiesību kodeksi. Valsts vadītāji uzskatīja par savu “tēvišķo” pienākumu atstāt tautai likumus. Tādēļ arī Latvijā Valsts prezidents K.Ulmanis uzstādīja par svarīgu uzdevumu sagatavot savu nacionālo civilkodeksu. Šis uzdevums tika izpildīts 1937.gadā un pieņemtais Civillikums, ko tautā toreiz dēvēja arī par “Ulmaņa Civillikumu” ir spēkā vēl šodien.

2.2. Konsolidācija

356 Ārējos normatīvos aktus, nemainot to saturu, var apvienot vai sagrupēt vienā ārējā normatīvajā aktā jeb konsolidēt. Parasti šāda sagrupēšana notiek hronoloģiski, pa normatīvo aktu veidiem, pa tiesību nozarēm vai pa tēmām. Iepriekš spēkā esošie daudzie ārējie normatīvie akti zaudē savu spēku ar konsolidētā normatīvā akta spēkā stāšanos. Konsolidācijas rezultāts ir secīgs normatīvo aktu apkopojums.

357 Kontinentālās Eiropas tiesību lokam piederīgajām tiesību sistēmām, t.sk. arī Latvijas tiesību sistēmai, nav raksturīga konsolidētu normatīvo aktu pieņemšana. Konsolidācija kā ārējo normatīvo aktu sistematizācijas veids ir raksturīgs anglo-amerikāņu tiesību lokam piederīgajām tiesību sistēmām.

Piemēram, Lielbritānijā 1996.gada 22. augustā stājās spēkā 1996.gada Darba tiesību likums (Emplovment Rights Act 1996). Sis likums neradīja jaunas tiesību normas, bet konsolidēja esošos likumus vietu! likumā.

358 Konsolidācijas mērķis ir, lai tiesību piemērotājs varētu atrast nepieciešamās tiesību normas, kas atrodas dažādos normatīvajos aktos, vienuviet - vienā normatīvajā aktā un tādējādi atvieglot tiesību piemērotajā darbu. Bez tam tiesību piemērotāja darbu atvieglo arī tas, ka konsolidācijas gadījumā iepriekš tiesību piemērotajam jau zināmās tiesību normas nemaina savu redakciju. Kodifikācijas gadījumā bieži vien tiesību piemērotajam ir jāvelta daudz pūļu un uzmanības, lai no jauna apgūtu jaunā normatīvā akta struktūru, tiesību normu izkārtojumu un grozīto tiesību normu saturu. Tomēr arī anglo-amcrikāņu tiesību lokam piederīgajās tiesību sistēmās norisinās kodifikācijas procesi, piemēram. Lielbritānijā jau labu laiku norisinās darbs pie kodificēta krimināllikuma izstrādes.

2.3. Inkorporācija

359 Ārējos normatīvos aktus var apvienot (komplektēt) vienā krājumā, izvietojot tos pēc noteiktiem principiem, piemēram, pēc šo ārējo normatīvo aktu pieņemšanas datuma vai juridiskā spēka, bet nemainot pašu ārējo normatīvo aktu saturu un arī juridisko spēku. Inkorporāci jas rezultāts ir normatīvo aktu krājums.

Praktizējošs zvērināts advokāts praksē visbiežāk izmantotos likumus saliek vienā “likumu mapē”.

Izdevniecība izdod normatīvo aktu krājumu, kurā apkopoti galvenie darba tiesību ārējie normatīvie akli.

Tieslietu students apkopo civiltiesībās izmantojamos likumus un MK noteikumus vienā dokumentu mapē, izvietojot tos pēc juridiskā spēka principa (pirmie ir likumi, bet pēc tam MK noteikumi) un hronoloģijas (likumus un MK noteikumus izkārtojot pēc to pieņemšanas datuma).

3. Tiesību normu sistematizācija Latvijā

360 Latvijā tiesību normu sistematizāciju un kodifikāciju valstiskā līmenī veic Tieslietu ministrija. Minētās funkcijas veikšanai Tieslietu ministrijā ir izveidota Normatīvo aktu sistematizācijas un metodoloģijas nodaļa (līdz 2003.gada 1.maijam - Normatīvo aktu sistematizācijas nodaļa). Minētās nodaļas darbinieki:

1) uztur kontrolstāvoklī normatīvo aktu oriģinālus;

2) nodrošina normatīvo aktu informācijas sistēmas NAIS atbilstību oriģināliem;

3) sagatavo sistematizētus normatīvo aktu krājumus;

4) vērtē tiesību normu un to projektu atbilstību tiesību sistēmai un pamatprincipiem;

5) veido juridisko terminu datu bāzi.

361 Līdz 2004.gada aprīlim Latvijā nevienā normatīvajā aktā nebija noteikta kārtība, kādā veicama tiesību normu sistematizācija, tādēļ sistematizācijas darbs tika veikts, vadoties no vēsturiskās pieredzes un vispārīgajiem tiesību principiem. Šobrīd Latvijā tiesību normu sistematizāciju regulē Ministru kabineta noteikumi “Noteikumi par normatīvo aktu sistematizāciju”.

XIII nodala. Tiesību sistēmas

1. Tiesību sistēmas jēdziens un tās struktūra

362 Katrai sistēmai ir raksturīga noteikta struktūra. Struktūra balstās uz saitēm starp tās elementiem. Struktūrā var parādīties arī jauni elementi. Tātad sistēmu raksturo tās elementi, saites starp tiem, struktūras noteiktība un vienotība. Tiesību sistēmas mazākais elements ir tiesību norma. Katras nacionālās valsts tiesību normas veido vienotu veselumu - nacionālās valsts tiesību sistēmu.[150]

2. Tiesību institūti

363 Katra tiesību norma nepastāv viena pati par sevi, bet gan noteiktā sistēmā ar citām tiesību normām. Tiesību normu sistēmu, kas regulē vienveidīgus jautājumus (administratīvais akts, sūdzība, spriedums), sauc par tiesību institūtu.[151]

Tiesību normas, kuras regulē Latvijas Republikas pilsonības iegūšanu un zaudēšanu, veido tiesību institūtu - pilsonības institūtu.

Tiesību normas, kuras regulē aizbildniecības nodibināšanu, izlietošanu un izbeigšanu, veido aizbildniecības institūtu.

3. Tiesību nozares

364 Tiesību institūtu starpā pastāvošās saites veido tiesību nozari. Tiesību nozare ir tiesību normu (un tiesību institūtu) kopums, kas attiecas uz vienveidīgām sabiedriskajām attiecībām.

Administratīvās tiesības ir tiesību noz.are. Administratīvās tiesības kā normu kopums attiecas uz valsts pārvaldi. Tās nosaka valsts pārvaldes institucionālo strukturēšanu, valsts iestāžu, to struktūru un pašvaldību funkcijas un kompetences ietvarus, darbības kārtību, attiecības starp iestādēm, institūcijām, pašvaldībām, amatpersonu un valsts civildienesta ierēdņu statusu, kā arī regulē personu tiesiskās attiecības ar pārvaldi.

Administratīvās tiesības savukārt var iedalīt trīs galvenās apakšnozarēs:

1) pārvaldes organizācijas tiesībās;

2) materiālajās administratīvajās tiesībās;

3) administratīvā procesa tiesībās.

4. Tiesību sistēmu daudzveidība

365 Katrai valstij ir sava raksturīga nacionālā tiesību sistēma. Katras valsts nacionālajā tiesību sistēmā var atrast citas valsts tiesību sistēmas elementus. Ir arī valstis, kurās līdzās pastāv vairākas konkurējošas tiesību sistēmas.[152] Katra nacionālā tiesību sistēma atšķiras no citas ne tikai ar tajā ietvertajām tiesību normām, bet arī ar šīm sistēmām raksturīgajiem tiesību avotiem, tiesību izpratni, pielietošanas metodoloģiju u.c. kritērijiem. Pēc šiem kritērijiem nacionālās tiesību sistēmas tiek grupētas, savukārt grupas apvienotas lielākās grupās - tiesību lokos.

366 Tādējādi viena tiesību loka ietvaros esošās tiesību sistēmas var būt ar atšķirīgām pazīmēm, bet vienā nacionālā sistēmā var saskatīt dažādu tiesību loku elementus. Šādu elementu sajaukuma rezultātā veidojas jauktās sistēmas.

Turcijas tiesību sistēmā apvienojas islama un kontinentālās Eiropas tiesību loka elementi.

Izraēlas tiesību sistēmā apvienojas kontinentālās Eiropas un anglosakšu tiesību loka elementu sajaukums.

367 Pastāv arī starptautiskas tiesību sistēmas.

Eiropas Savienības tiesību sistēma (tiesību loks).

368 Pastāv šādi pasaules tiesību loki un to grupas:

1) Rietumu tiesību “lielais” loks:

a) Kontinentālās Eiropas tiesību loks:

i) Ģermāņu grupa,

ii) Romāņu grupa,

iii) Skandināvu grupa;

b) Anglosakšu tiesību loks:

i) Anglijas tiesību sistēma,

ii) ASV tiesību sistēma;

2) Sociālistisko tiesību loks:

a) padomju tiesību sistēma,

b) Austrumeiropas bijušo sociālistisko valstu tiesību sistēmas,

c) Ķīnas Tautas Republikas tiesību sistēma;

3) Islama tiesību loks:

a) islams kā pamata tiesību sistēma (Irāna, Afganistāna, Sudāna, Saūda Arābija),

b) islams kā sektorāla tiesību sistēma (Lībija, Irāka, Jemena);

4) Austrumāzijas tiesību loks;

5) Hindu tiesību loks;

6) Āfrikas tradicionālais tiesību loks.[153]

Grāmatas ierobežotā apjoma dēļ tālāk detalizētāk aplūkots tikai Rietumu tiesību „lielais” loks.

5. Rietumu tiesību “lielais” loks

369 Rietumu tiesību „lielo” loku veido kontinentālās Eiropas tiesību loks un anglosakšu tiesību loks. Kontinentālās Eiropas un anglosakšu - tiesību loki atšķiras savā metodoloģijā, taču tie ir ļoti tuvi, ja tos salīdzina no konkrēto juridisko rezultātu un līdz ar to tiesiskās realitātes viedokļa. Tādēļ tos var arī apvienot kopējā — Rietumu — “lielajā” tiesību lokā, uzskatot kontinentālās Eiropas un anglosakšu sistēmas par Rietumu tiesību loka diviem atzariem.

5.1. Kontinentālās Eiropas tiesību loks

5.1.1. Izveidošanās

370 Kontinentālās Eiropas tiesību loka nosaukums ir radies no tā formēšanās vietas un pašreizējā centra - Eiropas kontinenta. Kontinentālās Eiropas tiesību lokā ietilpst ne tikai Eiropas valstu tiesību sistēmas, bet arī tādu valstu tiesību sistēmas, kuras ir visai tālu no Eiropas, piemēram, Japānas. Kontinentālās Eiropas tiesību loks sastāv no trīs grupām - ģermāņu grupas, romāņu grupas un skandināvu grupas.

371 Kontinentālās Eiropas tiesību loks veidojās divējādi: filozofiskais pamats ar ētisko taisnīguma izpratni Senajā Grieķijā, bet tiesību tehnika un civiltiesības - Senajā Romā. Senās Romas pilsoņu līdztiesība, uzstājoties privāttiesiskajās attiecības, kļuva par to pamatu, uz kura attīstījās ne tikai romiešu, bet arī vēlāko laiku tiesības Eiropā. Šajā tiesību gultnē redzamas pēdas atstāja tāds 6. gadsimta tiesību piemineklis kā Justiniāna kodifikāci-ja - “Corpus Iuris Civilis”, kas sastāv no Justiniāna kodeksa, Digestām un Institūcijām.234

Digestu 1. pants skan: “Ius est ars boni et aequi” (lat. vai - tiesības ir labas kārtības un taisnības māksla).2'5

372 Pateicoties renesansei, kuras galvenā iezīme bija antīkās kultūras atdzimšana, sāka atjaunoties arī tiesību ideja. 1088. gadā Boloņas universitātē tika izveidota pirmā romiešu tiesību skola. Šīs “universitātes tiesības” skaidri iezīmēja romiešu tiesību evolūciju, jo glosatori, vēlāk postglosatori centās noskaidrot normu pirmatnējo tekstu, attīrīja un pārstrādāja romiešu tiesības, tādējādi sagatavojot tās tālākai attīstībai -tirdzniecības tiesībām, starptautiskām privāttiesībām un tiesību sistematizācijai. 18. gadsimta varas dalīšanas teorija savukārt pozitīvi ietekmēja tiesību normu kodifikācijas uzsākšanu un veicināja juridisko pozitīvismu, kura ietekmē radās uzskati par rakstīto likumu neapstrīdamu prioritāti.

373 Vēstures gaitā kontinentālās Eiropas tiesības izplatījušās arī Latīņamerikā, ievērojamā Āfrikas daļā, Tuvējo Austrumu un Āzijas kontinenta atsevišķās valstīs. Tas tiek skaidrots daļēji ar kolonizācijas procesa norisi, kā arī ar šīs tiesību saimes plašajām iespējām filozofiski teorētiskās koncepcijas, juridiskās tehnikas, kodifikācijas un normu piemērošanas metodoloģijas ziņā.[154]

5.1.2. Tiesību avoti

374 Kontinentālās Eiropas tiesību lokā par tiesību avotiem atzīst likumus, vispārējos tiesību principus, paražu tiesības, tiesu judikatūru un tiesību doktrīnu. Tiesību avoti tiek iedalīti, vadoties no to normativitātes kritērija, jo viena daļa tiesību avotu satur vispārsaistošas tiesību normas, bet cita daļa nē. Kontinentālās Eiropas tiesību lokā tikai vispārsaistošas normas saturošie tiesību avoti var kalpot par galveno juridisko pamatu lietu izlemšanā.

Pie šiem tiesību avotiem pieder ārējie normatīvie akti, kuri satur vispārsais-tošas tiesību normas, kā arī tādi nerakstītie tiesību avoti kā vispārīgie tiesību principi un tiesību paražas. Savukārt otru grupu veido tiesību pa-līgavoti, kuriem ir “sekundāra, pakārtota loma. Pēdējais apstāklis nebūt nemazina to nozīmi, jo, lai pieņemtu kvalitatīvu lēmumu, kā argumenti ir izmantojami gan normatīvie akti, kas nesatur vispārsaistošas normas, gan tiesu prakse, gan tiesību zinātnes atziņas, gan citi tiesību avoti”.[155] Tāpēc tiesību palīgavotiem ir neatsverama nozīme argumentācijas procesā.

375 Tā kā kontinentālās Eiropā dominē t.s. “rakstīto tiesību” zemes, kurās rakstītiem tiesību avotiem tiek ierādīta īpaša vieta, tad rakstītos patstāvīgos tiesību avotus ir pieņemts uzskatīt par pamatavotiem, bet nerakstītos, proti, tiesību paražas un vispārīgos tiesību principus - par papildus jeb sub-sidiāriem tiesību avotiem. Sie avoti pierāda savu nozīmi tad, ja nav attiecīgas rakstītas tiesību normas. Taču šobrīd arvien lielāku nozīmi iegūst vispārējie tiesību principi, tādēļ tiek uzskatīts, ka tos var piemērot vienlaikus ar rakstītajiem tiesību avotiem - likumiem.

376 Kā jau iepriekš norādīts, kontinentālās Eiropas tiesību loks sastāv no vairākām grupām, kuras savstarpēji atšķiras dažās niansēs. Piemēram, Zviedrijā tiesību avoti tiek grupēti šādi: obligātie (must) avoti, kuri sastāv no likumiem; ieteicamie (should) avoti - tiesu judikatūra, likumprojektu sagatavošanas materiāli; pieļaujamie (may) avoti - juridiskā literatūra. Tādēļ atšķirības tiesību avotu klasifikācijā, kā arī to izpratnē un pielietojumā ir vērojamas pat viena tiesību loka ietvaros. Tāpat tiesību avotu mācība mainās vēsturiski, jo tā ir saistīta ar attiecīgā laika vadošajām filozofiskajām tendencēm.

5.1.3. Tiesību normu leģitimitāte

377 Kontinentālās Eiropas tiesību lokam piederīgajām tiesību sistēmām ir raksturīga varu dalīšana. Varu dalīšanā nav runa tikai par varu sadalījumu, precīzāk valsts funkciju, vēl precīzāk - valsts pamatfunkciju likumdevējas, izpildu un tiesu varas sadalījumu un funkciju piešķiršanu citiem orgāniem, bet par šo varu abpusēju kontroli un sabalansēšanu. Piemēram, Vācijas konstitucionālā tiesa ir atzinusi, ka Vācijas konstitucionālajai uzbūvei neatbilst absolūta varu nodalīšana, bet gan to abpusēja kontrole un ierobežošana.2"8 Lai valsts varu ierobežotu un nodrošinātu brīvību, vara ir jāsadala. Varas dalīšanas princips ir tiesiskas valsts svarīgākais “nesošais organizatoriskais princips”.2'0

378 Šodien varas dalīšanas princips ir izvērsts, ievērojot dažādus sabiedriskos faktorus: valdības un opozīcijas pretpolus, daudzpartiju sistēmu, konstitucionālo kontroli u.c.

379 Varas dalīšanas funkciju sadalījums izpaužas:

1) materiālā veidā.

Materiālās valsts funkcijas - likumdošana, izpilde, tiesas spriešana ir sadalītas katram specifiskam šīm funkcijām speciāli iekārtotam orgānam, formālai varai tā, lai pastāvētu ideāla saskaņa starp materiālo un formālo funkciju. Likumu jaunradei jāpiekrīt likumdevējam, izpildīšana - izpildvarai, tiesas spriešana

- tiesām.

2) organizatoriski.

Katrs orgāns vai orgānu grupa pamatā savu funkciju pilda pati tā, ka uz šo funkciju cits orgāns nedrīkst pretendēt.21’0

3) personiski.

Viena orgāna varas pārstāvis nedrīkst piederēt pie citas varas.

Funkciju ierobežošana izpaužas tā saucamajā „checks and balances” sistēmā:

1) personiski;

2) funkcionāli. Katrai varai ir savas funkcionāli nošķirtās iedarbošanās un kontroles tiesības. Tā tiesai ir vara pār izpildvaras aktiem, likumdevējam pār valdības noslēgtajiem līgumiem, izpildvarai pār likumdevēja izdevumu paaugstināšanu utt.

380 Kontinentālās Eiropas tiesību lokam piederīgajām valstu tiesību sistēmām ir raksturīgs strikts dalījums starp tiesību normām un individuāliem tiesībpiemērojošiem aktiem publiskajās tiesībās, kā arī starp ārējām tiesību normām un iekšējām tiesību normām.

381 Šā loka valstīm ir raksturīga arī strikta* ārējo tiesību normu hierarhija, kas izriet no demokrātijas principa. Valsts pārvaldei un tiesai ir pienākums ikreiz pārbaudīt, vai attiecīgajā gadījumā tiesību normu hierarhija ir ievērota un vai nav pārkāptas personas pamattiesības.

282 Kontinentālās Eiropas tiesību loka valstīs tiesības ir pamatnosacījums visām valstiskajām izpausmēm. Mūsdienās tiesības ir pamats ne tikai valsts, bet arī individuālai vai sabiedriskai rīcībai, kas izslēdz brutāla spēka (džungļu likumu) pielietošanu. Tā kā tiesības ir tiesiskas valsts pamatnoteikums, tad tās ir cieši un nesaraujami saistītas ar taisnīgumu un tiesisko drošību, kas ir tiesību idejas fundamentālas sastāvdaļas. Arī Latvijā tiesa un valsts pārvalde ir padota tiesībām.

383 Kontinentālās Eiropas tiesību lokā pamattiesībām ir augstāks spēks pār likumu un šīs pamattiesības privātpersona ir tiesīga realizēt tieši. Tās nav deklaratīvas un neprasa speciālu konkretizējumu. Pamattiesības iedarbojas ne tikai privātpersonas attiecībās ar valsti, bet arī privāttiesiskajās attiesībās starp privātpersonām.

5.1.4. Tiesību izpratne un pielietošanas metodoloģija

384 Kontinentālās Eiropas tiesību loka tiesību normas tiek raksturotas ar “vis-pārīgumu, nereti ar visai augstu abstrakcijas pakāpi un tiesību normu hierarhisku sakārtojumu. No vienas puses, tas atvieglo nepieciešamās normas sameklēšanu, bet, no otras puses, efektīva tiesību normu piemērošana prasa visai augstu tiesību normu iztulkošanas prasmi”[156] Tieši šis pēdējais apstāklis ievērojami paaugstina tiesību izpratnes vērtību, jo normas piemērotājiem tiek izvirzīti ievērojami sarežģītāki uzdevumi un uzlikti atbildīgāki pienākumi saistībā ar konkrēta un pamatoti argumentēta satura ietveršanu nenoteikta, abstrakta satura tiesību jēdzienos.

385 Tiesību piemērošanas procesā tiesnesim ir jāizmanto speciālas metodes taisnīga rezultāta sasniegšanai. Tāpat tiesnesim ir pienākums pamatot savu nolēmumu, argumentācijas procesu nenoslēpjot, bet padarot to publisku.

5.1.5. Publiskās un privātās tiesības

386 Kontinentālās Eiropas tiesību lokam ir raksturīgs tiesību dalījums publiskajās (jus publicum) un privātajās tiesībās (jus privatum). Tiesību iedalījuma pamatā ir ideja, ka cilvēks uzstājas tiesiskajā satiksmē ne tikai kā privāta persona, bet arī kā visas sabiedrības loceklis.[157] Tādējādi tiesību dalījumam publiskajās un privātajās tiesībās ir jānodrošina pamattiesību ievērošana, publiskās varas funkcionēšana likumu ietvaros un personas brīvība privāttiesiskajās attiecībās.

5.I.5.I. Publisko tiesību būtība

387 Publiskās tiesības nosaka valsts uzbūvi, valsts institūciju veidošanu un to kompetenci, regulē to funkcionēšanu, kā arī regulē attiecības starp valsti, no vienas puses, un indivīdu (to apvienību), no otras puses.2*’3

Publisko tiesību uzdevums ir ari nodrošināt labu parvaldību.

388 Tā kā saskaņā ar starptautiski atzītām tiesībām par augstāko vērtību uzskatāms cilvēks, tad demokrātiskā sabiedrībā publiskās tiesības ir vērstas uz to, lai sabalansētu indivīda, sabiedrības un valsts intereses.

389 Publisko tiesību jomā starp valsti un indivīdu pastāv subordinācijas attiecības, jo pretējā gadījumā valsts nevar sasniegt savus mērķus. Arī starp valsts institūcijām pastāv subordinācijas attiecības, t.i., nepastāv brīvas izvēles un autonomijas attiecības. Pakļautības vai cita veida attiecības starp tām nosaka likums vai citi tiesību akti.

390 Tomēr publisko tiesību uzdevums nav tikai sankcionēt valsts iejaukšanos indivīda dzīvē, bet arī nodrošināt šādas iejaukšanās pamatotību un samērīgumu. Demokrātiskas valsts publiskās tiesības caurauž principi, kuru uzdevums ir nodrošināt sabiedrības aizsardzību pret valsti, sabiedrības kontroli pār valsti un valsts darbības racionalitāti un efektivitāti.

391 Publiskajās tiesībās atšķirībā no privāto tiesību principa “atļauts viss, kas nav aizliegts”, darbojas princips “atļauts ir tikai tas, kas ir noteikts ar tiesību normu”. Valsts iestāde nevar pamatot savu rīcību ar to, ka tiesību norma neparedz attiecīgas rīcības aizliegumu.

392 Publiskās tiesības pēc regulējamā priekšmeta iedala trīs galvenajās nozarēs:

1) konstitucionālajās tiesībās (nosaka valsts uzbūvi un regulē tās darbības pamatprincipus);

2) administratīvajās tiesībās (nosaka valsts pārvaldes uzbūvi un regulē tās iekšējo un ārējo darbību);

3) krimināltiesībās (nosaka valsts reakciju pret tiesībpārkāpējiem).

5.I.5.2. Privāto tiesību būtība

393 Privātās tiesības regulē attiecības starp brīviem un vienlīdzīgiem indivīdiem (to apvienībām). Privāto tiesību uzdevums ir nodrošināt indivīdu savstarpēji saskaņotu un izdevīgu rīcību. Privātās tiesības balstās uz pri-vātautonomijas principu, kas nosaka: neviens nav pakļauts otram un attiecības ar citiem indivīdiem var veidot brīvi, pēc saviem ieskatiem, nepārkāpjot likumu.

394 Liela teorētiska un praktiska nozīme ir publisko un privāto tiesību savstarpējai nošķiršanai.

395 Publisko un privāto tiesību nošķiršanas problēmas pastāv jau kopš tiesību dalījuma sākuma.[158] Ir radīts liels skaits nošķiršanas teoriju, kuras mēģina atrast kritērijus, ar kuru palīdzību tiesību norma ir pieskaitāma vai nu publiskajām, vai privātajām tiesībām.

396 Tomēr svarīgākās ir interešu teorija, subordinācijas teorija un subjektu teorija, jo tās vislabāk no visām var izmantot tiesību nošķiršanai.[159]

397 Interešu teorija nošķir publiskās tiesības no privātajām tiesībām atkarībā no tā, kādas ir tiesību normās ietvertās intereses.260 Interešu teorija pamatojas uz romiešu jurista Ulpiāna teikto: “Publicum jus est quod ad stadum rei Romanae spectact, privatum quod ad singulorum utilitatenr. Tiesību normas, kuras aizstāv valsts intereses, pieskaita pie publiskajām tiesībām. Tiesību normas, kuras aizstāv indivīda intereses, pieskaita pie privātajām tiesībām. Tomēr pastāv liels skaits tiesību normu, kuras vienlaicīgi ir vērstas uz publiskajām un privātajām interesēm, un ne vienmēr ir iespējams nošķirt publisko interesi no privātās intereses. Šo apsvērumu dēļ interešu teorija tiek kritizēta.

398 Subordinācijas teorija nošķir publiskās tiesības no privātajām tiesībām atkarībā no tā, kādā padotības stāvoklī atrodas tiesisko attiecību dalībnieki.267 Publiski tiesiskās attiecības ir tādas, kurās tiesisko attiecību dalībnieki atrodas it kā pakārtoti viens otram. Privāttiesiskajās attiecībās valda dalībnieku līdztiesība. Tomēr arī publiskajās tiesībās var pastāvēt līdztiesīgas attiecības, bet privātajās tiesībās var pastāvēt pakļautības attiecības. Šo apsvērumu dēļ arī subordinācijas teorija tiek kritizēta.

Līdztiesīgas attiecības publiskajās tiesībās - administratīvo tiesību līgums starp valsts tiesību subjektiem.

Pakļautības attiecības privātajās tiesībās - bērna pienākums klausīt vecākiem.

399 Subjektu teorija nošķir publiskās tiesības no privātajām tiesībām atkarībā no tā, kas un uz kāda tiesiskā pamata darbojas.268 Publisko tiesību norma piešķir tiesības un uzliek pienākumu publiskās varas subjektam. Publiskās tiesības piešķir valstij pilnvaras un nosaka to robežas attiecībās

ar indivīdiem, kā arī uzliek valstij pienākumus un piešķir vienpusējas tiesības īstenot pilnvaras attiecībā uz indivīdu. Privāto tiesību norma piešķir tiesības un uzliek pienākumus indivīdam. Privātās tiesības pamatojas uz indivīda privātautonomiju un nodrošina tiesisko regulējumu, ar kura palīdzību var atrisināt starp privātpersonām radušos strīdus. Arī subjektu teorija ir kritizēta.

400 Neviena no publisko un privāto tiesību norobežošanas teorijām (t.sk. tradīciju, pārstāvja, kompetenču u.c.) nav radījusi pārliecinošus publisko un privāto tiesību nošķiršanas kritērijus un devusi viennozīmīgu atbildi. Juridiskajā praksē publisko un privāto tiesību nošķiršana balstās uz līdzīgu gadījumu izšķiršanas prakses (judikatūras) izpēti, tiesību zinātnes atziņām un katra praktiķa pieredzi.

5.1.6. Procesuālās tiesības

401 Procesuālajās tiesībās kontinentālās Eiropas tiesību lokā valda tiesas neatkarības princips, procesuālā taisnīguma princips, administratīvā procesa un kriminālprocesa tiesībās - objektīvās izmeklēšanas princips, bet civilprocesā - sacīkste.

402 Tiesas spriešana ir uzticēta tikai tiesnešiem (Satversmes 82.pants). Tiesas spriešanu nevar uzņemties neviens cits valsts varas orgāns. Latvijas Satversmes 82.pants pieprasa, lai tiesu spriestu valsts tiesas: rajonu (pilsētu) tiesas, apgabaltiesas un Augstākā tiesa. Tas nozīmē, ka tiesai ne tikai ir jāpiemēro valsts izdotie likumi, bet arī to, ka valstij ir jāieceļ tiesnesis.209 Tiesnesis ir lietiski un personiski neatkarīgs, kā arī inkompatibls. Tas izriet no tiesneša ekskluzīvā pienākuma spriest tiesu, lai nodrošinātu šā spriešanas procesa neitralitāti. Tiesnesis nedrīkst būt nevienas puses ietekmē un tam jāatturas no šādas ietekmes tiesību piemērošanas gaitā. Lietiska neatkarība nozīmē brīvību no norādījumiem, padotību tikai likumam. Tomēr tas neizslēdz augstāko tiesu instanču '‘tiesnešu tiesību”, augstāko tiesu atziņu un juridiskās dogmatikas īpašo raksturu. Tiesneša neitralitāti nodrošina pamattiesības uz likumisku tiesnesi un izņēmuma tiesu aizliegums.[160]Minētie kritēriji ir ieviesti, lai būtiski nošķirtu tiesneša amatu no līdzīgiem valsts amatiem, jo sevišķi no valsts pārvaldes ierēdņa amata.

403 Objektīvās izmeklēšanas princips nozīmē to, ka tiesai ir jāieņem aktīva pozīcija, noskaidrojot objektīvo patiesību, lai aizsargātu indivīda likumiskās intereses no izdarītiem prettiesiskiem aizskārumiem. Piemēram, administratīvajā procesā tiesai ir pienākums palīdzēt indivīdam. Kā zināms, ne katrai personai ir tiesvedības pieredze un tiesību zināšanas, tādēļ tiesas pienākums ir ieteikt personai juridiski pareizi formulēt prasījumu, norādīt uz kļūdām un ieteikt pareizāko juridisko ceļu. Piemēram, ja persona nav juridiski precīzi formulējusi savu lūgumu, bet no lietas materiāliem ir saprotams, ko persona patiesi vēlas, tad tiesai ir pienākums ieteikt personai labot sava lūguma formulējumu. Nereti indivīds zaudē iestādei tieši formālu kļūdu dēļ - te tiesai ir pienākums uz tām jau pašā sākumā norādīt un ieteikt indivīdam tās novērst. Piemēram, ja tiesa, saņemot sūdzību par iestādes rīcību, konstatē, ka persona nav izgājusi pirmstiesas pārsūdzības kārtību, tiesai ir pienākums to personai nekavējoties paskaidrot, lai tā vēl varētu paspēt šo trūkumu novērst pārsūdzības termiņā. Otrkārt, tiesai ir pienākums lūgt lietas dalībniekus iesniegt pierādījumus par faktiem, kuri nav pilnīgi vai precīzi pierādīti. Lietas dalībniekiem ir jāpiedalās pierādījumu savākšanā, tomēr, ja tām nav šādu iespēju, tad tiesai tas ir jādara pēc savas iniciatīvas. Piemēram, tiesai ir aktīvi jārīkojas un jāpieprasa no iestādes rakstveida dokumenti, pie kuriem personai piekļūšana ir liegta. Atsevišķās lietās tiesai var būt pienākums apmeklēt notikuma vietu, piemēram, neatļautas būvniecības norises vietu, noskaidrot faktisko situāciju dabā. Tāpat tiesai ir jānorāda pieteicējam uz lieciniekiem, kuri būtu viņam jāuzaicina un jālūdz nopratināt. Tiesai arī ir pienākums uzdot lieciniekiem jautājumus, kaut arī pieteicējam vairāk jautājumu nav, bet lietas būtiskie apstākļi nav noskaidroti pieteicēja juridisko zināšanu trūkuma dēļ.

