Pleps Jānis

Pastars, Edgars

Plakane. Ilze

Konstitucionālās tiesības

Jānis Pleps, Edgars Pastars, Ilze Plakane. Konstitucionālās tiesības

konstitucionālās tiesības.

Papildināts un pārstrādāts izdevums

Jānis Pleps ; Edgars Pastars ; Ilze Plakane

Papildināts un pārstrādāts izdevums Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2014. - 448 Ipp.

Korektores Liena Henke, Agija Kalme Māksliniece Dita Pence Maketētajs Kornelius Briedis

©Jānis Pleps, 2014 © Edgars Pastars, 2014 © Ilze Plakane, 2014 © Signe Terihova, Rādītāji, 2014

© Latvijas Vēstnesis, 2014

Izdevējs LATVIJAS VĒSTNESIS

Bruņinieku iela 41, Rīga, LV-1011 tālr. 80006000

ISBN 978-9984-840-29-1

arī šī grāmata nav atpazīta līdz galam. Tikai līdz 161 lpp. Tas noticis vai nu abby finereader nepareizas konfigurācijas vai arī vīrusa infekcijas rezultātā.

Priekšvārds

I

Šis darbs ir par konstitucionālajām tiesībām, tātad tā centrā atrodas valsts konstitūcija. Valsts konstitūcija kā īpašs juridisks akts un konstitucionālisms kā valsts iekārtas veids, kas balstās uz rakstītu, politiskās gribas rezultātā pieņemtu konstitūciju, vēsturē ir samērā jauna attīstība. Tā pirmsākumi meklējami 18.gadsimta beigās (ASV, Francijā, Polijas-Lie-tuvas valstī). 19.gadsimts bija politiskās cīņas gadsimts par konstitucionālismu - pilsoniskie spēki cīnījās pret monarhistiskajiem spēkiem par jaunu, formālā procedūrā pieņemtu un saturiski liberālu konstitūciju. 20.gadsimts ir konstitucionālisma uzvaras gadsimts - šodien gandrīz visām pasaules valstīm ir rakstīta konstitūcija.

Konstitucionālisma teorijas sākotnējā izpratnē konstitūcija tātad ir formāla konstitūcija - tas ir juridisks akts, “konstitūcijas likums”, kurš pieņemts īpašā procedūrā, kas nosaka tā apgrūtinātu grozīšanas kārtību, salīdzinot ar citiem likumiem (tādā vaidā nodrošinot tā paaugstinātu stabilitāti; atsevišķi tā noteikumi var arī būt legālā ceļā negrozāmi), un kurš regulē valsts pamatkārtību, it sevišķi valsts eksistences pamatus, valsts institūciju struktūru un kompetenci, indivīda tiesības un pienākumus (cilvēktiesības).

II

Tomēr mūsdienās formālās konstitūcijas jēdziens ir plašāks nekā sākotnējā konstitucionālajā teorijā, kas radās 19.gadsimtā valdošā tiesību pozitīvisma ietekmē. Tādēļ autori neapstājas tikai pie Satversmes teksta kā Latvijas “konstitūcijas likuma” analīzes. Kā autori pareizi norāda, formālās konstitūcijas jēdziens Latvijā ir plašāks nekā tikai Satversme, t.i., Satversmes tekstā ietvertās pozitīvās normas.

Pirmkārt, Latvijā spēkā ir arī atsevišķas konstitucionāla ranga tiesību normas, kas ietvertas citos tiesību dokumentos - it sevišķi 1990.gada

4.maija Deklarācijā par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.

Otrkārt, formālā konstitūcija ietver arī tiesību principus, ar kuriem ir saistīts arī konstitucionālais likumdevējs. Šos tiesību principus rada un attīsta tālāk tiesību zinātne un tiesas, it sevišķi Satversmes tiesa. Blakus tiesību principiem pie formālās konstitūcijas mūsdienīgā izpratnē jāpieskaita ari dažādi strukturēti ārpusjuridiski (bet ar juridiskām metodēm analizējami un juridiskā argumentācijā izmantojami) priekšnosacījumi, kas bija nepieciešami, lai konstitūcija varēu rasties, un ir nepieciešami, lai tā var turpināt darboties. Pie tiem pieder virkne aksiomātisku vai atvasinātu pamatpostulātu, pamatvērtības, noteiktas politiskās gribas izpausmes u.c.

Piemēram, Satversme 1922.gadā varēja tikt pieņemta tikai tādēļ, ka jau pirms tās pieņemšanas bija izveidota Latvijas valsts, kura ir latviešu nācijas nepārtrauktās politiskās valstsgribas īstenojums. Autori šos nosacījumus citā vietā ari uzrāda. Tie kā Satversmes esamības un darbības priekšnoteikumi vienmēr jāpatur prātā, piemērojot un interpretējot Satversmes normas. Tādēļ, kā autori to pareizi uzsver, Satversmes teksts nevar tikt izmantots, lai grautu Latvijas valsti (un turpinot - arī lai marginalizētu vai relativētu latviešu nāciju, kas ir Satversmes 2.pantā noteiktās Latvijas tautas centrālā sastāvdaļa, vai vājinātu tās valstsgribu).

III

Jebkurā valstī dzīves realitāte vairāk vai mazāk atšķiras no rakstītās konstitūcijas teksta. Iemesls šai nesakritībai ir tas, ka formālā konstitūcija, kā jebkurš tiesību teksts, ir izzināms tikai ar interpretācijas palīdzību. Taču konstitūcijas teksta interpretācija nav vienreizējs akts. Konstitūcija tiek piemērota un interpretēta pastāvīgi, un šī interpretācija laika gaitā attīstās. Katrs jauns konstitucionālās tiesas spriedums, jauna tiesību zinātnes atziņa, jauns precedents konstitūcijas piemērošanas praksē konstitūciju attīstīta, tātad pārmaina. Tādēļ “reāli izprastā konstitūcija” laika gaitā mainās, pašam formālajam konstitūcijas tekstam nemainoties. Te ir runa nevis par konstitūcijas formālajiem grozījumiem, bet gan par konstitūcijas faktisko pārveidošanos laika gaitā.

No tā izriet, ka, pat fokusējot konstitūcijas jēdzienu uz tikai formālo konstitūciju, ir jāatzīst, ka tās saturs nav ietverams tikai tās tekstā. Konstitūcijas teksts ir saprotams - un līdz ar to piemērojams - tikai kontekstā ar tās interpretāciju un piemērošanas praksi. Pie tam starp interpretāciju, kuras funkcionēšanas pamatrežīms ir jābūtība, un piemērošanas praksi, kuras funkcionēšanas pamatrežīms ir esamība, var pastāvēt nesakritība. Tas dod iespēju novērtēt, vai konstitūcijas piemērošanas prakse atbilst vai neatbilst formālās konstitūcijas noteiktajai jābūtībai. Demokrātiskā un tiesiskā valsts iekārtā šāda neatbilstība nav pieļaujama, un tādēļ pastāv mehānismi, ar kuru palīdzību reālā prakse tiek pastāvīgi koriģēta atbilstoši normatīvajai interpretācijai.

Latvijā šo konstitucionālās prakses kontroles uzdevumu ar saistošām sekām veic Satversmes tiesa, bet argumentatīvi to veic tiesību zinātne. Pie tam tiesību zinātnes uzdevums ir arī kritiski analizēt Satversmes tiesas judikatūru.

Katrā ziņā būtiski ir tas, ka autori Latvijas formālo konstitūciju apskata šādā paplašinātā griezumā. Tās centrā ir Satversme, bet tā ir plašāka par Satversmi. Tas ļauj dziļāk atklāt tās būtību un līdz ar to nonākt pie pamatotākiem secinājumiem.

IV

Tālāk jāatzīmē, ka šajā darbā konstitūcija tiek apskatīta ne tikai kā formālā konstitūcija, bet arī kā materiālā konstitūcija. Ar materiālo konstitūciju ir jāsaprot valsts un valsts iekārtas pamati.

Metodoloģiski ir izkristalizējušās divas galvenās pieejas materiālās konstitūcijas analīzei. Zinātniskajā praksē tās bieži tiek pielietotas arī vienlaikus.

Pirmā pieeja var tikt apzīmēta par formālās konstitūcijas metodoloģisko paplašinājumu. Tas nozīmē, ka valsts konstitūcija tiek aprakstīta ne tikai juridiski-normatīvi, bet papildus ņemot vērā arī politoloģijas, vēstures, socioloģijas, filozofijas, ekonomikas un citu sabiedrisko un humanitāro zinātņu atziņas.

Šādā traktējumā valsts materiālā konstitūcija lielā mērā var tikt aprakstīta neatkarīgi no formālās konstitūcijas. Formālā konstitūcijā saskaņā ar šo pieeju ir tikai viens no materiālo konstitūciju veidojošajiem faktoriem.

Klasisks piemērs šai pieejai ir politisko partiju jautājums demokrātiskās valstīs. Saskaņā ar šo pieeju politisko partiju sistēma tiek skatīta kā viena no centrālām valsts materiālās konstitūcijas sastāvdaļām, kaut gan formālajā konstitūcijā partijas parasti vispār nav minētas - un to interpretējot tīri juridiski-normatīvi, tās pat nav obligāti nepieciešamas (lai gan visās demokrātiskās valstīs tās pastāv). Jāatzīmē, ka šādā izpratnē valstij ir sava materiālā konstitūcija pat tad, ja formālā konstitūcija vispār nepastāv - tās funkciju var pildīt dažādu rakstītu un nerakstītu noteikumu kopums gan tiesību aktu, gan tiesas spriedumu, gan paražu formā. Piemēram, Lielbritānijā un Izraēlā nav formālas konstitūcijas, bet tām, protams, ir sava materiālā konstitūcija.

Tomēr demokrātiskās valstīs, kurām ir sava formāla konstitūcija, kā mūsdienu Latvijā, materiālās konstitūcijas centrālais faktors ir un paliek formālā konstitūcija, un, lai tā nezaudētu savu politisko un juridisko nozīmi, materiālā konstitūcija nedrīkst pārāk attālināties no formālās konstitūcijas.

Turpretim nedemokrātiskās valstīs formālā konstitūcija gan ir pieņemta, taču materiālā konstitūcija parasti ir tik attālināta no formālās konstitūcijas, ka tā vairs nav nozīmīgs faktors nedz reālās valsts pamatkārtības deskriptīvā analīzē, nedz tās normatīvi-juridiskā novērtējumā. Arī Latvijā autoritārā režīma laikā no 1934.gada līdz 1940.gadam Satversmei bija reāli minimāla nozīme, lai gan formāli tā palika spēkā: Latvijas materiālā konstitūcija toreiz būtiski atšķīrās no formālās konstitūcijas. Citos gadījumos formālajai konstitūcijai bieži vien ir propagandiska funkcija, tā kalpo reālās varas aizplīvurošanai. Piemēram, Padomju Savienībā konstitūcijai, lai arī tās teksts saturēja daudzas līdzības ar Rietumu demokrātisko valstu konstitūcijām, bija tikai minimāla nozīme PSRS reālās valsts pamatkārtības konstatēšanā un normatīvi-juridiskā vērtējumā.

Otrā pieeja var tikt apzīmēta par formālās konstitūcijas tvēruma paplašinājumu. Tāpat kā formālās konstitūcijas gadījumā, metodoloģiski tā pieturas pie juridiski-normatīvās analīzes. Taču tā savā redzeslokā iekļauj ne vien formālo konstitūcijas tekstu (un citus konstitucionāla ranga tiesību aktus, tiesību principus un konstitūcijas darbības priekšnosacījumus), bet arī citus, formāli zemāka ranga tiesību aktus, piemēram, likumus, ja vien tie satur būtiskus valsts pamatiekārtas elementus.

Latvijā pie šāda materiālas konstitūcijas skatījuma pieder, piemēram, Saeimas vēlēšanu likums, Saeimas kārtības rullis, Ministru kabineta kārtības rullis, Pilsonības likums, Politisko partiju likums u.c. normatīvie tiesību akti, kas blakus Satversmei ir Latvijas valsts pamatiekārtas sastāvdaļas, jo tie detalizēti noregulē Satversmē neregulētos, taču valsts iekārtai būtiskus jautājumus.

V

Autori šajā darbā pielieto abas materiālās konstitūcijas analīzes pieejas. No vienas puses, tie juridiski-normatīvo metodoloģiju paplašina ar politoloģisko, vēsturisko, socioloģisko skatījumu. Tādēļ var teikt, ka zināmā veidā darbs neaprobežojas tikai ar konstitucionālajām tiesībām, bet daļēji jau ietiecas vispārējā valstsmācībā, kas kā īpaša tiesību zinātnei pierēķināma apakšdisciplīna ir valststiesību un tās centrālās sastāvdaļas -konstitucionālo tiesību - pamatā.

No otras puses, darba centrā konsekventi atrodas Latvijas formālā konstitūcija - Satversme un pārējie tai piekļaujošie formālās konstitūcijas elementi, taču apskatīti tiek arī citi normatīvie tiesību akti, kas būtiski raksturo Latvijas valsts pamatiekārtu.

Papildus pozitīvi jāatzīmē, ka darbā ir plaši izmantota salīdzinošo tiesību metode. Pie konkrētā jautājuma tiek apskatīta ne tikai attiecīgā situācija Latvijā, bet arī ārvalstīs. Kā salīdzinājumu autori izvēlas Latvijas tiesību un politiskajai sistēmai radniecīgas sistēmas - vispirms jau lielās kontinentālās Eiropas tiesību loka valstis Vāciju un Franciju, kā arī pie anglosakšu tiesību loka piederošās ASV un Angliju; tāpat dots daudz salīdzinošā materiāla no mūsu kaimiņvalstīm Igaunijas un Lietuvas, ari Polijas un citām valstīm. Šis salīdzinošais materiāls palīdz noorientēt Latvijas konstitucionālo tiesību sistēmu Eiropas un pasaules demokrātisko valstu konstitucionālo tiesību kontekstā, saprast Latvijas konstitucionālo tiesību institūtu izcelsmi un struktūru, atrast analogu problēmu risinājumus.

Darbs apskata Latvijas un ārvalstu konstitucionālās tiesības ne tikai to mūsdienu variantā, bet uzrāda arī to agrākās formas un attīstību, tādējādi atklājot to vēsturisko dziļumu, kas savukārt ir priekšnosacījums Latvijas mūsdienu konstitucionālās iekārtas labākai izpratnei.

Salīdzinot ar grāmatas pirmo izdevumu, kas iznāca 2004.gadā, salīdzinošais un vēsturiskais apskats ir īsināts. Otrais izdevums vairāk koncentrējas uz Latvijas formālo konstitūciju, kuras centrā atrodas Satversme. Tiem lasītājiem, kuri vēlētos padziļināt savas zināšanas par konstitucionālo tiesību salīdzinošajiem un vēsturiskajiem aspektiem, būtu ieteicams tos joprojām meklēt arī darba pirmizdevumā. Tādēļ tas nezaudē savu nozīmi ari pēc šī otrā izdevuma iznākšanas. Taču desmit gados kopš darba pirmizdevumā Latvijas konstitucionālo tiesību apjoms ir krietni paplašinājies. Autori ir ņēmuši vērā un iestrādājuši šajā otrajā izdevumā plašu

Satversmes tiesas judikatūras klāstu, kā ari Latvijas valststiesību zinātnes atziņas, tajā skaitā arī Konstitucionālo tiesību komisijas atziņas.

Darbs strukturēts līdzsvaroti un loģiski. Pirmās piecas nodaļas ir veltītas valstij kā tādai, tās teorētiskajai analīzei (konstitūcija - suverenitāte - demokrātiska republika - tiesiska un sociāla valsts - varas dalīšana). Savukārt otrās piecas nodaļas apskata atsevišķus valsts institucionālās iekārtas elementus (valsts galva - likumdevēja vara - likumdošanas process - izpildvara - tiesu vara).

Kopsavilkumā vēlētos konstatēt, ka autoriem, kuriem ir gan virkne citu publikāciju, gan arī praktiskā pieredze konstitucionālajās tiesībās, ir izdevies visādā ziņā “noapaļots”, plaši tverts fundamentāls darbs par Latvijas valsts konstitucionālo iekārtu, kas ne vien atklāj tās struktūru un dogmatiku, bet arī uzrāda tās vēsturisko dziļumu un piederību Eiropas kontinentālo tiesību lokam un Rietumu demokrātijām.

Šis darbs nepieciešams katram praktiķim, kas darbojas šajā jomā, un katram studentam, kas studē Latvijas tiesības.

Prof., Dr.h.c. Assessor. jur. Dipl.-Pol.

Egils Levits, Eiropas Savienības Tiesas tiesnesis

Satura rādītājs

Priekšvārds

Ievads

3

n

o

VIII. Defenslvā funkcija

IX. Prezidenta tiesības izdot tiesību aktus

224

226

Ievads

i

Pirms desmit gadiem autori profesora Aivara Endziņa zinātniskajā redakcijā nodeva lasītāju vērtējumam grāmatu “Konstitucionālās tiesības”.1 Grāmata toreiz tika pieteikta kā autoru “mēģinājums pārskatīt konstitucionālās domas attīstību mūsdienās”,2 paužot cerību, ka “noliedzot vai kritiski izvērtējot šīs grāmatas atziņas, Latvijas konstitucionālo tiesību zinātne spertu soli uz priekšu”.3

No šodienas perspektīvas raugoties, šādas grāmatas tapšana un izdošana savā ziņā bija mazliet neparasta. Kā precīzi raksturojis profesors Ringolds Balodis, “pārsteidzoši ir tas, ka grāmatu sarakstījuši studenti, kuriem vēl nav augstākās izglītības, par maģistra vai doktora grādu nerunājot. Var teikt, ka gadījums savā ziņā ir unikāls un, šķiet, ārkārtīgi netipisks. Otrā kursa studenti, noklausījušies konstitucionālo tiesību priekšmeta seminārus, iespaidojas tik ļoti, ka minētajā priekšmetā sāk rakstīt apjomīgu traktātu. [..] Rezultātā autoriem ir izdevies Latvijai kvalitatīvi jaunā pakāpē atainot dažādu konstitucionālo tiesību ekspertu pētījumu rezultātus un atsegt dažādo un brīžam pretrunīgo doktrīnu kompleksu”.4 Autori vēl joprojām ir lielu pateicību parādā profesoram Aivaram Endziņam un grāmatas izdevējam - valsts sabiedrībai ar ierobežotu atbildību “Latvijas Vēstnesis” un jo īpaši Dainai Ābelei personiski - par gatavību riskēt šajā projektā, sadarbojoties ar tiesību zinātņu studentiem, un atbalstu un padomiem grāmatas tapšanas posmā.

Tādēļ vēl jo vairāk priecējoši, ka lasītāji “Konstitucionālo tiesību” grāmatu sagaidīja, lielākoties pozitīvi noskaņoti, un šajos desmit gados tajā paustās atziņas nemanāmi ir integrējušās Latvijas konstitucionālo tiesību doktrīnā un tiesību praksē. Tāpat šajos desmit gados grāmatas autori ir ieguvuši tiesību zinātnei nepieciešamos akadēmiskos un zinātniskos grādus un profesionālo pieredzi, kļūstot par konstitucionālo tiesību praktiķiem. Prakses skatījumu, par kura iespēju pateicība jāizsaka Saeimas Juridiskā biroja vadītājam Gunāram Kusiņam, ir mēģināts atspoguļot šajā grāmatā arī tādējādi, ka tajā fiksēta institucionālā atmiņa

' Pleps J., Pastars E., Plakane I. Konstitucionālās tiesības. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2004.