404 Turpretī civilprocesā valda pušu vienlīdzības un sacīkstes princips. Tas nozīmē, ka tiesa izspriež lietu tikai uz to pierādījumu pamata, kurus puses ir iesniegušas tiesā. Katrai pusei ir pienākums pierādīt sava prasījuma vai iebilduma pret prasību pamatotību. Ja puse to dara nepilnīgi vai neveiksmīgi, tiesa nevar palīdzēt tai.

5.1.7. Tiesību kultūra

405 Kontinentālās Eiropas tiesību loka valstīm ir raksturīga tiesas autoritāte, procesuālā kultūra (strīdu risināšana tiesas ceļā), sabiedrības uzticība tiesībām, valsts pārvaldei un tiesai. Tiesa te nav tikai strīdus izšķīrēja, bet arī tiesību sargājoša un tiesību kontrolējoša vara. Šā loka valstīs valdošais tiesiskas valsts princips nozīmē ne tikai tiesības uz tiesu, bet arī tiesības uz ātru tiesas aizsardzību: tiesas procesam ir jānotiek atbilstošā laika sprīdī.[161]

5.2. Anglosakšu tiesību loks

5.2.1. Tiesību loka izveidošanas

406 Anglosakšu tiesību loku veido Anglijas tiesību sistēma un ASV tiesību sistēma^272.

407 Anglosakšu tiesību loka pamatprincipi ir radušies Lielbritānijā un mūsdienās ir spēkā arī ASV, Kanādā un lielākajā daļā Britu Sadraudzības valstu, ko noteica kolonizācijas laikmeta ietekme un britu tiesību sistēmas izplatība tās kolonijās.273

408 Anglosakšu tiesību loks galvenajos aspektos ir saglabājis savu pirmatnējo, tradicionālo formu gan tiesību avotu, gan struktūras ziņā, kas tiek skaidrots ar kodifikācijas ēras mazāku ietekmi Anglijā nekā kontinentā. Šī tiesību sistēma balstās uz common law (kopējo tiesību) darbības principiem, kur tiesas nolēmumam jau kopš pašiem vēsturiskās attīstības pirmsākumiem piemīt galvenā tiesību avota potenciāls 274. Šī ir viena no galvenajām pazīmēm, kas atšķir abus lokus - common law un civil law (tā angļi sauc kontinentālās Eiropas tiesību loku, kas balstās uz romiešu ius civile).

409 Otrs tiesību veids paralēli kopējām tiesībām ir taisnīguma tiesības {equity), kas mūsdienās vairāk vai mazāk ir saplūdušas ar kopējām tiesībām. Vēsturiski kā pirmās izveidojās kopējās tiesības, kam sekoja taisnīguma tiesību izveides process. Taisnīguma tiesību izveidošanās priekšnosacījums bija kopējo paražu tiesību nespēja turēties līdzi pieaugošām sabiedrības tiesiskajām vajadzībām. Arī to priekšrakstu sistēma bija sarežģīta, lēni reaģējoša uz jauniem darbības veidiem. Taisnīguma principi tika formulēti, lai novērstu šos specifiskos defektus sākotnējās kopējās paražu tiesībās. Tie tika formulēti un pielietoti, lai papildinātu kopējo tiesību noteiktos likumus, bet nevis, lai tos aizvietotu. Tāpat kā pastāv atšķirība starp kodeksu un tā paskaidrojošu papildinājumu, starp tekstu un glosu, arī tās nav konfliktējošas, bet viena otru papildinošas sistēmas.275 Kopš 19. gadsimta beigām likumdošanas akti Anglijā noteica, ka katrs tiesnesis no tā brīža ir pilnvarots balstīties savā spriedumā gan uz kopējām, gan uz taisnīguma tiesībām. Tāpat tika apstiprināts jau agrāk pieņemts princips, ka kolīzijas gadījumā prevalē taisnīguma tiesības.

272 Krievāns I. Tiesu un tiesnešu darbība Amerikas Savienotajās Valstīs. Likums un Tiesības,

2001, 3.sēj., Nr.l, 5. - 13.1pp.

273 Давид Р. Основные правовые системы современности. Москва: Прогресс, 1988.

(пер. с французского), с.258

274 Horns N. Ievads tiesību zinātnē un filozofijā. Likums un Tiesības, 1999, Nr. 3, 72. lpp.

275 Bailey S.H., Gunn M.J. Smith and Bailey on the modern English legal system. London;

Sweet & Maxwell, 1996, p. 413

5.2.2. Tiesību avoti 5.2.2.I. Precedenti

410 Precedentu tiesības, ko radījušas augstākās tiesas, ir primārais anglosakšu tiesību avots. Jāuzsver, ka tikai tie precedenti, kas radušies augstāko tiesu darbības rezultātā, ir saistoši, un šeit darbojas stare decisis definētā doktrīna, t.i., turēties pie tā, kas nolemts iepriekš.276 Būtībā precedentu respektēšana ir loģisks risinājums, ko vēsturiski ir noteikusi tiesnešu veidoto tiesību veidošanās kopējo tiesību darbības ietvaros. To ir noteikusi nepieciešamība pēc tiesisko attiecību stabilitātes un drošības, vienlīdzīgu tiesu spriedumu pasludināšanas līdzīgās lietās, kā ari kārtības saglabāšanas. Strikti obligātu raksturu precedenti ieguva tikai 19. gadsimtā.

411 Saistošs precedents būtībā nav nekas vairāk kā vienkāršs tiesneša lēmums, konkrēta strīda juridisks atrisinājums. Tiesnešiem nav obligāti jāsniedz paskaidrojumi par saviem lēmumiem - liekot viņiem to darīt, tiktu izrādīta necieņa pret viņu amata godu. Tajā pašā laikā tradicionāli tas tiek darīts tādēļ, lai sagatavotu un izglītotu topošos juristus, kuri iegūst profesionālo juridisko izglītību ar praktisku piedalīšanos lietu izskatīšanā tiesā.277 Līdz ar to angļu precedents nav tikai kailu faktu, motīvu un atbilstoša risinājuma īss pārskats, bet gan loģiski izklāstīts, paplašināts lēmuma komentārs, turklāt ar juridiski saistošu spēku, kamēr kontinentālās Eiropas tiesību sistēmā precedentam ir tikai pārliecinoša un argumentatīva vērtība.

412 Praksē ir iespējamas situācijas, kad tiek izdarītas atkāpes no stare decisis un iedibināts jauns princips (overrulling). Šie gadījumi prasa ļoti pārliecinošu argumentāciju, faktisko apstākļu detalizētu salīdzināšanu, un tas galvenokārt ir atkarīgs no tiesu iestāžu ranga, jo par nesaistošu var atzīt tikai to nolēmumu, kas nav augtākas instances radīts. Ja kontinentālajā Eiropā šodienas sociālās attīstības pieprasītais tiesiskais elastīgums ir panākts ar atbilstošām interpretācijas metodēm, tad anglosakšu tiesību saimē to nodrošina precedentu tiesību spēja pielāgoties attiecīgā laika tiesību izpratnei.

5.2.2.2. Likumi

413 Likumi arī ir būtisks tiesību avots anglosakšu tiesību lokā. Zem šī jēdziena tiek pakārtoti visi likumdošanas procesā radušies akti, likumi, statūti, dažā-

276 Bailey S.H., Gunn M.J. Smith and Bailey on the modern English legal system. London; Sweet & Maxwell, 1996, p. 413

277 David R., Brierley J.E.C. Major Legal Systems in the World Today. 3rd ed. London: Stevens and Sons, 1985, p. 379

di noteikumi un regulējumi, kā arī akti, kas radušies deleģētā jeb subor-dinētā likumdošanas procesā. Saskaņā ar tradicionālajām teorijām likumdošanai (latio sensu) tiek iedalīta otrā vieta tiesību avotu klasifikācijā. Likumdošanas aktos nevar atrast apstiprinājumu vadošajiem tiesību principiem, bet gan dažus īpašus risinājumus specifiskām problēmām, kas radušās izspriesto lietu rezultātā.[162] Klasiski šis tiesību avots tiek uzskatīts par “svešu elementu”.[163] Tiesneši, protams, to nedrīkst neņemt vērā, jo likumdošana ir suverēna parlamenta - tautas pārstāvju kopuma veidota, bet rakstītā norma pilnībā tiek pieņemta un inkorporēta angļu tiesiskajā sistēmā tikai pēc tam, kad to pielieto un interpretē tiesnesis konkrētā lēmumā. Citiem vārdiem - lēmumi, kuri balstīti uz kādu normu, tiks atzīti un citēti labāk nekā pats normas teksts.

414 Šodien, vērtējot reālo situāciju anglosakšu tiesību saimē un prakses tendences, tiek secināts, ka arī common law zemēs likumdevēja (parlamenta) radītās likumu tiesības mūsdienās spēlē aizvien lielāku lomu.[164]

5.2.2.3. Paražu tiesības

415 Paražu tiesības ir uzskatāms par trešo tiesību avotu, kura nozīme mūsdienās ir mazvērtīgāka salīdzinoši ar iepriekš apskatītajiem avotiem. Pirms kopējo tiesību izstrādāšanas, angļu tiesību sistēmu veidoja tikai paražas. Kopējās tiesības pārņēma daudzas vietējo paražu tiesību normas. Šeit būtiski ir atzīmēt, ka angļu tiesības tomēr nav balstītas uz paražām. Loģiski būtu uzskatīt, ka vispārējās senās paražas ir kopējo tiesību (common law) pamats, taču faktiski tas ir neprecīzi, jo kopējās tiesības tika veidotas no t.s. tiesnešu tiesībām {judge-made law), kas balstītas uz saprātu, nevis paražām. Vietējo paražu kā tiesību avota mazā nozīme skaidrojama ar likumā noteikto “sensenās” paražas nepieciešamo pastāvēšanas laiku, respektīvi, lai paraža tiktu atzīta par legāli saistošu, tai jābūt reāli pastāvošai vismaz kopš 1189.gada.[165] Jāsaka, ka paražai piemītošais “sensenums” nepieciešams tikai vietējām paražām, tas neattiecas uz starptautiskajām, tirdzniecības paražām.

416 Daudzas paražas gadsimtu gaitā ir pielietotas tiesās, precedentos, arī ietvertas likumos, līdz ar to zaudējot savu paražu raksturu un piederību. Arī šeit darbojas jau saistībā ar likumdošanas aktiem minētais fenomens, ka paražai jābūt “ievietotai” kādā precedentā, lai to varētu uzskatīt par īstu un savas funkcijas pildošu tiesību avotu, jo to pieprasa tiesnešu veidoto (judge-made) tiesību būtība. Tādējādi šādos apstākļos sfēras, kurās varētu darboties paražu tiesības, ir ierobežotas, tāpat kā tas ir kontinentālās Eiropas tiesību lokā.

5.2.2A. Juridiskie raksti

417 Juridiskie raksti (legal writing) ir identificējami ar kontinentālās Eiropas tiesību loka tiesību avota veidu - tiesību doktrīnu. Juridisko rakstu darbu autori galvenokārt ir tiesneši, taču, protams, ir arī juridiskās zinātnes pētnieki un profesori, kuri nodarbojas ar juridisko jautājumu pētīšanu un detalizētu analīzi. Tāpat kā kontinentālās Eiropas tiesību lokā arī anglosakšu tiesību lokā juridiskajiem rakstiem nav saistoša spēka, bet to galvenā vērtība atklājas argumentācijas un sprieduma pieņemšanas procesā. Juridiskie raksti apkopo tiesību jēdzienus, izstrādā juridiskās vārdnīcas, kā arī to ietvaros tiek analizēti tiesu spriedumi. Tie kalpo arī kā tiesību zinātnes apguves palīgmateriāls universitātēs.

5.2.2.5. Saprāts

418 Saprāts (reason) anglosakšu tiesību lokā tiek uzskatīts par papildus jeb subsidiāru tiesību avotu. Kā jau minēts iepriekš, common law sistēma ir balstīta nevis uz paražām, bet saprātu. Šī avota galvenā funkcija ir t.s. robu aizpildīšana un tiesiskās sistēmas evolūcijas veicināšana.[166] Ja kontinentālajā Eiropā “robi” likumdošanas procesā izdotajos aktos ir vairāk negatīva parādība, kas tiek risināta ar iztulkošanas metodēm un analoģijas palīdzību, tad anglosakšu tiesībās pieeja, kas balstās uz “case by case” (lieta pēc lietas) principu, ar nolūku atstāj daudzus robus, kurus tad “aizpilda” ar saprāta palīdzību. Tādējādi interpretācijas tehnikas vietā šeit darbojas cita, būtībā līdzīga, uz saprātu balstīta, fundamentāla tehnika - tehnique of distinctions. Tātad, ja nav attiecīga juridiski saistoša precedenta, jāmeklē saprātīgs risinājums, kas pamatojams ar kādu vispārēju principu. Saprāts savā tiesību avota jēdzienā ietver arī kontinentālajā Eiropā pazīstamos tiesību principus. Tie parasti tiek novietoti priekšplānā, jo izriet no virknes tiesu nolēmumu analīzēm. Būtībā saprāts kā tiesību avots identificē un formulē šos tiesību principus.[167]

5.2.3. Tiesību normu leģitimitāte

419 Anglosakšu tiesību lokā līdzīgi kā kontinentālās Eiropas tiesību lokā valsts vara ir pakļauta tiesībām (angl. lex rex - likums ir karalis). Valsts vara ir sadalīta starp likumdevēju - parlamentu, izpildvaru - ministrijām un tiesu varu. Tiesu varai ir īpaša loma un spēks, jo tiesu nolēmumam ir tiesību pamatavota spēks. Tiesnesim anglosakšu tiesību lokā ir lielāka loma tieši tiesību radīšanas procesā nekā tiesnesim kontinentālās Eiropas tiesību lokā.

5.2.4. Tiesību izpratne un pielietošanas metodoloģija

420 Tiesību normas anglosakšu tiesību lokā ir vairāk kazuistiskas, detalizētas normas, kas nosaka attiecīgu, specifisku regulējumu. Kontinentālās Eiropas tiesību lokā pieņemtais normu abstraktums un formulējumu vispārināšana te nevalda. Šādas normas lielākoties tiek uzskatītas par vispārējiem principiem, nevis par noteiktām tiesību normām.

5.2.5. Procesuālās tiesības

421 Anglosakšu tiesību lokā valda tiesu neatkarības princips. Neviens nav tiesīgs iejaukties tiesas spriešanā vai kā citādi ietekmēt tiesnesi tā darbībā. Tiesu procesi pamatā norisinās mutiski, tieši un nepārtraukti, noteiktos gadījumos piedaloties zvērinātajiem. Smagos kriminālnoziegumos zvērināto piedalīšanās ir obligāta un viņu atzinums ir noteicošs.

5.2.6. Tiesību kultūra

422 Anglosakšu tiesību lokā tiesas un tiesneša autoritātei ir milzīga nozīme, jo tiesas ir tās, kuras formulē tiesu precedentus un tiecas savā darbībā pēc taisnīguma. Konfliktu risināšana tiesā šajā lokā ir normāla un ikdienišķa parādība.

5.3. Atšķirības starp Anglijas un ASV tiesību sistēmām

423 ASV tiesību sistēma ir atšķirīga no Anglijas tiesību sistēmas. Tam pamatā ir ASV tiesību sistēmas atsevišķā attīstības gaita, dalījums štatos, kā arī Spānijas, Holandes, Francijas ieceļotāju vēsturiskās ietekmes pēdas. Piemēram, Francijas ietekmē Luiziānas štatā ir pieņemts Francijas parauga civillikums. Tāpat Francija ir ietekmējusi Kanādas tiesību sistēmu.

5.4. Jaunākās attīstības tendences

5.4.1. Tiesību kosmopolitizēšanās

424 Divas tiesību sistēmas ar atšķirīgu vēsturisko attīstību, kulturu un tradici-

123

jām, noteikti atšķirsies arī detaļās, ko pierāda arī veiktais tiesību avotu salīdzinājums. Tajā pašā laikā šīs atšķirības ir iespējams dažādi traktēt, un šodienas procesi tiesību harmonizācijā to apstiprina. Piemēram, N. Horns atzīmē, ka “common law zemēs likumdevēja radītās likumu tiesības spēlē arvien lielāku lomu. Un otrādi - romāņu-ģermāņu tiesību saimes valstīs pastāvīgi palielinās tādas argumentācijas nozīme, kas ir saistīta ar tiesu nolēmumiem, tā kā praktiskās atšķirības starp kontinentāleiropeisko tiesību sistēmu, kura bāzējas uz romiešu tiesībām, no vienas puses, un common law, no otras puses, ir mazākas nekā tas būtu domājams pēc dažādajām tiesību avotu teorijām”.[168] Tādējādi tas varētu kalpot par pierādījumu tam, ka tiesību harmonizācijai ir tendence attīstīties pašai, bez jebkāda īpaša piespiedu mehānisma.

5.4.2. Eiropas Savienības tiesību sistēma

425 Eiropas Savienības tiesību loks ir attīstījies pēdējo gadu laikā kā patstāvīga tiesību sistēma. Eiropas Savienības tiesību sistēma vairs neiekļaujas ne īsti kontinentālās Eiropas tiesību lokā, ne arī anglosakšu tiesību lokā. Šajā sistēmā vērojamas iepriekšminēto loku saplūšana: no vienas puses Eiropas Savienības tiesību normas tiek izdotas un piemērotas ar kontinentālās Eiropas tiesību lokam raksturīgo metodoloģiju, tomēr no otras puses Eiropas Kopienu tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas nolēmumos paustās atziņas iegūst precedenta raksturu un liek kontinentālās Eiropas valstīm pārskatīt savu noraidošo attieksmi pret tiesnešu radošo darbību.

XIV nodala. Tiesību normu piemērošana

1. Tiesību normu piemērošanas jēdziens

426 Tiesību piemērošana ir metodoloģisks process, kura rezultātā tiesības kļūst par tiesisku realitāti.2X5 Tas nozīmē, ka tiesību piemērotājs, izmantojot tiesību zinātnes atziņas un juridiskās metodes zināšanas, konstatē faktisko situāciju, meklē spēkā esošas tiesības un pieņem lēmumu, kas atstāj ietekmi uz faktiskās situācijas dalībniekiem (rada tiem tiesiskas sekas).

Persona A iesniedz, lūgumu iestādei izsniegt tai informāciju ļxir personu B. Informācijas atklātības likuma 10.panta pirmā daļa, paredz., ka “vis-pārpieejamo informāciju sniedz jebkuram, kas to vēlas saņemt, ievērojot personu vienlīdzību informācijas iegūšanā. Pieprasītājam nav īpaši jāpamato sava interese par šādu informāciju, un to viņam nevar liegt tāpēc, ka šī informācija neattiecas uz pieprasītāju. ” Iestāde pieņem lēmumu izsniegt personai A vispārpieejamo informāciju par personu B.

427 To, kas nacionālajā valstī ir uzskatāms par spēkā esošām „tiesībām”, nosaka katras valsts konstitūcija un valdošā mācība par tiesību avotiem.[169] Savukārt to, kādus paņēmienus izmantot tiesību meklēšanā un darbā ar faktiskajiem apstākļiem, sniedz juridiskā metodes mācība, bet to, kā samērot tiesību un faktiskā sastāva pazīmes, - arī juridiskā loģika.[170]

428 Tiesību piemērotājs pieņem savu nolēmumu, izdarot secinājumus. Šie secinājumi tiesību piemērotājam ir jāpamato. Šo tiesību piemērošanas aspektu apskata juridiskās argumentācijas zinātne.2™

2. Tiesību normu piemērošanas stadijas

429 Tiesību piemērošanu var iedalīt vairākās stadijās. Tiesību zinātnē domas dalās par šo pakāpju skaitu un to detalizācijas pakāpi, tomēr šajos uzskatos var saskatīt vienotu idejisko modeli. Piemēram, vācu tiesību zinātnieks Klauss Adomeits sadala tiesību piemērošanu trīspadsmit soļos:

1) problēmas juridiskās vietas noteikšana (kurai tiesību nozarei problēma ir piekritīga?);

2) teksta izzināšana (ko saka likums?);

3) teksta sistēmiska analīze (kas secināms, izvērtējot tiesību normas to sistēmā?);

4) motīvu izzināšana (ko vēlējās teikt likumdevējs?);

5) doktrīnas izpēte (kas minēts literatūrā un judikatūrā?);

6) literatūras un spriedumu kritika (kas būtu paturams no literatūras un judikatūras atziņām?);

7) dogmatiskā interpretācija (kurš risinājums būtu attaisnojams?);

8) seku analīze (kāda būs panāktā tiesiski attaisnojamā risinājuma sociālā nozīme?);

9) sprieduma prognoze (ko nolems pēdējās instances tiesnesis?);

10)aizstāvja un prokurora runas prognoze (ko pēdējā runā teiks aizstāvis un prokurors?);

11) sprieduma priekšlikums (kā būtu jāsaprot likums?; tiesību nepilnības gadījumā: kā būtu gadījums jāregulē?);

12) nolēmums;

13)nolēmuma atzīšana praksē (vai nolēmums iegūs praksē arī citu tiesnešu atzīšanu?). [171]

Vācu tiesību zinātnieks Karls Engišs tiesību piemērošanu ir definējis kā “skata mētāšanu” starp tiesiskajiem un faktiskajiem apstākļiem.[172] Pirmkārt, tiek atrasta „iespējami atbilstošākā” tiesību norma. Otrkārt, atrasto tiesību normu pazīmes tiek salīdzinātas ar faktiskā sastāva pazīmēm. Treškārt, secinot, ka pazīmes, nesakrīt vai sakrīt tikai daļēji, tiek meklētas jaunas „atbilstošas” tiesību normas, vienlaicīgi strādājot arī ar faktiskā sastāva pazīmēm: atlasot būtiskākās, nepieciešamības gadījumā pierādot tās, meklējot papildus būtiskās pazīmes u.c. Savukārt Bernds Rūters sadala tiesību piemērošanu četros soļos:

1) faktiskā sastāva noteikšana;

2) vajadzīgo tiesību normu meklēšana;

3) subsumcija;

4) tiesisko seku noteikšana.[173]

Katrs no dotajiem tiesību piemērošanas modeļiem ir pareizs, jo atšķiras tikai metodiskā darba soļu konkretizācijas pakāpe.

430 Tiesību piemērošanas stadiju robežas ir plūstošas. Nav iespējams novilkt skaidru robežu starp vienu stadiju un otru, jo tās viena otru papildina. Piemēram, tiesību piemērotājs, konstatējot, ka nav precīzi noskaidrots kāds faktiskais apstāklis, kurš ir izrādījies būtisks lēmuma pieņemšanā, var atgriezties pie darba ar faktiskajiem apstākļiem.

XV nodala. Darbs ar faktiskajiem apstākļiem

431 Tiesību piemērotājs faktiskā notikuma aprakstu lielākoties saņem “jēlma-teriāla” formā. Cita starpā tur ir daudzi atsevišķi fakti un apstākļi, kuri vēlāk var izrādīties nenozīmīgi.[174] Sākotnējais apraksts var būt arī nepilnīgs, jo katra cilvēka faktu reprodukcijas spējas ir atšķirīgas. Apraksta sniedzējs var pats atmest viņaprāt ne-svarīgos faktus, kuri tiesību piemērotājam var izrādīties nozīmīgi. Pastāv iespēja, ka faktu izklāstā atrodas arī īstenībai neatbilstošas ziņas. Jāievēro tas, ka bieži faktiskā notikuma aprakstītājam nav ari īpašu juridisku zināšanu un viņa valoda atšķiras no tiesību piemērotāja valodas, kura ir piesātināta ar pārņemtām juridiskās valodas konstrukcijām. Šādā situācijā tiesību piemērotājam nolēmuma izstrādes laikā ir jāveic īpaši rūpīgs darbs ar lietas apstākļiem: jāveic faktu konstatēšana, atlase, papildināšana, novērtēšana.

1. Faktu konstatēšana

432 Tiesību normas piemērošanas procesa uzsākšanas pamats ir tajā paredzēto faktisko apstākļu iestāšanās, tāpēc pirmā tiesībpiemērošanas stadija sastāv no juridisko faktu un juridisko sastāvu (dažādu faktoru kopuma) noteikšanas.

433 Kas ir fakti? Krievijas tiesību zinātnieks Nersesjancs atzīmē, ka tie var būt gan “galvenie fakti”, gan fakti, kuri apstiprina “galvenos”. Ar “galvenajiem” faktiem Krievijas tiesību zinātnē tiek apzīmētas tās ziņas, kuru nozīme un apjoms ir pietiekams juridiskās lietas normālai izlemšanai. Noteiktos gadījumos noskaidrojamo ziņu loks ir noteikts likumā.[175]

Tā Krievijas tiesību zinātnieks Aleksejevs atzīmē, ka starp faktiskajiem apstākļiem ir jāizdala paša gadījuma fakti, notikumi, pret kuriem tiek piemērotas juridiskās normas. Juridiskajā zinātnē un praksē tos nereti sauc par galvenajiem faktiem (jeb faktiem, kuri prasa pierādīšanu).

Tas, piemēram, ir zādzības fakts, ko izdarījis pilsonis A.

Galvenais fakts parasti pieder pie juridiskiem faktiem, pie tam - pie tiesībradošiem vai tiesībpārtraucošiem faktiem, t.i., pie tiem, kuru sekas ir juridisko seku rašanās vai pārtraukšana.[176]

434 Savukārt Vācijas tiesību zinātnē īpašs dalījums galvenajos faktos un citos faktos nepastāv. Reinholds Cipeliuss atzīmē, ka fakti ir ne vien fiziski sajūtami priekšmeti, bet arī konkrētas psihiskas norises. Fakts ir arī tas, ka noteikti izturēšanās veidi pašreizējā brīdī gūst zināmu cilvēku “aktuālo” atbalstu vai noliegšanu.[177] Var atzīt, ka faktu definīcija ir ar tik plašu jēdzienisko aploci, ka pēc būtības jebkura informācija (ziņa) var tikt kvalificēta kā fakts. Nav noslēpums, ka mūsdienu pasaule ir “ietīta” informācijas (lasi - faktu) plūsmās, tādēļ pirmais solis darbā ar lietas apstākļiem ir to fiksēšana.

435 Kā konstatēt faktus? Vienkāršākais un loģiskākais faktu konstatēšanas veids ir individuāli un nepastarpināti tos uztverot. Lietas apstākļu uztvere neapšaubāmi ir atkarīga no katra psiholoģiskajām īpatnībām. Būtisku lomu iegūst arī pieredze. Ne velti saka, ka tieslietas ir konservatīva sfēra, jo valda uzskats, ka lietas risināšanu ir drošāk nodot gados vecāka jurista rokās nekā tikko universitātes beidzējam. Pieredzes elementi nevar atrasties kaut kur patstāvīgi ārpus uztveres, bet tai ir jābūt ciešā sakarā ar uztveres elementu. Faktus var konstatēt arī pastarpināti no uztveres un pieredzes elementu sasaistes. Ja tieša faktu uztvere nav iespējama, tad ir pieļaujams faktus iegūt, tos atvasinot.[178] Šādā veidā tiesību piemērošanas procesā nolēmuma argumentācijas “mugurkauls” tiek stiprināts ar tieši neuztveramiem faktiem, t.i., faktiem, kuri iegūti pakārtotā ceļā. Procesuālo tiesību speciālistiem tie ir pazīstami kā netiešie pierādījumi^179

436 Faktu konstatēšanas procesā jāatceras, ka darbs ar lietas faktiskajiem apstākļiem neaprobežojas tikai ar faktu uztveri, bet tas modificējas faktu atlases un novērtēšanas procesā. Piemēram, Karls Engišs izdala trīs elementus:

1) konkrētu dzīves gadījumu, notikuša faktiskā sastāva uztveršana;

2) konstatēšana, ka šis faktiskais sastāvs patiešām ir noticis;

3) faktiskā sastāva izvērtēšana, lai tas uzrādītu tiesiski nozīmīgās pazīmes.29*

Pilnīgā apjomā veikta faktu konstatācija ir priekšnoteikums turpmākam sekmīgam darbam ar tiesību normu.

2. Faktu atmešana un papildināšana

437 Faktu meklēšanas laikā tiesību piemērotājs nereti konstatē arī tādus faktus, kuri vēlāk var izrādīties lieki, tādēļ pieļaujams tos atmest. Nevajadzīgu faktu ietveršana lietā tikai apgrūtinātu orientēšanos tajā un liecinātu par haotismu darbā ar lietas apstākļiem. Kā noteikt, kurš fakts ir nevajadzīgs, nenozīmīgs? Atbildi uz šo jautājumu var rast, vispirms nosakot, kas ir izskatāmās lietas “kodols”. Vācijas tiesību literatūrā norādīts, ka katram notikušajam faktiskajam sastāvam ir “kodols”, ar kā palīdzību var atbildēt uz tiesību jautājumu.299 Tas veidojas faktu novērtēšanas procesā, tādēļ var secināt, ka faktu konstatēšana, atmešana, papildināšana un novērtēšana ir cieši saistīta vienā loģisku darbību (izziņas, vērtējošu) procesā, kurš vērsts uz apgalvojuma veidošanu.

438 Faktiskais sastāvs kā apgalvojums neliek dots no paša sākuma. Novērtētājs to veido, ņemot vērā - no vienas puses - zināmus faktus un - no otras puses - to iespējamo juridisko nozīmi. ’00 Faktiskā sastāva kā apgalvojuma izveide ir atkarīga no tam eventuāli piemērojamām tiesību normām (no vienas puses - no novērtētāja noskaidrotajiem apstākļiem, no otras puses -no tālākām zināšanām par šaurāku tiesību normu kompleksu), ar kuru regulēto sfēru faktiskais sastāvs sakrīt vai var sakrist.

439 Darbā ar lietas apstākļiem nenoliedzami var rasties nepieciešamība savākto faktu kopumu papildināt ar jauniem faktiem, tādēļ tiesību piemērotājam ir tiesības veikt faktu papildināšanu, tomēr jāatceras, ka faktiskajā sastāvā kā apgalvojumā būtu jāpieņem tikai tādi fakti un darbības, kuru pamatā ir faktisks notikums.

440 Svarīgi atzīmēt, ka, veidojot apgalvojumu, tiesību piemērotājam ir jāizvairās no patvaļīgas faktu atmešanas vai papildināšanas, kuras pamatā ir vēlme tiesību normu par katru cenu attiecināt uz izskatāmo lietu vai pakļaut lietu izdevīgāko tiesisko seku paredzošo tiesību normu regulēšanai. Šāda darbība var novest pie kļūdainas subsumcijas un juridiskā slēdziena izveidošanas.

3. Faktu novērtēšana

441 Faktu novērtēšanas process no vienas puses ir nesaraujami saistīts ar eventuāli piemērojamo tiesību normu, bet no otras puses - ar tiesību piemērotā-ja subjektīvo ieskatu. Klauss Vilhelms Kanaris savā darbā “Methodenlehre der Rechtswissenschaft” norāda vairākus lietas faktisko apstākļu novērtējuma kritērijus:

1) uztvere;

2) sabiedrisko attiecību pieredze;

3) cita sociālā pieredze;

4) vērtības;

5) atlikusī rīcības brīvība.[180]

442 Ar uztveri tiek konstatēta un novērtēta lielākā daļa faktu, piemēram, bērna piedzimšanas fakts, kādas lietas izmērs, atrašanās vieta. Protams, ar uztveri var tikt novērtēti arī ārējie dabas apstākļi u.c. notikumi. Faktu uztvere ir atkarīga arī no ikdienas pieredzes.

443 Sabiedriskās attiecības ir mērķtiecīgas darbības, kuras var saprast un izskaidrot tikai ar savu vai citu iepriekš piedzīvotu pieredzi. Tā, piemēram, naudas nodošanu no vienas personas otrai mēs varam saprast kā maksājumu, bet tiklab arī kā kukuļošanu. Tamdēļ viena fakta “izraušana” no kopējā izskaidrojamo faktu loka var novest pie kļūdainiem secinājumiem. Sabiedrisko attiecību pieredze ietekmē ne tikai faktu novērtējumu, bet arī šo faktu izskaidrojumu. īpašu nozīmi tas iegūst tiesību normas vai darījuma iztulkošanas brīdī.

444 Atsevišķos gadījumos mūsu sabiedrisko attiecību pieredze ir nepietiekoša vai nepilnīga, lai veiktu kādu faktu pilnīgu novērtēšanu. Šādos gadījumos faktu novērtēšanā izmantojama arī cita sociālā pieredze. Tā būtu izmantojama, piemēram, vērtējot, vai lietai izdarītie uzlabojumi ir bijuši nepieciešami, vai tie tomēr ir pieskaitāmi “greznuma” kategorijai. Tiesību piemērotājam vērtējošais spriedums ir jāveido ar sociālās pieredzes palīdzību. Labu palīdzību juristam sniedz judikatūrā nostiprinājušies faktu novērtējumi un socioloģisko pētījumu atziņas.

445 Tiesību piemērošanas praksē nereti nākas saskarties ar tādām tiesību normām, kuru atvērtības dēļ tās ir ļoti grūti attiecināt uz notikušā gadījuma faktiskajām pazīmēm. Šīs normas satur vērtības, kuru saturiskā piepildīšana ir atstāta tiesību piemērotājam. Vispārzināmas ir grūtības, kādas rodas darbā ar tādiem jēdzieniem kā, piemēram, “laba ticība”, “saimnieka rūpība” u.tml.

446 Var rasties arī apstākļi, kuros paliek novērtēšanas brīvība, kas vairs nav aizstājama ar ikkatru pārliecinošu argumentu. Piemēram, ir sarežģīti novilkt skaidru robežu starp vieglu un rupju neuzmanību, pat izmantojot sasaisti ar tiesību normu un pieredzes kritērijus. Šādos gadījumos tiesību piemērotājam tiek piešķirta zināma rīcības brīvība faktu novērtēšanā. Faktu novērtēšanā tiesību piemērotājs iziet no personīgās vērtību izpratnes un pārliecības, tomēr arī šajā gadījumā patvaļīgs novērtējums nav pieļaujams. Faktu novērtējumam jābūt orientētam uz taisnīgu nolēmumu, jo taisnīgums ir tiesību esenciālā sastāvdaļa.

4. Tiesiski nozīmīgo faktu izdalīšana

447 Tiesību normas meklēšanas procesā neizbēgami nonākam pie meklēšanas kritēriju noteikšanas nepieciešamības.

448 Lai atvieglotu tiesību normas meklēšanas procesu un novērtējuma veidošanu, tiesību piemērotājam, kuram gadījums tiesiski jāizvērtē, jānoskaidro tādi apstākļi, no kā var būt atkarīgs novērtējums saskaņā ar eventuāli piemērojamām tiesību normām. Tādā veidā sākotnēju stāstījumu, tiesību piemērotājs daļēji saīsina, daļēji papildina, lai galīgais faktiskais sastāvs satur tikai tādus visus faktisko notikumu elementus, kuri var būt nozīmīgi, ņemot vērā eventuāli piemērojamās tiesību normas.[181]

Piemēram, ja darbinieks ir atbrīvots no darba. jurists, pirmkārt, interesējas par darba līguma esamību, atbrīvošanas pamatu, uzteikuma termiņa ievērošanu. Papildus tiesiski nozīmīgs fakts var būt darbinieka dalība arodbiedrībā, atrašanās atvaļinājumā u.tml. Līdzīgi tā tiesiski nozīmīgie fakti tiek izdalīti arī citos gadījumos.

449 Fakta tiesiskā nozīme ir atkarīga ne tikai no vienas piemērojamās tiesību normas, bet piemērojamo tiesību normu kopuma. Bieži kādu gadījumu regulē ne tikai viena tiesību norma, bet vairākas, tādēļ, testējot faktu tikai pret vienu tiesību normu, tā tiesisko nozīmi var arī nenoteikt. īpaši zīmīgi tas ir gadījumos, kad faktiskais gadījums pakļaujas likuma vispārīgo noteikumu regulēšanai, t.i., ja nav speciālas, kazuistiskas tiesību normas.

5. Juridiskie fakti

450 Juridiskie fakti ir tādi apstākļi, no kuriem rodas, tiek grozītas vai izbeidzas tiesiskās attiecības. Šie apstākļi tiek norādīti tiesību normu tiesiskajā sastāvā un, kad tie rodas dzīvē, tas noved pie tā, ka tiesību subjektiem vai nu rodas savstarpējas tiesības un pienākumi - rodas tiesiskās attiecības, vai arī notiek šo attiecību izmaiņas (mainās tiesību vai pienākumu apjoms vai saturs vai subjektu sastāvs), vai arī tiesiskās attiecības tiek pārtrauktas -norādītās tiesības un pienākumi izbeidzas.

451 Pēc juridisko faktu iespaida uz tiesiskajām attiecībām tos var klasificēt kā:

1) tiesības radošos;

2) tiesības mainošos;

3) tiesības izbeidzošos.

Tā, piemēram, pēc aizņēmuma līguma ar naudas nodošanas brīdi personai, kura saņēmusi naudu (aizņēmējam), rodas pienākums atdot parādu, bet aizdevējam - tiesības uz parāda saņemšanu, tātad rodas tiesiskās attiecības. Daļēja parāda atdošana, ja tam piekrīt aizdevējs, attiecīgi izmaina tiesiskās attiecības (tiesību un pienākumu apjomu), bet aizņēmēja nāve maina tiesiskās attiecības subjektu sastāvu - par tiesiskās attiecības dalībnieku kļūst viņa mantinieki. Pilnīga parāda atmaksa izbeidz tiesisko attiecību esamību.

452 Nozīmīgāks ir juridisko faktu iedalījums pēc to saistības ar tiesisko attiecību dalībnieku gribu. Pēc šīs pazīmes juridiskos faktus iedala tiesiskajās darbībās un tiesiskajos notikumos.

453 Darbības vispār ir uzvedības gribas akts. Ikdienas praksē cilvēki veic neskaitāmus uzvedības aktus, bet tikai daļa no tiem ir saistīti ar tiesiskām sekām. Tikai šie cilvēku darbības akti ir darbības juridiskā nozīmē, tiesiskas darbības.

454 Šādas darbības var būt tiesiskas, tas ir, atbilstošas tiesību priekšrakstiem, tādas, kas tos nepārkāpj, un prettiesiskas, kuras neatbilst tiesību prasībām un pārkāpj tās.

455 Tiesiskas darbības savukārt iedalās juridiskajos aktos un juridiskajā rīcībā.

456 Juridiskie akti ir tādas tiesiskas darbības, kuras ir veiktas ar mērķi panākt konkrētu tiesisko rezultātu, piemēram, noslēgt darījumu, stāties laulībā. Juridiskā rīcība ir tādas tiesiskas darbības, kurām nav tiesiska mērķa, bet tās objektīvi, neatkarīgi no subjekta gribas un nolūka rada tiesiskās sekas, piemēram, literārs darbs vai izgudrojums rada attiecīgā rakstnieka, dzej-, nieka, zinātnieka autortiesības.

457 Juridiskie akti un juridiskā rīcība var būt formāla, ja juridisko seku rašanos izsauc pašas darbības, un rezultatīva, ja juridiskās sekas izsauc ne pašas darbības, bet to rezultāts. Tā pie aizdevuma juridiskas sekas rada jau naudas nodošana. Turpretim tiesas lēmums rada juridiskās sekas, ja tas ir stājies spēkā, nevis tā gatavošanas procesā.

458 Prettiesiskas darbības iedalās tiesību pārkāpumos un objektīvi prettiesiskā rīcībā. Atšķirība starp šiem jēdzieniem ir tā, ka tiesību pārkāpumi rada līdzās citām tiesiskajām attiecībām arī juridiskās atbildības attiecības (kriminālatbildību, administratīvo atbildību u.c.), bet objektīvi prettiesiska rīcība juridisko atbildību nerada. Piemēram, ja mazgadīgs bērns aizdedzina vasarnīcu, tad tas nerada kriminālatbildību, bet viņa darbības rada cietušajam uz nodarīto zaudējumu atlīdzību.

459 Tiesiskie notikumi ir tādi notikumi, ar kuriem ir saistīta tiesisko seku rašanās. Lielākā daļa no tiesiskajiem notikumiem ir dabas parādības, kuras nav saistītas ar cilvēka darbību, piemēram, zemestrīce, plūdi, termiņa notecējums, noteikta vecuma sasniegšana, piedzimšana, dabiska nāve utt. Šādi tiesiskie notikumi tiek saukti par absolūtiem.

460 Tiesiskie notikumi var būt arī relatīvi, ja tos rada cilvēku rīcība, kuri nekļūst par tiesisko attiecību dalībniekiem. Piemēram, cilvēka nāve vai

viņa mantas iznicināšana var būt ne tikai dabas katastrofu rezultāts, bet arī cilvēka darbības akts (slepkavība, ļaunprātīga dedzināšana). Ja juridiskās atbildības attiecības rodas tieši vainīgo personu darbības (bezdarbības) rezultātā, tad, piemēram, attiecības no apdrošināšanas līguma rodas nevis kā darbību sekas, bet gan kā to rezultātu sekas, neatkarīgi no to cēloņiem.

461 īpašu vietu juridisko faktu vidū ieņem tiesiskie stāvokli, t.i., ilgstoši (nepārtraukti vai periodiski) apstākļi, kuri atspoguļo subjekta stāvokli sabiedrībā, tā attiecības ar citām personām, piemēram, pilsonība, laulība, slimība. Tiesiskie stāvokļi var būt gan tiesisku, gan prettiesisku darbību rezultāts (atrašanās laulībā vai meklēšanā).

462 Bieži, lai rastos, grozītos vai izbeigtos tiesiskās attiecības, ir nepieciešams nevis viens juridiskais fakts, bet vairāku šādu faktu kopums, kuri var piederēt dažādām klasifikācijas grupām. Tā, piemēram, lai iegūtu tiesības uz pensiju, nepieciešams sasniegt noteiktu vecumu (notikums), sociālās apdrošināšanas maksājumu esamība (stāvoklis) un kompetentas valsts institūcijas lēmums (juridiskais akts). Lai persona kļūtu par deputāta kandidātu, nepieciešama vesela virkne juridisko faktu.

6. Faktu pārbaude un pierādīšana

463 Ņemot vērā, ka likuma piemērošanai ir jāpamatojas uz pilnīgu, patiesu, pienācīgā kārtībā juridiski nostiprinātu un novērtētu informāciju, kas atklāj lietas apstākļus un rekonstruē notikumu, kuram piemēro likumu^303, īpaši nozīmīgu vietu darbā ar lietas apstākļiem iegūst faktu pārbaude un pierādīšana.[182] Šādu nozīmi tai ir piešķīris likumdevējs, nostiprinot pierādīšanas prinicpus un līdzekļus likumā. īsumā jāatzīmē galvenie lietas faktisko apstākļu pierādīšanas principi un līdzekļi.

6.1. Pierādīšanas principi

464 Atkarībā no tā, kuram lietas dalībniekam ir pienākums faktus pierādīt, pastāv:

1) izziņas princips;

Izziņas principa gadījumā tiesību piemērotājs pats rūpējas par nozīmīgāko faktu izziņu. Minētais princips ir raksturīgs kriminālprocesā un administratīvā pārkāpuma procesā. Izziņas princips ir raksturīgs arī administratīvajam procesam.30"

Latvijas Kriminālprocesa kodeksa 19.panta pirmā daļa paredz, ka tiesai, tiesnesim, prokuroram un izziņas izdarītājam ir pienākums pilnīgi, vispusīgi un objektīvi izmeklēt lietas apstākļus un atbilstoši objektīvajai patiesībai noskaidrot noziedzīga nodarījuma esamību un to, kas vainīgs noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, kā arī citus apstākļus, kam ir nozīme pareizā krimināllietas izlemšanā/°6 Izziņas principa pārkāpums ir pamats tiesas sprieduma pārskatīšanai. Augstākās tiesas Senāts ir atzinis, ka apelācijas instances tiesai ir pienākums pilnīgi un vispusīgi izmeklēt lietas faktiskos apstākļus, noskaidrot noziedzīgā nodarījuma esamību un to, kas vainīgs noziedzīga nodarījuma izdarīšanā. Pierādīšanas pienākums attiecas uz. visiem faktiem, kam lietā ir nozīme ne tikai no aizstāvības, bet arī no apsūdzības viedokļa. Kamēr šie fakti nav noskaidroti, tos nevar atzīt ne par pierādītiem, ne atspēkotiem:07

2) noklausīšanās princips.

Noklausīšanās princips nozīmē, ka pusēm jāpiestāda tiesību piemērotājam fakti un, ja tie tiek apstrīdēti, jāsniedz pierādījumi, kuriem jāspēj pārliecināt tiesību piemērotāju par šo faktu esamību. Minētais pierādīšanas princips ir raksturīgs personu civilo tiesību un interešu aizsardzībā civilprocesuālajās tiesībās.

Civilprocesa likuma 93.panta pirmā daļa paredz, ka katrai pusei ir jāpierāda tie fakti, uz. kuriem tā atsaucas kā uz savu prasījumu un iebildumu pamatojumu. Prasītājam ir jāpierāda sava prasība, bet atbildētājam ir jāpierāda savu iebildumu pamatotība.m

6.2. Pierādīšanas līdzekli

465 Likumā ir iekļautas ne tikai pierādījumu nastas normas, bet arī pierādījumu līdzekļu normas, kas nosaka, ar kādiem līdzekļiem sagādājami fakti. Tie ir procesuāli līdzekļi.[183]

Procesuālo tiesību pamatprincips, kurš ir guvis nostiprinājumu arī likumos, paredz, ka lietas apstākļu noskaidrošanai var izmantot tikai tos pierādījumus, kas iegūti, pārbaudīti un novērtēti likumā noteiktajā kārtībā. Likumi paredz, kuri apstākļi ir jāpierāda, kuri nē (vispārzināmi apstākļi, prezumpcijas), kādi fakti ir pierādāmi tikai ar stingri noteiktiem līdzekļiem (piemēram, ar ekspertīzi, rakstiskiem dokumentiem).

466 Par pierādījumiem kalpo tieši ziņas par faktiem, informācija par tiem, bet nevis loģiski argumenti, pieņēmumi par strīdu. Pierādījuma jēdziens aptver gan pierādošos faktus, gan ziņu avotus par šiem faktiem - dokumenti, akti, liecinieku liecības. Ziņu avoti par faktiem prasa zināmas procesuālas nostiprinājuma formas.

Protokols par priekšmetiem, kas atrasti kratīšanas laikā, ir jāparaksta piea icinā tajiem.

Likums tāpat nosaka stingrus pierādījumu pieļaujamības noteikumus.

Nav pieļaujami pierādījumi, kuri iegūti nelikumīgā ceļā.

īpašs pierādīšanas līdzeklis ir prejudiciāls tiesas spriedums - likumīgā spēkā stājies tiesas spriedums lietā starp tām pašām pusēm, ar kuru nodibināti noteikti fakti.

7. Pierādījumu vērtēšana

467 Pierādījumu vērtēšanas gaitā tiek noteikta faktu ticamības pakāpe. Pierādījumu vērtēšanas kritēriji pēc būtības neatšķiras no augšminētajiem faktu vērtēšanas kritērijiem. Saskaņā ar likumu pierādījumu vērtēšana notiek, ievērojot tiesību piemērotāja (vērtētāja) iekšējo pārliecību, tiesisko apziņu, loģiku, zinātnes atziņas un dzīvē gūtos novērojumus.'’10

468 Noteiktos gadījumos tiesību piemērotājs var atzīt par pierādītiem faktus, kuru esamību atzīst puses. R.Cipeliuss norāda, ka tiesnesis var balstīt nolēmumu arī uz pietiekoši pamatoto iespējamību, ka tiesiski nozīmīgie fakti eksistē.[184] Likums garantē pierādījumu vērtēšanas procesa brīvību, paredzot, ka vērtētājs a priori nav iepriekš saistīts ar kāda pierādījuma spēku.

XVI nodala. Darbs ar tiesību normām

5

469 Līdztekus darbam ar lietas faktiskajiem apstākļiem, tiesību piemērotājam ir jāveic darbs ar tiesību normu uzmeklēšanu. Tiesību normu meklē atkarībā no centrālā jautājuma, kurš tiek uzdots tiesību piemērotājam.312 Parasti jautājums ir šāds: kas no kā un ko vēlas panākt.

470 Civiltiesībās parasti centrālais jautājums ir, vai ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, pienākums izpildīt līgumu, pienākums atdot lietu u.tml. Risinājuma pamats būs tā tiesību norma, no kuras izriet šāds pienākums vai attiecīgā subjekta prasījums.313 Krimināltiesībās centrālais jautājums ir, vai noteikta personas izturēšanās ir aizliegta ar krimināllikumu (tiek krimināli vajāta). Administratīvajās tiesībās centrālais jautājums ir, vai valstij ir spēkā esošs juridisks pamats noteiktā veidā rīkoties pret personu. Procesuālajās tiesībās centrālais jautājums ir, vai ir izpildīti procesuālie priekšnoteikumi lietas risināšanas uzsākšanai, turpināšanai, pabeigšanai.314

471 Lai atrastu pareizo tiesību normu, sākotnēji ir jānoskaidro, vai lieta atrodas privāto vai publisko tiesību sfērā. Tālāk ir jālūkojas pēc atbilstošā tiesību normu „kataloga” jeb tiesību nozares. Tālāk - pēc atbilstošā tiesību institūta. Tādējādi tiesību normas meklējumi tiek sašaurināti.

472 Tiesību normu meklējumos lieti noder zināšanas par ārējo normatīvo aktu jaunradi. Tiesību normas šajos aktos tiek izkārtotas pēc noteiktiem principiem. Likumā tiesību normas tiek izkārtotas šādā secībā:

1) likuma galvenā daļa, kurā ietver:

a) terminu skaidrojumu, ja tādi ir,

b) likuma mērķi,

c) likuma darbības jomu,

d) vispārējos nozares vai apakšnozares principus,

e) likuma galveno domu;

2) izņēmumi (nosauc personas vai objektus, uz kuriem likuma galvenais saturs neattiecas);

3) īpaši noteikumi (nosauc personas vai objektus, kuriem likuma galvenais saturs piemērojams atšķirīgi vai kuriem piemērojams citāds regulējums);

3,2Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 88

313 Sīkāk par prasījuma metodi skat. Nīcgalis A. Prasījuma metode. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2003, 37. lpp.

114 Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S.89

4) citi noteikumi (norāda, kā tiks izlemtas lietas, kas saistītas ar likuma galveno domu u.tml.);

5) atbildība par likuma normu pārkāpšanu;

6) pārejas noteikumi (norāda, kā realizējama pāreja no līdzšinējā tiesiskā regulējuma uz jauno tiesisko regulējumu);

7) spēkā stāšanās laiks.315

473 Tiesību normas ārējā normatīvajā aktā tiek izkārtotas nodaļās, apakšnodaļās, pantos, daļās un punktos. Šis dalījums, kā arī normatīvā akta, nodaļu un pantu virsraksti palīdz orientēties tiesību normas meklēšanas procesā. Tāpat svarīgi norādīt, ka tiesību normas viena panta ietvaros vai vairāki teikumi vienas daļas ietvaros parasti tiek izkārtoti secīgi: virzienā no vispārīgā uz speciālo. Tādējādi norma, kas atrodas panta sākumā, regulē vispārējos panta piemērošanas gadījumus, savukārt norma, kas atrodas panta pēdējā daļā, regulē izņēmuma (specifiskus) gadījumus.

474 Tiesību normas meklēšanas procesā īpaši noder zināšanas par tiesību normu uzbūvi, veidiem un tiesiskā sastāva pazīmēm.

XVII nodaļa. Juridiskais siloģisms

1. Juridiskā siloģisma jēdziens

475 Siloģisms ir loģiska secinājuma izdarīšanas process. Tas sastāv no divām premisām (virsteikuma un apakšteikuma) un no secinājuma. Secinājums ir saistošs, jo virsteikums un apakšteikums satur kopēju starpjēdzienu, kurš dod iespēju no virsteikuma un apakšteikuma izdarīt vienotu secinājumu.316

Shēma Nr. 14

315 Krūmiņa V., Skujiņa V. Normatīvo aktu izstrādes rokasgrāmata. Rīga: Valsts kanceleja, 2002, 16.ipp. 316 Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 21

Piemērojamā tiesību norma varētu skanēt: “Zādzība ir sodāma ar brīvības atņemšanu Formāli tiesību piemērošana notiek vienkārša loģiska siloģisma ceļā (modus barbara):

Virsteikums: Zādzība ir sodāma ar brīvības atņemšanu.

Apakšteikums: A ir izdarījis zādzību.

Slēdziens: A ir sodāms ar brīvības atņemšanu.

Vispārinot:

Virsteikums: Ja normas sastāvs N ir īstenojies kādā faktiskajā

sastāvā F, tad attiecībā uz. F ir jāiestājas normā paredzētajām tiesiskajām sekām S.

Apakšteikums: Konkrētais faktiskais sastāvs F īsteno N.

Slēdziens: Attiecībā uz. faktisko sastāvu F ir saistošas tiesiskās

sekas S.

Identiskais starpjēdziens virsteikumā un apakšteikumā ir vārds (<z.ādzl-ba”. Un - ja visas zādzības ir sodāmas ar brīvības atņemšanu (virsteikums) un ja A ir izdarījis zādzību (apakšteikums), loģiski A ir jāsoda ar brīvības atņemšanu.

476 Juridiskajā siloģismā virsteikumu veido tiesību norma, bet apakšteikums ir konkrētā dzīves situācija. Secinājums ir virsteikuma normas tiesiskās sekas.317

2. Subsumcija

477 Salīdzinot normas tiesisko sastāvu un lietas apstākļus, jākonstatē, vai tie sakrīt (jeb vai virsteikumā un apakšteikumā ir vienots starptermins) un vai līdz ar to var iestāties tiesiskās sekas. Procesu, kurā normas tiesisko sastāvu salīdzina ar faktiskajiem apstākļiem, sauc par subsumciju.31K

478 Juridiskajā siloģismā parasti nav uzreiz redzams, vai normas tiesiskais sastāvs sakrīt ar konkrētajiem faktiskajiem apstākļiem un vai līdz ar to pastāv identisks starptermins, jo tiesību normas pazīmes lielākoties ir abstraktas un to saturs vispirms ir jānoskaidro.

317 Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin |u.a]: Springer, 1993, S. 19; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 23; Schmalz D. Methodenlehre für das juristische Studium. 2.Aufl., Baden-Baden: Nomos, 1990, Rn. 17

318 Schmalz D. Methodenlehre für das juristische Studium. 2.Aufl., Baden-Baden: Nomos, 1990, Rn. 11 ff.; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 23

479 Tiesību normu pazīmju satura noskaidrošanu (tiesību normas iztulkošanu) obligāti veic pirms subsumcijas.[185] Tāpat ari lietas faktisko apstākļu noskaidrošanu (nepieciešamības gadījumā pastiprinot ar pierādījumiem) veic pirms subsumcijas.

3. Tiesību piemērošana vienīgi kā subsumcija

480 Parasti tiesību normu redakcijas ir vispārīgas, abstraktas un kondicionāli strukturētas (,ja..., tad...”)*[186] nozīmē, ka noteiktas tiesiskā sastāva pazīmes tiek piesaistītas tiesiskajām sekām. Likums tiesību piemērotājam dod programmu, pēc kuras visi tiesību normas tiesiskā sastāva pazīmēm atbilstošie faktiskie gadījumi var tikt izšķirti pēc vieniem un tiem pašiem kritērijiem. Tādējādi tiesību normu piemērošanu var raksturot kā tiesību normu vispārīgo pazīmju reducēšanu uz noteiktu, individuālu faktisko gadījumu. Formāli skatoties - jā, tiesību normas piemērošana noteiktam gadījumam un vispārīgajās tiesību normās noteikto tiesisko seku individu-alizēšana notiek loģisku slēdzienu ceļā, kuru var nosaukt par deduktīvu tiesību piemērošanu, par siloģismu, par subsumciju plašākā nozīmē vai likuma piemērošanas loģisko shēmu. Tomēr tiesību vēsture rāda, ka ilgu laiku jurisprudence bija „saslimusi” ar šo subsumcijas modeli un tādā veidā degradēja tiesnesi par „subsumcijas automātu”.121

481 1794.gada Prūsijas Vispārējā zemju tiesību kodifikācija bija īpaši detalizēts un kazuistisks likums, kas centās individuāli regulēt katru sabiedriskās dzīves jautājumu. Turklāt, ieviešot likumu komentēšanas un iztulkošanas aizliegumus, tika mēģināts ierobežot tiesneša darbību, reducējot to līdz tīrai likuma izteiksmes atkārtošanai un atņemot tiesnesim ne tikai tiesības iztulkot šaubīgas tiesību normas, bet arī tiesības aizpildīt likuma robus. Šādi tiesneša darbības ierobežojumi tika pamatoti ar ilūziju par likumā lietoto jēdzienu vārdisko viennozīmību un pārmērīgo ticību uzskatam, ka vienā kazuistiskā likumā var noregulēt visas sabiedriskās norises. Tiesas spriešana bija tikai tīra „rakstītā likuma atkārtošana”, un tiesnesim bija jāvadās tikai pēc „likuma kailā burta”. Tiesnesis bijai tikai „mute, kas izrunā likumā ietvertos vārdus”, „en quelque facon nulle”.

482 Mūsdienu tiesību zinātnē vairs netiek pārstāvēts uzskats, ka tiesību piemērošana ir vienīgi faktiskā gadījuma subsumēšana likumam. Tiesneša darbība nav izsmelta vienīgi ar rakstītā likuma atkārtošanu. Tiesību piemērošanas procesā tiesnesis nav tikai „la bouche qui prononce les paroles de la loi” (Monteskjē atziņa). Tiesnesis - „subsumcijas automāts”, kura funkcijās ir tikai rakstītā likuma atkārtošana, ir kļūdaina fikcija, un tās nepareizība šodien ir vispārēji atzīta. Subsumcijas slēdziens ir loģisks un derīgs, bet likai juridiskā siloģisma shēmas ietvaros, jo loģiskais slēdziens sevī noslēpj tiesību piemērošanas procesa grūtības, kuras ir saistītas ar virsteikuma un apakšteikuma iegūšanu.

XVII nodaļa. Tiesību normu iztulkošana

1. Iztulkošanas nepieciešamība

483 Piemērojot vieniem un tiem pašiem lietas faktiskajiem apstākļiem vienas un tās pašas tiesību normas, tiesību piemērotajiem ir jānonāk pie viena un tā paša rezultāta.[187] Taču tas nenotiek un to uzskatāmi rāda valsts pārvaldes un tiesu kļūdu daudzums. Kādēļ netiek sasniegts viens un tas pats rezultāts? Šoreiz iemeslu nemeklēsim tiesību piemērotāju kvalifikācijā.

484 Atšķirīgie tiesību piemērošanas rezultāti ir pamatojami arī ar to, ka likumdevējs formulē tiesību normu kā abstraktu vispārēja juridiska rakstura teikumu, kas sastāv no daudzām pazīmēm ar atšķirīgu noteiktības pakāpi un šo pazīmju savstarpējo sasaisti. Pieņemtās tiesību normas tiek publicētas oficiālajā laikrakstā „Latvijas Vēstnesis” un tādējādi līdz tiesību normas piemērotajam nonāk tikai iespiestais teksts, nevis pati tiesību norma (ar tajā ietvertajām vērtībām, iecerēm u.c. aspektiem). Bez tam ārējie normatīvie akti atšķiras no cita literāra, filozofiska vai kāda cita žanra darbiem ar to, ka aiz katra tajā ietvertā teikuma (normas) slēpjas tiesībpolitiska griba, kas vēlas sasniegt noteiktus mērķus.123Tāpat arī būtiski atšķiras likumdevēja lietotā valoda tiesību normu formulēšanā no sabiedrības ikdienas sarunvalodas.[188]

485 Šīs abstraktās tiesību normas tiesību piemērotājam ir jāprot konkretizēt, atklāt to saturu un attiecināt uz faktisko gadījumu. Sabiedrībai nav pieņemamas tiesību piemērotāju atrunas par likumu robiem, likumu nepilnībām, likumu neskaidro redakciju. Tiesību normas nekad nebūs pietiekami skaidras visiem sabiedrības locekļiem; tā ir ilūzija, mēģinot to panākt. Tiesību piemērotājam ir jāpārzina tiesību normu iztulkošanas metodes, lai nodrošinātu tiesisko drošību, kas izriet no tiesiskas valsts principa (Satversmes 1.pants).

2. Iztulkošanas jēdziens

486 Kā jau iepriekš norādīts, jebkurā tiesību normā tiek ietverts zināms saturs (normas kondicionālprogramma), kurš tās piemērotājam ir jāatklāj. Tiesību norma ir tikai forma, kurā izpaudusies tās izdevēja griba, tādēļ nepieciešams process, kurā šī griba tiek restraurēta konkrētajā situācijā un laikā. Tiesību normas satura un jēgas noskaidrošanu sauc par tiesību normas iztulkošanu.3~

487 Iztulkošanas priekšmets ir tiesību normas teksts kā tajā ietvertās, iztulkošanas ceļā izprotamās jēgas nesējs.32<> Iztulkošana ir normas tekstā ietvertās, bet vēl slēptās jēgas sadalīšana, paplašināšana un attēlošana. Ar iztulkošanu tiek noteikta šī jēga, proti, jēga tiek izteikta ar citiem vārdiem

- skaidrāk, precīzāk un saprotamāk. Tādējādi, iztulkošanas rezultātā iegūtais normas saturs fiziski var ievērojami pārsniegt iztulkojamās normas apjomu, tomēr iztulkošana nenozīmē normas papildināšanu, jo iztulkošanas objekts ir un paliek normas teksts. Tekstu nevajag mainīt, bet gan attīstīt to domu, kas ir attiecīgā normatīvā akta tekstā. Vācu tiesību zinātnieks H.Koings ir atzinis, ka teksta sagrozīšana un iztulkošana pēc subjektīviem mērķiem ir uzskatāma par jurista profesionālās ētikas nopietnu pārkāpumu; tā raksturīga sliktam un pērkamam juristam.[189]

488 Iztulkošanas subjekts parasti ir tiesību piemērotājs, tomēr tas nenozīmē, ka tiesību normas iztulko tikai tie, kas tās piemēro; to veic arī žurnālisti, politiķi, komersanti, kā arī jebkura persona, kas nonāk saskarsmē ar tiesību normām.

3. Iztulkošanas merkis *

489 Tiesību normu iztulkošanas mērķis ir izprast tiesību normas nozīmi, saprast tās saturu, plašākā nozīmē - jēgu (ratio legis). Te pastāv divas iespējas, kā realizēt šo mērķi:

1) vadīties no likuma autora, likumdevēja gribas vai vārdiem;

2) vadīties no likuma mērķiem neatkarīgi jio likumdevēja gribas un likuma teksta.[190]

490 Tam atbilstoši tiesību filozofijā jau kopš 19.gadsimta otrās puses ir attīstījušās divas teorijas par tiesību normu iztulkošanas mērķi:

1) subjektīvā teorija;

2) objektīvā teorija.[191]

3.1. Likumdevēja gribas noskaidrošana

491 Subjektīvās teorijas pārstāvji (Bernhards Vindšeids, Ernsts Rūdolfs Bīrlings, Filips Heks) uzskatīja, ka tiesību normu iztulkošanas mērķis ir likumdevēja vēsturiski psiholoģiskās gribas noskaidrošana.[192] Subjektīvās teorijas patiesība slēpjas apstāklī, ka juridiskos likumus, pretēji dabas likumiem, cilvēki rada cilvēkiem. Šie likumi pauž tā izdevēju gribu, kas vērsta uz pēc iespējas taisnīgu un sabiedrības vajadzībām atbilstošu, kārtību veicinošu rezultātu. Ja akceptē šo teoriju, tad rodas jautājumi:

1) kas ir likumdevējs?