; Turpat, 24.lpp.

'Turpat, 26.lpp.

4 Balodis R. Par konstitucionālajām tiesībām .Jurista Vārds, 2004.14.septembris, Nr.35(340).

un paražas, it īpaši, kas attiecas uz likumdošanas procesu, valdības veidošanu un prezidenta institūcijas darbību.

Pirms desmit gadiem tapusī grāmata vairāk ir topošo juristu skatījums uz konstitucionālajām tiesībām un Latvijas konstitucionālo iekārtu no malas. Šobrīd profesionālā pieredze un ikdienas darbs ļauj daudzus konstitucionālo tiesību funkcionēšanas aspektus izprast no praktiķa skata punkta. Savstarpējās diskusijās arvien biežāk autori nonāca pie domas, ka būtu nepieciešams “Konstitucionālo tiesību” atkārtots izdevums, tajā integrējot aizvadīto desmit gadu Latvijas konstitucionālās iekārtas attīstību un autoru personisko pieredzi. Pārsteidzoši, bet šāds rosinājums jau toreiz izteikts recenzijā par grāmatu: “Autoriem ir jāturpina šis iesāktais svētīgais darbs gan maģistrantūras, gan arī vēlākajās doktorantūras studijās. Papildinot ar pieredzi un plašāku dzīves redzējumu, “Konstitucionālās tiesības” kļūtu par nozīmīgu fundamentālu pētījumu.”[1]

II

Šobrīd lasītājam ir iespēja atvērt “Konstitucionālo tiesību” otro, papildināto un pārstrādāto izdevumu. Tomēr autori uz šo grāmatu vairāk raugās kā uz “Konstitucionālo tiesību” otro daļu, nevis kā uz darbu, kurš pilnībā aizvieto pirmo izdevumu. Vislabāk šo grāmatu būtu grāmatplauktā turēt līdzās “Konstitucionālo tiesību” pirmajam izdevumam, nevis vienkārši veco izdevumu aizstāt ar jauno.

Autori ir būtiski pārskatījuši grāmatas struktūru un radikāli pārstrādājuši lielāko daļu teksta, mazinot salīdzinošo tiesību dimensiju, bet lielāko uzmanību veltot Latvijas konstitucionālo tiesību praksei un vispārējās valstszinātnes atziņu pienācīgai piemērošanai mūsu konstitucionālajā iekārtā. Konstitucionālo tiesību attīstība un lielā uzmanība, ko tiesību zinātnē un praksē guvušas cilvēktiesības jeb cilvēka pamattiesības un konstitucionālā tiesvedība, ļāvusi autoriem šajā grāmatas izdevumā vairāk pievērsties vispārējās valstszinātnes un konstitucionālo tiesību institucionālās daļas analīzei. Cilvēktiesību jautājumi aplūkoti tiktāl, ciktāl tas nepieciešams ieskatam to vēsturiskajā attīstībā un svarīgāko pamatjautājumu izpratnē. Tāpat autori ir tiekušies novērst un precizēt gan pašu pamanītās, gan citu kolēģu uzrādītās nepilnības grāmatas tekstā.

Katram šajā grāmatā lietotajam juridiskajam jēdzienam varētu veltīt pat atsevišķu zinātnisku darbu, tomēr tas nav nedz šīs grāmatas mērķis, nedz pretenzija kļūt par grāmatu grāmatu. Tādēļ darbā mēģināts saglabāt izklāsta stilu, kura ietekmē recenzijā grāmata savulaik raksturota kā juridisks traktāts jeb juridisku eseju apkopojums, nevis mācību grāmata, kurā skrupulozi un zinātniski precīzi aplūkoti visi konstitucionālo tiesību priekšmeta jautājumi.6 Grāmatas struktūra un aplūkotie jautājumi noteikti var būt noderīgi konstitucionālo tiesību priekšmeta apguvē, lai gūtu priekšstatu un atrastu tālākos ceļus niansētākai tā apguvei.

III

Grāmatas iznākšanas laikā pirms desmit gadiem varēja apgalvot, ka Latvijas valststiesību zinātne joprojām atrodas tapšanas stadijā.7 Tolaik konstitucionālo tiesību doktrīnu lielākoties veidoja Satversmes tiesa, savos nolēmumos plaši skaidrojot arī tiesību zinātnei piekritīgus jautājumus.8 Tiesību zinātnes vājums bija jo īpaši pamanāms, jo Satversme nav tikai teksts vai tiesību normu sistēma. Satversme atspoguļo domāšanas līmeni, konstitucionālās vērtības, kā arī noteiktus priekšstatus par Latvijas valstiskumu un demokrātiskas tiesiskas valsts principiem.9 Satversmes tiesa ir uzsvērusi, ka “Satversme pēc savas būtības ir īss, lakonisks, tomēr komplicēts dokuments”.10

Satversme pieprasa attīstītu tiesību zinātni, kas spētu tās normas un principus piemērot atbilstīgi modernajai realitātei.11 Attīstīta tiesību zinātne Satversmes pienācīgā piemērošanā ir nepieciešama vismaz triju iemeslu dēļ.

Pirmkārt, Satversmes ekstrēmais lakonisms jeb tekstuālais skopums daudzus konstitucionālo tiesību pamatjautājumus, kurus citās valstīs var izlasīt bagātīgi izvērstos konstitūciju tekstos, uzskata par pašsaprotamiem un tiesību piemērotājam zināmiem. Konstitucionālo tiesību teoriju, kas nepieciešama Satversmes piemērotājam ikdienas darbā, var veidot un attīstīt tikai tiesību zinātne.

0 Balodis R. Par konstitucionālajām tiesībām. Jurista Vārds, 2004.14.septembris, Nr.35(340).

' Balodis R. Latvijas Republikas konstitucionālo tiesību evolūcija un transformācija 20.-21 .gadsimta mijā. Grām.: Tiesību harmonizācija Baltijas jūras reģionā 20.-21 .gadsimta mijā. Rīga: Latvijas Universitātes Juridiskā fakultāte, 2006,444.lpp.

8 Niku|ceva I. Satversmes tiesas pieci gadi: ieskats tiesu jurisprudencē. Likums un Tiesības, 2001, Nr.12(28), 369.lpp.

9 Birkavs V. Satversme - domāšanas līmenis. Likums un Tiesības, 1 .sējums, 1999, Nr.3,67.-69.lpp.

'“Satversmes tiesas 2005.gada 16.decembra sprieduma lietā Nr.2005-12-0103 17.punkts.

" Pleps J., Pastars E., Plakane I. Konstitucionālās tiesības. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2004,20.lpp.

Otrkārt, Satversme ir saturiski ietilpīga un tālredzīga. Latvijas Satversmes sapulce Satversmes tekstā iekļāvusi risinājumus problēmām, ar kurām Eiropas konstitucionālisms tikai salīdzinoši nesen saskāries vai vēl saskarsies. Tiesību zinātnei savlaicīgi jābūt spējīgai šos risinājumus Satversmē saskatīt un zinātniski pamatot.

Treškārt, Satversme balstās uz noteiktām vērtībām, kuras nevar tikt pārskatītas. Latvijas valstiskums, tautas suverenitāte, nacionāla valsts, demokrātiska republika, tiesiska valsts, sociāli atbildīga valsts, nepārtrauktības doktrīna un piederība Rietumu politiskajai un tiesību telpai ir aksiomas, kuras noteic Satversmes piemērošanas ietvaru. Tiesību zinātnei jābūt vērstai uz attiecīgo konstitucionālo vērtību skaidrošanu un nostiprināšanu Latvijas sabiedrībā un konstitucionālajā iekārtā.

Šobrīd var atzīt, ka Latvijas konstitucionālo tiesību zinātne ir nobriedusi un spējīga pildīt savas funkcijas demokrātiskā tiesiskā valstī.[2] Satversmes tiesa ir turpinājusi nostiprināt savu pozīciju Latvijas konstitucionālo tiesību veidošanā.[3] Daudzi Satversmes tiesas spriedumi jau šodien ir kļuvuši par obligātu lasāmvielu Satversmes normu un vērtību izpratnes attīstīšanā. Bez atsaucēm uz šiem Satversmes tiesas secinājumiem nav iespējama pienācīga Satversmes piemērošana.

Līdzās Satversmes tiesas praksei nozīmīgu pienesumu Latvijas konstitucionālo tiesību izpratnē sniegusi Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisija, kas līdz tās negaidītajai likvidēšanai sekmīgi pildīja tiesību zinātnes valdošā viedokļa funkciju, proti, tā formulēja Latvijas konstitucionālo tiesību doktrīnu. Komisija kā autoritatīva ekspertu grupa ar augstu personisko autoritāti un zinātnisko leģitimitāti konstitucionālo tiesību jautājumos spējusi sniegt argumentētu un Latvijas valstiskajām interesēm atbilstošu redzējumu par dažādu jautājumu risināšanas iespējām.[4]

Latvijas konstitucionālajām tiesībām par būtisku notikumu kļuvuši ikgadējie Bīriņu konstitucionālās politikas semināri, kurus jau desmit gadus organizē Publisko tiesību institūts un Arvīds Dravnieks. Šajos semināros ierasti konstitucionālo tiesību lietpratēji tuvina izpratnes par visdažādākajiem konstitucionālās iekārtas aspektiem un veido šīs jomas mutvārdu folkloru.

Visbeidzot, desmit gados būtiski pieaudzis zinātnisko pētījumu apjoms Latvijas konstitucionālajās tiesībās. Visupirms būtu minams fundamentālais Latvijas Universitātes zinātniskais projekts profesora Ringolda Baloža zinātniskā vadībā - Satversmes zinātniski praktisko komentāru sagatavošana.15 Lai gan pagaidām iznākuši triju Satversmes nodaļu komentāri, komentāru zinātniskā kvalitāte un uzstādītais profesionālais standarts liecina, ka šis izdevums noteiks Satversmes izpratni uz ļoti ilgu laiku. Tāpat strauji pieaudzis tiesībzinātnieku skaits, kuri spējīgi iesaistīties kvalitatīvā zinātniskā diskusijā par diskutabliem konstitucionālo tiesību jautājumiem, ko apliecina jau aizstāvētie un tikai topošie promocijas darbi.

IV

Šajā Latvijas konstitucionālo tiesību attīstības posmā autori ir redzējuši vietu atkārtotam un papildinātam “Konstitucionālo tiesību” izdevumam. Tādā veidā autori vēlējušies piedalīties konstitucionālo tiesību diskusijā ar savu skatījumu uz Latvijas konstitucionālajās tiesībās būtiskiem jautājumiem. Konstitucionālās tiesības kā zinātnes nozare nostiprina Satversmes autoritāti sabiedrībā un konstitucionālo iekārtu kopumā. Šodienas šaubu brīžos par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un dažādu Satversmes reformu priekšlikumiem autoriem likās būtiski vēlreiz izskaidrot un pārdomāt konstitucionālās pamatvērtības, kā arī demokrātiskas tiesiskas valsts un parlamentāras republikas priekšrocības.

Autori sirsnīgi pateicas visiem mīļajiem, draugiem un kolēģiem, kuru atbalsts, idejas un domas sekmējušas “Konstitucionālo tiesību” otrā un papildinātā izdevuma tapšanu. īpašs paldies valsts sabiedrībai ar ierobežotu atbildību “Latvijas Vēstnesis” par interesi grāmatas tapšanā un izdošanā. Ja nebūtu Dainas Ābeles mudinājumu un strikti noteikto manuskripta iesniegšanas termiņu, visdrīzāk grāmata nebūtu tapusi tik raiti.

Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodala. Cilvēka pamattiesības. Autoru kolektīvs prof. R.Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011; Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VI nodaļa. Tiesa. VII nodaļa. Valsts kontrole. Autoru kolektīvs prof. R.Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2013.

“Konstitucionālo tiesību” pirmajā izdevumā autori rakstīja: “Nav izslēgts, ka šajā grāmatā ir atsevišķas kļūdainas vai nepieņemamas tēzes, taču tā ir tikai autoru šābrīža uzskatu fiksācija.”[5] Arī šis “Konstitucionālo tiesību” izdevums atspoguļo autoru šābrīža skatījumu uz konstitucionālo tiesību teoriju un praksi. Tādēļ autori cer, ka lasītājiem šī grāmatas versija būs interesanta un rosinās jaunas domas un pārdomas par Latvijas valstiskuma pamatiem un konstitucionālo iekārtu.

1. nodala

j

KONSTITŪCIJA

I. Konstitūcijas jēdziens

1. Konstitūcijas izpratne. Konstitūcija ir valsts un tās tiesiskās sistēmas pamats. Kā norādījuši Latvijas Senāta senatori, “katras modernas valsts, bet it īpaši demokrātiskas republikas nepieciešams pamatelements ir viņas tiesiskā struktūra, kuru noteic tās konstitucionālie resp. pamatlikumi un kas to raksturo starptautiskā laukā kā attiecīgu tiesību subjektu”.[6] Konstitūcija raksturo attiecīgās valsts identitāti, aptverot ne vien tiesību, bet arī vēsturiskos, politiskos, nacionālos, kultūras un citus ārpusjuridiskos faktorus, kas raksturo attiecīgo valsti. Konstitūcija ietver sevī arī konkrētus pirmskonstitucionālus un ārpuskonstitucionālus faktus, pieņēmumus, postulātus, tiesību un cita veida principus.[7] Šo iemeslu dēļ konstitūciju raksturo kā juridisku un politisku dokumentu. Ne velti Satversmes tiesa atzinusi tiesību un politikas ciešo saistību Satversmes normās.[8] Konstitūcija visupirms nozīmē valsts varas robežu noteikšanu; ar konstitūciju faktiskā valsts vara tiek pārvērsta par tiesisku varu. Jau 1789.gada Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas 16.pants noteica, ka valstij nav konstitūcijas, ja netiek garantētas un nodrošinātas pamattiesības un varas dalīšana. Ar varas dalīšanu un pamattiesību garantijām tiek novērsts valsts varas absolūtisms, garantējot brīvību ikvienai personai un sabiedrībai kopumā. Līdz ar to galvenā konstitūcijas pazīme ir valsts varas pašierobežošanās, proti, šī vara vairs nav absolūta, lai arī kura valsts varas institūcija ar to rīkotos. Šo fenomenu Aleksandrs Hamiltons raksturojis kā ierobežotu konstitūciju.[9]

Modernā valsts ir konstitucionāla valsts, kurā valsts vara ir efektīvi ierobežota ar atsevišķu tiesību principu, tradīciju un institucionālu mehānismu starpniecību.[10] “Tiesiskas jeb konstitucionālas valsts pamatprincips ir tāds, ka šādā valstī valsts vara ir ierobežota. Tiesiskā valstī varai ir nospraustas noteiktas robežas, kuras tā nedrīkst un arī nevar pārkāpt”[11] Konstitucionālisms kā valsts pārvaldīšanas modelis balstās uz tiesiskas valsts, demokrātijas un cilvēktiesību principiem.[12] No vienas puses, demokrātija pieprasa īstenot tautas suverenitāti un respektēt vairākuma gribu un likumdevēju kā tautas gribas paudēju. No otras puses, demokrātija prasa respektēt varas dalīšanu, tiesisku valsti, tiesu neatkarību, cilvēktiesības un citas sabiedrības vērtības.24

Arī satversmes jēdziens semantiski sevī ietver konstitucionālisma ideju. Kronvaldu Atis šo vārdu veidojis no verba “tvert”, jo “cilvēki tādēļ pieņēmuši likumus, lai tiem būtu vajadzīgā laikā, kur patverties, lai tiem būtu tversmes”.[13] Satversme garantē cilvēkiem tiesisko aizsardzību un drošību. Konstitūcija ir satversmes varas akts, kas rada konkrēto valsti un tiesisko iekārtu. Konstitūciju var uzskatīt par sabiedrisko līgumu, proti, demokrātiski akceptētu visu valsts pilsoņu saistību savā un nākamo paaudžu vārdā dzīvot saskaņā ar konstitūcijā ietvertajām pamatvērtībām un ievērot tās, kā arī nodrošināt valsts varas un tās pieņemto lēmumu leģitimitāti.[14] Konstitūcija ir tiesiskās sistēmas mega norma (normu norma).[15] “Konstitūcija pati ir valsts tiesiskā pamatiekārta. To nevar atvasināt no kādas citas tiesību normas. Tā ir tāda politiska akta izpausme, kas kādā noteiktā vēsturiskā mirklī pauž politisko gribu radīt konstitūciju un kas faktiski ir iekarojis sev vietu politiskajā realitātē.”[16] Kā atzīts tiesību zinātnē, konstitūcija ir pamatlikums, saskaņā ar kuru tiek organizēta valsts pārvaldīšana un kurš noteic personas attiecības ar valsti un sabiedrību.[17] Latvijas pirmās pagaidu satversmes komentārā norādīts: “Ar vārdu “konstitūcija” mēdz apzīmēt valsts pamata likumu, viņas satversmi, kurā noteiktas attiecības starp augstāko valsts varu un pavalstniekiem. Šaurākā nozīmē ar vārdu “konstitūcija” mēdz apzīmēt valsts aktu, caur kuru val-dinieks aprobežo savu varu un zem zināmiem nosacījumiem dalās tanī ar saviem pavalstniekiem.”30 Līdz ar to konstitūcija kā valsts pamatlikums ar augstāko juridisko spēku noteic valsts iekārtas pamatprincipus, personas tiesību un brīvību garantijas, kā ari valdīšanas formu - valsts varas orgānu struktūru un savstarpējās attiecības. Tāpat konstitūcija iezīmē valsts funkcijas, kā arī noteic valsts varas attiecības ar personu un sabiedrību.31

Konstitucionālajās tiesībās tradicionāli ierasts konstitūcijas jēdziena ietvaros analizēt konkrētus konstitucionālā likumdevēja pieņemto pozitīvo tiesību aktus ar augstāko juridisko spēku. Šā iemesla dēļ ārkārtīgi populārs ir priekšstats, ka dominējošā konstitūcijas forma ir rakstīts un kodificēts valsts pamatlikums (monokonstitūcija), atsevišķos gadījumos pieļaujot, ka var pastāvēt arī polikonstitūcijas - konstitūcijas, kas sastāv no vairākiem konstitucionālajiem aktiem.32 Mūsdienu tiesiskā realitāte liecina, ka ne visas konstitūcijas normas konstitucionālais likumdevējs ir ietvēris konstitūcijas tekstā. Visupirms jau vispārējie tiesību principi, kas nosaka konkrētās tiesiskās sistēmas būtību, ir būtisks konstitūcijas elements. Tieši tāpat par konstitūcijas saturu lemj ne tik daudz konstitucionālais likumdevējs, cik konstitucionālā tiesa konstitūcijas iztulkošanas ceļā. Līdz ar to varētu atzīt, ka kodificēta konstitūcija nav iespējama un arīdzan tikai rakstīta konstitūcija nav iespējama.33 Šo fenomenu savulaik precīzi iezīmējis Kārlis Dišlers, uzsverot, ka par kādas valsts iekārtu nevar nodot pareizu spriedumu pēc satversmes likuma vien.34 Arīdzan attiecībā uz Satversmi norādāms, ka tā sastāv no vairākiem konstitucionālā ranga aktiem.35 Satversmes tiesa pamatoti secinājusi, ka līdzās Satversmei spēkā esoši konstitucionāla ranga akti ir 1918.gada 18.novembra Latvijas Republikas proklamēšanas akts, 1920.gada 27.maija Deklarācija par Latvijas valsti, 1990.gada 4.maija deklarācija “Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu” un 1991.gada 21.augusta konstitucionālais likums “Par Latvijas Republikas valstisko statusu”. Papildus tam Satversmes tiesa

10 Bite E. Latvijas pagaidu konstitūcija. Jaunā Latvija, 1920.3.marts.

31 Баглай M.B. Конституционное право Российской Федерации. 4-е изд. Москва: Норма, 2004, с.68.