2) kā uzzināt likumdevēja gribu?

3) kā rīkoties, ja likumdevēja griba un formulējumi likumā nesakrīt?

4) kurš likumdevējs ir domāts - tas, kurš likumu ir pieņēmis, vai šodienas likumdevējs?

5) kas ir spēkā, ja likums ir novecojis?[193]

3.1.1. Likumdevēja jēdziens

492 Likumdevējs formālā nozīmē ir noteikts Satversmē (Satversmes 64.pants):

1) tauta;

2) Saeima.

Bez tam par likumdevēju var saukt ari citus ārējo normatīvo aktu pieņēmējus - Ministru kabinetu, pašvaldības, ja jēdziens „likums” tiek lietots plašākā nozīmē.

493 Subjektīvā teorija iziet no tā, ka ir ari likumdevējs materiālā nozīmē.”2 Materiālā nozīmē likumdevējs ir to personu un institūciju kopums, kas ir piedalījušies likuma izstrādāšanā un pieņemšanā:

1) projekta un tā koncepcijas izstrādāšanā ministrijā;

2) projekta un tā koncepcijas saskaņošanā ministrijās un citās institūcijās;

3) projekta un tā koncepcijas apstiprināšanā Ministru kabinetā;

4) projekta apspriešanā Saeimas (apakš-)komisiju un Saeimas sēdēs;

5) projekta pieņemšanā Saeimā.

3.1.2. Likumdevēja gribas noskaidrošana

494 Likumdevēja gribu noskaidro, izpētot:

1) likumprojekta koncepciju;

2) likumprojekta anotāciju;

3) likumprojekta redakcijas pēc 1., 2. un 3.lasījuma;

4) Saeimas sēžu stenogrammas;

5) Saeimas komisiju sēžu protokolus;

6) ministriju izdotos likumprojekta saskaņojumus un iebildumus;

7) likumprojekta izstrādes darba grupas sēžu protokolus;

8) likumprojekta gaitas atreferējumus masu informācijas līdzekļos^133

Līdzīgi rīkojas, izpētot Ministru kabineta noteikumu vai pašvaldību saistošo noteikumu pavadošos dokumentus.

495 Ievērojot to, ka likumdevējs ir koleģiāla institūcija, tad likumdevēja gribu nevar noskaidrot, aptaujājot atsevišķus šo institūciju locekļus, piemēram, pa tālruni.

3.1.3. Atšķirības starp likuma tekstu un likumdevēja gribu

496 Atšķirības starp likuma tekstu un likumdevēja gribu rodas, ja likumdevējs neatbilstošā vai neprecīzā veidā ir atspoguļojis savu gribu tiesību normas tekstā. Iztulkojot šādu tiesību normu, tā jāapskata likumdevēja gribas kontekstā. Ja likumdevēja griba ir bez problēmām noskaidrojama un savienojama ar kādu no iztulkojamā teksta nozīmju variantiem, tad šāds variants iztulkotajam ir saistošs. Tomēr, ja iztulkojamais teksts (ņemot vērā visus iztulkošanas kritērijus) skaidri pasaka “x”, bet likumdevēja griba iet virzienā uz “y’\ tad jājautā, no kā jāvadās iztulkotājam. Tā kā likuma tekstam jābūt par uzticamu pamatu visiem likuma pielietojumiem, tad šajā gadījumā tekstam ir priekšroka.

497 Tiesību normas ir pakļautas novecošanas procesam.”4 Jo straujākas sabiedriski politiskās dzīves izmaiņas notiek, jo straujāk noveco tiesību normas.

Liela daļa 20.gs 90-to gadu sākumā pieņemto ārējo normatīvo aktu šodien ir novecojuši un pakāpeniski tiek aizstāti ar jauniem vai tajos tiek izdarīti grozījumi.

Liela daļa likumu nāk no likumdevējiem, kas darbojās iepriekšējos likumdošanas periodos, vai pat no agrākajām valdībām. Latvijā likumdevēju ir bijis sevišķi daudz - Satversmes sapulce (Satversme), 1.-4.Saeima, autoritārais K.Ulmaņa Ministru kabinets (Civillikums, Zemesgrāmatu likums), LPSR Augstākā Padome (Administratīvo pārkāpumu kodekss, Kriminālprocesa kodekss), LR Augstākā Padome (Likums „Par zemes privatizāciju lauku apvidos”), 5.-7.Saeima (Civilprocesa likums, Krimināllikums), u.c. Kamēr šodienas likumdevējs neredz pamatu šos likumus atcelt vai grozīt, tie paliek spēkā. Iztulkošanai var būt atšķirības ar šodienas likumdevēja pieņemtajiem likumiem. Ja vecāka likuma iztulkošana pieļauj vairākas iespējas, tad jāizvēlas tā iztulkošana, kura atbilst šodienas likumdevēja vērtībām, kuras ir izklāstītas šodienas likumos.115

3.2. Likuma gribas noskaidrošana

498 Objektīvās teorijas pārstāvji (Kolers, Bindings, Vahs) uzskata, ka iztulkošanas mērķis ir no likumdevēja priekšstatiem neatkarīgās (imanen-tās) likuma gribas noskaidrošana.33 (,Objektīvās teorijas patiesība slēpjas apstāklī, ka likums ar tā piemērošanas brīdi atklāj tam piemītošo iedarbību, kas pārsniedz likumdevēja nolūkus. Likums iejaucas reālās dzīves daudzveidīgajās un mainīgajās attiecībās, kuras likumdevējs pilnībā nespēj paredzēt; tas atbild uz jautājumiem, kurus likumdevējs nav uzstādījis.

499 Tomēr tiesību normu iztulkošanā nevar pārlieku tāli attālināties no likumdevēja nolūkiem, lai pēc iespējas aizsargātu tiesību pēctecību un bez nepieciešamības nedarbotos likumdošanas sfērā.117 Tiesību normas iztulkotājs nedrīkst pārkāpt šīs iztulkošanas robežas un pārņemt pēc saviem politiskiem ieskatiem likuma mērķa noskaidrošanu.'[194] Ja tas notiek, tiek pārkāpts varas dalīšanas princips.

3.3. Likuma tekstā ietvertās likumdevēja gribas noskaidrošana

500 Katras no divu minēto teoriju pamatā ir zināma patiesība, tādēļ nevienu no tām nevar akceptēt pilnībā. Tādējādi ir radusies teorija, kas samierina abu iepriekšējo teoriju atziņas un norāda, ka iztulkošanas mērķis ir likumdevēja gribas noskaidrošana, bet tiktāl, ciktāl to var noskaidrot no likumā lietotajiem izteicieniem. Teorija piešķir lielu nozīmi tiesību normās lietotajiem vārdiem, to vārdiskai nozīmei, taču norāda, ka pieturas punktus likumdevēja gribas noskaidrošanai var atrast tikai ar visu tiesību normu iztulkošanas metožu palīdzību, un tādējādi kļūdainais līdzsvars tiek labots.[195]

501 Likumā vai citā ārējā normatīvajā aktā kā autoru tiesiskās regulēšanas vai daļējas regulēšanas radīšanas vēlmes objektivizācijā atspoguļojas šo autoru subjektīvie priekšstati un vēlmes, kā arī noteikti objektīvie tiesiskie mērķi un likumsakarības, kuras likumdevējam pašam ne vienmēr nepieciešams pilnīgi vai daļēji izprast. Katram, kas pilnīgi vēlas izprast likumu, jāņem vērā abas tendences. Katrs likumdevējs ir saistīts ar sava laika juridiskajiem priekšstatiem un izteiksmes iespējām; viņš tiek nostādīts konkrētas, no laika radītas tiesiskas problēmas priekšā. Laika gaitā atsevišķi jautājumi atkāpjas, citi, jauni parādās priekšplānā. Tas, kurš likumu pašlaik interpretē, meklē atbildi uz sava laika jautājumiem.

502 Iztulkošana nedrīkst neņemt vērā vēsturiskā likumdevēja nojaušamos regulēšanas nolūkus un to iespaidotos lēmumus, ja tie ir pretrunā mūsdienu konstitūciju pamatprincipiem vai vispār pieņemtām tiesību atziņām. Tātad likuma vai cita normatīvā akta iztulkošanas mērķis var būt tikai tā aktuālās, iedarbīgās, līdz ar to arī normatīvās jēgas meklējums. Tomēr likuma juridiski nozīmīgo jēgu var atklāt tikai ņemot vērā vēsturiskā likumdevēja regulēšanas nodomus un konkrētos priekšstatus par normām, bet nekādā gadījumā neatkarīgi no tiem.

4. Tiesību normu iztulkošanas metodes

503 Ar tiesību normu iztulkošanas metožu palīdzību iztulkotājs izzina tiesību normas saturu, iegūst pilnīgu un izsmeļošu priekšstatu par tiesību normu. So metožu lietošana ļauj izbēgt no kļūdām, virspusējas un vienpusējas iztulkošanas, kā arī palīdz pareizi pieiet šo normu analīzei. Iztulkošanas pamatmetodes papildina un nosaka viena otru, jo tās dod pozitīvu rezultātu izmantojot tās kopumā.

504 Tiesību normu iztulkošanas metodes Latvijā atsevišķās tiesību nozarēs ir nostiprinātas normatīvi: civiltiesībās tās uzskaita Civillikuma 4.pants, bet administratīvajā procesā - Administratīvā procesa likuma 17.pants.

Administratīvā procesa likuma 17.pants paredz., ka, tulkojot tiesību normas, iestāde izmanto dažādas tulkošanas metodes, piemēram:

1) gramatisko (filoloģisko) tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas vārdisko jēgu no valodas viedokļa;

2) vēsturisko tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas jēgu, ņemot vērā apstākļus, kas ir bijuši tiesību normas rašanās pamatā;

3) sistemātisko tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas jēgu no tiesību normu savstarpējā sakara viedokļa;

4) teleoloģisko (jēgas un mērķa) tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas jēgu, lai ar attiecīgo tiesību normu sasniegtu lietderīgu un taisnīgu mērķi.

Civillikuma 4.pants: “Likuma noteikumi iztulkojami vispirms pēc to tieša jēguma; vajadzības gadījumā tie iztulkojami arī pēc likuma sistēmas, pamata un mērķa, un, beidzot, arī pēc analoģijas. ”

Tā pamatā ir vēlme atvieglot tiesību piemērotāja darbu un arī atklāt jebkuram likuma lietotājam šīs metodoloģiskās zināšanas. Tomēr maldīgs būtu tāds uzskats, ja tiesību normu iztulkošanas metodes nebūtu ierakstītas likumos (piemēram, kā šobrīd Krimināllikumā), tad tiesību piemērotājam tās nebūtu jāievēro un viņš varētu rīkoties pēc saviem ieskatiem.

505 Tiesību teorijā un juridisko metožu mācībā ir atzīts, ka pastāv četri tiesību normu iztulkošanas kritēriji.340

Dažādi autori tos nosauc atšķirīgi, arī atsevišķu iztulkošanas kritēriju izpratne visiem autoriem nav vienāda.’41 Galvenie četri iztulkošanas kritēriji ir:

1) vārdiskais skanējums / vārdiskā jēga,

2) sistēma,

3) rašanās vēsture,

4) jēga un mērķis.

506 Svarīgs ir konstatējums, ka šie kritēriji ir tikai palīglīdzeklis, lai nonāktu pie tiesību normu iztulkošanas mērķa. Tas nozīmē, ka ar šo iztulkošanas kritēriju palīdzību jānoskaidro, ko ar konkrēto tiesību normu ir gribējis panākt likumdevējs vai kas tiesisko faktu, tiesību normu vai vērtību maiņas rezultātā būtu jāsaprot.

4.1. Gramatiskā iztulkošanas metode

507 Katra teksta iztulkošanu sāk ar tajā ietverto vārdu jēgu.[196] Ar vārdu jēgu tiek saprasta izteiciena vai vārdu savienojuma nozīme valodas ikdienas lietojumā vai, ja iespējams to konstatēt, individuālajā konkrētā runātāja, šajā gadījumā attiecīgās tiesību normas, lietojumā. Saistība ar valodas lietojumu uzskatāma par primāro, jo varam pieņemt, ka katrs, kas vēlas ko teikt, izmantos visiem saprotamo vārdu jēgu.

508 Likumdevējs izmanto ikdienā lietoto valodu, jo vēršas pie privātpersonām un\ēlas, lai tie viņu saprastu. Bez tam tiek lietota arī īpaša mākslīga juristu valoda, kurā iespējams izteikties precīzāk un tādējādi izvairīties no pārāk izsmeļošiem paskaidrojumiem. Arī šī mākslīgā valoda balstās uz ikdienā lietoto, jo tiesības, kas vēršas pie visiem, nevar ignorēt vispārējās sapratnes faktoru. Nozarēs, kurās katrs nonāk saskarē ar tiesībām - ikdienas darījumos, juridiskās valodas elementi ir kļuvuši par ikdienas valodas sastāvdaļu, arī gadījumā, kad ikdienā to nozīme zaudē savu precizitāti. Tādējādi katram kļūst pieejama tiesību pasaule, kas nepieciešama, lai iekļautos sociālajā vidē, kuras sastāvdaļa ir arī tiesiskā kārtība. Minēto iemeslu dēļ likumu valoda nedrīkst tik ļoti attālināties no ikdienas valodas, kā tas vērojams citās zinātņu nozarēs. Tiesību valoda ir ikdienas valodas īpašs gadījums un nekādā gadījumā nav uzskatāma par no tās pilnīgi šķirtu zīmju sistēmu. Tomēr tā nespēj sasniegt tādas zīmju sistēmas eksak-tuma pakāpi, kurai nebūtu nepieciešama iztulkošana.

509 Ikdienas valoda pati par sevi nesniedz viennozīmīgu vārdu jēgu. Valodā sastopama lielāka vai mazāka iespējamo nozīmju vai nozīmju variantu daudzveidība, kuras ietvaros atrast konkrētā gadījumā domāto iespējams tikai vērā ņemot kontekstuālās, aplūkotās problēmas vai blakusfaktoru likumsakarības.[197] Tiesību normas iztulkošanas gadījumā šie kritēriji atbilst tiesību normā lietoto pazīmju jēdzieniskajām sakarībām, likumdevēja regulējuma nolūkam un regulētās nozares specifikai. Tiesību normu jēdzieniskās sakarības un vismaz daļēji arī regulējuma nolūks tiek noteikts, saistot tiesību normas atsevišķo pazīmju nozīmi, balstoties uz ikdienas vai specifisko likuma valodas lietojumu.

510 Ja vārdu jēga attiecībā uz konkrēto sakarību un konkrēto tiesību normas vietu nav izprotama ne pēc ikdienas, ne pēc specifiskā juridiskā valodas lietojuma, un ja izpratne ir nepieciešama, tad jāuzsāk iztulkošana. Tā saprotam (ezi, ka katrai iztulkošanai jāsākas ar vārdu jēgu - gramatisko metodi.

511 Jāievēro, ka teksts netiek analizēts tikai atbilstoši gramatikas likumiem, bet arī loģikas likumiem, tādēļ arī nevar runāt par atsevišķu loģisko iztulkošanas metodi, jo tā jau ir iekļauta gramatiskajā metodē, kā arī loģika piemīt iztulkošanas procesam kopumā.[198] Iztulkotājam rūpīgi jāizlasa norma un jāievēro katra nianse tās tekstā. Piemēram, liela nozīme ir saikļu lietojumam - “un” - “vai”, “vai” - “jeb”, kā arī pieturzīmēm.

Pakārt(, )ne drīksti,)apzēlot. Ieliekot izvēlētajā vietā pieturzīmes, mainās teikuma jēga.

512 Tiesību norma un likums kopumā nav literārs darbs, tajā tiek lietots liels daudzums specifisku terminu. Izteicieni, kas juridiskajā valodā ieguvuši specifisku nozīmi, piemēram, līgums, prasība, mantojums, legāts, likumos parasti tiek lietoti savā specifiskajā nozīmē.[199]Līdz ar to tiek izslēgti tie daudzie nozīmju varianti ikdienas valodā; iespējamo nozīmju loks, kura ietvaros uz citu kritēriju pamata jāizvēlas, lielā mērā sašaurinās. Likumdevējs atvieglo atsevišķu terminu izpratni, izmantojot legāldeflnīci-jas. Tomēr atšķirīgos normatīvajos aktos var būt lietotas atšķirīgas legāldefinīcijas vienai un tai pašai parādībai.

513 Parasti likums dod priekšroku specifiskajam valodas lietojumam attiecībā pret ikdienas valodu, tomēr ir jāņem vērā, ka pastāv gadījumi, kad likums novirzās no specifiskā valodas lietojuma. Ikdienas valoda gan tikai norāda robežas, kurās jāmeklē jēdziena nozīme. Viss, kas atrodas ārpus valodā iespējamās vārda jēgas, viss, ko tā viennozīmīgi izslēdz, nevar kļūt par iztulkošanas ceļā iegūto vārdu nozīmi. Ja iztulkošanas rezultāts iziet ārpus valodā iespējamā, tad runa patiesībā ir par tiesiskā regulējuma nepietiekamības novēršanu jeb tiesību tālākveidošanu.[200]

514 Iztulkojot likumus un citus normatīvos aktus, rodas jautājums, vai jāvadās no likuma rašanās laika valodas, vai mūsdienu valodas.[201] Ja runa ir par juridiskajā valodā lietotu izteicienu, ko likumdevējs izmantojis ar to jēgu, kāda tam tika piešķirta likuma rašanās laikā, tad jāvadās no tā laika izteiciena nozīmes. Jo, ja bez pārdomāšanas izmantotu mūsdienu nozīmi, tad varētu tikt sagrozīti likumdevēja nolūki. Savādāk jāskatās tad, ja izteikuma nozīme likuma rašanās laikā vēl nav ieguvusi noteiktu jēgu, ko savukārt varētu iegūt likumdevējs. Šajā gadījumā par iztulkošanas robežu ieteicams ņemt mūsdienās iespējamā vārda jēgu, ja tādā gadījumā tiek veicināta normas nolūkam vai pamatidejai atbilstoša iztulkošana.

515 Vispārējā valodas lietojuma, vai, ja tāds novērojams, likuma specifiskā valodas lietojuma vai vispārējā juridiskā valodā sakņota vārda jēga, tātad, pirmkārt, ir pirmais iztulkošanas orientieris, no otras puses kā iespējamā vārda jēga, vai nu pēc likuma rašanās laika vai mūsdienu valodas izpratnē, tā veido iztulkošanas robežu. Tā norobežo lauku, kurā norisinās tālāka iztulkošanas darbība.

516 Profesors E.Meļķisis norāda, ka jebkura tiesību norma sastāv no atsevišķiem lietvārdiem, darbības vārdiem, vietniekvārdiem, apzīmētājiem utt. Tie veido valodas leksisko elementu (1). Vārdi neatrodas izolēti viens no otra un ir savienoti teikumos (virsteikumos un palīgteikumos), un šo vārdu savienojums saprotams kā valodas sintaktiskais elements. (2). Ar ikvienu vārdu tiek apzīmēts kāds priekšstats vai jēdziens, un vārdu savienošana teikumos ir vērsta uz noteiktas domas izteikšanu, tāpēc vārdu starpā tiek izveidotas ne tikai sintaktiskas, bet arī loģiskas saites, kas veido valodas loģisko elementu (3). Viena un tā paša doma var tikt izteikta ar dažādiem vārdiem un dažādu šo vārdu saistīšanas paņēmienu rezultātā, kas liecina par stila elementa (4) klātbūtni valodā.[202]

4.2. Sistēmiskā iztulkošanas metode

517 Ja gramatisko metodi pielieto normas teksta un tā sastāvdaļu jēdzieniskā satura noskaidrošanai, tad sistēmiskā metode kalpo tiesību normas savstarpējās sasaistes un atkarības izzināšanai.[203] Tā izriet no fakta, ka tiesības nav atsevišķu normu statisks kopums. Tiesības, tiesību sistēma ir ārkārtīgi sarežģīta tiesību normu, principu un prakses savstarpēji vienota, organizatoriski un saturiski saskaņota sistēma.[204] Katrai tiesību normai jābūt piemērotai atbilstoši visai tiesību sistēmai un saskanīgi jāiekjaujas tās kopējā funkcionēšanā. vSādas atbilstības nodrošināšanai normu piemērošanas procesā kalpo sistēmiskā metode. Bieži vien, nepielietojot sistēmisko metodi, norma nav saprotama.

Informācijas atklātības likuma 11 .panta pirmā daļa:

“(1) Informāciju var pieprasīt rakstveidā vai mutvārdos. ”

Nav skaidrs, vai 1) “rakstveidā vai mutvārdos”' ir informācijas pieprasījuma veids?, vai 2) “rakstveidā vai mutvārdos” ir informācijas izsniegšanas veids ?

Tomēr jau šī panta nosaukums “Informācijas pieprasījuma forma un reģistrēšanas kārtība”, kā arī otrā daļa, kas runā par informācijas pieprasījuma veidiem, skaidri nosaka, ka runa šajā gadījumā ir par to, ka informācijas pieprasījums var izpausties rakstiski vai mutiski.

518 Sistēmiskā metode ir tiesību normas vai tās sastāvdaļu (vārdi, jēdzieni) tekstuālā satura, kas jau noskaidrots ar gramatisko metodi, tālāka izpēte un analīze no normu savstarpējo sakaru viedokļa, lai noteiktu normas juridisko saturu. Normas sistēmisko izpēti no normatīvā informācijas viedokļa ir lietderīgi veikt noteiktā secībā: vispirms kontekstā ar citām normām tajā pašā tiesību aktā, tad atbilstošajā tiesību institūtā, tiesību nozarē, it īpaši, līdzīgas attiecības regulējošos aktos. Nepieciešamības gadījumā jāpāriet pie starptautiski atzītām tiesībām un konstitucionālajām normām un pie vispārējiem tiesību principiem.

519 Sistēmiskā metode jāpielieto it sevišķi tad, ja pašā iztulkojamā normā ir dota konkrēta vai arī vispārēja rakstura norāde uz citiem normatīvajiem aktiem vai normām (norādes norma).

Likumos un Ministru kabineta noteikumos biezi tiek noteikts, ka atbildība par šo likumu vai noteikumu pārkāpumiem tiek noteikta citos likumos, kas arī ir viena no Latvijas tiesību sistēmas īpatnībām, ka normas, kas nosaka atbildību, parasti ir koncentrētas vienā likumā.

520 Atšķirīga situācija sistēmiskās metodes pielietošanā rodas, piemērojot normas, kas saturiski saistītas ar augstas abstrakcijas pakāpes jēdzieniem un normām, kas bagātīgi piesātinātas ar iespējami mainīgām juridiskām un sociāli politiskām pazīmēm. Par abstraktiem jēdzienus sauc tādēļ, ka tie veidoti no pazīmēm, kas tiek atdalītas no konkrētā, abstrahētas un savā vispārinājumā izolētas. Notiek konkrētā nošķiršana no abstrahējamām pazīmēm, ar ko tiek uztvertas atsevišķas īpašības vai redzes viedokļi, kas nepieciešami tiesību strukturēšanai un juridiskiem risinājumiem. Atmetot atsevišķas pazīmes, var tikt veidoti augstākas abstrakcijas juridiskie jēdzieni, zem kuriem var tikt subsumēti visi pēc tiem sakārtotie. Ir spēkā likums, ka augstākais jēdziens ir tas, zem kura caur plašāku pazīmju piekārtošanu var tikt subsumēti lielākā daļa pārējo jēdzienu, kuru saturs ir šaurāks. Tādējādi atsevišķu attiecību veidu jēdzieni ar lielāku juridiski nozīmīga satura ietilpību un mazāku satura ietilpību veido savstarpēji su-bordinētas attiecības.

Satversmes 1.pants nosaka, ka Latvija ir demokrātiska republika. Pasaules demokrātiskās sabiedrības attīstība jēdzienā “demokrātisks ” ir ienesusi būtiskas izmaiņas, salīdzinot ar 1922.gadu, kad tika pieņemta Satversme. Satversmes 1.pantā noteikto demokrātisko valsts iekārtu nepieciešams iztulkot atbilstoši demokrātijas mūsdienīgai izpratnei, ietverot tajā visu cilvēktiesību spektru un tiesiskas valsts principus.

īpaši komplicētas un bieži grūti saskatāmas sasaistes starp normām veido visaugstākā līmeņa juridiskās abstrakcijas - vispārīgie un nozaru tiesību principi. Pie fundamentāliem tiesību principiem pieskaitāmi cilvēka augstākās vērtības, taisnīguma, vienlīdzības, samērīguma, lietderības u.c. principi, kuri bieži vien tiek noteikti likumos, it īpaši konstitūcijās un starptautiskos dokumentos cilvēktiesību jomā. Analizējot tiesību normu un tiesību principu sakarības, ne tik daudz uzmanības tiek vērsts uz pašas normas atbilstību šim principam (lai arī tas nav mazsvarīgi), bet gan, atklājot šādu neatbilstību, normas piemērotājam pastāv iespēja piemērošanas gaitā mīkstināt normas sekas. Jāievēro arī tas, ka tiesību principi parasti nav tieši

Meļķisis E. Juridisko jēdzienu un normu abstraktums kā tiesību sistēmu vienojošs elements. Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 28. - 3().lpp.

noteikti tiesību normās, bet gan tiek secināti no tiesību sistēmas, judikatūras, pie kam ne tikai Latvijas, bet arī Eiropas vai pat pasaules, kas vēl vairāk sarežģī iztulkošanu.

521 Sistēmiskā iztulkošanas metode aptver ne tikai tiesību teksta normatīvo aspektu, bet, kas ir visai svarīgi, arī atbilstošas judikatūras un tiesību zinātnes atziņas, kas attiecas uz piemērojamām un iztulkojamām normām.

4.3. Vēsturiskā iztulkošanas metode

522 Ja no ikdienas valodas lietojuma vai īpašā likuma valodas lietojuma izrietošā vārda jēga, nozīmju konteksts likumā un tā pamatā esošā jēdzieniskā sistemātika, kā tas bieži gadās, pieļauj dažādas iztulkojuma iespējas, tad jāatbild uz jautājumu, kura iztulkošana vislabāk atbilst likumdevēja nolūkiem un priekšstatiem par normām, veidojot tiesisko regulējumu. Tādējādi mēs nonākam pie iztulkošanas vēsturiskā elementa. Likumdevēja regulējuma nolūks un tā realizēšanas procesā pieņemtie lēmumi par vērtībām veido saistošu mērauklu tiesnesim, arī tad, ja viņš teleoloģiskas iztulkošanas vai tiesību radīšanas ceļā likumu piemēro jauniem, likumdevēja neparedzētiem apstākļiem vai arī to papildina.[205]

523 Mūsdienu valstīs likumdevējs nav viena persona, bet parasti sapulce, parlaments - vienas vai divu palātu. Likumdevējs var būt arī viss balsstiesīgo pilsoņu kopums. Satversmes 64.pants nosaka, ka likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai Satversmē paredzētā kartībā un apmēros. Pats par sevi saprotams, ka nav nozīmes pētīt, ko domājusi katra persona, kas piedalījusies likuma pieņemšanā. Jo, ja arī būtu iespējams noskaidrot šos priekšstatus, tad tie noteikti atšķirtos un kuri tad būtu tie svarīgākie. Daļēji var piekrist tam, ka likumdevējas institūcijas locekļi parasti akceptē to jēgu, ko patiesie likuma autori ir piešķīruši izstrādātajam tekstam un ko tie izklāstījuši pamatojumā. Tātad par likumdevēja gribu varētu uzskatīt to ministrijas ierēdņu uzskatus par normām, kuri izstrādājuši projektu, kā arī to deputātu, kuri uzstājušies ar likumdošanas iniciatīvu vai piedalījušies teksta izstrādē. Lielākā daļa deputātu turpretim nav spējīga veidot savu viedokli par likuma detaļām. Tas, par ko viņiem ir savs viedoklis un ko tikai viņi izlemj, ir regulējuma mērķis un likuma nolūks, to izraisītās sociālpolitiskās sekas, likuma kopējā tendence. Bez tam viņi parasti ieņem noteiktu nostāju attiecībā uz diskutablām detaļām. Visā pārējā viņi apmierinās ar to, ka balso par likumu kopumā, paļaujoties, ka teksts atbilst viņu nospraustajiem mērķiem un pēc viņu viedokļa svarīgiem principiem, ka institūcijas, kuru pienākums ir likuma piemērošana, tiesas interpretēs likumu saskaņā ar tiem. Deputātu balsojums attiecas uz tekstu kopumā un nevis uz atsevišķas teksta vietas konkrētu iztulkošanu.

524 Par likumdevēja gribu tādējādi būtu jāuzskata likumdevēja pamatnolūki un tie priekšstati, kas pausti likumdevējas institūcijas apspriedēs vai tās pastāvīgajās komisijās un palikuši bez iebildumiem. Iztulkotajam pēc tiem jāorientējas ciktāl tam nepieciešami vēsturiskā likumdevēja priekšstati par normām. Tomēr konkrēti priekšstati par normu, tātad skaidrs priekšstats par atsevišķas normas vai vārda precīzo nozīmi un ietekmes sfēru, būtu meklējams pie likuma teksta autoriem un atbildīgās komisijas locekļiem, kuru ietekme uz likuma tekstu ir bijusi vislielākā. Lai arī tie kā individuāli, tā arī kopumā nav uzskatāmi par likumdevēju, tomēr viņu viedoklim ir liela nozīme iztulkošanā, jo var pieņemt, ka izvēloties vārdus, viņi pārdomājuši to iespējamās nozīmes un centušies tos izvēlēties tā, lai tie pēc iespējas atbilstu viņu un vēlāk arī likumdevēja atbalstītajam regulējuma nolūkam. Tomēr tas nebūtu uzskatāms par iztulkotāju saistošu mērauklu, jo likuma autoru priekšstats par tiesisko regulējumu parasti atpaliek no normas piemērošanas iespējām.

525 Par avotiem likuma sagatavošanā un galīgajā noformulēšanā iesaistīto personu priekšstatu izziņai vislabāk kalpo dokumenti - projekti, koncepcijas, programmas, apspriežu protokoli un projektu pamatojumi-^3

Atbilstoši Saeimas kārtības ruļļa 85.panta piektajai daļai likumprojektam tiek pievienota anotācija, kurā norāda atbildes uz šādiem jautājumiem:

1) kādēļ likums ir vajadzīgs;

2) kāda var būt likuma iespējamā ietekme uz tautsaimniecības attīstību;

3) kāda var būt likuma iespējamā ietekme uz valsts budžetu;

4) kāda ir likuma iespējamā ietekme uz spēkā esošo tiesību normu sistēmu un vai ir nepieciešami grozījumi citos normatīvajos aktos;

5) vai likumprojekts atbilst Latvijas starptautiskajām saistībām;

6) kā tiks nodrošināta likuma izpilde.

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 54; Larcnz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.|: Springer, 1995, S. 15 1; Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9.Aufl. Stuttgart |u.a.|: Kohlhammer, 1997, S.97 ff; Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln | u.a. |: Heymanns, 1997, S. 75; Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 51

526 Šie dokumenti savukārt interpretējami uz tā laika valodas izpratnes, tiesību teorijas un prakses, ciktāl tās likuma autori varēja pārņemt vai jūtami no tām ietekmēties, kā ari uz visu citu apstākļu, no kuriem likumdevējs varēja ietekmēties, fona. Shēma Nr. 15

4.4. Teleoloģiska iztulkošanas metode

527 Teleoloģiskā iztulkošana nozīmē iztulkošanu saskaņā ar normas saskatāmajiem nolūkiem un pamatprincipiem. Atsevišķa norma jāinterpretē tās iespējamās vārdu jēgas ietvaros un saskaņā ar nozīmju kontekstu likuma tādā nozīmē, kas optimāli atbilst likuma regulējuma nolūkiem un šo nolūku svarīguma secībai. Pie tam iztulkotajam savā redzes lokā jāpatur nolūku kopums, kas atrodas normas pamatā.354

528 Mērķi, ko likumdevējs ar likuma palīdzību mēģina realizēt, daudzos, ja arī ne visos gadījumos ir tiesību objektīvie nolūki, piemēram, miera nodrošināšana un taisnīga strīdu atrisināšana^355

529 Nozīme ir ne tikai tam, kadu tiesisku vai sociālpolitisku risinājumu likumdevējs paredz un kādā veidā grib pie tā nonākt, bet arī no tā, cik

354 Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln |u.a.|: Heymanns, 1997, S. 79; Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9.Aufl. Stuttgart [u.a.]: Kohlhammer, 1997, S.96; Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin 1 u.a. 1: Springer, 1995, S. 153

3x5 Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.): Springer, 1995, S. 153

adekvāti un citiem atpazīt iespējami likumdevējam ir izdevies šo mērķi izteikt normas vai likuma tekstā. Pie kam šāds mērķis visbiežāk saskatāms nevis atsevišķajā normā, bet normatīvajā aktā, tiesību institūtā, tiesību nozarē vai visas tiesību sistēmas kontekstā. (

530 Normas mērķa, jēgas un sociālā pamatojuma jeb nolūka specifiskais juridiskais apzīmējums ir ratio legis (likuma gars).07 Tā noskaidrošanai lieto teleoloģisko iztulkošanu (grieķu vai. teicos - mērķa sasniegšana; logos - mācība, zināšanu vispārinājumi par cēloņsakarībām).-ss

531 Teleoloģiskās iztulkošanas procesā var tikt izdalīti vairāki posmi (uzdevumi). Pirmo bieži vien sauc par likuma gribas noskaidrošanu. Tomēr tas nebūtu īsti pareizi, jo griba var būt tikai subjektam. Precīzāk šo posmu būtu dēvēt par likuma (normu) juridiskā mērķa noskaidrošanu. Tas pamatojas uz atziņām, kas iegūtas no tiesību teksta gramatiskās, sistēmiskās un vēsturiskās izpētes. Šis mērķis pauž tiesību tekstā tieši saskatāmo juridiski izteikto mērķi. Par otru posmu var uzskatīt sociālā mērķa noteikšanu.

532 Teleoloģiskā iztulkošana ir vissarežģītākā metode ar augstāko abstrakcijas un asociatīvo sakaru pakāpi.

Piemēram, Civillikuma 1 .pants noteic, ka tiesības izlietojamas un pienākumi pildāmi pēc labas ticības, tādēļ, interpretējot jebkuru normu, jāpatur prātā, ka tiesības un pienākumi, kas no tās izriet, pildāmi labā ticībā. Savukārt jēdziena “laba ticība” saturs noskaidrojams visas civiltiesību nozares un tās mērķa kontekstā.

533 Lai iespējami precīzāk un pilnā apjomā noteiktu likuma ratio legis, ieteicams ievērot vairākus nosacījumus. Pirmkārt, iztulkojot to kontekstā ar tiesību institūtu, nozaru un tiesību sistēmas mērķiem un nolūkiem, kas saturiski caurauž un saista normas un tiesību aktus, nosaka tiesību sistēmas sociālo būtību un ievirzi. Otrkārt, vērā ņemami vispārīgie nacionālo un atzīto starptautisko tiesību principi, kuri attiecas uz likuma mērķa un jēgas izpratni; treškārt, likuma mērķis un jēga iztulkojami kontekstā ar reālo dzīvi, kura pastāvīgi mainās, un sabiedrības attīstības loģiku.100

534 Attiecībā uz teleoloģisko metodi jāatzīmē, ka visraksturīgākā atšķirība starp rietumu tiesību loka un sociālistisko tiesību metodoloģijām ir te-leoloģiskās metodes trūkums. Rietumu sistēmā tiesību normas piemērotājs tiesības pielieto autonomi, bet metodoloģiski korekti (tādēļ pārredzami un pārbaudāmi), turpretī sociālistisko tiesību sistēmā, kas nepazīst tiesību virsvadības principu, tiesību pielietotājs nedarbojas autonomi, bet gan vadošās partijas uzdevumā.

4.5. Konstitūcijai atbilstoša iztulkošana

535 Konstitūcijai atbilstoša iztulkošana ir viens no sistēmiskās iztulkošanas metodes paņēmieniem. Tās pamatā ir princips, ka neviena tiesību norma nedrīkst būt pretrunā ar augstāka spēka tiesību normām, it īpaši konstitūcijas normām.'M Ievērojot tiesību' sistēmas vienotību, tiesību normas iztulkotajam ir jāņem vērā iztulkojamās tiesību normas kopsakars ar konstitūcijas normām. īpašu nozīmi tas iegūst, ja tiesību normas iztulkotajam ir jākonkretizē ģenerālklauzulas saturs.

Aviosabiedrība darba līgumā ietvērusi noteikumu, ka darba attiecības tiks pārtrauktas, ja stjuarte izvēlēsies apprecēties un nodibināt ģimeni. Valsts konstitūcija aizsargā ģimeni. Darba līguma noteikums, kurš ir pretējs labiem tikumiem, nav spēkā. Konkretizējot ģenerālklauzulu “labi tikumi”, jāievēro konstitūcijā nostiprinātās vērtības, t.sk. ģimenes aizsardzība. Tādējādi atzīstams, ka darba līguma noteikums, kurš ir pretējs konstitūcijā nostiprinātajai ģimenes aizsardzības vērtībai, nav atbilstošs labiem tikumiem un tādēļ nav spēkā.

536 Konstitūcijai atbilstoša tiesību normu iztulkošanas metode ir radusies tieši konstitucionālo tiesu darbības ietekmē.[206] Konstitucionālās tiesas vērtē visu ārējo tiesību normu atbilstību konstitūcijai un dod konstitūcijas iztulkojumu, kas savukārt ir noderīgs tiesību piemērotajam.

4.6. Iztulkošana atbilstoši Eiropas Kopienu tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumiem, Eiropas Savienības direktīvām

537 Latvijas starptautiskās saistības, it īpaši Latvijas iestāja Eiropas Savienībā un tiesību normu saskaņošana ar acquis communautaire tiesību piemērotajiem, uzliek par pienākumu pārvaldīt vēl vienu jaunu tiesību normu iztulkošanas metodi.’03Nacionālās tiesību normas iztulkošanā ir jāņem vērā Eiropas Kopienu tiesas, Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumos ietvertās atziņas, jo šo tiesu spriedumos tiek atklāts Eiropas Kopienu tiesību, Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas normu saturs. Tāpat šajos spriedumos tiek sīki izstrādāti lielākā daļa Eiropas Kopienas principu.'*’4 Eiropas Kopienu tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu atziņām ir arī prejudiciāla nozīme izšķirot līdzīgas lietas, tiesa šīs iepriekšizteiktās atziņas var ņemt vērā un attīstīt tālāk. Faktiski tiesu atziņām ir vadlīniju raksturs, kas kalpo par Satversmes un citu Latvijas tiesību normās nostiprināto tiesību satura noskaidrošanai.3^

538 Analizējot Eiropas Kopienu tiesas vai Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, tiesību piemērotajam vispirms jāatrod viņa risināmajai lietai salīdzināma jau atrisināta lieta un tikai tad jāpārskata Eiropas Kopienu tiesas vai Eiropas Cilvēktiesību tiesas atziņas šajā atrisinātajā lietā, jo ne visas atziņas var automātiski pārņemt un izmantot

539 Nacionālās tiesību normas, kura ir radusies vai pastāv kopsakarā ar kādu Eiropas Savienības direktīvu, iztulkošanā ir jāievēro attiecīgās Eiropas Savienības direktīvā deklarētais mērķis, jo nacionālais likumdevējs parasti nevēlas atkāpties no starptautiskām saistībām vai nepieļauj šādu saistību pārkāpšanas iespēju. Norādes uz attiecīgajā Latvijas ārējā normatīvajā aktā izmantotajām un pārņemtajām direktīvām var atrast paša ārējā normatīvā akta teksta beigās (t.s. “informatīvā norāde’1) vai arī ārējā normatīvā akta anotācijā.

5. Iztulkošanas metožu pielietošanas secība

540 Tiesību normu piemērotājs nevar izvēlēties starp dažādajām iztulkošanas metodēm. Nav pieļaujama šāda izvēle par labu tikai gramatiskajai, vēsturiskajai vai citai normu iztulkošanas metodei, jo tas novestu pie patvarības normu piemērošanā -piemērotājs varētu izvēlēties sev izdevīgāko saturu. Tiesību normu iztulkošanā ir izmantojamas visas iztulkošanas metodes. Tomēr tās piemērojamas, ievērojot zināmu savstarpēju kārtību. Vispirms veicama tiesību normu gramatiskā iztulkošana, kas nosaka tiesību normas iztulkošanas iespējamās robežas lietoto jēdzienu vārdiskās jēgas ietvaros.[207] Ja pēc gramatiskās iztulkošanas ir palikušas vairākas tiesību normas iespējamās nozīmes, tad šī norma jāskata kopsakarā ar pārējām tiesību normām, kas var tālāk sašaurināt gramatiskās iztulkošanas pieļautās nozīmju alternatīvas. Ja arī tiesību normas tulkošana kopsakarā ar pārējām tiesību normām nenorāda uz vienīgo normas nozīmi, jānoskaidro, kādi ir bijuši normas radīšanas vēsturiskie apstākļi un mērķis. Arī Civillikuma 4. pantā ir uzskaitīta secība, kādā iztulkojami likuma noteikumi — vispirms pēc to tiešā jēguma un, ja nepieciešams, arī pēc likuma sistēmas, pamata un mērķa. Visbeidzot ir jāizmanto objektīvi — te-leoloģiskā iztulkošanas metode. Minētā iztulkošanas elementu kārtība tomēr nav saistāma ar to savstarpēju hierarhiju. Var runāt tikai par loģisku nepieciešamību vispirms iztulkot normu gramatiski pirms citu iztulkošanas metožu izmantošanas. Iztulkošanas metodes dažkārt ir piemērojamas vienlaicīgi un savstarpēji viena otru papildinoši^308

6. Iztulkošanas rezultātu apkopošana

541 Iztulkošanas procesā iegūtās atziņas izvērtējamas un pielietojamas, vadoties no prasības, ka tām jāsekmē nepretrunīga un orientācijā droša tiesisko attiecību regulēšana, kas noved pie taisnīga un lietderīga rezultāta.[208] Atrodot neskaidrību tulkojamajā tiesību normā, pareizākās iztulkošanas variants būs tas, kurš:

1) visvairāk un vispareizāk atbilst vispārējiem tiesību principiem;

2) visvairāk atbilst personu tiesību un interešu aizsardzībai;

3) optimāli, pilnīgi un vispusīgi atspoguļo interpretējamā akta

mērķus.

542 Pie tam jāņem vērā funkciju un kompetenču iedalījums valstī un uzdevums īstenot likumdevēja izvirzīto regulēšanas mērķi, likuma ratio legis. Iztulkošanai visnotaļ ir jānosargā tiesību vienotība, tātad jāmeklē risinājumi, kas nepretrunīgi iekļautos tiesību sistēmā.[209]

543 Veicot atsevišķu juridisku pazīmju un nosacījumu izvērtēšanu, apsvērumus, un pēc tam pieņemot lēmumu, jāievēro tiesību akta, nozares un kopējie tiesību sistēmas mērķi un principi.

Administratīvā procesa likuma 17.panta trešā un ceturtā dala paredz:

(3) Ja, interpretējot tiesību normu pēc daž.āidāim metodēm. iespējams nonākt gan pie rezultāta, kas atbilst tiesību sistēmai, gan pie rezultāta, kas ir pretrunā ar kādu tiesību normu, lieto to interpretācijas metodi, kuras rezultāts konkrētajā gadījumā atbilst tiesību sistēmai.

(4) Ja, interpretējot tiesību normu pēc dažādām metodēm, iespējams nonākt pie dažādiem rezultātiem, kas visi atbilst tiesību sistēmai, lieto to interpretācijas metodi, ar kuru konkrētajā gadījumā iespējams sasniegt lietderīgāko un taisnīgāko rezultātu.

XIX nodaļa. Tiesību normu kolīzijas

1. Tiesību normu konkurence

544 Pēc faktiskā sastāva konstatēšanas un atrasto tiesību normu iztulkošanas varam sastapties ar divām būtiskām problēmām:

1) konkrētajam faktiskajam satāvam trūkst normatīvā regulējuma;

2) faktisko sastāvu regulē vairākas tiesību normas.

Pirmajā gadījumā ir jāapskata likuma roba esamība un tā aizpildīšanas iespēja, savukārt otrajā gadījumā jāapskata tiesību normu konkurences jautājums.

545 Situācijas, kurās uz vienu faktisko sastāvu var attiecināt vairākas tiesību normas, nav retums. Šādā gadījumā ir jānoskaidro, vai tiesību normas viena otru izslēdz vai arī tās var piemērot paralēli. Gadījumus, kad:

1) lietas faktisko sastāvu pilnībā vai daļēji regulē (aptver) divas vai vairākas formāli spēkā esošas tiesību normas un

2) konkurējošo normu tiesiskais sastāvs pilnībā vai daļēji sakrīt, sauc par normu konkurenci.171

546 Tiek izdalīti vairāki normu konkurences veidi. Iedalījums balstās uz normu konkurences seku dažādību. Atkarībā no tā, vai kāda konkurējošā norma izslēdz vai neizslēdz citas konkurējošās normas piemērošanu, parasti izšķir trīs normu konkurences veidus:

1) kumulatīvā konkurence,

2) alternatīvā konkurence,

3) izslēdzošā konkurence.

Atsevišķi avoti krimināltiesību zinātnē min ari reālkonkurenci, taču tā nav vairāku normu konkurence, kuras varētu pielietot attiecībā uz vienu situāciju, bet gan apzīmējums kopējā soda noteikšanai pēc vairākiem spriedumiem.[210]

1.1. Kumulatīvā konkurence

547 Kumulatīvā konkurence pastāv tajos gadījumos, kad konkurējošās normas līdzās viena otrai ir piemērojamas konkrētajam gadījumam.[211] Civiltiesībās vācu tiesīb/inātnieki izdala vēl prasību konkurenci, kad prasītājs ir tiesīgs celt vienu prasību, pamatojot to ar dažādām normām. Savukārt krimināltiesībās ir gadījumi, kad prettiesiskā rīcība paredzēta vairāku noziegumu sastāvos, kas arī tiek ņemts vērā, nosakot sodu.

1.2. Alternatīvā konkurence

548 Alternatīvās konkurences gadījumā atšķirībā no kumulatīvās konkurences, ir piemērojamas tikai vienas tiesību normas tiesiskās sekas, pie tam viena tiesību norma izslēdz otras piemērošanu tikai konkrētajā konkurences gadījumā, t.i., viena norma modificē otru.[212]

1.3. Izslēdzošā konkurence

549 Izslēdzošās konkurences gadījumā viena konkurējošā norma izslēdz citas piemērošanu, jo tiesību subjektam tiek uzlikti divi dažādi pienākumi, kurus vienaicīgi nav iespējams izpildīt. Šajos gadījumos konkurējošo normu tiesiskais sastāvs sakrīt tikai attiecībā uz faktiskā sastāva aptveršanu, taču tiesisko seku daļā pilnībā vai daļēji atšķiras. Izslēdzošā konkurence satur trīs galvenās pazīmes:

1) lietas faktisko sastāvu pilnībā vai daļēji regulē divas vai vairākas tiesību normas (konkurējošās normas);

2) konkurējošo normu tiesiskais sastāvs daļēji atšķiras;

3) konkurējošās normas savstarpēji izslēdz otras piemērošanu.

550 Juridiskajā literatūrā izslēdzošo konkurenci apzīmē dažādi: tiesību normu konkurence’7', likumu konkurence^213,konkurence^214 , konflikts™, pretruna^215 un kolīzija^216. Mūsdienas visplašak lieto apzīmējumu tiesību normu kolīzija (collisio).

2. Juridisko kolīziju veidi

551 Tiesiskajā iekārtā pastāv vairāki juridisko kolīziju veidi. Tie ir savstarpēji līdzīgi, tomēr pēc savas tiesiskās dabas un risinājuma atšķirīgi, tāpēc juridisko kolīziju veidus ir nepieciešams norobežot, it īpaši tiesību normu kolīziju, no citiem juridisko kolīziju veidiem.

552 Pastāv šādi galvenie juridisko kolīziju veidi:

1) likumdošanas tehnikas pretrunas;

2) vērtējuma pretrunas;

3) teleoloģiskās pretrunas;

4) principu pretrunas;

5) tiesību normu kolīzijas.

2.1. Likumdošanas tehnikas pretrunas

553 Latvijas tiesību sistēmā nereti vienam terminam dažādos ārējos normatīvajos aktos tiek piešķirta atšķirīga nozīme.[217] īpaši skaidri terminoloģiskās atšķirības ir redzamas salīdzinot dažādas tiesību nozares. Terminoloģiskās atšķirības nosaka praktiskās dzīves īpatnības un atšķirības, tādēļ vienotu terminu unifikāciju visos ārējos normatīvajos aktos ir panākt grūti.

2.2. Vērtējuma pretrunas

554 Gadījumos, kad likumdevēja dotais kādas tiesiskas parādības vērtējums nesaskan ar sabiedrības vērtējumu, var runāt par vērtējuma pretrunām.[218] Tas ir tiesību politikas jautājums.

Krimināllikuma 119.pants un 141.pants cilvēka nonāvēšanu ar iepriekšēju nodomu novērtē smagāk kā iepriekš nodomātu pakļaušanu dzīvības apdraudējumam, kam seko nāve. Tā tas ir ar gadījumiem, kad sieviete uzreiz, pēc dzemdībām pamet savu ārlaulības bērnu, kā rezultātā iestājas viņa nāve. Izveidojas situācija, ka mazāks soda mērs ir gadījumā, ja sieviete bērnu pēc dzimšanas uzreiz pamet, nevis nonāvē.

2.3. Teleoloģiskas pretrunas

555 Gadījumos, kad tiesību normās iekļautais mērķis nesaskan ar normās paredzētajiem līdzekļiem šī mērķa sasniegšanai, var runāt par te-leoloģisku pretrunu.™* Teleoloģiska pretruna rodas, ja likumdevējs neparedz līdzekļus likumdevēja noteiktā mērķa sasniegšanai. Teleoloģiskās pretrunas gadījumā sekundārās normas nav attiecīgi sabalansētas ar primārajām tiesību normām.

Augstskolu likuma 18.pantā likumdevējs nav noteicis revīzijas komisijas mērķa realizēšanai atbilstošas pilnvaras.

2.4. Principu pretrunas

556 Principu pretrunas parasti rodas, ja radikāli mainās tiesību sistēma un tās pamatprincipi. Šādā situācijā nenovēršami pretrunā nonāk atšķirīgas pamatidejas, kas piemīt tai vai citai sabiedriski politiskajai un arī tiesību sistēmai'3X4 Kā liecina vēsture, lielākās principu pretrunas rodas pēc revolūcijām un globālām izmaiņām tiesību sistēmā.

Saskaņā ar 1919.gada 5.decembra likumu par agrāko Krievijas likumu spēkā atstāšanu Latvijā visi agrākie Krievijas likumi tika uzskatīti par spēkā esošiem, ja tie nebija atcelti un nebija pretrunā Latvijas valsts iekārtai. Šajā kontekstā radās strīds par 1817.gada Nolikumu par Kurzemes zemniekiem un 1860.gada Nolikumu par Vidzemes zemniekiem, jo šie likumi bija tipiski kārtas likumi, kas netbilda valsts iekārtai/*5

557 Laika trūkuma dēļ likumdevējs nav spējīgs pārskatīt visu tiesību sistēmu, tāpēc šādos gadījumos tiek noteikts pārejas posms, kura laikā iepriekšējā likumdevēja pieņemtās normas tiek pasludinātas par spēkā esošām tiktāl, ciktāl tās nav pretrunā ar jaunajām normām. Šādā situācijā vienmēr ir bijušas un būs asas diskusijas par “veco normu” spēkā esamību.

Saskaņā ar 1990.gada 4.maijā pieņemto Deklarāciju “Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu ” tika noteikts par iespējamu pārejas periodā piemērot Latvijas PSR Konstitūcijas normas un citus likumdošanas aktus, ciktāl tie nav pretrunā ar Latvijas Republikas Satversmes

1., 2., 3. un 6.pantu'6. Šie principi tika nostiprināti gan Augstākās Padomes 1991.gada 29.augustā pieņemtajā lēmumā “Par Latvijas PSR likumdošanas aktu piemērošanu Latvijas Republikas teritorijā”'"S7,gan Augstākās Tiesas Plēnuma 1991 .gada 4.novembri pieņemtajā lēmumā Nr.H “Par Latvijas PSR likumdošanas aktu un Latvijas PSR Augstākās Tiesas Plēnuma lēmumu piemērošanu Latvijas Republikas tiesās ”',M .

558 īpašas grūtības rada tas, ka pretrunas starp vecajām un jaunajām tiesībām pastāv ne tikai rakstīto tiesību normu līmenī, bet tās izriet arī no veco un jauno tiesību sistēmas gara.s

559 Principu pretrunas rodas arī gadījumos, ja pozitīvās tiesības nonāk pretrunā ar vispārīgajiem tiesību principiem.19 Tie ir gadījumi, kad tiesību sistēmai, nesasniedzot mūsdienu sabiedrības tiesību izpratnes līmeni, rodas pretrunas ar sabiedriskās dzīves vajadzībām, un kopumā tiesību sistēma izrādās par neatbilstošu, un brīžiem pat kaitīgu, mūsdienu dabisko tiesību prasībām.

3. Tiesību normu kolīzijas

560 Tiesību normu kolīzija ir situācija, kad lietas faktisko sastāvu pilnībā vai daļēji regulē (aptver) divas vai vairākas tiesību normas, kuru tiesiskie sastāvi daļēji sakrīt, un viena konkurējošā norma izslēdz citas piemērošanu.[219]

561 Tiesību normu kolīzijas sekas ir iespaidīgas. Tās traucē normālai tiesību sistēmas darbībai, ietekmē tiesiskā regulējuma efektivitāti, var aizskart personu tiesības un ietekmēt sabiedrības tiesību izpratni un kultūru. Tās rada neērtības tiesību piemērošanas praksē, sarežģī tiesību normu izmantošanu un veicina tiesisko nihilismu. Pasaulē tiesību normu kolīzijas pastāvējušas jau kopš romiešu laikiem, bet tagad ir sastopama katras valsts tiesību sistēmā, jo absolūti pilnīgas un ideālas tiesību sistēmas nekur pasaulē nav. Jautājums ir tikai - cik šādu tiesību normu kolīziju ir daudz un cik sekmīgi tās tiek risinātas.

3.1. Tiesību normu kolīziju klasifikācija

562 Tiesību normu kolīzijas var klasificēt pēc dažādām pazīmēm:

1) pēc tiesību normu veidiem:

a. materiālo un procesuālo tiesību normu kolīzijas,

b. vispārīgo un speciālo tiesību normu kolīzijas;

2) pēc tā, cik ātri tās ir saskatāmas:

a. primārās un sekundārās tiesību normu kolīzijas;

3) pēc to savstarpējām attiecībām tiesību sistēmā:

a. vertikālās un horizontālās tiesību normu kolīzijas.

563 Būtiskākā metodoloģiskā nozīme ir iedalījumam vertikālajās un horizontālajās kolīzijās.

564 Vertikālās tiesību normu kolīzijas izveidojas tajos gadījumos, kad pretrunā nonākušajām tiesību normām ir dažāds juridiskais spēks un tiesību normu hierarhijas sistēmā tās atrodas dažādos līmeņos.

Konstitūcijas norma attiecībā pret likuma normu vai likuma norma attiecībā pret Ministru kabineta iz,dotu noteikumu normu.

565 Horizontālās tiesību normu kolīzijas rodas tajos gadījumos, kad pretrunā nonāk tiesību normas ar vienādu juridisko spēku, t.i., tiesību normas, kuru savstarpējās attiecības tiesību normu hierarhijā ir vienā līmenī.

Civilprocesa likuma 487.panta piektais punkts paredz, ka šķīrējtiesā var nodot izšķiršanai jebkuru civiltiesisku strīdu, izņemot strīdu, kurā kaut viena puse ir valsts vai pašvaldības iestāde. Savukārt Rīgas brīvostas likuma 14.panta otrā dala paredz, ka strīdus par līguma pirmstermiņa izbeigšanu, atļaujas anulēšanu un z.audējumu atlīdzību pēc pušu savstarpējas vienošanās var izskatīt šķīrējtiesa.

566 Horizontālās tiesību normu kolīzijas iedala vēl divās patstāvīgās grupās:

1) kolīzija starp vispārējo un speciālo tiesību normu;

2) kolīzija starp jaunāku un vecāku tiesību normu.

3.2. Tiesību normu piemerošana kolīzijas gadījuma

567 Tiesību normu kolīzijas risinājumus var iedalīt divās grupās:

1) tiesību jaunrades ceļā, pieņemot jaunas tiesību normas vai izdarot tajās grozījumus;

2) piemērojot esošās tiesību normas.

568 Vairumā dzīves gadījumu nav laika gaidīt tiesību normu izdevēja kļūdu novēršanu, jo neatkarīgi no tiesību normu kolīzijas esamības tiesību piemērotājs nedrīkst atteikties izspriest lietu (juridiskās obstrukcijas aizliegums).

3.3. Kolīziju normas

569 Tiesību zinātne gadsimtu garumā ir izstrādājusi dažādus noteikumus ne tikai, lai tiesību normas precīzi iztulkotu, bet arī lai rastu izeju kolīziju gadījumā. Lai šie noteikumi iegūtu tiesiski saistošu raksturu, tie nostiprināti ārējos normatīvajos aktos. Minētie noteikumi ir tiesību normas un tās sauc par kolīziju normām.

Kolīziju normas ir iekļautas likuma “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” H.pantā, Administratīvā procesa likuma 15.pantā un likuma ikPar Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem ” 13.pantā.

570 Kolīziju normas mērķis ir palīdzēt atrisināt tiesību normu kolīziju, tādēļ tās norāda, kādas tiesību normas ir jāpiemēro tiesību normu kolīzijas gadījumā.393

571 Kolīziju normas sastāv no divām daļām:

1) pirmā daļa norāda uz pretrunīgajām normām (to veidu vai saturu),

2) otrā daļa norāda uz piemērojamo tiesību normu.

392 Iļjanova D. Tiesību normu un principu kolīzija. Juridiskas metodes pamati. 11 soļi tiesību normu piemērošanā: Rakstu krājums. Rīga: LU, 2003, 101.lpp.

3.4. Kolīziju normu veidi

572 Metodoloģiska nozīme ir pieciem galvenajiem kolīziju normu veidiem, kuri kā principi piemērojami jebkuru tiesību normu kolīziju gadījumā zemākminētajā secībā:

1) lex superior derogat legi inferiori,

2) lex internationalis derogat legi nationali,

3) lex specicdis derogat legi ģenerāli,

4) lex posterior derogat legi apriori,

5) lex posterior ģenerālis non dew gat legi priori speciāli

3.4.1. Augstāka juridiska spēka tiesību normas kolīzijas gadījumā ar zemāka juridiska spēka tiesību normu jāpiemēro augstāka juridiska spēka tiesību norma (lex superior derogat legi inferiori).

573 Pirmā un nozīmīgākā kolīziju norma ir ietverta likuma “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” 8.panta pirmajā daļā, kura nosaka - “Ja konstatēta pretruna starp dažāda juridiska spēka normatīvajiem aktiem, spēkā ir tas normatīvais akts, kuram ir augstāks juridiskais spēks”. Šī kolīziju norma risina vertikālo tiesību normu kolīziju un vienmēr ir prioritāra pār pārējām. 194

Jaunākai likuma normai nekad nebūs prioritāte pār Satversmes normu.

574 Lai piemērotu minēto kolīziju normu, nepieciešams noskaidrot tiesību normas vietu tiesību normu hierarhijā.

3.4.2. Starptautiskās tiesību normas kolīzijas gadījumā ar nacionālo tiesību normu jāpiemēro starptautiskā tiesību norma (lex internationalis derogat legi nationali).

575 Šī kolīziju norma ir ietverta likuma “Par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem” 13.pantā, kurš nosaka, “ja starptautiskajā līgumā, kuru Saeima ir apstiprinājusi, paredzēti citādi noteikumi nekā Latvijas Republikas likumdošanas aktos, tiek piemēroti starptautiskā līguma noteikumi”. Sī norma norāda, kā risināma kolīzija starp vienāda juridiskā spēka tiesību normām, kuras ir izdevuši atšķirīgi tiesību normu izdevēji, no kuriem viens ir starptautisks.

W3Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9. Aufl. Stuttgart [u.a.]: Kohlhammer, 1997, S.210

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage, München: Beck, 2003, S.39

3.4.3. Vispārējas tiesību normas kolīzijas gadījumā ar speciālu tiesību normu jāpiemēro vispārējā tiesību norma ciktāl to neierobežo speciāla tiesību norma (lex specialis derogat legi ģenerāli).

576 Likuma “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” 8.panta trešajā daļā noteikts: “Ja konstatēta pretruna starp normatīvajos aktos ietvertajām vispārējām un speciālajām tiesību normām, vispārējā tiesību norma ir spēkā tiktāl, ciktāl to neierobežo speciālā tiesību norma”. Šīs normas pamatā ir prezumpcija, ka normas izdevējs vēlējies no vispārīgā izdalīt īpašu tiesisko sastāvu.

577 Minēto kolīziju normu var izmantot tikai horizontālās tiesību normas kolīzijas risināšanai, t.i., pēc tam, kad ir noskaidrots tiesību normu juridiskais spēks un secināts, ka tās atrodas uz viena tiesību normu hierarhijas pakāpiena.

3.4.4. Laika ziņā vecākas tiesību normas kolīzijas gadījumā ar jaunāku tiesību normu jāpiemēro jaunākā tiesību norma (lex posterior derogat legi priori).

578 Nākošā kolīziju norma ir iekļauta likuma “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” 8.panta otrajā daļā, un tā nosaka: “Ja konstatēta pretruna starp vienāda juridiska spēka normatīvajiem aktiem, spēkā ir jaunākais normatīvais akts”.

579 Šī ir otra kolīziju norma, kura risina horizontālās kolīzijas gadījumu, un tās pamatā ir t.s. laika pārākums. -m Šīs kolīziju normas pamatā ir ideja par normas izdevēja gribu - jāprezumē, ka, pieņemot jaunu normu, tās izdevējs vēlējies grozīt savu iepriekšējo gribu.

580 Nosakot tiesību normas vecumu, noteicošais ir tiesību normas pieņemšanas datums, jo ar šo brīdi likumdevējs fiksē savu gribu.

3.4.5. Jaunākas vispārējas tiesību normas kolīzijas gadījumā ar vecāku speciālu tiesību normu jāpiemēro vecāka speciālā tiesību norma (lex posterior ģenerālis non derogat legi priori speciāli).