32 Eglītis V. Ievads konstitūcijas teorijā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2006,88.-92.lpp.

33 Gardner J. Can There Be a Written Constitution? httpyZpapers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=140l244

34 Dišlers К. Latvijas Satversme. Grām.: Latvieši II. Balodis K., Šmits R, Tentelis A. (zin. red.) Rīga: Valters & Rapa, 1932,147.lpp.

35 Pleps J., Pastars E. Vai tautai nozagta suverēnā vara? Jurista Vārds, 2002. 22.oktobris, Nr.21(254). Plašāk skat.: Rodiņa A., Pleps J. Constitutionalism in Latvia: Reality and Developments. Grām.: New Millenium Constitutionalism: Paradigms of Reality and Challenges. Yerevan: Njhar, 2013, pp.433-439.

secinājusi, ka par konstitucionāla ranga aktiem uzskatāmi tie likumi, kurus Saeima pieņem Satversmes 68.panta otrajā daļā paredzētajā kārtībā.[18] Savukārt Lietuvas Republikas konstitūcijas 150.pants tiešā tekstā noteic, ka par šīs konstitūcijas neatņemamu daļu ir jāuzskata vēl arī divi citi akti, proti, konstitucionālais likums “Par Lietuvas valsti” un konstitucionālais akts “Par Lietuvas Republikas nepievienošanos postpadomju Austrumu savienībām”.

Ikviena konstitūcija tiek rakstīta ar pārliecību, ka tā noteiks konstitucionālo iekārtu nenoteikti ilgu laiku. Arī Latvijas Satversmes sapulcē kāds no tās deputātiem norādīja, ka Satversme noteiks valsts iekārtu uz paaudžu paaudzēm.[19] Savukārt par 1920.gada 27.maija Deklarāciju par Latvijas valsti, kas noteica Latvijas valsts iekārtas pamatprincipus, tās autori atklāti atzina: “Šī deklarācija ir uzskatāma par Latvijas valsts pamata likumu. Tai nav pagaidu raksturs, tā ir pamatu likums, kas izdots uz visiem laikiem.”[20] Konstitūcijas negrozāmību nodrošina nevis atsevišķa tās normu negrozāmība vai apgrūtināta grozīšanas procedūra, bet konstitūcijas un tās noteiktās valsts iekārtas atzīšana sabiedrībā un diskusiju par iespējamām reformām izslēgšana no politiskās dienaskārtības. Ferdinands Lasāls savulaik atzinis, ka patieso valsts konstitūciju veido valstī pastāvošās reālās, faktiskās spēku attiecības, proti, rakstītā konstitūcija tikai tad esot stabila un autoritatīva, ja tā atbilst šim sabiedrībā pastāvošo spēku samēram.[21] Līdzīgi arī Jānis Pliekšāns (Rainis) secinājis: “īstā zemes satversme pastāv tikai reālo sabiedrisko spēku savstarpējā attiecībā un samērā. [..] Ja taisa jaunu satversmi, tad jāievēro, ka nevar aprobežoties vienīgi ar papīra loksnes pierakstīšanu, bet jāpārgroza reālo spēku izdalījums.”[22] Līdz ar to konstitūcijas pēc būtības tiek rakstītas ar pārliecību par to ilgtspēju, proti, tās autori cer ar konstitūcijas palīdzību panākt noteiktu politisko spēku un sabiedrības vienprātību par konstitucionālās iekārtas stabilitāti, kas garantētu tās mūžīgumu. Lielākoties-šā tipa konstitūcijas izstrādātas, esot pārliecībā, ka demokrātiska valsts iekārta ir labākais iespējamais konstitucionālās iekārtas modelis un tauta nekad nevēlēsies citu iekārtu.

2. Proklamēšanas akts. Valsts proklamēšanas akts ir tautas dota pavēle, kuru īstenojot tiek izstrādāta konstitūcija.[23] Parasti valsts proklamēšana tiek pasludināta svinīga valsts dibināšanas akta laikā līdztekus oficiālam paziņojumam par jaunas valsts radīšanu. Visu valstu proklamēšanas akti lielākoties tiek balstīti uz līdzīgiem principiem, kurus vēsturiski iedvesmojusi ASV 1789.gada 4.jūnija Neatkarības deklarācija. Tautas suverenitātes, pašnoteikšanās tiesību, cilvēktiesību garantiju un citu konstitucionālisma ideju praktisko īstenošanu pasludināja tieši Tomasa Džefersona radītais teksts.[24] Latvijas Tautas padome proklamēšanas aktu 1918.gada 18.novembrī ietērpa uzsaukumā “Latvijas pilsoņiem!”, ko parakstīja Pagaidu valdības Ministru prezidents Kārlis Ulmanis un Tautas padomes priekšsēdētāja biedrs Gustavs Zemgals. Līdz ar to Latvijas proklamēšanas aktam ir lokāls raksturs; tas ir paziņojums savas valsts pilsoņiem par patstāvīgas valsts radīšanu. Proklamēšanas akts atspoguļo Latvijas tiesību sistēmas pamatnormu - gribu dibināt neatkarīgu Latvijas valsti, kas balstās uz noteiktiem principiem.[25] Proklamējot Latvijas Republiku, Kārlis Ulmanis uzsvēra, ka “visi bez tautības izšķirības, ir aicināti palīdzēt, jo visu tautību tiesības būs Latvijā nodrošinātas. Tā būs demokrātiska taisnības valsts, kurā nedrīkst būt vietas ne apspiešanai, ne netaisnībai”.[26] Latvija veidojās kā demokrātiska, sociāli orientēta valsts, kur valdītu taisnīgums un kas balstītos uz Rietumu demokrātiju principiem.[27]

Proklamēšanas akts sevī ietver jaunās valsts konstitucionālo pamatprincipu deklarāciju, kā ari uzdevumu Satversmes sapulcei noteikt Satversmi un attiecības ar ārvalstīm, vadoties no šiem principiem. Satversme, tāpat kā pirmā un otrā pagaidu satversme, īsteno proklamēšanas aktu kā reāli funkcionējoša konstitucionālā iekārta, paliekot saistīta ar proklamēšanas aktā noteiktajiem valstiskuma pamatprincipiem. “Latvijas valsts proklamēšana no zināmas pilsoņu grupas uzskatāma kā pietiekošs pamats valsts nodibināšanai, un šim mērķim nebija vajadzīga Latvijas teritorijā dzīvojošās tautas nobalsošana (referendums). 1918.gada 18.novembra proklamēšanas akts ir jāpieņem visām iestādēm, tai starpā arī tiesām, kā valststiesisks akts, kura likumību, pretēji sūdzētāja domām, ne tikai nav vajadzīgs motivēt, bet pat to nedrīkst darīt.”[28] Latvijas valsts konstitucionāli tiesiskos pamatus noteic 1918.gada 18.novembra proklamēšanas akts, kas apstiprināts ar 1920.gada 27.maija Deklarāciju par Latvijas valsti. Latvijas Satversmes sapulce bija saistīta ar proklamēšanas aktu kā pamatnormu, lemjot par Latvijas pamata likumiem. Tāpat arī konstitucionālais likumdevējs Satversmes ietvaros ir saistīts ar proklamēšanas aktu, proti, Satversmes

76.-79.panta kārtībā nav pieļaujama proklamēšanas akta un tajā ietverto valstiskuma pamatprincipu pārskatīšana. Atzīstot proklamēšanas aktu par Latvijas valstiskuma pamatu, var secināt, ka konstitucionālais likumdevējs var rīkoties Latvijas konstitucionāli tiesiskā pamata ietvaros, papildinot vai pārskatot konstitucionālo regulējumu, bet nav pilnvarots noteikt jaunu konstitūciju, proti, grozīt Latvijas konstitucionāli tiesisko pamatu.[29]

3. Konstitūcijas vieta normatīvo aktu hierarhijā. ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs Džons Maršals 1803.gadā deklarēja, ka “konstitūcija ir vai nu augstākais likums, ko nav iespējams grozīt parastās likumdošanas ceļā, vai atrodas parasto likumu līmenī un var tikt grozīta, kad tas ir izdevīgi likumdevēja varai. [..] ja pēdējais būtu patiesi, tad konstitūcija nebūtu nekas cits kā cilvēku daļas absurds mēģinājums ierobežot varu, kas pēc savas būtības ir neierobežojama”.[30] Konstitūcijai, lai tā varētu pildīt savas funkcijas valsts varas ierobežošanā un personas tiesību aizsardzībā, ir jā-būt tiesību normu kopumam ar augstāko juridisko spēku. Konstitucionālo tiesību doktrīnā nav iespējams atzīt, ka valsts konstitūcija nav augstākā tiesību norma konkrētajā tiesību sistēmā.[31] “Atbilstoši konstitūcijas idejai konstitūcija stāv pāri “pārējām” tiesībām, un tāpēc nav iespējams regress spēkā esamības un pamatojuma jautājumos.”[32] Līdz ar to konstitūcijas pārākuma princips ir obligāts konstitucionālisma elements.

Konstitūcija kā satversmes varas akts, kuru suverēnā tauta ir izdevusi sevis regulēšanai, ir pārāks pār likumiem, kurus izdod tautas ievēlēts likumdevējs parastās likumdošanas ceļā. No šīs prezumpcijas izriet superlegālisma jeb konstitucionalitātes (satversmības) ideja.[33] Parastās likumdošanas ceļā nevar grozīt iepriekš pieņemtu konstitucionālu likumu, un visiem spēkā esošajiem likumiem jāatbilst konstitūcijas priekšrakstiem. Bieži konstitūcijas augstākais juridiskais spēks tiek tieši noteikts pašas konstitūcijas normā. Tā, piemēram, Lietuvas Republikas 1922.gada 1.augusta konstitūcijas 3.pants paredzēja, ka Lietuvas valstī nav spēkā neviens likums, kas ir pretrunā ar konstitūciju. Savukārt Igaunijas Republikas 1920.gada 15.jūnija Pamatlikuma 3.pants paredzēja, ka Igaunijas valsts vara var tikt īstenota atbilstoši Pamatlikumam un likumiem, kuri pieņemti Pamatlikumā noteiktajā kārtībā. Satversme nesatur tiešu norādi par Satversmes augstāko juridisko spēku, tomēr netiešā veidā to iespējams atvasināt no Satversmes 85.panta, kas paredz, ka Satversmes tiesa ir tiesīga izskatīt lietas par likumu atbilstību Satversmei.[34] Konstitūcijas pārākums pats par sevi izriet arī tajās konstitūcijās, kur šis princips tiešā tekstā nav izteikts ar pietiekamu noteiktību.[35] Tas izriet no vispārēji akceptētās Hansa Kelzena normatīvo aktu hierarhijas idejas. Tā kā konstitūcija nosaka visu likumu un citu tiesību aktu izdošanas kārtību, tad tai attiecīgi ir augstāks juridiskais spēks.[36] Konstitūcijas normu augstākais juridiskais spēks nosakāms pēc konstitūcijas pieņemšanai un grozīšanai noteiktās kvalificētās procedūras, kas atšķiras no parasto likumu pieņemšanas kārtības. Likumiem, kuri pieņemti kvalificētā kārtībā, attiecībā pret parastajiem likumiem parasti ir augstāka likuma spēks.[37]

Konstitūcijas normām ir augstākais juridiskais spēks attiecībā pret visiem pārējiem normatīvajiem aktiem konkrētajā tiesību sistēmā, bet pašas konstitūcijas iekšienē var pastāvēt normas ar atšķirīgu juridisko spēku. Normas, kas nosaka konstitūcijas pamatideju un kurām parasti tiek noteikta vēl kvalificētāka grozīšanas kārtība nekā citām konstitūcijas normām vai arī šīs normas tiek pasludinātas kā negrozāmas, kļūst viena juridiska dokumenta ietvaros par normām ar augstāko juridisko spēku. Visām pārējām konstitūcijas normām un ari konstitūcijas piemērošanas praksei jābūt saskaņotai ar konstitūcijas pamatprincipiem. Tiesību zinātnē ir pausts viedoklis, ka šādām konstitūcijas normām ir suprakonstitucionāls rangs, proti, tām ir augstāks juridiskais spēks nekā citām konstitucionālajām normām.56

Satversmes 77.pantā ietvertais Satversmes pantu uzskaitījums ir Satversmes konceptuālais pamats - normas, kurās koncentrētas Latvijas demokrātiskā valstiskuma idejas, uz kurām konstruēta pārējā Satversme un visa Latvijas valsts iekārta un tiesību sistēma kopumā, savukārt Satversmes konceptuālais pamats ir visas Latvijas valsts konstitucionāli tiesiskais pamats. Satversmes 77.pants, nosakot kvalificētāku grozīšanas kārtību Satversmes

1., 2., 3., 4., 6. un 77.pantam, piešķir šīm konstitucionālajām normām augstāku juridisko spēku nekā pārējām Satversmes normām.57 Līdz ar to Satversmes 1., 2., 3., 4., 6. un 77.pants atzīstams par Satversmes pamatnormu -pozitīvajām tiesību normām ar visaugstāko juridisko spēku.58

4. Konstitūcijas preambula. Konstitūcijās būtisks to teksta elements ir preambulas. Konstitūcijas preambula atspoguļo sabiedrības svarīgākos politiskos lēmumus, kas ir bijuši par pamatu konstitūcijas pieņemšanai. Ar konstitūcijas preambulas starpniecību iespējams definēt valsts konstitucionālo identitāti un izprast konstitucionālā likumdevēja gribu.59 Preambulai nav tikai simboliska nozīme vai politiskā jēga. Preambula satur būtiskus principus, kas norāda uz visas pārējās konstitūcijas iztulkošanas niansēm. Tāpēc konstitūcijas piemērošanā jāvadās arī pēc preambulas teksta, jo visi konstitūcijā nostiprinātie institūti ir sava veida līdzekļi un mehānismi, kā īstenot tos mērķus un vēlmes, kas deklarētas preambulā.60 Preambula var ne tikai kalpot kā konstitūcijas interpretācijas avots, bet arī ietvert sevī norādes uz citu aktu spēkā esamību. Piemēram, Francijas Piektās republikas konstitūcijas preambulā ir iekļautas atsauces uz 1789.gada Cilvēka un pilsoņa

Ь6 Маклаков В. В. Конституционное право зарубежных стран. Москва: Волтере Клувер, 2006, с.62-63.

57 Pleps J., Pastars Е. Vai tautai nozagta suverēnā vara? Jurista Vārds, 2002.22.oktobris, Nr.21 (254).

58 Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedok|a "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu" 138.punkts.

59 Orgad L. The Preamble in Constitutional Interpretation. http-J/papers.ssm.com/soi3/papers.cfm?abstract_ id=1686745

60 Алиев Ш., Магерром О. Научно-практический комментарий к конституции Азербайджанской Республики. Баку: Юридическая литература, 2000, с.5-6.

tiesību deklarāciju un Francijas Ceturtās republikas konstitūcijas preambulu. Preambulai ir īpašs uzdevums noteikt valsts un konstitūcijas principiālās attiecības. Preambula, neskarot konstitūcijas normu juridisko saturu, norāda uz ārpus tiesībām atrodošos konstitūcijas normu autoritāti, kā arī uz konstitucionālā likumdevēja iecerēm un apsvērumiem. Preambula atspoguļo svarīgākos konstitucionālos aizsākumus un idejas, tādējādi izpaužoties kā valsts un konstitūcijas teorijas saskarsme.[38]

Satversmei ir lakoniska preambula - ievadteikums, kas ir Satversmes teksta sastāvdaļa un pakļauts iztulkošanai. Satversmes ievadteikuma interpretācijas ceļā ir iespējams izskaidrot Satversmes un Latvijas valsts veidošanās vēsturiskos apstākļus, Latvijas valstiskuma pamatprincipus un mērķus. Satversmes tiesa līdz šim Satversmes ievadteikumu izmantojusi, lai secinātu, ka Latvijas tauta Satversmē ir pašierobežojusies.[39] Tāpat spēkā esošajiem konstitucionālā ranga aktiem - Latvijas PSR Augstākās padomes 1990.gada

4.maija deklarācijai “Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu” un 1991.gada 21.augusta konstitucionālajam likumam “Par Latvijas Republikas valstisko statusu” - ir pietiekami izvērstas preambulas, kas jo īpaši sakāms par 1990.gada 4.maija deklarāciju. Deklarācijas preambulā ir sniegts Latvijas Republikas vēsturiskās attīstības izklāsts, kā arī juridiski pamatotas latviešu tautas tiesības 1918.gada 18.novembrī dibināt neatkarīgu valsti un 1990.gada 4.maijā atjaunot Latvijas Republikas neatkarību.

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisija ir rosinājusi papildināt Satversmes preambulu. Satversmes preambulai būtu jāatspoguļo mūsu sabiedrības un valsts pamatvērtības, pamatuzdevumi, Latvijas valsts mērķi un darbības pamatprincipi, konstitucionālās identitātes būtība,[40] kā arī tajā varētu ietvert dalības Eiropas Savienībā klauzulu. Preambulas papildināšana var sniegt jaunu skatījumu Satversmes interpretācijai, būtiski negrozot visu konstitūcijas tekstu.

5. Formālā un materiālā konstitūcija. Konstitucionālajās tiesībās tradicionāli pieņemts nošķirt formālo konstitūciju un materiālo konstitūciju. Skaidrojot formālās konstitūcijas jēdzienu, Kārlis Dišlers rakstījis: “Valsts iekārtas pamata principi mēdz būt izteikti atsevišķā aktā, kas pieņemts no pašas tautas vai no tautas ievēlētas satversmes sapulces; šo aktu sauc par konstitūciju vai satversmes likumu. Saprotot zem konstitūcijas taisni tādu speciālu, no attiecīgas autoritatīvas varas izdotu likumu, mēs apzīmējam konstitūcijas formālo jēdzienu.”[41] Formālā konstitūcija pēc būtības apzīmē tiesību normu kopumu ar augstāko juridisko spēku tiesību sistēmā, kas regulē konstitucionālo tiesību jautājumus. Līdz ar to formālās konstitūcijas izpratne ir cieši saistīta ar tiesību normas izpratni. Mainoties izpratnei par tiesību normu, jāmainās ari izpratnei par formālo konstitūciju.

Juridiskā pozitīvisma doktrīnā, kad tiesības aprobežojas ar likumdevēja pieņemtajām tiesību normām, viena vai vairāku normatīvo aktu, kurus pieņēmis konstitucionālais likumdevējs, ietveršana formālās konstitūcijas izpratnē bija pamatota. Tomēr mūsdienās, kad tiesību jēdziens sevī ietver ne vien likumdevēja pieņemtās normas, bet arī vispārējos tiesību principus, ir nepieciešams attiecīgi pārskatīt formālās konstitūcijas izpratni. Dabisko tiesību doktrīnas ietvaros formālās konstitūcijas jēdziens sevī ietver ne vien konstitucionālā likumdevēja pieņemtās pozitīvās tiesību normas, bet arī (un pirmām kārtām) vispārējos tiesību principus. Ne vien likumdevējs, bet arī konstitucionālais likumdevējs ir saistīts ar vispārējiem tiesību principiem.[42] Dabisko tiesību doktrīnas ietvaros formālās konstitūcijas izpratnē ietveramas ne vien konstitucionālā likumdevēja pieņemtās konstitūcijas normas, bet ari vispārējie tiesību principi. Līdz ar to formālā konstitūcija sastāv no divu veidu normām - konstitucionālā likumdevēja pieņemtajām normām un vispārējiem tiesību principiem. Konstitucionālais likumdevējs vairs nav aicināts pilnībā noteikt formālo konstitūciju. Formālās konstitūcijas saturu veido vispārējie tiesību principi, savukārt konstitucionālais likumdevējs saglabā rīcības brīvību jomās, kurās vispārējie tiesību principi paredz dažādas attiecīgā jautājuma noregulējuma iespējas. Mūsdienās formālā konstitūcija vairs nav tikai konstitucionālā likumdevēja noteikts pozitīvo normu kopums, bet gan komplicēta rakstīto tiesību normu un vispārējo tiesību principu sistēma, kas ir jātulko un jāpiemēro kā vienots veselums.[43] Līdz ar to formālā konstitūcija sevī ietver ne vien konstitucionālā likumdevēja pieņemto konstitūciju kā vienu vai vairākus normatīvos tiesību aktus, bet arī vispārējos tiesību principus.

Savukārt materiālās konstitūcijas jēdziena skaidrojumā Kārlis Diš-lers akcentējis: “Zem šī jēdziena jāsaprot pastāvošā valsts iekārta savās galvenajās sastāvdaļās un šo sastāvdaļu attiecībās, nelūkojoties uz to, vai šīs sastāvdaļas ir apzīmētas un viņu attiecības formulētas kādā rakstiskā aktā vai ne. [Tādēļ] katrai valstij ir sava konstitūcija, t.i., faktiski pastāvošā valsts iekārta, kas dibinās uz sabiedrībā atrodamo reālo spēku samēra.”[44] Materiālās konstitūcijas jēdziens atspoguļo pārmaiņas formālās konstitūcijas saturā, kuras radušās tās piemērošanas praksē. Kārlis Dišlers savulaik rakstījis, ka visās valstīs līdzās rakstītajai konstitūcijai pastāv uz valststiesiskiem precedentiem dibinātas nerakstītas normas, kas rakstīto konstitūciju papildina un pamazām vairāk vai mazāk pārveido to.[45] Ar konstitūcijas pārveidošanos tiek apzīmētas tās formālās konstitūcijas pārmaiņas, kuras ar formālo konstitūciju notiek bez konstitucionālā likumdevēja iejaukšanās, grozot konstitūcijas tekstu.[46] “[Šādi] pārveidojumi netiek fiksēti ne formālajā konstitūcijā, ne rakstītajos likumos, bet iegūst atzīšanu un spēku konstitucionālo paradumu tiesību veidā, pamazām attīstoties no konstitucionālās praktikas, saskaņā ar reālās dzīves prasībām.”[47] Materiālo konstitūciju veido Satversmes iztulkošana, jo īpaši Satversmes tiesas sniegtā Satversmes interpretācija, konstitucionālās tradīcijas un Satversmes normatīvā izvēršana likumdošanas ceļā.[48]

Latvijas konstitucionālajā iekārtā tradicionāli ļoti liela nozīme tiek piešķirta konstitucionālajai tradīcijai.[49] Šis apstāklis Latvijas konstitucionālās tiesības tuvina Lielbritānijas konstitucionālajām tiesībām ar tajās plaši atzītu un piemērotu konvencionālo normu doktrīnu.[50] Tomēr konstitucionālā tradīcija ir plašāka valststiesiskā koncepcija nekā konvencionālās normas, jo beidzamās uzskatāmas par nerakstītām tiesību (paražu tiesību) normām, kas izveidojušās konstitūcijas piemērošanas praksē. Līdztekus konvencionālajām normām jeb konstitucionālajām paražām konstitucionālo tradīciju veido konstitucionālo tiesību zinātnieku valdošais viedoklis un atsevišķas ceremoniālas konstitucionālo institūciju darbības.[51] Latvijas konstitucionālā tradīcija jau kopš tās izveidošanās akceptējusi likumdevēja tiesības daudzus konstitucionālo tiesību jautājumus detalizētāk regulēt ar likumiem.[52] Satversme vairākos gadījumos pat tieši paredz pilnvarojumu likumdevējam ar likumu noteikt kāda konstitucionālo tiesību jautājuma detaļas. Ar šādu likumu izstrādāšanu un pieņemšanu likumdevējs konkretizē Satversmes regulējumu vai sniedz normatīvu interpretāciju Satversmes formulējumiem. Likumos veiktā Satversmes normatīvā iztulkošana uzskatāma par “dabīgu mūsu Satversmes papildinājumu un tālākizveidojumu”.[53] Formālās konstitūcijas pārveidošanās rezultātā veidojas materiālā konstitūcija. Materiālajā konstitūcijā līdztekus formālajai konstitūcijai ietverama konstitūcijas iztulkošana likumdošanas ceļā, judikatūras atziņas par konstitūcijas normu tvērumu un konstitucionālā tradīcija.

II. Satversmes vara

1. Tautas satversmes vara. Konstitucionālisma pamats ir tautas suverenitātes princips. Tautai nedrīkst tikt ierobežotas tiesības izstrādāt konstitūciju kā valsts uzbūves uzmetumu un plānu tautas centienos pēc laimes. Tautai ir tiesības izvēlēties sev tīkamu politisko režīmu, taču šai izvēlei ir jābūt brīvai, tā nedrīkst tikt uzspiesta; brīvs tautas pamatlēmums par konstitūcijas pieņemšanu nosaka politiskās kopdzīves veidu valstī.[54] Tiesības un spēja veidot savu valsti un noteikt šīs valsts konstitūciju pieder tautai. Šīs tiesības un spēja tiek apzīmētas par tautas satversmes varu. Satversmes varas tiesības ir sākotnējas un neatņemamas.[55] Tā ir tautas pati svarīgākā vara - izdot augstāko pamatlikumu (konstitūciju). Konstitūcijas pamatā tiek likts tautas taisnīgums, kas uz politiskās vienlīdzības pamata katram atvēl varas un pakļaušanās robežas.[56] Demokrātijas princips prasa, lai tauta ir tā vara, kura pieņem konstitūciju. Tas atbilst pamatkoncepcijai, ka politiskai sabiedrībai kopumā jābalstās uz savu locekļu balsu vairākumu.[57] Šāda izpratne sakņojas tautas suverenitātes principā. Tauta nav monolīti vienota, bet gan sastāv no daudzām atsevišķām grupām, partijām, kurām ir dažādas tieksmes un intereses. Šādam plurālismam ir jāizpaužas arī konstitūcijas pieņemšanas procesā, lai tajā varētu piedalīties visi nozīmīgākie sabiedriskie un politiskie spēki. Šādam konstitūcijas izstrādāšanas procesam ir jābūt atklātam, ko var nodrošināt tikai konstitūcijas projekta publiska apspriešana.[58] Satversmes vara ir tautas suverēnās varas būtisks elements, kas aptver rīcības brīvību ar fundamentālajām konstitūcijas normām. Satversmes vara sevī ietver tiesības pieņemt un grozīt Satversmi. Atbilstoši abata Sjejesa koncepcijai satversmes vara (pouvoir constituant) tiek nošķirta no citām varām, kas ir ievēlētas vai ieceltas (pouvoir constitué).[59] Arī Latvijas konstitucionālajās tiesībās tika akceptēts, ka konstitūcijas pieņemšana un maiņa ir satversmes varas akts. Satversmes vara pieder tautai, un tā atšķiras no likumdevēja, izpildu un tiesu varas. Tautai piederošā satversmes vara nav saistīta un nevar būt saistīta ne ar kādiem noteikumiem. Tauta satversmes varu var īstenot pati vai caur saviem priekšstāvjiem.[60]

2. Satversmes varas īstenošana. Satversmes varas īstenošana ir fundamentāls politisks lēmums, kas maina pastāvošo valsts iekārtu.[61] Nosacīti satversmes varai piekrīt konstitūcijas pieņemšanas un konstitūcijas caurlūkošanas tiesības. Konstitūcijas pieņemšanas tiesības kā suverēna - tautas - ekskluzīvā kompetence sevī ietver tiesības grozīt konstitūcijas pamatus un valsts iekārtu, kā ari tiesības pat pilnībā atteikties no valstiskuma.[62] Savukārt konstitūcijas caurlūkošanas tiesības ir konstitucionālā regulējuma maiņa pašā konstitūcijā noteiktajā procedūrā, neaizskarot konstitūcijas pamatus. Līdzīgu secinājumu par satversmes varas apjomu izdarījusi ari Satversmes tiesa: “Satversme gan sadala satversmes varu starp Latvijas pilsoņu kopumu un Saeimu, tomēr garantē Latvijas tautas ekskluzīvās tiesības rīkoties ar Satversmes fundamentālajām normām, proti, atcelt konstitūciju vai noteikt jaunu konstitucionālo iekārtu. Savukārt Saeimai Satversmes 76.pantā ir deleģēta tikai Satversmes caurlūkošanas vara, kas atšķiras no Latvijas tautas satversmes varas ar to, ka ir saistīta ar konstitucionālajiem pamatprincipiem. Saeima ir pilnvarota veikt konstitucionālus grozījumus spēkā esošās konstitūcijas ietvaros, bet Saeima kā valsts varas konstitucionālā institūcija nevar būt pilnvarota grozīt konstitucionālās iekārtas pamatus vai atteikties no valsts eksistences, jo par to var lemt tikai tauta kā satversmes varas nesēja.”86

Satversmes vara ir ekstraordināra un speciāla likumdevēja vara, kuru vajadzētu īstenot nevis ordinārajam likumdevējam, bet kādam citam valsts varas orgānam. Institūcija, kam pieder gan satversmes, gan likumdevēja vara, būtu uzskatāma par absolūtu suverēnu, bet katra neierobežota vara ir despotiska vara. Šo iemeslu dēļ tika uzskatīts, ka parlamentam nevar piešķirt satversmes varas funkcijas, jo deputātus pilsoņu kopums ievēlē, lai tie pārstāvētu viņu intereses esošās konstitūcijas ietvaros, nevis grozītu konstitūciju. Savukārt valsts varas orgānam, kas īsteno satversmes varu, nevarētu piešķirt likumdošanas, tiesas spriešanas vai izpildvaras funkcijas.87 Šo iemeslu dēļ bijušajās britu kolonijās Ziemeļamerikā izplatījās prakse konstitūcijas izstrādāšanu uzticēt nevis parlamentam, bet sevišķai tautas pilnvaroto sapulcei - konventam, kas, darbojoties tautas vārdā, izstrādā konstitūcijas projektu, kuru nobalsošanā apstiprina tauta. Tas iedibināja principu, ka konstitūciju izdod pati tauta, bet vienkāršos likumus izdod parlaments.88 ASV nav mainījies konstitucionālais princips, ka tauta ir visas varas avots un pamats: “Mēs, Savienoto Valstu tauta,” ir mūžīgais visas varas avots, no “mums” izriet visas pilnvaras, un tikai “mēs” esam tiesīgi grozīt konstitūciju.89

Abats Sjejess Francijas revolūcijas vajadzībām pilnveidoja satversmes varas teoriju. Tā kā pati tauta nevar sanākt vienkopus un izstrādāt konstitūciju, arī abats Sjejess izstrādāja konstitūcijas pieņemšanas sistēmu tautas gribas vārdā, kad īpaši pārstāvji var īstenot satversmes varu kā tautas vietnieki (vice populi).90 Šie pārstāvji, tāpat kā pati tauta, nav saistīti ne ar kādiem noteikumiem, bet tie var īstenot tikai satversmes varu. Viņi nav ordinārie likumdevēji, kuriem varētu tikt uzticēta likumdevēja vara.

“Satversmes tiesas 2007.gada 29.novembra sprieduma lietā Nr.2007-10-0102 31.1.punkts.

87 Вишнякъ М. Проблема учредительной власти. Законъ и Судъ, 1932, №6(26), с.829-836.

88 Dišlers К. Konstitūcija un satversmes vara. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1921, Nr.1/3,8.lpp.

89 Вишнякъ М. Проблема учредительной власти. Законъ и Судъ, 1932, №5(25), с.800.

90 Боржо М. Учреждена и пересмотръ конституцю. Москва: Издание М. и С. Сабашниковыхъ, 1918, с.276.

Abats Sjejess uzskatīja, ka nav nepieciešams, lai sabiedrības locekļi īstenotu satversmes varu katrs atsevišķi, jo viņi var uzticēties priekšstāvjiem, kas sanāktu šī viena mērķa dēļ, bet šie tautas priešstāvji nedrīkstētu pildīt citu varu funkcijas.[63] Tomēr praksē Nacionālā sapulce uzņēmās gan satversmes varas, gan likumdevēja funkcijas. Jāatzīmē, ka Kārlis Dišlers arī iestājās par satversmes un likumdevēja varas saplūšanas pieļaujamību, jo tās visas saplūstot vienā avotā - pie pašas tautas. īstā demokrātijā visu likumu avots ir viens un tas pats - tautas griba un to izdošanas kārtība viena un tā pati - tautas nobalsošana.[64]

Mūsdienās tautai piederošās tiesības var tikt īstenotas arī citādos veidos. Konstitūciju var pieņemt vai grozīt tautas izvēlēta satversmes sapulce, kas konstitūciju pieņem ar kvalificēto divu trešdaļu vai parasto balsu vairākumu; tautas vēlēts konstitucionālais konvents savu izstrādāto konstitūcijas projektu parasti nodod tautas nobalsošanai, kā arī pati tauta savu iesniegto projektu vēlāk pieņem tautas nobalsošanā. Tāpat konstitūciju un tās grozījumus var pieņemt arī parlaments īpašas procedūras ietvaros. Modernajā valstī kā likumus, tā parasti arī konstitūciju grozījumus pieņem tautas ievēlēts likumdevējs, tomēr var sastapt arī ierosinājumu nošķirt satversmes varu no likumdevēja varas, jo tas, kam pieder abas varas, ir absolūti suverēns. Šā viedokļa pārstāvji uzskatīja, ka no parlamenta kompetences ir jāizņem konstitūcijas grozīšanas pilnvaras, parlamentam nevar būt tiesības grozīt pamatlikumu, jo deputātiem netiek dots uzdevums grozīt valsts pamatlikumu, bet gan pārstāvēt tautas intereses atbilstoši esošajai konstitūcijai.

3. Satversmes varas ierobežojumi. Pēc konstitūcijas pieņemšanas tauta konstitūciju var grozīt tikai tajā paredzētajā kārtībā un apjomā. Tas nozīmē, ka demokrātiskā tiesiskā valstī tautas satversmes vara ir ierobežota ar konstitūciju.[65] Tāpat satversmes varai piešķirtās konstitūcijas grozīšanas tiesības nav pilnvarojums pieņemt jaunu konstitūciju vai būtiski pārskatīt konstitūcijas pamatprincipus, jo arī konstitūcijas grozīšanas laikā jāsaglabā konstitūcijas identitāte.[66] Abats Sjejess gan uzskatīja, ka tautas satversmes vara nav ierobežota ne ar kādiem konstitūcijas nosacījumiem. Vienalga, kādā veidā nācija vēlas, pietiek ar to, ka viņa to vēlas; visas formas ir labas, un tās griba vienmēr ir augstākais likums.[67] Taču modernā valstī satversmes vara zaudē savu neierobežotību. Neviens konstitucionālais likumdevējs nevar neņemt vērā un ignorēt tās vērtības un pārliecību, kas ir vispārēji atzīto tiesību normu pamatā. Satversmes varas īstenotāji nedrīkst aizskart atsevišķu personu cieņu un tiesības, jo tās ir jebkuras demokrātiskās konstitūcijas kodols. Satversmes varas nodošana tautai nozīmē ne tikai demokrātisku konstitūcijas pieņemšanas kārtību, bet arī nepieciešamību pēc demokrātiskas konstitūcijas struktūras^68

No konstitūcijas pieņemšanas varas jāšķir konstitūcijas caurlūkošanas tiesības. Tās ir legālas konstitūcijas izmaiņas tiesības, kurām jau pastāvošajā konstitūcijā dots pilnvarojums un noteikts pārskatīšanas process un robežas. Ja konstitūcijā ierobežojumi nav minēti, tas nenozīmē, ka šādi ierobežojumi nepastāv. Šādiem ierobežojumiem robežas ir nerakstītas, jo, satversmes varas aicināta, valsts institūcija nevar būt pilnvarota gāzt konstitucionālas iekārtas pamatus vai atteikties no valsts eksistences.[69] Piemēram, Armēnijas Republikas konstitūcijas 114.pants tautas neierobežoto satversmes varu, kas skartu jaunas konstitūcijas pieņemšanu, padara par tīri revolucionāru aktu, jo ir aizliegta šīs konstitūcijas pamatprincipu likvidēšana legālā ceļā. Līdz ar to pastāv divas satversmes varas izpausmes. Sākotnējā satversmes vara darbojas kā revolucionārs akts un ir tiesīga radīt pilnīgi jaunu konstitūciju, bet konstitucionālā satversmes vara var tikai substancionāli atjaunot konstitūciju, neskarot negrozāmos pantus.[70] Arī Latvijas konstitucionālajās tiesībās satversmes varai ir saistošs pienākums pastāvīgi uzturēt Latvijas valsti un tās demokrātisko valsts iekārtu. Neviens - nedz tauta, nedz valsts institūcijas, nedz atsevišķs pilsonis - nedrīkst izmantot savas Satversmē ietvertās tiesības nolūkā iznīcināt Latvijas valsti vai tās demokrātisko iekārtu. Satversmes

77.pants jāizprot tā, ka pilsoņu kopums ir tiesīgs grozīt Satversmi (arī tās

1., 2., 3., 4., 6. un 77.pantu), tomēr tikai tādā veidā, lai grozījums nebūtu pretrunā ar neaizskaramo Satversmes kodolu.[71]