581 Šī ir sarežģīta situācija, jo “saduras” abi horizontālo kolīziju risinājuma principi. To risina, atzīstot, ka vecāka speciāla tiesību norma ir pārāka par jaunāku vispārēju tiesību normu, jo jaunāka tiesību norma nav saprotama visaptverošas sakārtotas kodifikācijas kontekstā. Taču šādu priekšroku var dot tikmēr, kamēr vecākās speciālās tiesību normas mērķis nenonāk pretrunā ar jaunākās vispārējās tiesību normas (vai visa ārējā normatīvā akta) mērķi.

4. Šķietama tiesību normu kolīzija

582 Tiesību normu piemērošanas jautājumi kolīzijas gadījumā ir visnotaļ komplicēti un prasa precīzu metodiku, jo bieži, piemērojot tiesību normu, kolīzija ir tikai sākotnēji šķietama, un pēc rūpīgas faktisko lietas materiālu un tiesību normu pārbaudes var konstatēt, ka tiesību normas atrodas nevis pretrunā, bet viena otru papildina.397 Tātad galvenais jautājums, kurš jānoskaidro - vai tiesību normu kolīzija patiešām pastāv. Jāņem vērā, ka šķietamajai tiesību normu kolīzijai ir nevēlamas sekas - nepamatoti netiek piemērota kāda no šķietami pretrunīgajām normām, kā rezultātā var sasniegt pretēju rezultātu. Prakse pierāda, ka bieži kļūda ir tieši tiesību normu izvēlē un analīzē.

XX nodaļa. Tiesību talakveidošana 1. Tiesību tālākveidošanas jēdziens

583 Ar jēdzienu “tiesību tālākveidošana” vienlaicīgi apzīmē dažādas atšķirīgas tiesību piemērotāja darbības tiesību normu piemērošanas procesā. Tādēļ terminoloģiskas skaidrības dēļ ir jānodala tiesību tālākveidošana tās plašākajā nozīmē no tiesību tālākveidošanas tās šaurākā nozīmē.

1.1. Tiesību tālākveidošana plašākā nozīmē

584 Katrai tiesību piemērotāja darbībai piemīt kāds radošs elements. Piemēram, vienkāršai faktisko apstākļu subsumēšanai tiesību normas tiesiskā sastāva pazīmēm nepieciešams izvēlēties atbilstošu tiesību normu. Te neiztikt bez tiesību normā iekļauto jēdzienu izpratnes un lietas faktiskā sastāva novērtēšanas, ievērojot tiesību normā minētos kritērijus. Tādēļ tiesnesis savu nolēmumu nevar nolasīt no likuma kā no tabulas.391' Tiesnesim ir jānoskaidro tiesību normas saturs (arī jēga un mērķis), jāapzina būtiskie lietas faktiskie apstākļi, tie jānovērtē un tikai tad jāveic pakārtojošās darbības secinājuma izdarīšanai. Tādējādi šī “vienkāršā” agrāk neizšķirto lietas faktisko apstākļu subsumcija tiesību normas tiesiskā sastāva pazīmēm var tikt apzīmēta kā “punktuāla tiesību tālākveidošana”’1^ Nereti faktiskā gadījuma izšķiršana ir apgrūtināta, jo likuma teksts tai nedod izsmeļošu atbildi. Šeit jālūkojas pēc tiesību tālākas veidošanas, paplašinot vai tieši otrādi sašaurinot likuma piemērošanas jomu. Tādējādi ar tiesību tālākveidošanu plašākā nozīmē ir saprotama katra tiesību piemērošanas darbība.

1.2. Tiesību tālākveidošana šaurākā nozīmē

585 Pārsvarā tiesnesis pakārto īstus gadījumus likuma regulējuma tiesiskajiem sastāviem un piemēro tiesību normās paredzētās tiesiskās sekas. Tomēr viņš var sastapties ar situāciju, kad tiesiskā sastāva pazīmju iztulkošanas ceļā noteiktā nozīme neaptver izšķiramo faktisko gadījumu, kurš prasa tiesisku risinājumu. Runājot par tiesneša nolēmumu, kurš vairs nevar tikt pamatots vienīgi ar likumiskā regulējuma iespējamo vārdisko jēgu, arī lieto apzīmējumu “tiesību tālākveidošana”. Šeit tā ir izprotama šaurākā nozīmē. Tādējādi, piemērojot tiesību normas, tiesneša darbība sadalās divās, viena no otras nodalāmās, bet ne būtiski atšķirīgās jomās:

1) tiesību normu iztulkošana;

2) tiesību tālākveidošana (šaurākā nozīmē).

Abu jomu materiālais norobežošanas kritērijs ir likuma iespējamā vārda jēga.400

586 Vārda jēgu pārkāpjošas tiesību tālākveidošanas gadījumā tiesnesis likumu papildina vai groza, kā arī piemēro faktiskajam gadījumam likuma vārdiskajā jēgā neparedzētas tiesiskās sekas. Par likumu papildinošu vai labojošu tiesību tālākveidošanu ir jārunā, ja likums neizpilda savu funkciju un nesniedz faktiskā gadījuma taisnīgu risinājumu. Šādā situācijā tiesnesim ir alternatīva, pieņemt netaisnīgu spriedumu, bet nosargāt savu “uzticību likumam”, vai pieņemt taisnīgu spriedumu, bet atkāpties no likuma.

39K Larenz K. Die Bindung des Richters an das Gesetz, als hermeneutisches Problem. Festschrift für Ernst Rudolf Huber. Göttingen: Schwartz. 1973, S.291 [292| m Wank R. Grenzen richterlichen Rechtsfortbildung. Berlin: Duncker & Humblot, 1978, S. 146 4<K) Rüthers B. Rechtstheorie. München, Beck, 1999, Rn. 736; Bydlinski F. Juristische Methodenlehre und Rechtsbegriff. 2., erg. Aufl. Wien (u.a.|: Springer, 1991, S.457 ff.; Krey V. Studien zum Gesetzesvorbehalt im Straf recht. Berlin : Duncker & Humblot, 1977, S. 127 ff., 154 ff,

2. Tiesību talakveidošanas nepieciešamība

587 Vēsture liecina, ka arī rūpīgi izstrādāts likums nevar saturēt risinājumu katram dzīves gadījumam, kura jomai likums ir sākotnēji ticis paredzēts.401 Kā atzinusi Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa, apskatot Eiropas Kopienu liesas pilnvaras veikt tiesību tālākveidošanu, tad tiesneša veikta tiesību tālākveidošana ir tiesību piemērošanas ceļš, “kurš ir ticis iz,veidots gadsimtu Ugās kopīgās eiropeiskās tiesību tradīcijās un tiesību kultūrā. Tiesnesis Eiropā nekad nebija tikai “la bouche qui prononce les paroles de la loi ”402; romiešu tiesības, angļu common law, kopienu tiesības bija tiesneša radošas tiesību piemērošanas rez.ultāti, tāpat kā jaunākajos laikos, piemēram Valsts padomes radītie administratīvo tiesību pamatprincipi Francijā, izveidotās vispārīgās administratīvās tiesības Vācijā, arī liela daļa darba tiesību. Eiropas Kopienu līgumi arī ir aplūkojami kopīgo eiropeisko tiesību tradīciju un tiesību kultūras gaismā. Tādēļ doma, ka Eiropas Kopienu tiesai būtu aizliegta tiesību tālākveidošanas metode, nav izdevusies”

588 Daži ārvalstu kodeksi pat tieši atzīst savu nepilnību un iespējamos robus un līdzīgi kā 1907.gada Šveices Civillikuma l.pants4W tie uzdod tiesnesim rīkoties kā likumdevējam, ja tas atrod nepilnību likumā,405 Ievērojot šo salīdzinājumu ar citām tiesību sistēmām, var droši runāt par tiesību tālākveidošanas nepieciešamību arī Latvijā.

589 Likumdevēja lietotajai (sarun-)valodai ir ierobežotas iespējas, jo nepastāv tāda mākslas valoda, kura spētu izšķirt “viennozīmīgi” kompleksus faktiskos sastāvus. Pat, ja likumdevējs spētu reāli eksistējošos gadījumus noregulēt pēc sava ieskata, nebūtu iespējams viņa ieskatu ar vienādu intensitāti ietvert vārdiskā formā tā, lai šī vārdiskā izpausme atbilstu visiem (bet tikai tiem) gadījumiem, kas atbilst likumdevēja ieskatam, un to arī atpazītu tiesnesis.

590 Jau iepriekš tika norādīts, ka likumi ir pakļauti novecošanas procesam, jo ikdienas sabiedriskās attiecības un kā sekas tam arī uzskati par sociālajām attiecībām nemitīgi attīstās. Likumdevējs vienmēr „klibo” sociālajām izmaiņām nopakaļus, jo viņš nevar paredzēt tehnoloģiskās, ekonomiskās un vispārējās sabiedriskās dzīves izmaiņas. Sociālo attiecību izmaiņas ietekmē ne tikai parlamentāro likumdevēju, bet arī pastāvošo likumu iztul-

401 Piemēram, 1794.gada Prūsijas Vispārējais zemes tiesību kodekss

402 Sā secinājuma autors ir Saris Monteskjē: „Tiesnesis ir tikai mute, kas izrunā likuma tekstu”

403 BVerfGE 75, 223 1243 f.)

404 Šveices Civillikuma 1 .panta otrā daļa paredz, ka gadījumos, ja likumā nav atrodami nekādi noteikumi, tad tiesai ir jāspriež pēc paražu tiesībām un kur arī to trūkst, pēc tāda noteikuma, kuru tā radītu, ja būtu likumdevējs.

4():> Piemēram, Austrijas ABGB 7.pants.

170

košanu un piemerošanu. Tādejādi socialajas attiecības tiesības ir normatīvi atvērtas.

591 Izmaiņas tā brīža “tiesību normu kopuma ’ var iedarboties uz formāli nemainīgi palikušas tiesību normas iztulkošanu un piemērošanu divējādi. Pirmkārt, grozot faktisko “normu kopumu”, mainās pašas sociālās struktūras.400 Šo izmaiņu aplūkošana nesagādā problēmas, ja no jauna radušies faktiskie apstākļi likuma rašanās brīdī nebija zināmi, bet likumā norādītās tiesiskā sastāva pazīmes ir formulētas pietiekoši abstrakti un to iespējamā vārdiskā jēga un likuma pamatā esošie vērtējumi ļauj piemērot likumu jaunajam faktiskajam gadījumam. Problemātiskas ir situācijas, kurās tiesību normas iespējamā vārdiskā jēga vairs neaptver jauno faktisko gadījumu, jo tā bija attiecināta tikai uz toreiz zināmajiem faktiskajiem gadījumiem. Šādos gadījumos tiesas bieži vien pieturas pie sašaurinātas vai paplašinātas iztulkošanas. Protams, ka šāda iztulkošana nereti daļēji pārkāpj iespējamā vārda jēgas robežu, un īstenībā te var runāt jau par tiesību tālākveidošanu. Šie tiesneša veiktas tiesību tālākveidošanas gadījumi var tikt atrisināti ar likumdevēja doto vērtējumu palīdzību, ja tie var tikt novērtēti atbilstoši “vēsturiskajam un vēl joprojām aktuālajam likuma mērķim”.[220] Bet ir iespējami ari tādi faktiskie gadījumi, kuri vēl nekad nav tikuši paredzēti visā normu struktūrā un kurus arī neaptver esošā likumiskā regulējuma iespējamā vārdiskā jēga. Tāpat var būt situācija, kurā, pieturoties pie faktisko gadījumu regulējošās normas iespējamās vārdiskās jēgas, var nonākt pie pilnīgi pretēja un pretrunīga rezultāta nekā to paredz normas mērķis vai tiesību sistēma kopumā. Šādu gadījumu izšķiršanā tiesnesis var vērsties tikai pie visas tiesību sistēmas.

592 Bez tam negrozītā tiesību norma var tikt apskatīta arī no cita mērķa un vērtību skatu punkta un tādējādi attiecīgi citādi iztulkota, ja citās tiesību sistēmas jomās ir notikušas izmaiņas, likumdevējam grozot tiesību normas vārdisko skanējumu vai citas saistītās tiesību normas saturu.4UK Pretēji pirmajai gadījumu grupai šajā situācijā sociālās izmaiņas jau ir ņemtas vērā, tādēļ var tikt veikta tiesību tālākveidošana. lai novērstu vērtību pretrunas. Brīdī, kad pozitīvo tiesību kopums pats norāda uz nepieciešamajām iztulkošanas izmaiņām, no vēsturiskā likumdevēja dotajiem interešu novērtējumiem var atkāpties un tos aizstāt ar objektīvi-teleoloģiskiem novērtējumiem. Tādējādi likumdevēja pilnīgi regulētā tiesību matērija atklajas ka nepilnīga un var tikt veikta tiesību talakveidošana, pārkāpjot iespējamo vārda jēgu.4"9

3. Jēdziens “tiesnešu tiesības”

593 “Tiesnešu tiesības” ir tiesneša radītās tiesības. Taču tā kā tiesnešu tiesības netiek radītas neatkarīgi no pozitīvajām tiesībām un tiesneša nolēmuma kopsakarība ar likumu nav noskaidrota līdz galam, ar jēdzienu “tiesnešu tiesības” tiek apzīmētas pavisam atšķirīgas, strukturāli strīdīgas parādības tiesību jaunrades un tiesību tālākveidošanas robežlaukumā.[221]’ Apskatot “tiesnešu tiesību”, kā arī “tiesību tālākveidošanas” jēdzienu, vispirms var diskutēt par metodoloģisku jautājumu, ciktāl pastāv vajadzība pēc tiesībām, kuras rada tiesnesis. Otrkārt, zem jēdziena “tiesnešu tiesības” var izvērst jautājumu par konstitucionāli tiesisko un tādējādi kompetences aspektu, vai tieši tiesnesis ir aicināts radīt (likuma robu aizpildošas) tiesības. Jaunākos laikos zem jēdziena “tiesnešu tiesības” ir sevišķi ticis diskutēts par tiesību avotu teorētiskajiem jautājumiem, vai pastāv tiesneša veikta tiesību jaunrade, kura iestājas likumdevēja likumdošanas kompetences vietā vai nostājas tai blakus, vai pat izstumj likumdošanu.411 Saasināti formulējot, var jautāt, vai tiesu varas aktam drīkst piemist tiesību kvalitāte, t.i., vai tiesnešu tiesībām ir tāds pats spēks vai līdzīgs kā likumdevēja radītajām tiesībām. Apskatot jēdzienu “tiesnešu tiesības”, vienmēr ir runāts par tiesnešu radīto tiesību “likumam līdzīgo spēku” (legalitātes jautājums), bet, apskatot tiesību tālākveidošanas jēdzienu - par priekšnoteikumiem, kas vispār atļauj tiesnesim radīt tiesības (leģitimitātes jautājums).[222]

594 Atšķirīgo pieejas aspektu dēļ ar jēdzienu “tiesnešu tiesības” ir saistītas arī pavisam atšķirīgas, dažbrīd pat pilnīgi pretējas tiesneša spriešanas prakses izpausmes formas.41’ Vispirms, nepastāv vienotības par attiecībām starp likumu, paražu tiesībām un tiesnešu tiesībām: ar jēdzienu “tiesnešu tiesības” daļēji tiek saprastas spēkā esošās tiesību normas , kuras nevar tikt pieskaitītas pie citām tradicionālajām tiesību normām - likumiem un paražu tiesībām; brīžiem likums tiek nostādīts iepretim tiesnešu tiesībām, jo tiesnešu tiesības tiek uzskatītas par paražu tiesībām; brīžiem tiesnešu tiesības tiek uzskatītas par paražu tiesību veidu vai par likumu integrālu sastāvdaļu (“dzīvais likums”)- Tāpat “tiesnešu tiesību jēdziens” tiek izprasts kā sinonīms “tiesu precedentu tiesībām” (prejudīciju tiesībām) vai case law.4{4 Daži autori uzskata, ka “tiesnešu tiesības” ir katrs individuālais tiesneša nolēmums. Tāpat ir autori, kas ar tiesnešu tiesībām apzīmē tiesu precedentu, kas nostiprina judikatūru, bet citi autori uzskata par pietiekamu, ka šim tiesu precedentam ir abstrakts vispārīgs noteikuma raksturs. Tāpat par “tiesnešu tiesībām” tiek uzskatīti tiesneša veiktās nenoteikto tiesību jēdzienu un ģenerālklauzulu iztulkošanas un konkretizēšanas rezultāti. Jēdziens tiek saistīts arī ar jautājumu par tiesneša veiktas tiesību tālākveidošanas pieļaujamību un par tiesnešu tiesībām runā tad, kad tiesnesis ir radījis tiesības, neatļauti pārkāpjot savu kompetenci.41\Spriedze starp tiesību radītāju likumdevēju un tiesību piemērotāju tiesnesi rada neskaitāmus neatrisinātus metodoloģiskus, filozofiskus, tiesību teorētiskus un konstitucionālus jautājumus, kurus šās grāmatas ievāros nevar attēlot.

4. Tiesību tālākveidošanas veidi

595 Atkarībā no piesaistes pakāpes likumam izšķir tiesību piemērošanu secundum legetn (tiesību normu iztulkošana), practer legem (likuma robu aizpildīšana) un contra legetn (tiesību normas vai likuma labošana).41(1

596 Ar tiesību piemērošanu seciindum Icgeni apzīmē tiesneša nolēmumu par faktisko gadījumu, kurš ir pamatots ar likuma iespējamo vārdisko jēgu un tādējādi tieši atsaucas uz likumdevēja pavēlēm. Tāpēc saskaņā ar valdošo viedokli tiesību piemērošana secundum legcni beidzas pie normas iespējamās vārdiskās jēgas.[223] Tā tiek pieskaitīta pie tiesību tālākveidošanas plašākajā nozīmē (“slēpta tiesību tālākveidošana”), jo te tiesnesis vadās no esošo tiesību normu skanējuma, noskaidro normas saturu, vēsturisko, piemērošanas laika un objektīvo jēgu iztulkošanas ceļā un piemēro normu faktiskajam gadījumam.

597 No tiesību piemērošanas secundum legem ir nošķirama tiesību piemērošana praeter legem, kuru pieskaita pie tiesību tālākveidošanas tās šaurākajā nozīmē. 41K Izteiciens “praeter legem” nozīmē “blakus likumam bez saskaņas, bet arī bez pretrunas ar likumu”. Šeit lēmumu nav iespējams tieši atvasināt no likuma vārdiskās jēgas, jo pastāv likuma nepilnība vai likums “klusē”, taču faktiskā gadījuma izšķiršanu pieprasa likuma iekšējā teleoloģija (likuma iekšējie mērķi), juridiskās obstrukcijas aizliegums^224, vienlīdzības un citi tiesību pamatprincipi. Tādējādi tiesnesim ir pienākums pašam radīt iztrūkstošo tiesību normu, pārnesot līdzīgos likumisko “interešu novērtējumus” vai citādā veidā (t.s. likuma papildināšana/atvasināšana).

598 Tiesību piemērošana praeter legem ir pieļaujama tikai tad, ja likuma klusēšana kādā noteiktā jautājumā neskar apzinātu likumdevēja lēmumu. Iespējams, ka likumdevējs tieši ar savu klusēšanu ir vēlējies izteikt to, ka uz problēmsituāciju nav attiecināmas noteiktas tiesiskās sekas. Šādā gadījumā tiesneša veikta tiesību tālākveidošana būtu nepieļaujama tiesneša sacelšanās pret likumdevēju, bet tiesneša nolēmums nostātos pret likumu. Šādu tiesību piemērošanu apzīmē kā contra legem.[225]

5. Robi likumos un tiesībās

5.1. Likuma robs

599 Tātad tiesību tālākveidošana ir pieļaujama tikai tad, ja likums uzrāda nepilnību un šī nepilnība nav apzināts likumdevēja lēmums, t.i., šī nepilnība ir pretēja likuma plānam. Likuma plānam pretēju nepilnību sauc arī par likuma robu un savukārt tiesību piemērošanu praeter legem tādēļ sauc arī par likuma robu aizpildīšanu.[226]

600 Roba jēdzienam tiesību tālākveidošanā ir “atslēgas funkcija”.422 Likuma roba esamība ir tiesību tālākveidošanas praeter legem pieļaujamības priekšnoteikums, kas piešķir tiesnesim tiesības pašam radīt likumā neesošu normu faktiskā gadījuma izlemšanai. Roba jēdziena abu pazīmju funkcija ir norobežot tiesību tālākveidošanu praeter legem no citām tālākveidošanas darbībām:

1) pazīme “robs/nepilnība” norobežo tiesību piemērošanu secundum legem no tiesību piemērošanas praeter legem:

2) pazīme “likuma plānam pretējs” norobežo tiesību piemērošanu praeter legem no (pamatā nepieļaujamās) tiesību piemērošanas contra legem.

601 Tiesību piemērošanas secitndum legem un tiesību piemērošanas praeter legem norobežošana ir daļēji nedroša. Valdošajā viedoklī nostiprinājies uzskats, ka robs pastāv jau tad, kad likuma iespējamā vārdiskā jēga vairs nesniedz risinājumu izšķiramajam dzīves gadījumam. Pretēji tam pastāv uzskats, ka robs pastāv tikai tad, ja ne tikai likuma vārdiskā jēga, bet arī likuma jēga un mērķis nesniedz risinājumu izšķiramajam dzīves gadījumam.423 Tomēr, kā zināms, iespējamās vārdiskās jēgas robeža ir plūstoša un tādēļ iztulkošana un robu aizpildīšana nevar tikt uzskatītas par būtiski atšķirīgām, bet gan par viena un tā paša domāšanas procesa dažādām pakāpēm.

602 Taču, ja seko valdošā viedokļa atziņām un atzīst iespējamo vārdisko jēgu par svarīgu norobežošanas kritēriju, nākas saskarties ar grūtībām, kā norobežot sašaurinātu un paplašinātu tiesību normas iztulkošanu secundum legem un tiesību tālākveidošanu. Tāpat nedroša ir tiesību piemērošanas praeter legem norobežošana no tiesību piemērošanas contra legem, pamatojoties uz pazīmi “likuma plānam pretējs”.[227] Sevišķi apstrīdami ir, vai tā ir tiesību tālākveidošana contra legem, ja tiek nospriests saskaņā ar piemērošanas laika objektīvajiem kritērijiem un nevis likumdevēja vēsturisko gribu. Šīs norobežošanas grūtības padara gandrīz vienmēr iespējamu attēlot tiesneša veiktu tiesību tālākveidošanu contra legem kā tiesību tālākveidošanu secundum vai praeter legem.42' Metodes mācības pirmais uzdevums ir atklāt šādu spriešanu “contra lcgeni\42(’

5.2. Tiesību robs

603 Tiesību robs ir visas tiesību sistēmas nepilnība jeb kāda tiesiskā regulējuma vai vesela tiesību institūta trūkums, kuram atbilstoši apgrozības nepieciešamībai vai vispārējās tiesiskās apziņas pieprasītam tiesību principam būtu bijis jābūt ietvertam tiesību sistēmā.427

604 Tiesību roba nav gadījumos, kad likumdevējs kādu noteiktu jautājumu apzināti, pamatojoties uz zināmiem apsvērumiem, nav noregulējis. Taču vienmēr paliek kādi principu vai vērtējumu gadījumi, kuros tehnikas, kā arī saimniecisko vai sociālo attiecību attīstības rezultātā rodas nepieciešamība noregulēt tādus jautājumus, kas agrāk palika nenoregulēti un kas tādējādi bija nenozīmīgi vai arī neizraisīja īpašas tiesiskās problēmas.

Kamēr nebija radītas lidmašīnas, nebija vajadzība regulēt gaisa satiksmi.

605 Tiesību robu aizpildīšanu var veikt tikai likumdevējs, kuram ir jāpieņem vispārīga rakstura tiesību normas.

6. Likuma robu veidi

606 Tiesību zinātne iedala likuma robus:

1) atklātajos likuma robos;

2) aizklātajos likuma robos;

3) sākotnējos likuma robos;

4) vēlākos likuma robos;

5) apzinātos likuma robos;

6) neapzinātos likuma robos.428

607 Atklāts likuma robs ir gadījumā, ja likumā attiecībā uz kādu noteiktu tiesiski nozīmīgu dzīves gadījumu tipu nav ietverts regulējums, kaut arī šādam regulējumam atbilstoši likuma teleoloģijai būtu bijis jābūt ietvertam.429

608 Aizklāts likuma robs ir gadījumā, ja likumā attiecībā uz noteikta tipa gadījumiem ir ietverts it kā piemērojams (attiecināms) regulējums, kas tomēr atbilstoši tā jēgai un mērķim šeit neiederās, jo šajā regulējumā netiek ņemti vērā minētam dzīves gadījumu tipam nozīmīgo īpatnību vērtējumi. Sajā gadījumā ar robu saprotams zināma ierobežojuma trūkums.410

427 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 816 ff.

428 Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete

Auflage, Berlin |u.a.|: Springer, 1995, S. 198 - 200

429 Wank R. Die Auslegung von Gesetzen. München: Beck, 1997, S. 98; Larenz K., Canaris

C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3.Aufl. Berlin: Springer, 1995, S. 198

430Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3.Aufl. Berlin: Springer,

1995, S. 198

Civillikumā nav tieši regulēts priekšlikuma formas jautājums. Kā noteikts Civillikuma 1541.pantā: “Priekšlikums, kura mērķis ir nākoša Ilguma noslēgšana, ir spēkā, tiklīdz, ar to nodibinātas Ilguma būtiskās sastāvdaļasKā izriet no šl vispārīgā noteikuma, kamēr nav noteikts pretējais, priekšllgumu var noslēgt brīvā formā. Taču tā kā priekš Ilguma mērķis ir noslēgt nākotnē attiecīgu Ilgumu, Civillikuma 1541 .pantam nepieciešams ierobežojums attiecībā uz. tiem gadījumiem, kad attiecīgam Ilgumam ir nepieciešama kāda īpaša forma - priekšllgumam formas ziņā jāsaskan ar attiecīgā galvenā Ilguma formas pieprasījumu. Tas netieši izriet ari no norādes uz. “Ilguma būtiskām sastādaļām”, ar ko Civillikums saprot ari noteiktu formu, ja tā nepieciešama darījuma spēkā esamībai.4*1

609 No laika faktora viedokļa, pirmkārt, var runāt par sākotnējiem “robiem”, kas bez tam vēl var būt “apzināti” vai arī palikuši “neapzināti”.[228] Sākotnējs likuma robs ir gadījumos, ja likumdevējs kādu tiesību jautājumu ir tīši atstājis atvērtu, nododot tā atrisinājumu judikatūras un tiesību zinātnes rokās. Šāds sākotnējs likuma robs ir reizē arī apzināts likuma robs. Parasti šeit ir runa vienīgi par iztulkošanu vai ģenerālklauzulu un principu konkretizāciju un nevis par robu aizpildīšanu. Tāpat sākotnējs likuma robs var rasties, ja likumdevējs, pieņemot attiecīgu likumu, kādu nozīmīgu tiesību jautājumu nav pamanījies noregulēt vai arī maldījies par tā esamību.[229] Šāds sākotnējs likuma robs ir reizē arī neapzināts likuma robs. Vēlāks likuma robs izveidojas tikai pēc likuma pieņemšanas, kad tehnikas, ekonomikas vai tiesību izpratnes attīstības rezultātā rodas jauni tiesību jautājumi, kas iederas attiecīgajā likuma plānā, taču ko likumdevējs nebija paredzējis. Gan sākotnējie, gan vēlākie likuma robi var būt reizē arī atklāti vai aizklāti.434

7. Likuma roba aizpildīšanas līdzekļi

610 Likuma roba aizpildīšanas līdzekli ir:

1) analoģijas slēdziens,

2) slēdziens par pretējo,

3) teleoloģiskā redukcija,

4) atsaukšanās uz vispārējiem tiesību principiem.[230]

7.1. Analoģijas slēdziena veidi

611 Pastāv šādi analoģijas slēdziena veidi:

1) likuma analoģija,

2) tiesību analoģija,

3) slēdziens no mazākā uz lielāko,

4) slēdziens no lielākā uz mazāko.

612 Analoģija tiesiskā nozīmē ir vienam vai vairākiem līdzīgiem tiesiskiem sastāviem likumā domātā tiesiskā regulējuma (tiesisko seku) “pārnešana” uz likumā nenoregulētu, bet tiem “līdzīgu” tiesisko sastāvu.[231] Šāda pārnešana pamatojas uz to, ka sakarā ar šo tiesisko sastāvu līdzību, tie abi atbilstoši taisnīguma principam ir jāizvērtē līdzīgi.

613 Divi faktiskie sastāvi ir līdzīgi, kad tie kādā pazīmju daļā sakrīt, bet pārējā - nē. Tāpēc šie sastāvi no vienas puses nevar būt pilnīgi vienādi vai arī absolūti atšķirīgi - tiem jāsakrīt tieši tajās pazīmēs, kas ir nozīmīgas un būtiskas no šo abu faktisko sastāvu tiesiskā vērtējuma viedokļa.

614 Analoģija ir atklāta likuma roba novēršanas paņēmiens, kā rezultātā likumā tieši nenoregulētam faktiskajam sastāvam attiecīgi tiek piemērotas:

1) tam “līdzīgu” faktisku sastāvu regulējošas normas tiesiskās sekas (likuma analoģija), vai arī

2) no vairākām “līdzīgus” faktiskos sastāvus regulējošām normām izsecināts vispārīgs tiesību princips, kas aptver gan likumā noregulētos, gan arī tieši nenoregulēto faktisko sastāvu (tiesību analoģija)[232]

615 Analoģijas slēdziens pēc savas loģiskās dabas ir indukcijas slēdziens (slēdziens no sevišķā (individuālā) uz vispārīgo).

616 Analoģijas slēdziens tiek pieļauts gan privātajās, gan publiskajās tiesībās. Analoģijas piemērošana par ļaunu apsūdzētajam (tiesājamam) krimināltiesībās pēc vispārīgā principa ir izslēgta. Tāpat arī analoģijas piemērošana ir ierobežota nodokļu tiesībās (pēc analoģijas nevar radīt jaunus nodokļus un nodevas) un administratīvajās tiesībās, ja tas aizskar personas pamattiesības.

7.1.1. Likuma analoģija

617 Likuma analoģijas gadījumā tiek meklēts kopīgais starp tiesību normā paredzēto tiesisko sastāvu un izšķiramā dzīves gadījuma faktisko sastāvu, kas vērtējuma ceļā izrādās izšķirošais. Šīs analoģijas gadījumā tiek izsecināts priekšraksts noteiktam faktiskam sastāvam.4™

7.1.2. Tiesību analoģija

618 Tiesību analoģijas gadījumā tiek izsecināts vispārīgs tiesību princips, kurš pamatojas uz to, ka visu kopsavilkto atsevišķo normu mērķis aptver ne tikai likumā noregulētos gadījumus, bet arī attiecas uz visiem tiem dzīves gadījumiem, kuri uzrāda nepieciešamos vispārīgos priekšnoteikumus. Tiesību analoģijas gadījumā izšķirošais ir vairākām atsevišķām tiesību normām kopīgais mērķis un tā vispārināšana. Taču vienmēr nepieciešams rūpīgi pārbaudīt to, ciktāl šāds likuma mērķis ir vispārināms un vai noteiktu gadījumu grupu īpatnības neprasa citādu vērtējumu^233

No tiesību normām, kas ilgstoša rakstura līgumiskām saistību tiesiskām attiecībām (piem., darba līgumam, graudniecības līgumam, sabiedrības līgumam) kā vienu no vienpusējas atkāpšanās tiesiskiem pamatiem paredz ģenerālklauzulu “svarīgi iemesli ”. No tā var izsecināt, ka minētais tiesiskais pamats attiecas uz visām ilgstoša rakstura līgumiskām attiecībām.44" Šī slēdziena atsevišķi soļi ir šādi:

1) likumā attiecībā uz veselu rindu līgumiskām attiecībām paredzēta vienpusēja atkāpšanās tiesību. kas nav aprobežota ar uzteikuma termiņu un pamatojas uz “svarīgiem iemesliem”44';

2) visas šīs līgumiskās attiecības ir ilgstoša rakstura;

3) ilgstoša rakstura līgumis kās attiecības ir laika z.iņā ilgstošas tiesiskās attiecības, kas “būtiski “iejaucas ” dalībnieku dzīvē vai arī ir saistītas ar īpašu savstarpējo interešu ciešu sasaisti un pieprasa personisku sadarbību, labu saskaņu (vienprātību) vai dalībnieku netraucētu savstarpēju uzticību ”;

4) tiesiskā regulējuma “ratio legis” apliecina visu ilgstoša rakstura līgumisko attiecību minēto īpatnību;

5) ”ratio legis’’ tāpēc attiecas ne tikai uz likumā noregulētiem gadījumiem, bet gan uz. visām ilgstoša rakstura līgumiskām attiecībām;

6) tāpēc mūsu tiesību sistēmā pastāv vispārīgs tiesību princips, ka visās ilgstoša rakstura līgumiskajās attiecībās iespējama vienpusēja atkāpšanās, pamatojoties uz “svarīgiem iemesliem”.[234]

619 Lai izsecinātu kādu vispārīgu tiesību principu, parasti jau pietiek ar kādas atsevišķas normas mērķa noskaidrošanu, atzīstot to, ka šis mērķis attiecas arī uz plašāku to dzīves gadījumu loku, ko likums tieši nepiemin.