III. Konstitūcijas iztulkošana

1. Konstitūcijas iztulkošanas nozīme. Konstitūcijas iztulkošanai mūsdienu demokrātiskā tiesiskā valstī ir būtiska nozīme. Konstitūcijas teksta lakonisma un abstraktuma dēļ iztulkošanas nepieciešamība rodas daudz biežāk nekā citās tiesību nozarēs, kur regulējums ir daudz detalizētāks. Iztulkošanas uzdevums ir izdarīt konstitucionāli pareizu slēdzienu par konstitūcijas normas tvērumu un pamatot to, tādējādi radot tiesisko noteiktību un skaidrību par konstitucionālo regulējumu.[72] Konstitūcijas iztulkošana nozīmē konstitūcijas teksta pārvēršanu tiesiskā regulējumā. Kā rakstījis Arons Baraks, iztulkotājs “cilvēku” valodu pārtulko “juridiskajā” valodā.[73] Konstitūcijas iztulkošanai ir radošs raksturs, jo interpretējamās normas saturs iegūst pabeigtību tikai tās iztulkošanas rezultātā. Tostarp iztulkojums paliek saistīts ar konstitūcijas normu, nosakot šīs normas saturu un tvērumu.[74] Faktiski konstitūcijas iztulkotājs ir konstitūcijas autoru partneris. Autori noteic konstitūcijas tekstu, bet iztulkotājs noskaidro tā jēgu. Konstitūcijas autori tajā ietver gribu, kādu tie vēlētos īstenot, savukārt konstitūcijas iztulkotājs šo gribu ietver plašākā konstitucionālo tiesību kontekstā. Tādējādi konstitūcijas iztulkotājs nodrošina konstitūcijas kontinuitāti.[75] Ir atzīts, ka “sākotnēji suverēnajam konstitūcijas radītājam piederējušās pilnvaras radīt normas, iztulkojot konstitūciju, nonāk tā rokās, kas aicināts konstitūciju iztulkot. Var pat teikt, ka suverenitātes ieguvējs konstitucionālā valstī ir konstitūcijas iztulkotājs”.[76]

Karls Šmits atzinis, ka suverēns ir tas, kurš pieņem lēmumu par izņēmuma stāvokli, proti, viņš pieņem lēmumu ne tikai par to, vai iestājies ārkārtējas nepieciešamības ekstremālais stāvoklis, bet arī par to, kam jānotiek, lai šis stāvoklis tiktu novērsts.[77] Pēc Karla Šmita ieskata, izņēmuma stāvoklis ir situācija, kas nav konstitucionāli reglamentēta. Suverēns ir tas, kurš pieņem lēmumu par konstitucionāli nereglamentētām pilnvarām, proti, kurš ir kompetents rīkoties gadījumos, kad konstitucionālais regulējums nesniedz skaidru atbildi par piešķirto kompetenci.[78]

Lēmumam par konstitūcijas normu saturu vienmēr ir politisks raksturs. Iztulkojot konstitūciju, ir iespējams izlemt ne vien konkrētu tiesību jautājumu, bet arī valsts iekārtas attīstību nākotnē. Kā rakstījis Ārons Baraks, konstitūcija raksturo tautu un tās centienus, noteicot vairākuma politisko uzskatu pieturas punktus. Iezīmējot tautas vērtības, sasniedzamos mērķus, saistības un iespējamo attīstību, konstitūcija balstās pagātnē, noteic šodienu un ietiecas nākotnē. Tajā vienlaikus koncentrēta filozofija, politika un tiesības.[79] Tas konstitūciju būtiski atšķir no citiem normatīvajiem aktiem. Līdz ar to konstitūcija tiecas regulēt ne vien šodienu, bet arī nākotni. Konstitūcija ir spējīga regulēt tādus sociālos, politiskos un vēsturiskos procesus, par kuriem, iespējams, konstitūcijas autoriem nemaz nav bijis nojausmas.[80] “Suverēnais orgāns valstī ir tas, kuram piekrīt pēdējā un galīgā izšķiršana visos svarīgākos valsts dzīves jautājumos.”[81] Tā kā arvien vairāk aktuālus jautājumus var izlemt konstitūcijas iztulkošanas ceļā, demokrātiskā tiesiskā valstī tiesības iztulkot konstitūciju ir pretenzija uz suverēna statusu. Kā norādījis Hanss Forlenders: “No Pamatlikuma vairs viss nav atkarīgs. To, kas ir konstitūcija, nosaka Konstitucionālās tiesas nolēmumi. “Konstitūcija ir tas, ko tiesneši saprot ar konstitūciju,” tā jau XX gadsimta sākumā paziņoja kāds amerikāņu tiesnesis. Tagad to var teikt arī par Vāciju.”[82] Tas saistāms ar konstitūcijas raksturu: mūsdienās konstitūcija noteic ne vien valsts varas institūcijas un to kompetenci, bet arī valsts iekārtas pamatprincipus, valsts un privātpersonas attiecības, kā arī noregulē svarīgākos valsts dzīves jautājumus.[83] Gandrīz ikvienu jautājumu ir iespējams vērtēt no konstitūcijas perspektīvas, kas savukārt rada prasījumu pēc konstitūcijas normu iztulkošanas.

Konstitūcijai ir nepieciešama iztulkošana, bet iztulkošana pati par sevi nevar nodrošināt pareizu konstitūcijas izpratni. Tomēr tiesību iztulkot konstitūciju īstenošana ļauj konfliktu gadījumos pieņemt lai arī ne vienmēr pareizo, bet juridiski saistošu lēmumu par konstitūcijas normu tvērumu. Savukārt tas pieliek punktu un nodrošina konstitūcijas piemērošanas vienotību.[84] Loģiskā prasība pēc saistošas konstitūcijas iztulko-sanas piešķir tiesībām iztulkot konstitūciju principiālu nozīmi. “Konstitūcija ir teksts, bet tekstiem savukārt ir nepieciešams iztulkojums, jo tie runā pastarpināti. Tie prasa iztulkošanu, konkretizāciju un piemērošanu. Konstitūcija nav “dzīva”, ja tā nenosaka, kas, it īpaši konflikta gadījumā, šo konstitūciju piemēro un panāk tās noteikumu realizāciju.”[85] Publicistikā ir pausta vēlme pēc konstitūcijas, kura būtu skaidra un nepārprotama ikvienam nejuristam, lai to varētu piemērot arī bez iztulkošanas. “Valsts satversme ir mūsu dzīves pamats, kas jāzina mums visiem. Pavisam nenormāla ir tā parādība, ka valsts pamata likumi ir “jātulko lielā mērā”, lai tie taptu saprotami pilsoņiem. Valsts pamata likumiem jābūt noteiktiem un skaidriem - tā ir nepārprotama un nepieciešama prasība.”[86] Tomēr šādas cerības nav piepildāmas, jo likumi nekad nebūs pietiekami skaidri visiem sabiedrības locekļiem.

Kā rakstījis Egils Levits: “Iluzorisks ir vienkāršotais priekšstats par to, ka likumus būtu iespējams formulēt “līdz galam” viennozīmīgi un ka likumu neskaidrība un interpretācijas problēmas ir tikai likumdevēja negribas vai neprasmes rezultāts.”[87] Konstitūcijas teksts ir sākumpunkts konstitucionālo normu meklēšanas ceļā. Strādājot ar konstitūcijas tekstu, tiesību piemē-rotājiem jāsaskaras ar nepieciešamību ņemt vērā laika ietekmi, proti, konstitūcijas normas nevar iegūt, vienkārši izmantojot konstitūciju tekstu.[88]

2. Konstitūcijas dinamiska iztulkošana. Nostādne, ka konstitucionālā likumdevēja griba ir uz visiem laikiem nemainīgi noteikusi konstitūcijas saturu, nenovēršami mazinātu konstitūcijas spēju regulēt tiesiskās un politiskās attiecības mūsdienu sabiedrībā. Lai konstitūcija būtu efektīva, tai jābūt spējīgai mainīties laikam līdzi, ASV Konstitūcijā ir noteikts tas, kā meklējamas atbildes uz neskaidrajiem konstitucionālo tiesību jautājumiem, nevis tas, kādas ir pareizās atbildes uz šiem jautājumiem. Konstitūcija nav statisks, bet ir dinamisks dokuments, kas lasāms mainīgā laika kontekstā. Lai arī tās teksts bieži vien ir skaidrs un nepārprotams, tomēr, ejot laikam, mainās lasītāja izpratne par tās normu saturu.[89] Dinamiskā iztulkošana nodrošina iespēju konstitūcijas normu satura noskaidrošanā ņemt vērā pašreizējās vajadzības, proti, ikviena konstitūcija iztulkojama atbilstoši laikmeta garam un prasībām, orientējoties uz modernas demokrātiskas tiesību sistēmas juridiskajām atziņām.118 Konstitūcijas dinamiskā iztulkošana pēc savas būtības nozīmē plašu teleoloģiskās iztulkošanas metodes izmantošanu.119 Šīs metodes izmantošana būtiski mazina konstitūcijas normu formulējumu un konstitucionālā likumdevēja vēsturiskās gribas ietekmi, proti, konstitūcijas dinamiskās iztulkošanas koncepcijā gramatiskās un vēsturiskās iztulkošanas metodes nozīme būtiski tiek sašaurināta. Teleoloģiskās iztulkošanas metodes ietvaros konstitūcijas pie-mērotājs orientējas uz normas mērķi un mēģina izsecināt tādu jēgu, lai ar normas palīdzību sasniegtu lietderīgu un taisnīgu rezultātu.120 Līdztekus tam dinamiskas iztulkošanas ietvaros būtiska loma ir salīdzinošajai pa-līgmetodei, proti, vērtējot demokrātiskas tiesiskas valsts un tās principu attīstību, par salīdzināšanas objektu un iztulkošanas orientieri jāizvēlas pie kontinentālās Eiropas tiesību loka piederošo Eiropas Savienības dalībvalstu, kā arī Eiropas Savienības tiesību sistēmas juridiskās atziņas.121

Konstitūcijas dinamiska iztulkošana ir konstitucionālo tiesību teorijas tiesībpolitiska izvēle konstitūcijas iztulkošanā, akcentējot nepieciešamību panākt, lai Latvijā funkcionētu demokrātiska tiesiska valsts modernā rietumnieciskā izpratnē. Kā rakstījis Egils Levits, tad “dinamiskai Satversmes interpretācijai ir jābūt “vienvirziena ceļam” uz Latvijas tiesību sistēmas uzlabošanu, nevis tās trūkumu attaisnošanu”.122

3. Konstitūcijas pilnīguma koncepcija. Konstitucionālo tiesību teorijā atzīts, ka “konstitucionālo tiesību sfērā nepastāv kādas sevišķas interpretācijas metodes, kuras atšķiras no tiesību iztulkošanas”.123 Taču praksē izrādījies, ka četras klasiskās tiesību normu iztulkošanas pamatmetodes nav pietiekamas, lai varētu pilnīgi precīzi noskaidrot konstitucionālo normu

"8 Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās - jus communeeuropaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 266.lpp.

119Turpat.

120 Levits E. Tiesību normu interpretācija un Satversmes 1 .panta demokrātijas jēdziens. Cilvēktiesību Žurnāls, 1997, Nr.4,56.lpp.

121 Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās -jus communeeuropaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 266.lpp.

122 Levits E. Tiesību normu interpretācija un Satversmes 1 .panta demokrātijas jēdziens. Cilvēktiesību Žurnāls, 1997, Nr.4,63.lpp.

123 Eglītis V. Ievads konstitūcijas teorijā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2006,173Jpp.

saturu. Līdztekus gramatiskajai, sistēmiskajai, vēsturiskajai un teleoloģiska-jai iztulkošanas metodei konstitūciju iztulkošanai konstitucionālo tiesību teorija un konstitucionālās tiesas attīstījušas vairākas citas metodes un iztulkošanas prezumpcijas.124 Papildu iztulkošanas paņēmienu nepieciešamību, lai noskaidrotu konstitūcijas normu saturu, noteic konstitūcijas būtība. Konstitūcija nav parasts ārējs normatīvais akts jeb precīzāk - konstitūcija nav tikai ārējs normatīvais akts. Konstitūcija ir komplicēts demokrātiskas tiesiskas valsts fenomens, kas autonomi nodrošina šāda tipa valsts iekārtas praktisku funkcionēšanu.125 Satversmes tiesa, tāpat kā daudzas citas konstitucionālās tiesas, izvairās atzīt, ka konstitūcijas tiktu tālākveidotas.126 Tā vietā parasti konstitucionālās tiesas attīsta konstitūcijas pilnīguma koncepciju. Atbilstoši tai konstitūcija ir vienots un pilnīgs noregulējums, kurā nav robu vai iekšēju pretrunu. Tāpat tiek atzīts, ka ikvienu sabiedriskās dzīves jautājumu noregulē konstitucionālās normas. Ņemot vērā šo faktoru, konstitucionālās tiesas izvairās no atklātu tiesību tālākveidošanas metožu izmantošanas, tā vietā attīstot speciālus konstitūcijas iztulkošanas paņēmienus vai būtisku lomu piešķirot normu dinamiskai iztulkošanai.

Attiecīgā teorētiskā koncepcija plaši izstrādāta Lietuvas konstitucionālo tiesību teorijā. Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa atzinusi, ka konstitūcija kā normatīvs akts ir formulēts vārdiski teksta formā. Tomēr tāpat kā tiesības neaprobežojas tikai ar tekstu, kurā expressis verbis fiksētas normas, arī konstitūcija ir kaut kas vairāk par tās tekstu. Konstitūciju nevar traktēt tikai kā vārdiski fiksētu normu kopumu. Konstitūcijas kā augstāko tiesību un konstitucionālisma ideja sakņojas tajā, ka konstitūcijā nav un nevar būt robu, proti, nav un nevar būt zemāka juridiskā spēka aktu, kuru normu atbilstību konstitūcijai nebūtu iespējams izvērtēt. Šā iemesla dēļ Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa atzinusi, ka konstitūcija kā tiesiskā realitāte sastāv no divu veidu normām - konstitūcijā rakstītajām normām un konstitūcijas principiem, kuri konstitūcijā ir nostiprināti vai minēti vai arī kurus no konstitūcijas teksta iespējams atvasināt. Konstitūcijas principi, kas nav konstitūcijā expressis verbis minēti vai nostiprināti, ir

,2‘’ Goldsworthy J. Conclusions. Grām.: Interpreting Constitutions. A Comparative Study. Goldsworthy J. (ed.) Oxford: Oxford University Press, 2006, pp.325-335; Sinkevičius V. Konstitucijos interpretavimo principal ir ribos. Jurisprudence, 2005, t.67(59), pp.7-19.

,25 Šileikis E. Alternatyvi konstitucinè teisè. Antras pataisytas ir papildytas leidimas. Vilnius: Teisinès informacijos centras, 2005, pp.52-62.

126 Kūris E. Konstitūcija kaip teisē be spragq. Jurisprudence, 2006, t.12(90), pp.7-14; Sinkevičius V. Konstitucijos interpretavimo principal ir ribos.Jurisprudencija, 2005, t.67(59), pp.7-19.

atvasināmi no konstitūcijas rakstītajām normām, citiem konstitucionālajiem principiem, no konstitucionālā regulējuma kopumā vai arī no konstitūcijā noteiktās vērtību sistēmas. Rakstītās konstitūcijas normas un konstitūcijas principi nav un nevar būt pretrunā, tie noteic vienotu un saskaņotu sistēmu. Konstitūcijas principi organizē un sistematizē visas konstitūcijas normas, liedzot konstitūciju iztulkot tādējādi, ka tiktu ignorēta kāda konstitūcijas norma. Konstitūcijas principi veido ne tik daudz konstitūcijas tekstu, cik garu - tās vērtības un centienus, kuru dēļ tauta ir pieņēmusi konstitūciju un kuru sasniegšanai konstitūcijas tekstā ir formulētas attiecīgas normas. Tāpat kā pretrunas nepastāv starp konstitūcijas normām un konstitūcijas principiem, tāpat pretrunu nav starp konstitūcijas tekstu un konstitūcijas garu. Konstitūcijas tekstu nevar iztulkot tādējādi, ka tiktu ignorēts konstitūcijas gars, kurš noteic konstitucionālo regulējumu kopumā, kā arī ikvienu konstitūcijas normu.[90]

Atbilstoši šai Lietuvas Republikas Konstitucionālās tiesas doktrīnai konstitūcija tiek vērtēta nevis kā formāls teksts, bet tiesiskā realitāte. Konstitūcija kā savstarpēji cieši saistītu un saskaņotu normu un principu tīkls nodrošina efektīvu konstitūcijā noteikto vērtību un centienu aizsardzību un īstenošanu. Secinājums, ka konstitūcija nav pilnīga, neļautu izvērtēt likumu un citu normatīvo aktu konstitucionalitāti. Tādēļ konstitūcijā nav robu: konstitūcija ir pilnīga sistēma, atbilstību kurai var izvērtēt gan tiem likumiem, kuri jau pieņemti, gan likumiem, kuri vēl tikai tiks pieņemti.[91]

Tā kā ikviena normatīvā akta atbilstību konstitūcijai ir iespējams izvērtēt, konstitūcija ir jāinterpretē kā tiesības par excellence. Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa konstitūciju iztulko kā ideālu tiesību normu kopumu, kas pilnībā noregulē visus sabiedriskās dzīves jautājumus. Konstitūcijas teksts var būt neskaidrs, nepilnīgs vai pat pretrunīgs, taču konstitucionālajai tiesai savā praksē šie konstitūcijas teksta trūkumi ir jānovērš, izmantojot konstitūcijas principus. Konstitūcija kā rakstīto normu un principu kopums ir tiesību sistēmas pamats, kas noteic visu tiesību sistēmu, valsts iekārtu un tās mērķus. Konstitucionālā tiesa piemēro konstitūciju kā tiesiskuma pamatu un etalonu. Pretrunīgs un neskaidrs konstitūcijas teksts ar konstitucionālās justīcijas starpniecību kļūst par perfektu normu - ideālu un pilnīgu regulējumu.[92] Šajā kontekstā nozīmīga ir konstitūcijas gara koncepcija. Konstitūcijas gars ir tās konstitucionālās vērtības un centieni, kurus tiecas sasniegt konstitucionālais likumdevējs, konstitūcijas tekstā ietverot noteiktas normas vai šīs normas atbilstīgi formulējot. Konstitūcijas principi tiesību piemērotājam ļauj noskaidrot konstitūcijas garu. Taču šajā kontekstā jāņem vērā, ka konstitūcijas principu saturs mainās atbilstoši demokrātiskas tiesiskas valsts idejas attīstībai. Konstitūcijas teksts ir jāskata kontekstā, neļaujot tam dominēt pār konstitūcijas garu. Ja konstitucionālā justīcija nebūtu aicināta attīstīt konstitūcijas principus un skaidrot konstitūcijas saturu, tad konstitūcija paliktu tikai politisku lozungu līmenī, nekļūstot par pozitīvās tiesības regulējošu instrumentu un politisku imperatīvu.[93]

4. Konstitūcijas vienotības princips. Teorētiski nepieciešamību konstitūciju iztulkot kā vienotu veselumu pamatoja Rūdolfs Smends. Konstitūcija ir pilsoņu kopuma mēģinājums tiesību veidā noteikt visu integrējošu normu sistēmu. Tādēļ visas konstitūcijas normas neesot jāanalizē kā izolētas vienības, bet tikai kā vienotas sistēmas elementi.[94] Vācijas Federatīvajā Republikā Federālā Konstitucionālā tiesa jau 1951.gadā īpaši uzsvēra, ka “neviena atsevišķa konstitucionālā norma nevar tikt atrauta no kopējā konteksta un iztulkota atsevišķi”.[95] Šāda atziņa saistās ar ideju, ka konstitūcija noteic visaptverošu sabiedriskās un valsts dzīves kārtību. Lemjot par atsevišķas normas saturu, piemērojama konstitucionāli tiesiska dedukcija un katrs regulējamais objekts tiek aplūkots visas konstitūcijas kontekstā.[96] No visa konstitūcijas satura izriet noteikti konstitucionāli tiesiski principi un pamatlēmumi, kuriem pakļaujas atsevišķi konstitucionāli priekšraksti. Šīs atsevišķās konstitucionālās normas ir jātulko tādējādi, lai tās būtu savienojamas ar konstitucionālajiem pamatprincipiem un konstitūcijas pieņēmēja pamatlēmumiem.[97] Vācijas Federālā Konstitucionālā tiesa šādu savu secinājumu pamatoja ar to, ka katra konstitucionālā norma atrodas noteiktā saistībā ar citām normām un kopsakarā ar citām Pamatlikuma normām izveido vienotu veselumu. Nozīmīgākie konstitucionālie principi un pamatnostādnes izriet no Pamatlikuma kopumā, kuram atsevišķas konstitucionālās normas saturs ir pakļauts.135 Atsevišķu konstitūcijas elementu savstarpējais sakars un savstarpējā atkarība noteic nepieciešamību neskatīt normu atsevišķi, bet skatīt to tikai kopumā ar citām normām tajā kontekstā, kurā šī norma ietilpst. Visas konstitucionālās normas ir jāinterpretē tādā veidā, lai izvairītos no pretrunām ar citām konstitucionālajām normām.136

Konstitūcijas vienotības principu ir pārņēmušas daudzas Eiropas valstis. Piemēram, Lietuvas Republikā konstitucionālais likumdevējs šo nosacījumu ir ietvēris expressis verbis konstitūcijas 6.panta pirmajā daļā, proti, “konstitūcija ir vienots un tieši piemērojams akts” (konstitūcijas

6.panta pirmā daļa). Šāda konstitucionālā likumdevēja norāde plaši izmantota Lietuvas Republikas Konstitucionālās tiesas praksē.137 Savukārt Latvijā Satversmes vienotības principa piemērošana balstās uz pieņēmumu, ka Satversme ir vienots veselums.138 Konstitūcija kā vienots veselums sevī ietver ne vien pozitīvās tiesību normas, bet arī tiesību principus. Kā uzsvērusi Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa, pārbaudot likuma normas atbilstību konkrētai Konstitūcijas normai, nepieciešams pārbaudīt arī likuma normā noteiktās procedūras atbilstību tiesiskas valsts principiem, jo šādu pārbaudi pieprasa Konstitūcijas vienotības princips.139 Līdzīgi arī Satversmes tiesa ir atzinusi, ka tiesību principu uzdevums ir nodrošināt to, ka citas tiesību normas, arī Satversmē ietvertās, tiek piemērotas pareizi un to piemērošana, kā arī piemērošanas rezultāts pilnībā atbilstu tiesiskas valsts prasībām.140 Konstitūcijas kā vienota veseluma izpratne nozīmē arī to, ka starp konstitūcijas normām nepastāv pretrunas un visas konstitūcijas normas ir izkārtotas harmoniskā un iekšēji saskanīgā sistēmā. Tā kā konstitūcijas pieņemšana ir satversmes varas nesēja gribas izpausme, tad, iztulkojot konstitucionālās normas,

,35Kommers DP. The Constitutional Jurisprudence of the Federal Republic of Germany. Second Edition. Durham and London: Duke University Press, 1997, p.45.

136 Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.50.

137 Šileikis Е. Alternatyvi konstitucine teisē. Antras pataisytas ir papildytas leidimas. Vilnius: Teisinēs informacijos centras, 2005, pp.83-85; Sinkevičius V. Konstitucijos interpretavimo principal ir ribos. Jurisprudence, 2005, t.67(59), pp.7-19.

138 Satversmes tiesas 2003.gada 27.jūnija sprieduma lietā Nr.2003-04-01 secinājumu daļas 1.1.punkts.

139 Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 1999 m. gegužēs 11 d. nutarimas. http://www.lrkt.lt/ dokumentai/1999/n9l051 la.htm

,4° Satversmes tiesas 2005.gada 16.decembra sprieduma lietā Nr.2005-12-0103 24.punkts.

nedrīkst tikt izdarīts secinājums, ka starp konstitucionālajām normām pastāv pretrunas.[98] Satversmes tiesa ir norādījusi: “Satversme ir vienots veselums, un tajā ietvertās tiesību normas ir savstarpēji cieši saistītas. Katrai Satversmes normai ir sava noteikta vieta Satversmes sistēmā, un nevienai Satversmes normai nevar piešķirt lielāku nozīmi, nekā to paredz Satversmes “tēvu” griba vai Satversmes teksts. Lai pilnīgāk un objektīvāk varētu noskaidrot atsevišķu Satversmes normu saturu, tās interpretējamas kopsakarā ar citām Satversmes normām Satversmes vienotības princips liedz atsevišķu konstitucionālo normu iztulkot atrauti no citām Satversmes normām, jo Satversme kā vienots dokuments ietekmē katras atsevišķas normas tvērumu un saturu.”[99]

Līdz ar to iespējams secināt, ka no Satversmes vienotības principa izriet divas konsekvences. Pirmkārt, neviena konstitucionālā norma nevar tikt iztulkota atrauti no citām Satversmes normām. Satversme kopumā ietekmē katras atsevišķas normas tvērumu un saturu. Otrkārt, katrai Satversmes normai ir sava noteikta vieta Satversmes sistēmā, un nevienai Satversmes normai nevar piešķirt lielāku nozīmi, nekā to paredz Satversmes tēvu griba vai Satversmes teksts. Konstitūcijas vienotības princips noteic konkrētu juridisko metožu izmantošanu konstitucionālo normu satura noskaidrošanā. Kā atzīmējusi Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa, konstitūcijas vienotības princips pieprasa sistēmiskās interpretācijas metodes izmantošanu. Tas darāms jo īpaši tajos gadījumos, kad konstitucionālais noregulējums nav ietverts vienā normā, bet gan risināmais jautājums noregulēts vairākās konstitucionālajās normās, kas ietvertas dažādās konstitūcijas nodaļās.[100] Lai noskaidrotu atsevišķu konstitucionālo normu saturu, gramatiskās iztulkošanas metodes izmantošana nav pietiekama. Tā kā konstitucionālās normas ir savstarpēji saskaņotas un izveido vienotu veselumu, atsevišķu normu satura noskaidrošanā ir jāizmanto sistēmiskā interpretācijas metode.[101]

5. Konstitūcijas iekšējā saskaņotība. Vācijas konstitucionālo tiesību teorijā konstitūcijas vienotības princips tiek nošķirts no konstitūcijas iekšējās saskaņotības (praktische Konkordanz). Konstitūcijas vienotības principa piemērošanas pamatjoma ir strukturāla interpretācija, proti, slēdzienu izdarīšana, balstoties uz konstitūciju kā vienotu veselumu.145 Savukārt iekšējās saskaņotības princips paredz, ka konstitucionāli aizsargātām vērtībām jātiek savstarpēji saskaņotām, kad šīs vērtības konfliktē. Viena konstitucionālā vērtība nevar tikt īstenota, pilnībā ignorējot citas konstitucionālās vērtības, jo konstitūcijas iztulkošana nav “visu vai neko” spēle.146 Tas nozīmē, ka konstitūcijas iekšējās saskaņotības princips tiek piemērots gadījumos, kad jāizšķiras par divu konstitucionāli aizsargātu vērtību īstenošanu. Šis princips prasa šo abu vērtību optimizāciju, proti, tiesību piemērotājam konkrētā lietā tās savstarpēji jāsaskaņo, lai sasniegtu nepieciešamo efektu. Tiesību piemērotājs nevar izvēlēties tikai vienu konstitucionāli aizsargātu vērtību konflikta gadījumā.147 Šādu konstitucionālo vērtību līdzsvarošana līdzīgi kā vispārējo tiesību principu kolīziju gadījumā izlemjama ar svēršanas un vērtēšanas metodi.148 Piemēram, šāds konstitucionālo vērtību konflikts sevišķi asi iezīmējas valsts apdraudējuma gadījumos, kad notiek izšķiršanās starp cilvēktiesību aizsardzību, no vienas puses, un valsts drošības interesēm, no otras puses.

Šajā jomā būtiska ir Izraēlas Augstākās tiesas prakse, līdzsvarojot nepieciešamību aizsargāt cilvēktiesības un tajā pašā laikā aizsargāt valsti pret teroristu apdraudējumu. Gan valsts un tās iedzīvotāju drošība, gan arī cilvēktiesības ir konstitucionāli aizsargājamas vērtības. Tajā pašā laikā valsts nevar pilnībā nodrošināt tikai vienu no šīm vērtībām, ignorējot konstitucionālo pienākumu aizsargāt arī otru vērtību. Šādos gadījumos visbiežāk ir izšķiršanās par tiesas kontroli pār izpildvaras darbībām, kas spertas valsts drošības interešu aizsardzībai. Izraēlas Augstākās tiesa 2002.gada 3.septembrī sniegusi šīs pieejas praktisku formulējumu: “Cilvēktiesības nevar tikt pilnībā aizsargātas, kā tas varētu būt situācijā, ja

,4S Kommers DP. Germany: Balancing Rights and Dutes. In: Interpreting Constitutions. A Comparative Study. Edited by Jeffrey Goldsworthy. Oxford: Oxford University Press, 2006, pp. 199-200.

146 Kommers D.P. The Constitutional Jurisprudence of the Federal Republic of Germany. Second Edition. Durham and London: Duke University Press, 1997, pp.45-46.

147 Kommers D.P. Germany: Balancing Rights and Dutes. In: Interpreting Constitutions. A Comparative Study. Edited by Jeffrey Goldsworthy. Oxford: Oxford University Press, 2006, pp.203-204.

'4fi Iļjanova D. Vispārējo tiesību principu nozīme un piemērošana. Rīga: Ratio iuris, 2005,90.-95.lpp.

nebūtu terorisma, un valsts drošība nevar saņemt tik pilnīgu aizsardzību tā, it kā nebūtu cilvēktiesību. Nepieciešams delikāts un jūtīgs līdzsvars. Tā ir demokrātijas cena. Tā ir dārga samaksa, bet tas ir to vērts. Tas stiprina valsti. Tas dod jēgu cīņai.”[102] Ārons Baraks šo pieeju raksturojis ar sentenci “Kaujas laikā likumi neklusē” (In battle, the laws are not silent), oponējot klasiskajai Cicerona sentencei “Kad runā ieroči, likumi klusē” (Silent enim leges inter arma).[103] Konstitucionālo vērtību iekšēja saskaņošana piešķir valsts drošības aizsardzībai morālu nozīmi, jo sabiedrības spēja pretoties tās ienaidniekiem balstās apziņā, ka ir vērtības, kuras ir aizsardzības vērtas. Viena no šādām vērtībām cita starpā ir tiesiskas valsts ideja.[104]

Satversmes iekšējā saskaņotība nozīmē ne vien to, ka starp Satversmē ietvertajām normām un vērtībām nepastāv pretrunas un Satversmē tās ir iekšēji saskaņotas, bet arī to, ka Satversmes sistēmai ir raksturīga iekšēja loģika, kas noteic zināmas saturiskas prasības ikvienam Satversmes papildinājumam, lai tas iekļautos Satversmes sistēmā.[105] Tāpat šādā veidā iespējams noskaidrot līdz galam nenoregulētos jautājumus Satversmes normu piemērošanā. Konstitūcijas iekšējās saskaņotības kontekstā nepieciešams ņemt vērā, ka, interpretējot Satversmi, jābalstās uz principu, ka konstitūcija nesatur tukšus formulējumus.[106] Šādu teorētisko nostāju Satversmes tiesa akceptējusi samērā plaši. “Neviena Satversmes norma vai tās daļa nevar tikt uzskatīta par lieku, jo šāda izpratne sagrautu Satversmes iekšējo loģisko struktūru.”[107] Līdz ar to, ja Satversmē ir lietots kāds jēdziens, tad Satversmes sapulce šim jēdzienam piešķīrusi noteiktu saturu, kurš ņemams vērā, iztulkojot attiecīgo Satversmes normu. Šāds respekts pret Satversmes tekstu saistās ar apstākli, ka Satversme ir lakoniska. Tādēļ gadījumos, kad tajā kāda doma izteikta plašāk vai paskaidrota, šie tekstā iekļautie domas izvērsumi ir jāievēro.

6. Konstitūcijas atvērtība starptautiskajām tiesībām. Modernās valsts konstitūcija nav iekšēji noslēgta tiesību normu un vērtību sistēma, kura pastāvētu ārpus arvien lielākas valsts atvērtības starptautiskajai sadarbībai un pārnacionālajai kopdarbībai. Eiropas Savienības dalībvalstu kontekstā jau iespējams analizēt konstitucionālismu ne vien nacionālā, bet arī pārnacionālā līmenī.[108] Līdz ar to par šo valstu konstitūcijām var runāt kā par atvērtām konstitūcijām.[109] Kā norādījusi Satversmes tiesa: “Arī citu Eiropas valstu konstitucionālās tiesas, tulkojot nacionālo konstitūciju normas, izmanto [Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] un citu starptautisko cilvēktiesību dokumentu normas, kā arī [Eiropas Cilvēktiesību tiesas] praksi. Vācijas Federālā Konstitucionālā tiesa ir secinājusi, ka [Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] garantijas ietekmē Pamatlikumā ietverto pamattiesību un tiesiskas valsts principu interpretāciju. [Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] teksts un [Eiropas Cilvēktiesību tiesas] prakse konstitucionālo tiesību līmenī kalpo kā interpretācijas līdzeklis, lai noteiktu pamattiesību un tiesiskas valsts principu saturu un apjomu, ciktāl tas nenoved pie Pamatlikumā ietverto pamattiesību samazināšanas vai ierobežošanas, tas ir, ietekmes, ko izslēdz pašas [Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] 53.pants. Starptautisko cilvēktiesību normu konstitucionāli tiesiskā nozīme ir Pamatlikuma labvēlības izpausme pret starptautiskajām tiesībām (Volkerrechtsfreundlichkeit), kas stiprina valsts suverenitāti ar starptautisko tiesību normu, starptautiskās sadarbības un starptautisko tiesību vispārējo principu palīdzību. Tāpēc Pamatlikums iztulkojams pēc iespējas tā, lai nerastos konflikts ar Vācijas Federatīvās Republikas starptautiskajām saistībām.”[110]

Ideja par Satversmes atvērtību starptautiskajai kopienai un kopīgiem centieniem nodrošināt demokrātiskas tiesiskas valsts funkcionēšanu ir raksturīga Latvijas valstiskumam jau kopš tā dibināšanas. Latvijas Republikas dibinātāji jau Latvijas Tautas padomes politiskajā platformā noteica: “Republika uz demokrātiskiem pamatiem [..] Tautu Savienībā.” Latvijas Tautas padomes mērķis bija radīt neatkarīgu demokrātisku valsti, kas iekļautos citu demokrātisko valstu izveidotajā savienībā. “Latvijas valsts jau no tās dibināšanas pirmsākumiem ir iestājusies par demokrātiskām vērtībām, turklāt jēdziena “demokrātija” izpratni tā saistījusi ar citu demokrātisko valstu pieredzi. [..] Arī izstrādājot un apspriežot Satversmes projektu, Satversmes sapulces locekļi daudzas reizes ir atsaukušies uz tā laika demokrātisko valstu pieredzi, tādējādi apliecinādami Latvijas valstī veidojamās iekārtas organisko saistību ar citām progresīvajām valstīm.”158 Satversmē noteiktās pamattiesību normas iztulkojamas atbilstoši starptautisko cilvēktiesību normām. Šāds pienākums tiesību piemērotājiem izriet kā no Satversmes 89.panta, tā arī no Satversmes atvērtības principa.159

Līdztekus Satversmes 89.pantam šīs pieejas pamatojumam Satversmes tiesa ir izmantojusi Satversmes 68.panta pirmajā daļā ietverto regulējumu. “[Satversmes] 68.pants inter alia paredz, ka visiem starptautiskajiem līgumiem, kuri nokārto likumdošanas ceļā izšķiramus jautājumus, nepieciešama Saeimas apstiprināšana. Satversmes sapulce, ietverot minēto normu Satversmē, nav pieļāvusi, ka Latvijas valsts varētu nepildīt savas starptautiskās saistības. Prasība apstiprināt Saeimā attiecīgos starptautiskos līgumus Satversmē ietverta ar mērķi nepieļaut tādas starptautiskās saistības, kas likumdošanas kārtībā izšķiramus jautājumus noregulētu bez Saeimas piekrišanas. Tādējādi redzams, ka Satversmes sapulce ir vadījusies no prezumpcijas, ka starptautiskās saistības “nokārto” jautājumus un tās ir jāpilda.”160

Satversmes tiesa ir secinājusi, ka likumdevēja mērķis nav bijis pretstatīt Satversmē ietvertās cilvēktiesību normas starptautiskajām cilvēktiesību normām, bet gan tas bijis gluži pretējs - panākt šo normu savstarpēju harmoniju. Līdz ar to gadījumos, kad nepieciešams noskaidrot Satversmē ietvertās pamattiesību normas saturu, šī norma tulkojama pēc iespējas atbilstoši interpretācijai, kāda tiek lietota starptautisko cilvēktiesību normu piemērošanas praksē.161 Tas nozīmē, ka Satversme ir iztulkojama pēc iespējas tā, lai šis iztulkojums nenonāktu pretrunā ar Latvijas Republikas

'58 Satversmes tiesas tiesnešu Aivara Endziņa, Jura Jelāgina un Anitas Ušackas atsevišķās domas lietā Nr.2000-03-01 "Par Saeimas vēlēšanu likuma 5.panta 5. un 6.punkta un Pilsētu domes un pagastu padomes vēlēšanu likuma 9.panta 5. un 6.punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 89. un 101.pantam, Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 14.pantam un Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 25.pantam". Grām.: Latvijas Republikas Satversmes tiesas spriedumi. 1999-2000. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2002,118.lpp. Atsevišķo domu 5.punkts.

,59 Kovaļevska A. Satversmes 89.pants: vai deklaratīva norma Satversmē? Jurista Vārds, 2008.15.jūlijs, Nr.26(531). 160 Satversmes tiesas 2004.gada 7.jūlija sprieduma lietā Nr.2004-01-06 secinājumu daļas 6.punkts.