7.1.3. Slēdziens no mazākā uz lielāko

620 Ar analoģiju cieši saistīti: 1) “slēdziens no mazākā uz. lielāko” un

2)”slēdziens no lielākā uz. mazāko”. Slēdziens no mazākā uz lielāko (argu-mentum a minori ad maius) nozīmē, ja likums noteiktas tiesiskās sekas ir paredzējis mazāk nozīmīgam dzīves gadījumam, tad šīm sekām “vēl jo vairāk” (“č/ fortiori”) jāattiecas arī uz nozīmīgākiem līdzīgiem dzīves gadījumiem.443 Šis slēdziens pēc būtības ir ļoti tuvs tiesību analoģijai.444

Ja Civillikuma 2347.panta 2.daļā noteikta paaugstinātas bīstamības

avota atbildība neatkarīgi no vainas par miesas bojājumu nodarīšanu,

tad vēl jo vairāk šāda atbildība attiecas arī uz nāves sagādāšanu (sal.

2350.p.).

7.1.4. Sledziens no lielaka uz mazako

621 Slēdziens no lielākā uz mazāko (argumentum a maiori cul mīnus) nozīmē, ja likums noteiktas tiesiskās sekas nav paredzējis nozīmīgākam dzīves gadījumam, tad tās “vēl jo vairāk” neattiecas uz mazāk nozīmīgiem līdzīgiem gadījumiem.44' Vai arī otrādi - ja likums noteiktas tiesiskās sekas ir paredzējis nozīmīgākam dzīves gadījumam, tad tās vēl jo vairāk attiecas arī uz mazāk nozīmīgiem līdzīgiem gadījumiem, ja turklāt šo seku mērķis uz minētiem mazāk nozīmīgiem gadījumiem attiecas vēl lielākā mērā.440

Ja saskaņā ar Civillikuma 1675.patītu “vairākas personas, kas kopīgi izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, atbild solidāri par z.audējumiem, kas ar to nodarīts”, tad vēl jo vairāk viņām jāatbild solidāri arī par tādu ārpuslīgumisku civiltiesisku pārkāpumu, kas neizveido noziedzīga nodarījuma sastāvu.

7.2. Slēdziens par pretējo

622 Nereti tiesību norma var paredzēt, ka tās tiesiskās sekas attiecas tikai uz kādu tieši noteiktu gadījumu. Tādējādi var secināt, ka tiesību normas sekas neattiecas uz citiem gadījumiem, kuri pat būtu tieši noteiktajam gadījumam līdzīgi, jo to nav vēlējies likums. Šādu secinājumu sauc par slēdzienu par pretējo (argumentum e contrario)**1 Secinājumu var izdarīt, ja:

1) tiesību normā ir ietverta pazīme ,,tikai” vai

2) tas izriet no tiesību normas jēgas vai atbilst likuma teleoloģijai.

Lai to konstatētu, jānoskaidro tiesību normas rašanās vēsture un

tiesību normas mērķis.

445 Wank R. Die Auslegung von Gesetzen. München: Beck, 1997, S. 102; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 40

446 Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3.. neu bearbeitete Auflage, Berlin [u.a.]: Springer, 1995, S. 208

447 Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 36

623 Teleoloģiskā redukcija ir konstitucionāli tiesisks, metodisks līdzeklis aizklāto robu konstatēšanai un aizpildīšanai.448 Aizklāts regulējuma robs, kurš pēc likumiskā regulējuma vārdu jēgas pieprasa ierobežojumu, te-leoloģiskās redukcijas ceļā tiek aizpildīts, radot likumā neiekļautu ierobežojošu priekšrakstu.[235] Te tiesību piemērotajam ir nepieciešams tiesību normu piemērot tā, lai tas atbilstu tiesību normas mērķim un likuma plānam, kaut gan nonāktu pretrunā ar tiesību normā ietverto vārdu nozīmi. Faktiski tiesību normas pārlieku plašā vārdiskā izpausme tiek ierobežota tiesību normas mērķa vai visa likuma plāna robežās.

624 Teleoloģiskās redukcijas tiesiskais pamats atrodas taisnīguma prasībā, nelīdzīgo apskatīt nevienādi, t.L, pieņemt no vērtējuma šeit vajadzīgo diferenciāciju.4"0

Tādēļ teleoloģiskā redukcija - tāpat kā analoģija - ir uzskatāma par speciālu konstitucionālā vienlīdzības principa piemērošanas gadījumu. Lai realizētu likumos ietvertās vērtības, tiesību piemērotājam ir tiesības ar te-leoloģiskās redukcijas palīdzību koriģēt likumu.4'1

625 Pārbaudot normu, vispirms jākonstatē, kāda mērķa sasniegšanai domāts piemērojamais likums. Tad situācijā, kura viennozīmīgi aptverta ar attiecīgo tiesību normu, jāpārbauda interešu situācija. Ja starp normas mērķi un interešu mērķi redzamas būtiskas atšķirības, jāveic teleoloģiskā redukcija, kā rezultātā norma šo gadījumu vairs neaptvers. Bez tam jāņem vērā, ka teleoloģiskā redukcija biežāk jāpiemēro priekšrakstos, kas regulē izņēmumu, nekā priekšrakstos, kas izsaka kādu noteikumu.

2002.gada 1.jūnijā stājās spēkā jaunais Darba likums. Kaut ari Darba likumā tika ietverts daudz, jaunu noteikumu, kas nodrošina un paplašina darbinieku tiesību aiz.sardz.lbu. likumā nostiprināti cilvēktiesību principi, Starptautiskās Darba organizācijas konvencijas un Eiropas sociālās hartas noteikumi, tomēr, rūpīgāk analizējot likumu, atklājās tiesību norma, kas pasliktina darbinieku stāvokli, salīdzinot ar iepriekš spēkā esošo Darba likumu kodeksu. Nomainot veco Darba likumu kodeksu ar jauno Darba likumu, uz. pārejas laiku izveidojās divdomīga situācija. Saskaņā ar Darba likuma pārejas noteikumu 2.punktu tiesību normu, kuras paredz, darbinieka tiesības uz atlaišanas pabalstu, spēkā stāšanās tika atlikta līdz. 2005.gada 1 janvārim un laikā no 2002. gada 7. jūnija līdz. 2005. gada 1. janvārim atlaišanas pabalsts darba devējam vairs nebūtu jāmaksā, izņemot tikai trīs gadījumus: atbrīvojot darbinieku uzņēmuma likvidācijas vai štatu (darbinieku skaita) samazināšanas rezultātā, vai Ilguma neatbilstības likumam gadījumā. Iepriekš Darba likumu kodekss, kas bija spēkā 30 gadus, noteica, ka atlaišanas pabalsts ir izmaksājams darbiniekam, ja viņš tiek atlaists sakarā ar, piemēram, nepietiekamām profesionālajām iemaņām vai nespēju veikt darbu veselības stāvokļa dēļ, kopumā desmit dažādos atlaišanas gadījumos. Atlaišanas pabalsta apmērs bija mēneša vidējā iz.peļņa. Analizējot Darba likuma pārejas noteikumu 2.punkta normas vārdisko redakciju, saprotams, ka Darba likuma 112.panta spēkā stāšanās tiek atlikta līdz 2005.gada 1. janvārim. Ja aplūko Darba likuma 112.pantu, tad redz.ams, ka šis pants regulē divus tiesību jautājumus:

1) darba devēja pienākumu izmaksāt atlaišanas pabalstu un tā apmēru;

2) atlaišanas pabalsta apmēra indeksāciju atkarībā no darbinieka nostrādāto gadu skaita pie viena darba devēja.

Noskaidrojot Darba likuma pārejas noteikumu 2.punkta normas mērķi, secināms, ka atliekošais nosacījums adresēts uz. atlaišanas pabalstu

indeksāciju. Normas mērķis nav bijis atņemt darbiniekam sociālās garantijas - tiesības uz. atlaišanas pabalstu. 2003.gada 1. janvārī stājās spēkā Darba likuma grozījumi, t.sk. tika grozīts arī pārejas noteikumu 2.punkts un atšķirības starp normas vārdisko redakciju un normas mērķi tika novērstas. Starplaikā starp 2003.gada ].janvāri un 2002.gada 1.jūniju Darba likuma pārejas noteikumu 2.punkts bija jāpiemēro, izmantojot teleoloģisko redukciju, sašaurinot nepamatoti plašo normas vārdisko redakciju līdz tās mērķim un attiecinot normas spēkā stāšanās laiku - 2005.gada 1.janvāri tikai uz. atlaišanas pabalsta indeksācijas aspektu.

626 Teleoloģiskā redukcijas izmantošana daudzējādā ziņā ir problemātiska:

1) neskaidra ir tās norobežošana no likuma sašaurinātas iztulkošanas. Tiesas bieži rada iespaidu, ka tā savus pieņemtos spriedumus pamato ar likuma sašaurinātu iztulkošanu, lai gan jau pastāv (tiesības tālākveidojoša) teleoloģiskā redukcija^236;

2) netiek izsmeļoši izcelts, ka teleoloģiskā redukcija atšķiras no citiem teleoloģiski pamatotajiem tiesību tālākveidošanas gadījumiem.[237] Tā teleoloģiskā redukcija ir jāpiemēro, ,ja likuma regulējums, noteikts saprātīgiem mērķiem un vispārēji pieņemtām tiesību vērtībām, pēc tā vārdiskās jēgas ir par plašu un tādēļ pieprasa ierobežojumu”[238] ;

3) teleoloģiskā redukcija tiek apzīmēta arī kā „teleoloģiskās eksten-sijas daļa” un tāpēc piemērota gadījumiem, kuros tiesību tālākvei-dojošs likuma teksta ierobežojuma paša vienīgie pamati atrodas likuma mērķī^239;

4) vai teleoloģiskā redukcija ir vienīgi likumimanentās tiesību tālākveidošanas process.

627 Teleoloģiskā redukcija kā tiesību tālākveidošana praeter legem atrodas ļoti tuvu tiesību tālākveidošanas contra legem robežai, jo tā ierobežo likuma noteikumu ar izņēmumiem, kas, stingri ņemot, ir pretrunā ar iespējamo vārda jēgu. Tādēļ pastāv jautājums, vai redukcija nevēršas pret apzinātu likumdevēja lēmumu, kas balstās uz likuma vārdisko skanējumu un vai šeit sākas joma, kurā tiek labots likumdevējs un likums.4Ml Šo konsekvenci var noliegt, ja pieņem, ka vienmēr tad, kad likuma priekšraksta vārda jēga un mērķis acīmredzot viens otram ir pretrunā, vārda jēgai ir jāatkāpjas un tādējādi pastāv tiesību tālākveidošana praeter Ieņem^4-'

456 Schmalz D. Methodenlehre für das juristische Studium. 3.Aufl., Baden-Baden: Nomos,

1992, Rn. 342

457 Koller P. Theorie des Rechts: eine Einführung. Wien |u.a. |: Böhlau, .992, S. 219

Jedzienu rādītājs

numurs aiz. jēdziena nozīmē paragrāfa numuru

Administratīvais akts 268 Analoģija

jēdziens 612 likuma 614, 617 tiesību 614, 618 slēdziena veidi 611 Anotācija 309 Brīvo tiesību skola 73 Dabisko tiesību skola 44 Darba koplīgums 291 Derogācija

formāla 160 materiāla 160 Eiropas Savienības tiesības

attiecības ar nacionālajām tiesībām 243 kā patstāvīga tiesību sistēma 425 . primārās 226 sekundārās 230 Eksteritorialitātes princips 176 Faktu

atlase 436 atmešana 437 noteikšana 432 novērtēšana 441 papildināšana 439 pierādīšana 463

tiesiski nozīmīgo izdalīšana 448 Fikcija 142

Ģenerālvienošanās 289

Inkorporācija 359

Interešu jurisprudence 67

Izmantošanu regulējošie vispārīgie rīkojumi 278

Jēdzienu jurisprudence 60

Juridiskais pozitīvisms 81

Judikatūra 207

Juridiskais fakts

jēdziens 450 klasifikācija 451

Juridiskā

argumentācija 428 metodes mācība 6, 427 tehnika 313

Kodifikācija 351 Konsolidācija 356 Konstitūcija 250 Legāldefinlcija 136 Legisvakance 157 Likuma

specifiskās valodas problēma 16 statiskuma problēma 16 projekta iesniegšana 317 projekta izskatīšana 326 projekta pieņemšana 337 Likuma robs

aizklāts 608

aizpildīšanas līdzekļi 610 apzināts 609 atklāts 607 jēdziens 599 sākotnējs 609 veidi 606 Likumdevējs

formālā nozīmē 492 materiālā nozīmē 493

Likums

formālā nozīmē 189, 253 kā tiesību avots 186 netaisnīgs 17 materiālā nozīmē 188 nepilnīgs 21

Līgums

administratīvais 285 civiltiesisks 280 deleģēšanas 287 līdzdarbības 288 publisko tiesību 281 Norādes norma 138 Norma

jēdziens 97 esamības 98 jābūtības 99 tikumības 102 sabiedriskā 105 Normatīvais tiesību akts jēdziens 249 iekšējais 264 ārējais 262

izsludināšana 340 Normatīvie līgumi

jēdziens 279 veidi 280 Noteikumi

jēdziens 256 iesniegšana 319 izskatīšana 330 pieņemšana 338 Objektīvās izmeklēšanas princips 403 Pamattiesību trejkāršā ietekme 33 Personalitātes princips 174 Pieņēmums

atspēkojams 144 neatspēkojams 146 Pierādīšana

pricipi 464 līdzekļi 465 Pozitīvās tiesības 190 Precedents 410 Pretrunas

likumdošanas tehnikas 553 vērtējuma 554 teleoloģiskās 555 principu 556 Privātautonomija 38, 393 Publisko tiesību līgums

starp publisko tiesību subjektiem 281

starp publisko tiesību subjektu un privāto tiesību subjektu 284 Publisko tiesību nošķiršanas no privātajām tiesībām interešu teorija 397 subordinācijas teorija 398 subjektu teorija 399 Radbruha “formula” 19 Robs

likuma 599 tiesību 603 Sacīkstes princips 404 Saistošie noteikumi 258 jēdziens 258 iesniegšana 321 izskatīšana 335 pieņemšana 339 Saprāts kā tiesību avots 418 Siloģisms

jēdziens 475 juridiskais 476 Slēdziens

no mazākā uz lielāko 620 no lielākā uz mazāko 621 par pretējo 622 Sociālās normas

jēdziens 101 kategorijas 100

atšķirības no tiesību normām 106 Stare decisis doktrīna 410 Subsumcija 477 Teleoloģiskā redukcija 623 Teritorialitātes princips 174 Tiesisko sastāvu norādošā norma 139 Tiesisko seku norādes norma 140 Tiesības

dabiskās 45

kā likumu kopums 16, 84

kā judikatūras atziņu kopums 23

kā valsts izdotas tiesību normas 25, 81

kā vienota, dinamiska sistēma 92

objektīvās 27

privātās 393

publiskās 387

subjektīvās 30

Tiesību

akts 245

aktu veidi 247, 248 analoģija 614, 618 avoti 178 dogmatika 5 filozofija 7 funkcijas 35 institūts 363 jēdziens 14

kosmopolitizēšanās 424 loks 365, 368 norma 113 nozare 364

principi 192. 228, 238 paražas 198, 229, 237 politoloģija 13 salīdzināšana 12 sistēmas 362

skolas 44 socioloģija 11 teorija 9 vēsture 10 Tiesību akts

jēdziens 245 veidi 247, 248 Tiesību avoti

daudzveidība 185 klasifikācijas kritēriji 217 jēdziens 178 plašākā nozīmē 181 primārie 219 sekundārie 220 starptautiskie 223 šaurākā nozīmē 182 Tiesību loks

jēdziens 365 veidi 268 Anglosakšu

Rietumu tiesību “lielais” 369 Kontinentālās Eiropas 370 Tiesību norma

pilnīga 132 nepilnīga 134 ārēja 147 iekšēja 148 speciāla 151 Tiesību normas

atpakaļ vērsts spēks 170 daudzveidība 116 dispozitīva 130 imperatīva 129 izsludināšana 156, 340 iztulkošana 486 jēdziens 113 mērķis 528 novecošanās 497 struktūra 117 tiesiskais sastāvs 118

noteikta pazīme 119 nenoteikta pazīme 120

aprakstoša pazīme 121 normatīva pazīme 122 kumulatīva pazīme 124

alternatīva pazīme 125 tiesiskās sekas 127 “plūdi” 3

spēka zaudēšanas bridis 160 spēkā esība 154 spēkā esība laikā 155 spēkā esība telpā 171 spēkā esība pret personām 173 Tiesību normas iztulkošanas jēdziens 486 kritēriji 505 metodes 503 mērķis 489 objektīvā teorija 498 priekšmets 487 rezultātu apkopošana 541 secība 540

subjektīvā teorija 491 subjekts 488 Tiesību normu

hierarhija 91, 260 jaunrade 293 kolīzija 153

kondicionālā struktūra 480 meklēšana 469 sistematizācija 347 Tiesību normu jaunrade jēdziens 293 principi 295 posmi 301 Tiesību normu kolīzija horizontālā 565 jēdziens 560 klasifikācija 562 šķietama 582 vertikālā 564 Tiesību normu kolīzijas norma jēdziens 569 veidi 572 Tiesību normu konkurence alternatīvā 548 izslēdzošā 549 jēdziens 545 kumulatīvā 547 veidi 546

Tiesību normu piemērošana jēdziens 426 stadijas 429 stadiju robežas 430 veidi 595 Tiesību normu sistematizācija jēdziens 347 veidi 349, 350 Tiesību tālākveidošana jēdziens 583 nepieciešamība 587 plašākā nozīmē 584 šaurākā nozīmē 585 veidi 595 Tiesību zinātnes

pētīšanas priekšmets 1 nozares 4

kā tiesību avots 211 Tiesnešu tiesības 593 Tīro tiesību mācība 90

Uz adresātiem vērsts vispārīgais rīkojums 276 Uz lietām vērstie vispārīgie rīkojumi 277 Valsts pārvaldes iestādes iekšējie lēmumi 273 Varu dalīšanas princips jēdziens 377 funkcijas 379 Vārda jēga 507 Vērtību jurisprudence 93 Vēsturiskā tiesību skola 55 Vispārīgie (pārvaldes) tiesību akti 275

Tiesību normu un tiesu nolēmumu rādītājs

numurs aiz normas vai nolēmuma nozīmē paragrāfa numuru

Starptautisko tiesību aktu normas

ANO Vispārējā cilvēka tiesību deklarācija

Civillikums

1 .pants

2.pants 200

4.pants 504

5.pants 197 72.pants 146 219.pants 119 841.pants 121 944.pants 30 950.pants 142 1403.pants 136 1405.pants 126 1415.pants 122 1514.pants 142 1541.pants 608 1641.pants 136 1675.pants 621 1703.pants 125 1716.pants 136 1775.pants 124, 133

1778.pants 127

1779.pants 31, 151 1849.pants 122 1972.pants 151 2029.pants 132 2039.pants 132

Informācijas atklātības likums

Finansu un kapitāla tirgus komisijas likums

7.pants 258 13.pants 148

Likums „Par Latvijas Banku”

10.pants 258

Likums “Par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem”

8.pants 224

11.pants 224 13.pants 569,575

Likums “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību”

Ministru kabineta iekārtās likums

VI nodaļa 288 61.pants 282

73.pants 265

Ministru kabineta kārtības rullis

6.punkts 319

Citu valstu tiesību aktu normas

Šveices Civillikums

1.pants 74,588

Austrijas ABGB

200

BVerfGE 88, 145 623, 624

Vacijas Federālās Augstākās Administratīvas tiesas spriedums

BVerwGE 75, 53 623

Vācijas Federālās Augstākās Darba tiesas spriedumi

BAGE 13, 1 623, 624

BAGE 13, 176 602

Vācijas Federālās Augstākās tiesas civillietās spriedums

BGHZ4, 153 624

Latvijas Republikas Satversmes tiesas lēmums

Satversmes tiesas 2003.gada 17.decembra lēmums par atteikšanos ierosināt lietu 499

Latvijas Republikas Augstākās Tiesas Senāta spriedumi

2003.gada 30.jūlija Augstākās Tiesas Senāta spriedums lietā Nr. SKC-309 33 2002.gada 8.maija Augstākās Tiesas Senāta spriedums lietā Nr.SKC-273 268 2000.gada 4.aprīļa Augstākās tiesas Senāta spriedums lietā Nr.SKK-76 464

Personu rādītājs

numurs aiz personvārda nozīmē paragrāfa numuru

Adomeits Klauss (Adomeit Klaus) 13, 14, 16, 429 Akvīnas Toms 49

Aleksejevs S.S. (A °(Ece C. C.) 433, 463, 464

Aleksijs Roberts (Alexy Robert) 17, 428

Althusius Johans 50

Aristotelis 47

Aurēlijs Augustīns 49

Austins Džons (Austin John) 82

Bahofs Otto (Bachof Otto) 155, 160, 166, 167, 170, 174, 187, 188, 189, 199, 202

Bailejs Stefens H. (Bailey Stephen H.) 409, 410

Baumans Jurgens (Baumann Jürgen) 3

Begers Volfs Dltrihs (Beger Wolf Dietrich) 626

Bentams Džeremijs (Bentham Jeremy) 82

Bergboms Karls (Bergbom Karl) 84

Bērziņš Māris 464

Biadžini Džovanni (Biaggini Giovanni) 593, 594, 595, 598, 602 Bīrlings Ernsts Rūdolfs (Bierling Ernst Rudolph) 83, 491 Bindings Karls (Binding Karl) 498

Brandenburgs Hanss Fridrihs (Brandenburg Hans Friedrich) 623, 624, 626 Briede Jautrīte 268, 270, 272, 386 Brizgo Māris 233

Brlrlejs J.E.C. (Brierley John Elmes Campbell) 411, 413, 415, 418

Budlinskis Francs (Bydlinski Franz) 93, 585, 591, 592, 594, 596, 597, 617, 618,

620, 623, 624

Būlovs Oskars (Biilow Oskar) 73 Cicerons 50

Cipeliuss Reinholds (Zippelius Reinhold) 117, 118, 127, 138, 142, 151, 434, 435, 465,468, 469, 470, 484, 491,497,498, 499, 505, 507, 509, 517, 525, 529, 541, 545, 547, 505, 573, 576, 579, 582, 610

Davids Renē (David Rene) 210, 365, 368, 371, 373, 407, 411, 413, 415, 418 Endziņš Aivars 244

Engišs Karls (Engisch Karl) 429, 436, 491, 500, 507, 525, 527, 553, 554, 555, 556,

558, 559, 572, 599, 602

Erlihs Eižens (Ehrlich Eugen) 74

Feldhūne Gita 538

Fikentšers Volfgangs ĻFikentscher Wolfgang) 593, 623 202

Fogels Joahims {Vogel Joachim) 560 Fuhss Ernsts (Fuchs Ernst) 78

Gaidele Inese 428

Grasmans Gunters (Grasmann Günther) 368 Grocijs Hugo (Grotius Hugo) 50 Godars Kristofers 225, 226

Jellineks Georgs (Jellinek Georg) 83

Harbaceviča Solvita 232 Harts Herberts L.A. 87 Hartmane Liga 428

Heks Filips (Heck Philipp) 67, 68, 69, 70, 71, 491 Hobss Tomass (Hobbes Thomas) 50 Holms Olivers W. 85

Horns Norberts (Horn Norbert) 1, 4, 7, 9, 10, 37, 38, 40, 55, 56, 65, 90, 100, 102, 105, 408, 414, 424 Hotomans 355

Hugo Gustavs (Hugo Gustav) 56

Iļjanova Daiga 192, 548, 570, 582 Ipsens Jorgs (Ipsen Jörg) 593

Jansons Jānis 463 Justiniāns 371

Jelāgins Juris 179, 183, 217, 218, 220, 245, 249, 256, 384 Jērings Rudolfs (Ihering Rudolph) 65, 66, 68

Kalliks 47

Kalniņš Erlens 170, 608, 618 Kalniņš V. 179

Kantorovičs Hermans Ulrihs (.Kantorowicz, Hermann Ulrich) 75, 76, 77

Kants Imanuels 14, 50

Kardozo Bendžamins Nātans 85

Kelzens Hanss (Kelsen Hans) 86, 90, 91, 92, 260

Kanaris Klauss Vilhelms (Canaris Claus Wilhem) 95, 431, 437, 438, 441, 448, 486, 490,491,493,497,498, 507, 512, 513, 517, 522. 525, 527, 528, 540, 550, 592. 596, 598, 599, 601, 606, 607, 608, 609, 614, 618, 621, 623, 624 Kohs Hanss Joahims (Koch Hans Joachim) 96, 428, 480 Koings Helmuts (Coing Helmut) 487

Kolere-Gēriga Eleonora (Kohler-Gehrig Eleonora) 5, 9, 11, 12, 27, 30, 32, 36, 37, 39, 43, 110, 122, 132, 134, 135, 136, 138, 139, 140, 142, 144, 146 Kollers Peters (Koller Peter) 46, 47, 49, 51, 81, 82, 83, 84, 85, 87, 92, 117, 595, 598, 626, 627

Krauss Herberts (Kraus Herbert) 18 Krastiņš Ilgvars 365 Krejs Folkers (Krey Volker) 480, 585 Krievāns Ivars 406

Kruze Heinrihs Wilhelms (Kruse Heinrich Wilhelm) 593

Krūmiņa Veronika 312, 472

Rūsiņš’Gunārs 295, 301, 303, 313, 315, 317, 329

Larencs Karls (Larenz. Karl) 66, 93, 95, 431, 437, 438, 441, 448, 486, 490, 491, 493, 497,498, 507, 512, 513, 517, 522, 525, 527, 528, 540, 550, 584, 596, 599, 602, 606, 607, 608, 609, 614, 618, 621, 623, 624, 626 Levelins Karls (Levelin Karl) 85

Levits Egils 23, 208, 220, 261, 262, 264, 267, 281, 285, 374

Llvijs Tits 179

Loks Džons (Locke John) 50

Lošelders Dirks (Looschelder Dirk) 624

Maijers-Mali Teo (Mayer-Maly Theo) 31, 81, 90, 157, 160, 187, 188, 189, 199, 340, 351, 355, 476, 487, 507, 517, 530 Maurers Hartmuts (Maurer Hartmut) 250 Medin Laila 233

Meļķisis Edgars 6, 118, 119, 122, 136, 204, 213, 215, 371, 387, 426, 505, 511, 516,

520, 530, 531,533, 550

Merkls Adolfs (Merkl Adolf) 86

Millers Fridrihs (Müller Friedrich) 594

Mits Mārtiņš 537

Mitteiss Heinrihs (Mitteis Heinrich) 44 Monteskjē Saris 482, 587

Nersesjancs 433 Nlcgalis Arnis 470 Nlmane-Metkalfa Katrīna 537 Noiners Jorgs (Neuner Jörg) 598, 602

Ogoreka Regina (Ogorek Regina) 480

Pastars Edgars 326 Patvaldnieks Ed. 556

Pavlovskis Hanss Martins (Pawlowski Hans Martin) 623, 626

Peine Francs Jozefs (Peine Franz Joseph) 147, 148, 273, 275, 276, 277, 278, 395,

396, 397, 398, 399

Platons 47

Pieps Jānis 326

Protagors 47

Pufendorfs Samjuels (Pufendorf Samuel) 50 204

Puhta Georgs Fridrihs (Puchta Georg Friedrich) 60, 61, 62, 65

Radbruhs Gustavs (Radbruch Gustav) 19, 84 Raihs Norberts (Raich Norbert) 225, 226 Raišs Peters (Raisch Peter) 58, 78

Rēbinders Manfreds {Rehbinder Manfred) 50, 101, 112, 363 Rlnovs Renē (Rhinow Rene) 600 Russo Zans Zaks (Rousseau Jean Jacques) 50 Russmans Helmuts (Riißmann Helmut) 96, 428, 480

Rüters Bernds (Rüthers Bernd) 12, 14, 25, 27, 29, 30, 33, 35, 36, 37, 38, 43, 45, 46, 48, 54, 55, 57, 61, 65, 69, 71, 74, 86, 97, 98, 99, 113, 117, 136, 138, 142, 144, 146, 154, 178, 180, 199, 203,207, 211, 214, 251, 255, 257, 353, 362, 427,429, 505, 514, 517, 535, 537, 542, 585, 603

Saviņjī, Fridrihs Karls fon (Savigny Friedrich Carl) 56, 57, 58, 60

Skotus Duns 49

Skujiņa Valentīna 312, 472

Sokrāts 47

Šmalcs Dīters (Schmalz. Dieter) 303, 476, 477, 540, 602, 627

Štobers Rolfs (Stober Rolf) 155, 160, 166, 167, 170, 174, 187, 188, 189, 199, 202

Tettingers Peters (Tettinger Peter) 550 Trasimahs 47

Trēders Lucs (Treder Lutz) 3, 27, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 124, 125, 126, 127, 128, 132, 134, 136, 138, 139, 140, 141, 142, 144, 146, 188, 189, 226, 228, 230, 475, 476, 477, 479, 483, 507, 517, 525, 535, 612, 620, 621, 622 Turks Uģis 326

Ulmanis Kārlis 355 Ulpiāns 397

Vahs Ādolfs (Wach Adolf) 498

Vanks Rolfs (Wank Rolf) 22, 33, 484, 486, 489, 491, 493, 494, 497, 498, 500, 505, 507, 525, 527, 546, 547, 550, 576, 579, 584, 607, 608, 620, 621 Vasiļjeva Ksenija 225, 226 Vēbers Makss 111

Viakers Francs (Wieacker Franz) 50, 62 Vilhelms Okhamas 49

Vindšeids Bernhards (Windscheid Bernhard) 491

Volfs Hanss Julius (WolffHans Julius) 155, 160, 166, 167, 170, 174, 187, 188, 189, 199,202

1

Sk. ari Homs N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 1999,

1 .sēj., Nr.4, 98.1pp.

2

8.Saeimas darbības laikā līdz 2003.gada 30.decembrim pieņemti 330 likumi. 8.Saeimas statistika internetā: http://www.saeima.lv/deputati/lstatistika.htmll24.01.2004.]

3

' Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung. Heidelberg: C.F.Mtiller, 1998, S. 176 Bau mann J. Einführung in die Rechtswissenschaft: Rechtssystem und Rechtstechnik,

4

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 1999, 1 .sēj., Nr.4, 101.lpp.