,6' Satversmes tiesas 2000.gada 30.augusta sprieduma lietā Nr.2000-03-01 secinājumu daļas 5.punkts.

starptautiskajām saistībām cilvēktiesību aizsardzības jomā.[111] Līdz ar to Satversme pēc savas būtības nevar paredzēt mazāku pamattiesību nodrošināšanas jeb aizsardzības apjomu, nekā paredz jebkurš no Latvijai saistošajiem starptautiskajiem cilvēktiesību aktiem.[112]

IV. Konstitūcijas grozīšana

1. Konstitūcijas stabilitāte. Konstitūcijas grozīšana ir konstitūcijas maiņa, kas tiek veikta ar apzinātu konstitucionālā likumdevēja gribas aktu.[113] Konstitūcijas grozīšana nozīmē satversmes varas rīcību, kas vērsta uz konstitūcijas pārskatīšanu un pilnveidošanu atbilstoši sabiedrības interesēm un vajadzībām. Tajā pašā laikā bieža konstitūcijas grozīšana uzskatāma par nestabilas un vājas valsts iezīmi. Konstitūcijas stabilitāte ir sabiedrības pēctecības galvenais noteikums un pamatgarantija.[114] Konstitūcijas stabilitāte ir būtiska konstitūcijas iezīme, kas atšķir to no zemāka juridiskā spēka normatīvajiem aktiem.[115] Jau Latvijas Satversmes sapulces debatēs izskanēja aicinājums nodrošināt Satversmes stabilitāti. Arveds Bergs savā runā akcentēja, ka “bieži Satversmes grozījumi nav vēlami, jo Satversmei ir jābūt kaut kam cietam un noteiktam, kas pēc iespējas maz tiek grozīts. [..] Mūsu interesēs ir uzturēt stabilitāti un pēc iespējas attiecībā uz Satversmes likumu izsargāties no pārgrozījumiem”.[116]

Rakstītās konstitūcijas stabilitāti un negrozāmību konstitucionālais likumdevējs visbiežāk tiecas nodrošināt, nosakot kvalificētu konstitūcijas normu grozīšanas kārtību.168 “[Pamata likuma] grozīšanu ne labprāt pielaiž, un tamdēļ arī viņa grozīšanai tiek uzstādītas augstas prasības.”[117]

Lai izdarītu papildinājumus vai grozījumus valsts konstitūcijā, parasti ir nepieciešams ļoti plašs kompromiss parlamentā vai pat jautājuma nodošana izšķiršanai tautas nobalsošanā. Atsevišķas valsts konstitucionālo stabilitāti tiecas nodrošināt, ieviešot konstitūcijās mūžības klauzulas. Mūžības klauzula ir vispārēji akceptēts Vācijas Federālās Republikas 1949.gada Pamatlikuma 79.panta trešās daļas apzīmējums. Tomēr šādas normas ietvertas pietiekami daudzu pasaules valstu konstitūcijās. Piemēram, Norvēģijas konstitūcijā jau 1814.gadā kā vienā no pirmajām tika nostiprināts princips, ka konstitūcijas grozījumi nevar būt pretrunā ar konstitūcijas principiem un aizskart konstitūcijas garu.[118] Savukārt Francijas Trešās republikas 1884.gada konstitūcijas grozījumos tika paredzēts aizliegums pārskatīt republikānisko valdīšanas formu.[119]

Mūžības klauzula ir konstitūcijas norma, kas pasludina atsevišķas konstitūcijas daļas par negrozāmām konstitūcijas ietvaros. Līdz ar to neviena konstitucionālā institūcija nav pilnvarota grozīt vai pārskatīt konstitūcijas principus, kurus konstitūcijas devējs pasludinājis par negrozāmiem.[120] Mūžības klauzulu ietveršana konstitūcijās ierobežo attiecīgo konstitūciju pārskatīšanu vai uzlabošanu, īpaši gadījumos, kad mūžības klauzulās ietvertas konstitucionālās normas, kuras sabiedrībā nav vienprātīgi atzītas un par kuru taisnīgumu pastāv politiskas diskusijas. Mūžības klauzula pēc būtības nozīmē, ka konstitūcijas pārskatīšana iespējama tikai revolucionārā vai valsts apvērsuma ceļā, kas rada būtiskus riskus konstitucionālajam režīmam.[121] Šādi konstitucionālie aizliegumi ir efektīvi, iekams tie atspoguļo sabiedrības valdošo viedokli par tam pieņemamu valsts iekārtu. Proti, šāds aizliegums ir saistošs, kamēr sabiedrības vairākums sevi atzīst par saistītu un noraida iespēju atteikties no konstitucionāliem ierobežojumiem revolucionārā ceļā. Kā piefiksējis Sergejs Kotļarevskis, tad pat 1884.gada Francijas likums par republikāniskās valdīšanas formas maiņas aizliegumu būtu bezspēcīgs, ja Francijas sabiedrības tiesiskā apziņa nosliektos uz monarhisma pusi.174 Neviena konstitucionālā norma nespēj aizkavēt tos politiskos spēkus, kas vairs sevi nesaistīs ar iepriekš pieņemtajiem konstitucionālās iekārtas pamatlēmumiem, jo būs spējīgi tos salauzt un aizstāt.175

Aizliegums grozīt atsevišķas konstitucionālās normas rada konstitucionālās stabilitātes un mūžīguma ilūziju. Taču dažādu valstu konstitucionālā prakse liecina, ka konstitucionālo normu negrozāmību nodrošina politisko spēku un sabiedrības vienprātība par valsts iekārtas leģitimitāti un piemērotību, nevis pašas konstitūcijas normas. Šajā ziņā Džeimss Braiss ir pragmatiski norādījis, ka nekas cilvēcisks nav nemirstīgs un - jo mazāk konstitūcijas autori domās par sava paveiktā mūžīgumu, jo ilgāka varētu būt uzrakstīto konstitūciju pastāvēšana.176 Konstitūcijai jāpiešķir spēja pielāgoties apstākļu maiņai un valdošajiem sabiedrības priekšstatiem, tādēļ nepieciešama konstitūcijas izskaidrošana un izpildīšana.177 Jau Tomass Džefersons ir atzinis, ka likumiem un konstitūcijai jāiet roku rokā ar cilvēces prāta progresu.178

Atsevišķu valstu konstitucionālajās tradīcijās bija regulārs konstitūcijas pārskatīšanas pienākums. Piemēram, Polijas 1791.gada konstitūcijā un 1921.gada konstitūcijā bija noteikts, ka tā jāpārskata ik pēc divdesmit pieciem gadiem, tādējādi norādot uz katras paaudzes neatņemamām tiesībām atbilstoši sava laika garam un prasībām noteikt savu dzīvi un savus likumus. Tomēr šāda pieeja negarantē konstitūcijas autoritāti, bet gan tikai to pārvērš par pagaidu likumu, kas uz zināmu laika posmu nosaka valsts iekārtas pamatus.

Ar autoritāti apveltīts valsts pamatlikums ir valsts iekārtas stabilitātes ķīla. Valstīm, kam ir samērā jaunas konstitūcijas, ir jānodrošina tai nepieciešamā autoritāte sabiedrībā. Šādās valstīs pret grozījumiem valsts pamatlikumā jāizturas ar sevišķu bijību. Jaunas konstitūcijas pieņemšana parasti nozīmē radikālu pavērsienu valsts un sabiedrības dzīvē un uzskatos. Demokrātiskās valstīs konstitūcijas pārskatīšanu veic valsts iekārtas maiņas gadījumā, krīzes apstākļos, kad pastāvošās sistēmas ietvaros nav iespējams atrisināt esošos politiskos jautājumus, kad ir noticis valsts apvērsums un pie varas nākušais režīms tiek konstituēts, konstitūcijas normas tiek pārskatītas atbilstoši laika garam vai ja vecā konstitūcija ar

,7S Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,113.lpp.

176 Bryce J. Studies in History and Jurisprudence. Vol.l. New York: Oxford University Press, 1901, p.208.

177 Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,39.lpp.

,78 Me|ķisis E. Konstitucionālisma attīstība Latvijā. Grām.: Satversmes reforma Latvijā: par un pret. Rīga: Sociāli ekonomisko pētījumu institūts, 1995,7.lpp.

daudziem labojumiem tiek pārstrādāta. Labs ierocis pret nepieciešamību regulāri grozīt valsts pamatlikumu ir atbilstoša satura iekļaušana tajā. Konstitūcijas tekstos nedrīkst būt sīki detalizētas normas, kas varbūt to rakstīšanas brīdī precīzi regulē valsts varas institūciju savstarpējās attiecības, taču pēc gadu desmitiem nenoliedzami novecos. Tikai tās normas, kas ir vairāk vispārēji principi bez iegrimšanas pārliekā kazuistikā, var efektīvi regulēt valsts dzīvi arī pēc vairākiem gadu desmitiem.

Kā pozitīvs piemērs šādai konstitūciju juridiskajai tehnikai minama Satversme. Satversmes īpatnējais kodifikācijas stils, ko varētu raksturot kā ekstrēmu lakonismu jeb tekstuālu skopumu, principiāli atšķiras no mūsdienu konstitūcijām raksturīgajām izvērstajām politiskajām deklarācijām un sīkumaini tehniskā regulējuma.179 Šo iemeslu dēļ Satversmes tiesa ir uzsvērusi, ka “Satversme pēc savas būtības ir īss, lakonisks, tomēr komplicēts dokuments”.180 Tas ir īpaši izvēlēts un apzināts Latvijas Satversmes sapulces lēmums, jo lakoniskais izteiksmes stils pieļauj Satversmes normas iztulkot atbilstoši laikmeta garam un prasībām, orientējoties uz modernas demokrātiskas tiesību sistēmas juridiskajām atziņām.181 Visnotaļ precīzi šo domu ir izdevies noformulēt Artim Pabrikam: “Mēdz teikt, ka Bībeli var lasīt visu mūžu un katram savas dzīves gadījumam šajā grāmatā atrast gudru padomu. Līdzīgus vārdus varētu attiecināt arī uz Latvijas Satversmi. Mūsu konstitūcijas tēvi ir radījuši ne tikai lakonisku un meistardarbam līdzīgu pamatdokumentu, bet arī juridisku un valstisku padomu krātuvi, kur ielūkoties grūtā brīdī.”182 Lakoniska konstitūcija piešķir lielāku rīcības brīvību tās piemērotājiem. Savulaik, apspriežot topošo 1799.gada konstitūciju Francijā, Napoleons Bonaparts apzināti uzsvēra prasību, ka konstitūcijai ir jābūt īsai un neskaidrai.183 Šāda konstitūcijas kodifikācija ļauj vadīt valsti “brīvāk”, papildinot, mainot un pārveidojot konstitucionālos priekšrakstus ar parastiem likumiem, izpildvaras normatīvajiem aktiem un interpretācijas ceļā. Tomēr principiāli nepieciešams, lai šāda konstitūcijas attīstīšana notiktu atbilstoši demokrātiskas

,79 Endziņš A. The principle of separation of powers and the experience of the Constitutional Court of the Republic of Latvia. Report in seminar "Cases of conflicts of competence between state powers before the Constitutional Court". Yerevan, 4-5 October, 1999. www.venice.coe.int/docs/2000/CDL-JU(2000)030-e.pdf 180 Satversmes tiesas 2005.gada 16.decembra sprieduma lietā Nr.2005-12-0103 17.punkts.

,8' Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās - jus commune europaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 266.lpp.

182 Pabriks A. Robežlīgums nedrīkst būt "beigta ēzeļa ausis". Diena, 2005.28.maijs.

183 Вандаль А. Возвышение Бонапарта. Ростов-на-Дону: Феникс, 1995, с.501.

tiesiskas valsts un konstitucionālisma ideju attīstībai, jo īsas un kodolīgas konstitucionālās normas visbiežāk pieļauj to izmantošanu demokrātiskas tiesiskas valsts faktiskā vai juridiskā demontāžā.

2. Stingrās un lokanās konstitūcijas. Dalījums stingrās un lokanās konstitūcijās ieviests, par kritēriju ņemot konstitūcijas grozīšanas grūtuma pakāpi. Par stingru konstitūciju dēvē konstitūcijas ar dažādiem noteikumiem apgrūtinātu grozīšanas kārtību. Par šādu kārtību liecina tas, ka konstitūcijas grozīšanai nepieciešama īpaša, apgrūtināta parlamentāra procedūra; konstitūcijas grozīšanā piedalās īpašas vēlētas institūcijas - konventi, vai konstitūciju groza ar tiešu tautas sankciju referendumā.184 Savukārt par lokanām sauc tādas konstitūcijas, kuras var grozīt parastajā likumdošanas kārtībā. Vislokanākā ir Lielbritānijas konstitūcija, kuru var grozīt tādā pašā kārtībā, kādā var izdot vai grozīt jebkuru pēc satura mazsvarīgu likumu.185 Ikkatrs parlamenta lēmums vai tiesas lēmums var paplašināt vai sašaurināt Lielbritānijas nekodificēto konstitūciju, kas atrodas nemitīgā mainībā. Lielbritānijas konstitūcija ir barjera, kas ieliecas spiediena ietekmē, tomēr vienlaikus it nekad nevar salūzt savas noturības un lokanības dēļ. Britu parlaments nerada konstitūciju, bet gan var izdot likumus, kas veido tās daļu. Parlaments sistemātiski nekad nevar pārskatīt visu valsts konstitūciju.186 Lielbritānija ir unikāls konstitūcijas piemērs, jo tās konstitūciju varētu uzskatīt par vienīgo lokano konstitūciju pasaulē. Citas konstitūcijas ir vai nu mazāk stingras (jauktas), vai stingras konstitūcijas.

Visizplatītākais paņēmiens konstitūcijas grozīšanai ir parlamentāra grozīšanas procedūra, tomēr ar zināmiem apgrūtinājumiem; tādā gadījumā šo konstitūciju var uzskatīt par jauktu. Latvijā apgrūtinājums Satversmes grozīšanai ir Satversmes 76.pantā noteiktais balsu vairākums, kvorums un trīs lasījumi, kas nepieciešami Satversmes grozīšanai. Tāpat Satversmes grozīšanu apgrūtina pienākums atsevišķus Satversmes normu grozījumus apstiprināt tautas nobalsošanā. Konstitūcijas grozīšanas apgrūtinājumi var būt ne tikai parlamentārajā procedūrā, bet arī pirms tās. Moldovas Republikā pirms grozījumu projekta iesniegšanas parlamentā četriem no sešiem Konstitucionālās tiesas tiesnešiem ir jāizsakās pozitīvi par grozījumu projektu atbilstību konstitūcijai un to pamatotību.

,84Дурденевский B.H. Иностранное конституционное право. Ленинград: Государственное издательство, 1925, с.19.

185 Dišlers К. Latvijas Republikas Satversmes grozīšanas kārtība. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1929, Nr.7/8,225.lpp.

186 Боржо М. Учреждение и пересмотръ конституцЮ. Москва: Издание М. и С. Сабашниковыхъ, 1918, с.3-4.

No demokrātijas viedokļa ir saprotama prasība pēc kvalificētā balsu vairākuma, jo tas nodrošina mazākuma interešu aizsardzību un papildus garantē noteiktu problēmu risinājuma drošumu nestabila un svārstīga vairākuma gadījumā. Kvalificētā vairākuma princips visbiežāk nodrošina pastāvošā lietu stāvokļa saglabāšanu un mazākuma tiesību aizsardzību. Tādā veidā tiek novērsta iespējamā nejauša vairākuma patvaļa vai vēršanās pret mazākumu.187 Valstīs, kur tiešās demokrātijas elementi ir samērā spēcīgi, ir noteiktas tautas tiesības prasīt konstitūcijas pārskatīšanu vai uzreiz iesniegt jaunas konstitūcijas projektu. Piemēram, pilnīgu Šveices Konfederācijas Federālās konstitūcijas pārskatīšanu var pieprasīt arī tautas daļa, proti, ne mazāk kā 100 000 balsstiesīgo pilsoņu. Šādā gadījumā tiek rīkota tautas nobalsošana jautājumā par pilnīgu konstitūcijas pārskatīšanas nepieciešamību. Ja tautas nobalsošanā gūts pozitīvs rezultāts, tad tiek izsludinātas abu parlamenta palātu ārkārtas vēlēšanas. Jaunais parlaments izstrādā jauno konstitūciju parastajā likumdošanas kārtībā. Ja 100 000 balsstiesīgo vēlētāju prasa daļēji pārskatīt konstitūciju, tad šādas prasības forma var būt divējāda: pilnīgi izstrādāts likumprojekts vai konceptuāls priekšlikums. Pēdējā gadījumā Federālā sapulce var piekrist priekšlikumam un izstrādāt prasītos grozījumus, kas vēlāk apstiprināmi referendumā. Ja parlaments nepiekrīt priekšlikumam, tad notiek tautas nobalsošana, kurā tiek izlemts, vai parlamentam ir jāizstrādā grozījumu projekts. Savukārt, ja tauta iesniegusi gatavu likumprojektu, to parlamentam obligāti jānodod tautas nobalsošanai, bet ir paredzēti izņēmumi.

Dažādu valstu konstitūcijas izšķir konstitūcijas grozīšanu un konstitūcijas papildināšanu. Ar grozījumiem saprot kādas esošas normas satura izmaiņu atbilstoši jauniem apstākļiem, kad tā vairs nespēj apmierināt tautas vajadzības. Papildinājumi savukārt nozīmē jaunu normu, ar kurām jau valsts pamatlikuma līmenī tiek noregulēti noteikti tiesību institūti vai tiesiskās attiecības, ietveršanu konstitūcijas tekstā. Bieži vien konstitūcijas papildināšana arī būtiski ietekmē tās esošo normu interpretāciju, tā ka ar papildināšanu pēc būtības esošās normas tiek grozītas. Arī likumdošanas terminoloģija pazīst jēdzienus “konstitūcijas grozīšana” un “konstitūcijas papildināšana”. Tiesību zinātnē atzīts, ka konstitūcijas grozīšana nozīmē “pastāvošā likuma kāda atsevišķa panta vai vairāku pantu teksta grozīšanu”, bet konstitūcijas papildināšana - “jauna vai vairāku jaunu pantu

,87 Amery L. S. Thoughts on the Constitution. London: Oxford University Press, 1964, pp.31 -32.

pievienošanu konstitūcijai”.188 Šāda interpretācija cieši sasaucas ar Vācijas Pamatlikuma 79.pantu, kas noteic, ka Pamatlikumu var grozīt tikai ar likumu, kas speciāli groza vai papildina tā tekstu. Konstitūcijas grozīšana ir uzskatāma par daļēju tās pārskatīšanu, kas izpaužas pēc apjoma nelielā konstitūcijas teksta maiņā, normu izslēgšanā vai teksta papildināšanā ar jaunām normām, bet šis process nedrīkst skart normu kopumu, kas veido konstitūcijas konceptuālo pamatu. Šī pamata grozīšana ir iespējama tikai, veicot pilnīgu konstitūcijas pārskatīšanu, kas izpaužas jaunas konstitūcijas pieņemšanā vai jaunas konstitūcijas redakcijas pieņemšanā, saglabājot vecās redakcijas pieņemšanas datumu.