5

(,Kohler-Gehrig E. Einfiihrung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 1

6

Meļķisis E. Juridiskās metodes mācības un tiesību normas piemērošanas metodoloģijas jēdziens un nozīme. Juridiskās metodes pamati. 11 soļi tiesību normu piemērošanā: Rakstu krājums. Rīga: LU, 2003, 5.1pp.

7

14

8

Ipp.

9

" Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 4 ' ’ I loms N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā Likums un Tiesības, 2.sēj., Nr 1, 13. Ipp.

10

Kohler-Gehrig E. Einßhrung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 4

11

turpat, S. 5

12

Riithers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 766

13

sk. tuvāk Adomeit K. Rechtstheorie für Studenten. 3., erg. Aufl. Heidelberg: v.Decker, 1990, S. 124 ff.

14

Adomeit K. Rechtstheorie für Studenten. 3., erg. Aufl. Heidelberg: v.Decker, 1990, S. 6

15

Adomeit K. Rechtstheorie jiir Studenten. 3., erg. Aufl. Heidelberg: v.Decker, 1990, S. 6

16

Alexy R. Begriffund Geltung des Rechts. Freiburg (Breisgau) [u.a.ļ: Alber, 2002, S. 18

17

sk. tuvāk Kraus H. Das Urteil von Nürnberg 1946. München: dtv, 1996, 308 S.

18

Radbruch G. Gesetzliches Unrecht und übergesetzliches Recht. Süddeutsche Juristenzeitschrift 1, 1946, S. 105 ff (107), citēts pēc: Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 970

19

Tas izriet no tiesiskas valsts principa (tiesas aizsardzības princips un juridiskās obstrukcijas aizliegums) 20

20

2>J

21

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 154; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 61; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Deckcr, 1997, S. 33 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 61

22

Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 33; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 64 Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin |u.a|: Springer, 1993, S. 9 Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 33

23

22

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 65

24

Wank R. Die Auslegung von Gesetzen. Köln |u.a.|: Heymanns, 1997, S.69; Šā iemesla dēļ

25

kļūdains Senāta spriedums: Smolickis v. a/s „Siltums”: Augstākās Tiesas Senāta 2003.gada 3().jūlija spriedums lietā Nr. SKC-309. Latvijas Vēstnesis, 2003.gada 9.septembris, Nr. 122 LPSR tiesvedības noteikumus sūdzību lietās par prettiesiskiem administratīviem iestāžu lēmumiem ieviesa tikai 20.gs. 80. gados. Lielākas sekmes varēja panākt sūdzoties Komunistiskās partijas struktūrām, bet ne tiesas ceļā.

26

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 72

27

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 1999, 1 .sēj., Nr.3, 74.1pp.

24

28

Mitteis H. Über das Naturrecht. Berlin, 1948, S.7, citēts pēc: Rüthers B. Rechtstheorie.

29

München: Beck, 1999, Rn. 415 Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 415

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 133;

30

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 133

31

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.): Böhlau, 1997, S. 133

32

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 418

33

Koller R Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.): Böhlau, 1997, S. 135

34

turpat, S. 136

35

Rehbinder M. Einführung in die Rechtswissenschaft: Grundfragen, Grundlagen und Grundgedanken des Rechts. 8., neubearb. Aufl. Berlin, New York: de Gruyter, 1995, S. 166

36

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb, und erw. Aufl. Wien |u.a.|: Böhlau, 1997, S. 137

37

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 519

38

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 2000, 2.sēj., Nr.6,

172.1pp.

39

Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 6., neu bearb. Aufl., Berlin [u.a.]: Springer, 1991, S. 43 ff.

40

Heck Ph. Begriffsbildung und lnteressenjurisprudenz. Tübingen: Mohr, 1932, VIII, 228 S.

41

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 526

42

Heck Ph. Begriffsbildung und lnteressenjurisprudenz. Tübingen: Mohr, 1932, S.4

34

43

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 529

44

turpat

45

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 610

46

Šo programmatisko darbu “Cīņa par tiesību zinātni” Kantorovičs publiskoja zem pseidonīma Gnaeus Flavius.

47

Kantorovicz H. Der Kampf um die Rechtswissenschaft (1906). l.Aufl., Baden-Baden: Nomos, 2002, S. 16

48

Kantorovicz H. Der Kampf um die Rechtswissenschaft (1906). l.Aufl., Baden-Baden: Nomos, 2002,S.13 ff, 21 ff., 34

49

turpat, S.37

50

Raisch P. Juristische Methoden: vom antiken Rom bis zur Gegenwart. Heidelberg: Müller, 1995, S.114

51

Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a]: Springer, 1993, S. 6; Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 141

52

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 142

53

8;>turpat, S. 141

54

tutpat, S. 141

55

Homs N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 2000, 2.sēj., Nr.7, 196.lpp.

56

Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a]: Springer, 1993, S. 7

57

Kelsen H. Reine Rechtslehre, 2., vollst, neu bearb. u. erw. Aufl., Wien: Deuticke, 1960, S. 112

58

Kelsen H. Reine Rechtslehre, 2., vollst, neu bearb. u. erw. Aufl., Wien: Deuticke, 1960, S. 204 ff.

59

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 157

60

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin | u.a.|: Springer, 1995, S. 153

61

9K sk. piemēram: Viehweg T. Topik und Jurisprudenz.. 5.Aufl. München: Beck, 1974, 130 S.; Koch H.J., Rüßmann H. Juristische Begründungslehre. München: Beck, 1982, XI, 383 S.

62

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 94

63

turpat, Rn. 95

64

r

turpat

65

Horns N. Ievads tiesību zinātne un tiesību filosofija. Likums un Tiesības. 1999, l.sej. Nr.l, 17.- 18.1pp.

66

iW Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības. 1999, 1 sēj. Nr.2,45.1pp.

67

Rehbinder M. Rechtssoziologie. Rz 44/45. 4.Aufl. München: Beck, 2000, S. 45-46

68

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 124 ff.

69

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 5

70

Kohler-Gehrig E. Einßhrung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 44; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 5; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 130; Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl., München: Beck, 2003, S.29

71

Koller P. Theorie des Rechts. 2., verb. und erw. Aufl. Wien [u.a.]: Böhlau, 1997, S. 65-66

46

72

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl. München: Beck, 2003, S.29

73

Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošana. 2.pārstr.izd. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000, 28.1pp.; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einfiihrung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 6

74

Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošana. 2.pārstr.izd. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000, 29.1pp.; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 6

75

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 6

76

turpat, S. 6

77

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 9

78

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl. München: Beck, 2003, S.30; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 11

79

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 11

80

Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 44; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen.

81

Heidelberg: Müller, 1998, S. 13

82

Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 45

83

Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošana. 2.pārstr.izd. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000, 33.1pp.; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 17; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 134; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 50

84

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 15; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck,

1999, Rn. 135; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 52; Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl. München: Beck, 2003, S.35

85

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 16

86

Zippel ins R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl. München: Beck, 2003, S.35; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 14; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 136; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 53

87

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 14; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck,

1999, Rn. 138; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 54

88

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 15; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck,

1999, Rn. 137; Kohler-Gehrig E. Einführung in das Recht. Heidelberg: v.Decker, 1997, S. 54

89

Peine F.J. Vācijas vispārīgās administratīvās tiesības (ceturtais pārstrādātais izdevums). Vācijas Administratīvā procesa likums. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2002, 52.1pp., 61.iedaļa

90

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 332 ff.

91

Likuma “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” 4.pants

92

turpat, 6.panta pirmā daļa

93

Likuma “Par pašvaldībām” 45.panta pirmā un otrā daļa

94

Eiropas Savienības dibināšanas līguma 254.panta pirmā un otrā daļa

95

Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a. j: Springer, 1993, S. 11

96

Saeimas kārtības ruļļa 83.pants

97

Likuma “Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” 10.pants

98

Satversmes tiesas likuma 31 .panta 11.punkts, 32.panta trešā daļa

99

1:>1 Wolff H.J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein Studienbuch. Bd. 1, 11., neubearb. Aufl. München [u.a.|: Beck, 1999. S. 374, Rn.5

100

Kalniņš E. Tiesību normas spēkā esamība un intertemporālā piemērojamība. Likums un Tiesības, 2000, 2.sēj., Nr.7, 220. lpp.

101

Wolff H.J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein Studienbuch. Bd. 1, 11., neubearb. Aufl. München |u.a.|: Beck, 1999. S. 375, Rn.8 ff.

102

Likuma „Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību” 7.pants, likuma „Par pašvaldībām” 45.panta pirmā daļa

103

Satversmes 1.pants, 83.pants, Valsts pārvaldes iekārtas likuma 10.panta pirmās daļas pirmais teikums

104

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 217

105

Kalniņš V. Romiešu civiltiesību pamati. Rīga: Zvaigzne, 1977, 35.1pp.

106

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 218 ff.

107

Wolff H. J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein Studienbuch. Band 1, 11. Aufl., München: Beck, 1999, S.320, Rn.8 ff; Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a|: Springer, 1993, S. 11

108

Wolff H. J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein Studienbuch. Band 1, 11.Aufl., München: Beck, 1999, S.321, Rn.9; Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a 1: Springer, 1993, S.ll; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 141

109

Wolff H. J., Bachof O., Stober R. Verwaltungsrecht: ein Studienbuch. Band 1, 11.Aufl., München: Beck, 1999, S.321, Rn.9; Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin |u.a|: Springer, 1993, S.ll; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 141

110

Rüthers В. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 235

111

Levits E. Par tiesiskās vienlīdzības principu. Latvijas Vēstnesis, 2003.gada 8.maijs, Nr.68

112

Давид Р. Основные правовые системы современности. Москва: Прогресс, 1988.

(пер. с французского), с. 318

113

Rüthers В. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 260

114

Meļķisis E. Attīstības tendences dažos tiesību teorijas un prakses jautajumos. Rīga: LU,

2000, l’l.lpp.

115

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 261

116

Meļķisis E. Attīstības tendences dažos tiesību teorijas un prakses jautājumos. Rīga: LU,

2000, 45. lpp.

117

Levits E. Starp tiesību normu un tiesisko realitāti. Vispārīgās tiesību teorijas un valsts zinātnes atziņas: Zinātniski metodiskie raksti. Rīga: LU, 1997, 16.1pp.; citēts pēc: Jelāgins J. Tiesību pamatavoti. Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 64.1pp.

118

Raihs N., Godars K., Vasiļjeva K. Izprotot Eiropas Savienības tiesības: Kopienas tiesību mērķi, principi un metodes. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2004, 15.1pp.

119

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 132

120

Raihs N., Godars K., Vasiļjeva K. Izprotot Eiropas Savienības tiesības: Kopienas tiesību mērķi, principi un metodes. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2004, 15.1pp.

121

Pievienošanas Eiropas Savienībai Ilgums (izvilkums) un komentāri. Medin L., Brizgo M. (Zin.red.). Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2003, 17.1pp.

122

Endziņš A. Latvijas un Eiropas Savienības tiesības un to savstarpējā hierarhija. Latvijas Vēstnesis, 2003.gada 2.decembris, Nr. 169

123

Skat. Administratīvā procesa likuma 1 .panta piekto un sesto daļu

124

Satversmes 1.pants, 18.panta zvēresta teksts, 83.pants, 85.pants

125

Ministru kabineta iekārtas likuma 14.pants

126

Jelāgins J. Tiesību pamatavoti. Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 77. Ipp.

127

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 227

128

* Levits E. Valsts parvaldes iekārtās likuma koncepcija. Latvijas Vestnesis, 2002.gada 26.jūnijs, Nr.95

129

turpat

130

Sk. Valsts pārvaldes iekārtas likuma IX nodaļu, jo īpaši 73.pantu

131

Par administratīvā akta atšķirību no normatīvā akta skat. 2002.gada 8.maija Augstākās Tiesas Senāta spriedumu “Par likuma piemērošanu sūdzības lietā par licences anulēšanu degvielas vairumtirdzniecībā”, lieta Nr.SKC-273. Latvijas Vēstnesis, 2003.gada 14.janvāris, Nr.6; sīkāk par administratīvo aktu arī Briede J. Administratīvais akts. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2003, 176 lpp.

132

Briede J. Administratīvais akts, Rīga: Latvijas Vestnesis, 2003, 122.lpp. un turpm.

133

turpat, 57.1pp.

134

Peine F.J. Vācijas vispārīgās administratīvās tiesības (ceturtais pārstrādātais izdevums). Vācijas Administratīvā procesa likums. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2002, 48.1pp., 56.iedaļa

135

turpat, 124.lpp., 130.iedaļa

136

turpat, 124.lpp., 131.iedaļa

137

Peine F.J. Vacijas vispārīgās administratīvas tiesības (ceturtais parstradatais izdevums). Vācijas Administratīvā procesa likums. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2002, 125.lpp., 132.iedaļa

138

Sk. Valsts pārvaldes iekārtas likuma V nodaļu

139

Sk. Valsts parvaldes iekārtās likuma VI nodaļu

140

"7 Ministru kabineta iekārtas likums: LR likums. LR Augstākās Padomes un Ministru Padomes Ziņotājs, 1993.gada 19.augusts, Nr. 28

141

Par pašvaldībām: LR likums. Latvijas Vēstnesis, 1994.gada 24.maijs, Nr. 61

142

Kusiņš G. Normatīvo aktu jaunrade. Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 119.lpp.

143

Kusiņš G. Normatīvo aktu jaunrade. Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 122.lpp.

144

Sk. Satversmes 65.pantu un Saeimas kārtības ruļļa 79.panta pirmo daļu

145

Sīkāk par steidzamu likumprojektu izskatīšanu Latvijā skat. Pastars E., Pleps J., Turks U.,

Zumbergs M. Steidzamības institūti likumdošanas procesā Latvijā. Likums un Tiesības,

2002, 4.sēj., Nr.3, 73. - 82.1pp.

146

Kusiņš G. Normatīvo aktu jaunrade. Musdienu tiesību teorijas atziņas. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 1999, 127.Ipp.

Sk. Satversmes 23.pantu un Saeimas kārtības ruļļa 114.pantu

147

Sk. Ministu kabineta iekārtas likuma 20. un 21.pantu

148

241 Sk. likuma „Par pašvaldībām” 34.pantu

149

Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin |u.a|: Springer, 1993, S. 11

150

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 139

151

Rehbinder M. Einführung in die Rechtswissenschaft: Grundfragen, Grundlagen und Grundgedanken des Rechts. 8., neubearb. Aufl. Berlin, New York: de Gruyter, 1995, S.87

152

Давид Р. Основные правовые системы современности. Москва: Прогресс, 1988. (пер. с французского), с.37; Krastiņš I. Tiesību būtība un forma. Rīga: Latvijas Universitāte, 1998, 32.1pp.

153

Grasman G., David R. Einführung in die großen Rechtssysteme der Gegenwart. 2. Aufl.

München: Beck, 1988, S. 46

154

Давид Р. Основные правовые системы современности. Москва: Прогресс, 1988. (пер. с французского), с.49

155

2'7 Levits E. Starp tiesību normu un tiesisko realitati. Vispangas tiesību teorijas un valsts zinātnes atziņas. Rīga: Latvijas Universitāte, 1997, 16.1pp.

156

Meļķisis E. Satversmes tiesas spriedums Valsts nekustamā īpašuma aģentūras lietā saistībā

ar tiesību vienotības principu. Likums un Tiesības, 1999, 1 .sēj., Nr. 1, 23.lpp; Meļķisis E.

Publisko tiesību juridiskās personas: likums un inertā realitāte. Attīstības tendences dažos

157

tiesību teorijas un prakses jautājumos. Rīga: Latvijas Universitāte, 1998, 17. lpp.

158

Peine F.J. Vācijas vispārīgās administratīvās tiesības (ceturtais pārstrādātais izdevums). Vācijas Administratīvā procesa likums. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2002, 34.1pp., 41.iedaļa

159

turpat, 35.1pp., 41.iedaļa

160

BVerfGE 40, 356 (361)

161

BVerfGE 40, 237 (257); 54, 39 (41); 55, 349 (369) 118

162

David R., Brierley J.E.C. Major Legal Systems in the World Today. 3rd ed. London: Stevens and Sons, 1985, p. 383

163

turpat

164

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un filozofijā. Likums un Tiesības. 1999, Nr. 3, 72. lpp.

165

David R., Brierley J.E.C. Major Legal Systems in the World Today. 3rd ed. London: Stevens and Sons, 1985, p. 383

166

David R., Brierley J.E.C. Major Legal Systems in the World Today. 3rd ed. London: Stevens and Sons, 1985, p. 389

167

turpat, p. 390

168

2K4 Horns N. Ievads tiesību zinātnē un filozofijā. Likums un Tiesības. 1999, Nr. 3, 72. lpp.

2R5 Meļķisis E. Juridiskās metodes mācības un tiesību normas piemērošanas metodoloģijas jēdziens un nozīme. Juridiskās metodes pamati. 11 soļi tiesību normu piemērošanā. Meļķisis E. (Zin.red.), Rīga: LU, 2003, 6. - 7.1pp.

169

sīkāk Klug U. Juristische Logik. 4.Aufl. Berlin |u.a.|: Springer, 1982, 227 S.

170

sk. tuvāk Alexy R. Theorie der juristischen Argumentation. 2 Aufl. Frankfurt am Main: Athenäum, 1991, kā arī Koch H.J., Rüßmann H. Juristische Begründungslehre. München: Beck, 1982; latviešu valodā - Hartmane L. Juridiskā argumentācija tiesu nolēmumos. Likums un Tiesības, 2001, 3.sēj., Nr. 11, 342. - 350.lpp.; Gaidele I. Nolēmumu argumentācija: teorija un prakse. Likums un Tiesības, 2002, 4.sēj., Nr.8, 240. - 251.lpp., Nr. 10, 296. -300.lpp.

171

Adomeit K. Normlogik - Methodenlehre - Rechtspolitologie: ges.Beitr.zur Rechtstheorie

1970-1985. Berlin: Duncker und Humblot, 1986, S. 144 - 150

172

Engisch K. Logische Studien zur Gesetzesanwendung. 3.AufL, Heidelberg: Winter, 1963,

S. 14/5

173

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 665

174

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete

Auflage, Berlin [u.a.]: Springer, 1995, S. 100

175

Проблемы общей теории права и государства. Под.общ.ред. В.С.Нерсесянца. - М.: Норма-Инфра-М, 1999. - с.426

176

С.С.Алексеев. Право: азбука - теория - философия: Опыт комплексного исследования. - М.: Статут, 1999. - с. 120

177

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage, München: Beck, 2003, S.92

178

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage, München: Beck, 2003, S.93

179

turpat

180

turpat, S. 104- 118

C.C.Алексеев. Право: азбука - теория — философия: Опыт комплексного исследования. - М.: Статут, 1999. - с. 121

181

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.|: Springer, 1995, S. 101

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl. München: Beck, 2003, S.52

182

“Lietas faktisko apstākļu noteikšana tiek īstenota ar pierādījumu palīdzību. Pierādījumi -tie ir dati (ziņas) par faktiskajiem apstākļiem”: С.С.Алексеев. Право: азбука - теория -философия: Опыт комплексного исследования. - М.: Статут, 1999. - с. 120. Sīkāk par pierādījumiem un to novērtēšanu sk. Jansons J. Pierādījumi un to novērtēšana. Juridiskās metodes pamati. 11 soļi tiesību normu piemērošanā. Meļķisis E. (Zin.red.), Rīga: LU, 2003, 57. -95. lpp.

183

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck,

2003, S.95

184

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S.96

185

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 28

186

Sal. izsmeļoši Koch H.J., Riißmann H. Juristische Begründungslehre, München: Beck, 1982, S. 18 ff’

187

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 45

188

Wank R. Die Auslegung von Geset7.cn: eine Einführung. Köln |u.a.|: Heymanns, 1997, S. 48

189

Coing H. Grundzüge der Rechtsphilosophie, 1976, S.314, citēts pēc: Mejķisis E. Tiesību normu iztulkošana. Rīga: LU, 2000, 53.lpp.

190

Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln (u.a. ]: Heymanns, 1997, S.33

191

neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.]: Springer, 1995, S. 138; Zippelius R. Juristische

192

Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 22

193

Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln [u.a.|: Heymanns, 1997, S.34

194

BVerfGE 65, 182 (Sozialplan); Satversmes tiesas 2003.gada 17.decembra lēmums par atteikšanos ierosināt lietu (nav publicēts)

195

339 Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9.Aufl. Stuttgart ļu.a.ļ: Kohlhammer, 1997, S. 100 ff.; Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln ļu.a.ļ: Heymanns, 1997, S.38

196

Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a|: Springer, 1993, S.22; Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 51; Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9.Aufl. Stuttgart [u.a.): Kohlhammer, 1997, S.92 ff.; Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln [u.a.]: Heymanns, 1997, S. 47; Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin [u.a.]: Springer, 1995, S. 141 ff.; Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 45 ff.

197

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 46

198

Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošana. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000, 24.1pp.

199

34:' Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.|: Springer, 1995, S. 142

200

340 Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete

Auflage, Berlin [u.a.|: Springer, 1995, S. 143

201

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 739

202

Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošana. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000, 25.1pp.

203

Mayer-Maly T. Einführung in die Rechtswissenschaft. Berlin [u.a|: Springer, 1993, S.23

204

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 52; Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin [u.a.]: Springer, 1995, S.145 ff.; Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 744 ff.; Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 57 ff.

205

3>2 Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.|: Springer, 1995, S. 149

206

BVerfGE 48,40 ff.

207

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin | u.a. |: Springer, 1995, S. 163 - 164; Schmalz D. Methodenlehre jur das juristische Studium. 3.Aufl. Baden-Baden: Nomos, 1992, S. 107

208

Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neubearbeitete Auflage. München: Beck, 2003, S. 63

209

Rüthers B. Rechtstheorie. München: Beck, 1999, Rn. 744 ff.

210

Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln |u.a.|: Hcymanns, 1997, S. 111 '73 Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8., neiibearbeitete Auflage. München: Beck,

211

2003, S.37; Wank R. Die Auslegung von Gesetzen: eine Einführung. Köln ļu.a.|: Heymanns, 1997, S. 118

212

lļjanova D. Tiesību normu un principu kolīzija. Juridiskās metodes pamati. 11 soļi tiesību normu piemērošanā: Rakstu krājums. Rīga: LU, 2003, 98.1pp.

213

37' Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8. Auflage. München: Beck, 2003, S.37

214

Wank R. Die Auslegung von Gesetz.cn: eine Einführung. Köln [u.a. |: Heymanns, 1997, S. 111

215

Meļķisis E. Tiesību normu iztulkošanas metodes. Rīga, Latvijas Universitāte, 1996., 5.-8.1pp.

216

3X0Tettinger P. J. Einfiihrung in die juristische Arbeitstechnik. 2. Auflage. München: Beck, 1992,

S.34

217

Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9.Aufl. Stuttgart |u.a. 1: Kohlhammer,

1997, S.209

218

turpat, S.212

219

lK(> Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu: Latvijas Republikas deklarācija. hitvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1990, 20.nr.

"i; Par Latvijas PSR likumdošanas aktu piemērošanu Latvijas Republikas teritorijā: Latvijas Republikas Augstākās Padomes lēmums. Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1991, 35.nr.

tKKPar Latvijas PSR likumdošanas aktu un Latvijas PSR Augstākās Tiesas Plēnuma lēmumu piemērošanu Latvijas Republikas tiesās: Latvijas Republikas Augstākās Tiesas Plēnuma lēmums. Latvijas Republikas Augstākās Tiesas plēnuma lēmumu krājums 1990.-1995., Rīga, 1995, 17.lpp.

lKI' Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 9.Aufl. Stuttgart |u.a. |: Kohlhammer, 1997, S. 157 turpat, S. 222

1,1 Vogel J. Juristische Methodik. Berlin |u.a.|: de Gruyter, 1998, S. 60 ff.

220

Bydlinski F. Juristische Methodenlehre und Rechtsbegriff. 2., erg. Aufl. Wien |u.a.|: Springer, 1991, S.576

221

Sk. plašāk Kruse H.W. Das Richterrecht als Rechtsquelle des innerstaatlichen Rechts. Tübingen: Mohr, 1971, 20 S.

222

Fikentscher W. Methoden des Rechts in vergleichender Darstellung, Band III, Tübingen: Mohr, 1976, S. S.708

223

Canaris C.W. Die Feststellung von Lücken im Gesetz. Berlin: Duncker & Humblot, 1964, S.20; Bydlinski F. Juristische Methodenlehre und Rechtsbegriff. 2., erg. Aufl. Wien |u.a.|: Springer, 1991, S.468; Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 6.Aufl., Berlin |u.a.|: Springer, 1991, S.366

224

Sk. Administratīvā procesa likuma 15.panta divpadsmito daļu.

225

Biaggini G. Verfassung und Richterrecht. Basel und Frankfurt am Main: Helbing & Lichtenhahn, 1991, S.97 ff; Canaris C.W. Die Feststellung von Lücken im Gesetz. Berlin: Duncker & Humblot, 1964, S.31 ff.; Koller P. Theorie des Rechts: eine Einführung. Wien [u.a.|: Böhlau, 1992, S.204 un 206; plaši Neuner J. Die Rechtsfindung contra legem. München: Beck, 1992.

226

Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 6.Aull., Berlin |u.a.|: Springer, 1991, S.368; Canaris C.W. Die Feststellung von Lücken im Gesetz. Berlin: Duncker & Humblot, 1964, S. 16 ff.; Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 8.Aufl., Stuttgart u.a.: Kohlhammer, 1983, S. 141

Rhinow R. Rechtsetzmg und Methodik. Basel und Stuttgart: Hclbing & Lichterhahn, 1979, S. 37 f.

227

Neuner J. Die Rechtsfindung contra legem. München: Beck, 1992, S. 2 f.; Biaggini G. Verfassung und Richterrecht. Basel und Frankfurt am Main: Helbing & Lichtenhahn, 1991, S.76 ff.; Schmalz D. Methodenlehre für das juristische Studium. 3.Aufl., Baden-Baden: Nomos, 1992, Rn. 353 ff.; Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 8.Aufl., Stuttgart [u.a.ļ: Kohlhammer, 1983, S. 172 ff.; Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 6.Aufl., Berlin [u.a.|: Springer, 1991, S.426

228

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin [u.a.|: Springer, 1995, S. 199

229

turpat, S. 200

230

4^ Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 8.Aufl., München: Beck, 2003, S.68 ff.

231

Treder L. Methoden und Technik der Rechtsanwendung: eine systematische Einführung mit Beispielen. Heidelberg: Müller, 1998, S. 85

232

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a.|: Springer, 1995, S. 204

233

Larenz K., Canaris C.W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage, Berlin |u.a. |: Springer, 1995, S. 205; Bydlinski F. Juristische Methodenlehre und Rechtsbegriff. 2., erg. Aufl. Wien |u.a.|: Springer 1991, S.478

234

Kalniņš E. Tiesību tālākveidošana. Juridiskās metodes pamati. 11 soļi tiesību normu piemērošanā: Rakstu krājums. Rīga: LU, 2003, 152.lpp.

Valdošais viedoklis atzīst teleoloģisko redukciju par pieļaujamu tiesību tālākvcidošanas praeter legem metodi (sal. Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 6., neu bearb. Aufl. Berlin ļu.a.I: Springer, 1991, S. 391 ff.; Canaris C.W. Die Feststellung von Lücken im Gesetz.. Berlin: Duncker & Humblot, 1964, S. 82 IT.; Fikentscher W. Methoden des Rechts in vergleichender Darstellung, Band IV, Tübingen: Mohr, 1977, S. 311 f.; Pawlowski H.M. Einführung in die Juristische Methodenlehre ein Studienbuch zu den Grundlagenfacher Rechtsphilosophie und Rechtstheorie. Heidelberg: Müller, 1986, Rn.493 ff.; Bydlinski F. Juristische Methodenlehre und Rechtsbegriff. 2., erg. Aufl. Wien |u.a.]: Springer, 1991, S. 480 f.; Brandenburg H.F. Die teleologische Reduktion: Grundlagen und Erscheinungsformen der auslegungsunterschreitenden Gesetzeseinschränkung im Privatrecht. Göttingen: Schwartz, 1983, S. 55 ff. Arī Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa ir uzskatījusi teleoloģisko redukciju par neapšaubāmi konstitucionāli tiesisku tiesību tālākveidošanas metodi (maksātnespējas prasījumu kārtības gadījumā - BVerfGE 65, 182 (Sozialplan), BVerfGE 88, 145 11671. Teleoloģiskā redukcija akceptēta ari Vācijas administratīvo tiesu un darba tiesu praksē: BVerwG 75, 53 (57], BAGE 13, 1 113 f.]

235

Sal. Canaris C.W. Die Feststellung von Lücken im Gesetz. Berlin: Duncker & Humblot, 1964, S. 82 ff.; Pawlowski H.M. Einführung in die Juristische Methodenlehre ein Studienbuch zu den Grundlagenfacher Rechtsphilosophie und Rechtstheorie. Heidelberg: Müller, 1986, Rn. 168 f.; BVerwGE 75, 53 |56 f.|

236

Sal. Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 6., neu bearb. Aufl. Berlin |u.a.]: Springer, 1991, S. 391; Pawlowski H.M. Einführung in die Juristische Methodenlehre ein Studienbuch zu den Grundlagenfächer Rechtsphilosophie und Rechtstheorie. Heidelberg: Müller, 1986, Rn. 500 ff.

237

Sal. Brandenburg H.F. Die teleologische Reduktion: Grundlagen und Erscheinungsformen

238

der auslegungsunterschreitenden Gesetzeseinschränkung im Privatrecht. Göttingen: Schwartz, 1983, S. 65 ff.

239

4M Koller P. Theorie des Rechts: eine Einführung. Wien [u.a.]: Böhlau, 1992, S. 217 45:,Beger D. Methodenlehre und Klausurtechnik im Steuerrecht. Stuttgart: Schaffer, Verl. für Wirtschaft und Steuern, 1991, S. 68

Content

Neimanis Jānis Ievads tiesības

Saturs

Satura rādītājs

I nodaļa. Tiesibu zinātnes

1. Pētīšanas priekšmets un tā apjoms

II nodaļa. Tiesību jēdziens

1. Tiesību jēdziena definēšanas problēma

2. Tiesības kā likumu kopums

2.1. Netaisnīga likuma problēma

2.2. Nepilnīga likuma problēma

1. Kārtības nodrošināšanas funkcija

2. Brīvības nodrošināšanas funkcija

3. Sociālās drošības nodrošināšanas funkcija

4. Sadarbības un integrācijas funkcija

5. Audzinošā funkcija

IV nodala. Tiesību skolas

1. Dabisko tiesību skola

1.1. Antīkās dabiskās tiesības

1.4. Dabisko tiesību skola mūsdienās

3. Jēdzienu jurisprudence

4. Interešu jurisprudence

5. Brīvo tiesību skola

6. Juridiskais pozitīvisms

7. Tīro tiesību mācība

8. Vērtību jurisprudence

1. Normas jēdziens

2. Esamības un jābūtības normas

3. Jābūtības normu kategorijas - sociālās normas

4. Sociālo normu un tiesību normu atšķirības

VI nodala. Tiesību normas

1. Tiesību normas jēdziens

2. Tiesību normas struktūra

3.3.3. Tiesiskā sastāva kumulatīvās un alternatīvās pazīmes

4. Tiesiskas sekas

5. Tiesiskā sastāva un tiesisko seku saistība

6. Tiesību normu veidi

VII nodaļa. Tiesību normas speķa esība

VIII nodaļa. Tiesību avoti

IX nodaļa. Starptautiskie un supranacionālie tiesību avoti

2.1.2. Likums

XI nodaļa. Tiesību normu jaunrade

3.1.2. Iniciatīvas analīze

XII nodaļa. Tiesību normu sistematizācija

XIII nodala. Tiesību sistēmas

XIV nodala. Tiesību normu piemērošana

XV nodala. Darbs ar faktiskajiem apstākļiem

XVI nodala. Darbs ar tiesību normām

XVII nodaļa. Juridiskais siloģisms

XVII nodaļa. Tiesību normu iztulkošana

XIX nodaļa. Tiesību normu kolīzijas

200

1