Dažu valstu konstitūcijās kādas normas vai normu grupas grozīšanai ir paredzēta īpaša kārtība, turklāt šī īpašā grozīšanas kārtība ir vienkāršota un ar pavisam citādu jēgu. Labs piemērs ir Krievijas konstitūcija, kuras 65.pantu var grozīt īpašā kārtībā. Šis pants uzskaita visu to federācijas subjektu nosaukumus, kas ietilpst Krievijas Federācijā. Laika gaitā šie nosaukumi var mainīties, var tikt uzņemti jauni, apvienoti esošie subjekti. Tāpēc arī konstitūcijas 137.panta otrā daļa reglamentē federācijas subjekta nosaukuma maiņu, par ko Konstitucionālā tiesa ir paskaidrojusi, ka izmaiņas konstitūcijas 65.panta pirmajā daļā var tikt veiktas vienkāršotā kārtībā, proti, ar prezidenta dekrētu uz federācijas lēmuma pamata, kas pieņemts federācijas noteiktā kārtībā, ja vien grozījuma saturs neskar cilvēktiesības, citu subjektu vai valstu intereses un nemaina federācijas konstitucionālo statusu. Tomēr, ja tiek mainīts federācijas konstitucionālais statuss, no esošajiem subjektiem tiek veidots jauns vai federācijas sastāvā tiek uzņemts jauns subjekts, tad labojumus izdara uz federālā konstitucionālā likuma pamata.[122]

Atvieglotas grozīšanas iespēja var nebūt noteikta pašā konstitūcijā, bet gan aktā par tās spēkā stāšanos, lai noteiktu laiku pēc konstitūcijas pieņemšanas varētu labot pamanītās kļūdas un nepilnības. Piemēram, Igaunijas Republikas likuma “Par konstitūcijas spēkā stāšanos” 8.pants noteica, ka triju gadu laikā pēc konstitūcijas pieņemšanas referendumā Valsts sapulcei ir tiesības ar divu trešdaļu Valsts sapulces sastāva vairākumu steidzamības kārtībā izdarīt konstitūcijā grozījumus.

3. Konceptuālais pamats. Vairumā konstitūciju ir normas, kuras mēdz dēvēt par tās konceptuālo pamatu. Konceptuālais pamats ir normas, uz kurām balstās valsts iekārta un tiesību sistēma kopumā. Dažos avotos to mēdz dēvēt arī par pamatvērtībām.[123] Satversmes tiesa norādījusi, ka “Latvijas valsts balstās uz tādām pamatvērtībām, kas citastarp ietver pamattiesības un pamatbrīvības, demokrātiju, valsts un tautas suverenitāti, varas dalīšanu un likuma varu. Šīs vērtības valstij ir pienākums garantēt, un tās nevar aizskart ar grozījumiem Satversmē, kuri ieviesti tikai ar likumu.”[124]

Konstitūcijas konceptuālo pamatu aizsargā, konstitūcijas tekstā ietverot mūžības klauzulas un nosakot, ka attiecīgās normas nav grozāmas, vai arī šo normu aizsardzībai tiek izvēlēta sarežģītāka grozīšanas kārtība. Vācijā, kur skaidri noteikta atsevišķu Pamatlikuma normu negrozāmība, to uzskata par Pamatlikuma stabilitāti nodrošinošu priekšnoteikumu. Neviena konstitūcija nevar pastāvēt ar atsevišķu noteikumu grozīšanas aizliegumu, bet vēl jo mazāk konstitūcija var pastāvēt, ja tās grozīšanas iespēja tiek nodota divu trešdaļu vairākuma pilnīgi brīvam ieskatam. Tāpēc likumdevējs tiek pilnvarots tikai Pamatlikumu grozīt, nevis to atcelt. Pamatlikuma atsevišķu pantu negrozāmība sevī satur ne tikai aizliegumu atcelt Pamatlikumu kopumā, bet izslēdz arī jebkādu Pamatlikuma grozījumu, kas atceltu Vācijā pastāvošās vēsturiski noteiktās iekārtas, kura nostiprināta Pamatlikumā, identitāti.[125] Pamatlikuma atsevišķu pantu negrozāmība ir noteikta demokrātiska gribas izpauduma aizsardzībai. Tomēr ir jāizvērtē šīs aizsardzības robežas: ja tās tiek pārkāptas, Pamatlikuma negrozāmība nav brīvības un demokrātijas principu īstenošana, bet to satura ierobežošana, cenšoties nepieļaut kardinālu politiskās iekārtas grozīšanu un mēģinot nākamās paaudzes saistīt ar sava laika ideāliem.[126] Negrozāmie konstitūcijas panti nav jāuztver formāli kā atsevišķas normas; tie nosakāmi tikai kā atsevišķos citos pantos ietvertu konstitucionālu nosacījumu kopums, un viss ir atkarīgs no šo nosacījumu nozīmes negrozāmo pantu īstenošanā, lai arī šie nosacījumi nevarētu tikt grozīti. Piemēram, nav grozāmas lielākā daļa pamattiesību kataloga normu, kas nosaka konstitucionālās iekārtas materiālo saturu, kā arī varas dalīšanas princips un citas materiāla un procesuāla rakstura normas, kas līdzās pamattiesībām garantē tautas vairākuma varas atzīšanu, vienādas iespējas un mazākuma aizsardzību, brīvu un atklātu demokrātijas politisko attīstību. Šī Pamatlikuma materiālā pamata aizsardzība izslēdz tādu atsevišķu nosacījumu likvidāciju, kas nevar tikt izrauti no veseluma struktūras, negrozot šo veselumu tā pamatos.[127]

Šo ideju ietekmē arī Latvijā ir radusies koncepcija par Satversmes kodolu - negrozāmām vērtībām, nevis formāliem pantu tekstiem.[128] Neaizskaramā Satversmes kodola ideja šobrīd ir strauji attīstījusies tiesīb-filozofiskā koncepcijā, kura līdz Valsts prezidenta konstitucionālo tiesību komisijas viedokļa publiskošanai Latvijas konstitucionālajās tiesībās nebija plaši atpazīta.[129] Satversmes kodola ideja nepieļauj, ka kāds viens Satversmes grozījums sagrauj Satversmes pamatos liktās vērtības, tomēr tas neaizliedz tautai atteikties no savas valsts un šīs konstitūcijas, aizvietojot to ar citu. Satversmes kodolam kā autonomam jēdzienam, pretēji tajā ietvertajiem principiem, nav tiešas un īpašas piemērojamības, sagatavojot individuālus lēmumus ordināros valsts iekārtas funkcionēšanas apstākļos. Satversmes kodola kā autonoma jēdziena koncepcija būtu izmantojama ārkārtīgi būtisku konstitucionālās iekārtas apdraudējumu gadījumā, lai aizsargātu konstitucionālo iekārtu un nepieļautu demokrātiskas tiesiskas valsts likvidēšanu šķietami procesuāli pareizā veidā. Tajā pašā laikā Satversmes kodola koncepcija nevar būt par pamatu tam, lai ierobežotu demokrātiskā sabiedrībā pieļaujamu viedokļu plurālismu un dažādu politiskās attīstības stratēģiju piedāvājumiem, kā arī nepieļaujami aizskartu cilvēka pamattiesības.

2. nodala

t

SUVERENITĀTE

I. Suverenitātes jēdziens

1. Suverenitātes aktualitāte. Eiropas valstu arvien ciešākā integrācija Eiropas Savienībā radījusi nepieciešamību atkal no jauna apsvērt un pārdefi-nēt konstitucionālo tiesību pamatjēdzienus. Latvijas pievienošanās Eiropas Savienībai bija par iemeslu arī nacionālajām diskusijām attiecībā uz suverenitāti, proti, ciktāl Eiropas Savienības dalībvalsts saglabā savu suverenitāti un kurā brīdī iespējams fiksēt suverenitātes pāreju no nacionālajām valstīm uz Eiropas Savienību.[130] Jau krietni sen savu pozīciju formulējusi Eiropas Savienības Tiesa (iepriekš - Eiropas Kopienu Tiesa). Visupirms Eiropas Kopienu Tiesa secināja, ka kopienu izveidošana iedibinājusi jauna tipa tiesisko kārtību starptautiskajās tiesībās, kuras ietvaros dalībvalstis ir ierobežojušas savas suverēnās tiesības labuma gūšanai no dalības kopienās.[131] Pēcāk Tiesa atzina, ka uz nenoteiktu laiku radītajai Kopienai ir reāla vara, kas izriet no dalībvalstu suverenitātes ierobežojumiem, jo dalībvalstis noteiktās jomās ir ierobežojušas savu suverenitāti.[132] Savukārt pēc tam tika nodibināts kopienu tiesību pārākums pār dalībvalstu konstitūcijām.[133] Ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas tendenci nodrošināt Eiropas Savienības tiesību pārākumu, konstitucionālās tiesas konsekventi izvēlējušās nacionālās konstitūcijas pārākuma principa aizstāvēšanu. No konstitucionālo tiesu perspektīvas nacionālās konstitūcijas augstākais juridiskais spēks nav apšaubāms un Eiropas Savienības tiesības piemērojamas tiktāl, ciktāl tās ir konstitucionālas.[134] Daudzu Eiropas Savienības dalībvalstu konstitucionālās tiesas jau ir formulējušas savu attieksmi pret Eiropas Savienību, iezīmējot skaidras suverenitātes robežas.[135]

Suverenitātes jēdziena saturs tā izmantošanas laikā ir būtiski modificējies; to ietekmējusi valstu starptautisko attiecību intensitātes pieaugums, starptautisko publisko tiesību attīstība, dažādu starptautisko organizāciju un pārnacionālo institūciju veidošana un citi faktori.[136] Attiecībā uz suverenitāti mūsdienu konstitucionālajās tiesībās ierasta prasība pārdefinēt klasisko jēdziena saturu.[137] Klasiskais, “ideālais” suverenitātes jēdziens jāsaprot modernā izpratnē kā “tiesības teikt galavārdu” pašos svarīgākajos valsts jautājumos.205 Konstitucionālajās tiesībās suverenitātes nesaraujamā saistība ar valsti ir aksiomātiska; nav iedomājama valsts bez suverenitātes kā obligātas valsti raksturojošas pazīmes. Tomēr suverenitāte ir krietni jaunāks, praktiski politisks koncepts, kurš noteiktos vēsturiskajos apstākļos ieviests konstitucionālajās tiesībās ar noteiktām juridiskām konsekvencēm. Valsts un konstitūcija ir bijusi pirms suverenitātes idejas rašanās. Iespējams, konstitucionālo tiesību attīstība radīs iespēju atteikties no suverenitātes koncepta, nacionālā valstiskuma patstāvību un saglabāšanu garantējot ar citiem mehānismiem.

2. Suverenitātes ģenēze. Suverenitātes ideja politiskajā filozofijā ir salīdzinoši jauna, un tās pirmsākumi meklējami viduslaiku Eiropā. Līdz viduslaikiem pastāvošajiem valstiskajiem veidojumiem nav bijis nepieciešamības attīstīt šādu valststiesisku konceptu.[138] Aristotelis valsti raksturoja kā vairāku cilšu apvienību pilnīgai un pašpietiekamai dzīvei (autarhija). Valsts autarhija prasa, lai valstij pašai būtu viss nepieciešamais dzīvei un nekas netrūktu.[139] Savukārt Marks Tullijs Cicerons valsti definē kā tautas varu, kad tautu apvieno vienprātība tiesībās un kopējs izdevīgums.[140]Abu antīkās pasaules autoru darbos netika pievērsta uzmanība jautājumam par valsts neatkarību vai suverenitāti. Valsts autarhija Aristotelim ir valsts saimnieciskā, bet ne politiskā pašpieticība vai pilnīga neatkarība. Antīkajā pasaulē nebija praktiskas vajadzības pēc suverenitātes idejas, jo nebija plaši izplatīta dažādu politisko varu konkurence vai valstu atkarība vienai no otras.[141] Suverenitātes idejas nepieciešamību noteica situācija viduslaiku Eiropā, kad atsevišķu valstu monarhiem vajadzēja pamatot savas varas tiesības pār feodāļiem, no vienas puses, un neatkarību no Romas pāvesta un Svētās Romas vācu nācijas impērijas imperatora, no otras puses. Līdz ar to monarhiem vajadzēja konsolidēt savas valstis, pārvarot to politisko sadrumstalotību un pāvesta vai imperatora pretenzijas uz globālu varu. Suverenitātes ideja tika radīta, lai juridiski pamatotu monarha neatkarību no pāvesta un imperatora un likvidētu feodāļu separātismu.[142] Suverenitātes ideja bija nepieciešama politiski praktisku iemeslu dēļ un attīstījās vienlaikus ar nacionālās valsts ideju.[143] Par suverenitātes teorijas pamatlicēju tiek uzskatīts Žans Bodēns. Viņš secināja, ka suverenitāte ir obligāta valsts pamatiezīme. Valsts varai jābūt neatkarīgai no ārējas varas vai citām varām valsts iekšienē.[144]

Suverenitāte ir mūžīga, pastāvīga; augstākā, neatkarīga; ar likumiem nesaistīta un absolūta vara pār pilsoņiem un pavalstniekiem. Šādu varu neierobežo neviena cita vara vai cilvēku likumi. Tā nav atkarīga ne no vienas citas ārējas varas, savukārt ikviena vara valsts iekšienē ir padota suverēnam un pastāv pēc viņa gribas.[145] Tādējādi Žans Bodēns aizstāvēja laicīgu, nacionālu centralizētu valsti, kuras nostiprināšanai par nepieciešamu izvirzīja suverenitātes principu, ko pretstatīt valsts politiskajai un idejiskajai sadrumstalotībai un pāvesta un imperatora varai. Žans Bodēns uzskatīja, ka suverenitāte ir vienota un nedalāma un valstī tā var piederēt vienam. Viņš aizstāvēja monarhu kā suverēnu, kas savu augstāko varu īsteno kā valsts iekšienē, tā arī sakaros ar citu valstu monarhiem. Suverēna varai valsts interesēs būtu jābūt neierobežotai savā jurisdikcijā un nenomaināmai. No vienas puses, suverenitātes teorija rada priekšnoteikumus no jebkādas varas neatkarīgu un centralizētu valstu izveidei Eiropā. No otras puses, suverenitāte ir priekšnoteikums starptautisko tiesību attīstībai, jo viena no otras neatkarīgas valstis ir spiestas veidot savstarpējas attiecības.

Žana Bodēna teorijā suverenitātei ir noteiktas zināmas robežas, proti, tā ir saistīta ar Dieva un dabas likumiem.214 Līdz ar to suverenitātes saturā ietverts pienākums ievērot noteiktus tiesiskas valsts principus, proti, suverēnam jāievēro noslēgtie līgumi ar pavalstniekiem un citiem valdniekiem, kā arī jārespektē cilvēku pamattiesības. Suverenitāti raksturo vairākas valsts varas kompetences. Kā obligātus suverenitātes atribūtus Zans Bodēns minējis suverēna likumdošanas tiesības, tiesības pasludināt karu un slēgt mieru, tiesības iecelt amatpersonas, tiesības spriest tiesu augstākajā instancē, tiesības uz pavalstnieku uzticību un pakļaušanos, apžēlošanas tiesības, tiesības kalt naudu un ievākt nodokļus.215 Žana Bodēna suverenitātes teorija kļuva par sava laikmeta aktuālu un politiski nepieciešamu doktrīnu. Visu Eiropas valstu valdnieki savas politiskās tiesības lielākoties balstīja uz suverēnajām tiesībām. Tādēļ teju ikviens politiskās filozofijas darbs kopš tā laika skāra arī suverenitātes jautājumus.216 Pēc Žana Bodēna teju ikvienā politikas filozofijas, valststiesību vai starptautisko tiesību grāmatā tika analizēti suverenitātes jautājumi.

Atbilstoši Žana Bodēna tradīcijai suverenitāte parasti arī turpmāk analizēta konkrētā laikmeta vēsturiskās situācijas un politisko mērķu kontekstā. Suverenitātes ideja tikusi izmantota, lai pamatotu un aizstāvētu bieži vien politiski pretējus un savstarpēji izslēdzošus mērķus. Līdz ar to suverenitātes teorijām būtisks ir ikdienas politikas konteksts.

3. Suverenitātes saturs. Konstitucionālajās tiesībās atzīts, ka ar jēdzienu “suverenitāte” var tikt apzīmēti dažādi faktori. Visupirms suverenitāte raksturo valsts varas augstāko raksturu un neatkarību no citām ārējām vai iekšējām varām. Tāpat suverenitāte aptver visas valsts pilnvaras un kompetences, kuras tā tiesīga īstenot. Papildus tam suverenitāte var tikt attiecināta uz valsts varas orgānu, kuram ir augstākā vieta valsts varas orgānu sistēmā.217 Suverenitātes jēdziena daudzšķautnība ir par pamatu tam, ka konstitucionālajās tiesībās vienlaikus tiek analizēti dažādi suverenitātes koncepti - valsts suverenitāte, tautas suverenitāte, valsts varas suverenitāte, valsts varas orgāna suverenitāte un tiesību suverenitāte.218

2.4 Bodin J. Six Books of the Commonwealth. Book I. Chapter VIII. http-y/constitution.org/bodin/bodin_1.htmv.

2.5 Ibid., Chapter X.

216 Палиенко Н.И. Суверенитета Историческое pa3eumie идеи суверенитета и ея правовое значение. Ярославль: Типография Губернскаго Правлеыя, 1903, с.93-280.

2,7Тгорег М. Sovereignty. Grām.: The Oxford Handbook of Comparative Constitutional Law. Edited by Mischael Rosenfeld and Andrās Sajo. Oxford: Oxford University Press, 2012, pp.353-354.

2,8 Dišlers К. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,19.-27.lpp.

Suverenitātei ir divas dimensijas: ārējā un iekšējā. Suverenitātes ārējā dimensija nozīmē, ka tauta var pati pieņemt lēmumus bez iejaukšanās no ārpuses. Savukārt suverenitātes iekšējā dimensija nodrošina sabiedrības (tautas) prioritāti pār valsti, tas ir, pakļauj valsti tautas gribai.219 Suverenitāte nav pati vara, bet gan tikai noteikta tās īpašība, kas šo varu padara par augstāko un neatkarīgu varu, ir šīs varas lielākā pilnība vai augstākā pakāpe.220 Tieši tāpēc suverenitāte uzskatāma par varas neatkarības stāvokli no citām varām un valstīm. Tikai tas konstitucionālo tiesību subjekts, kura varai pilnā mērā piemīt suverenitāte, uzskatāms par suverēnu. Suverēna vara uzskatāma par juridiski neierobežotu un nepakļaujamu ierobežošanai kā stāvoša pāri likumam. Šī vara atrodas pāri visiem tiesību subjektiem valstī un savā darbībā un gribas izpaudumā nevar tikt ne saistīta, ne ierobežota.221

Tomēr norādāms, ka suverenitāte ir tiesiska vara, proti, tā pastāv tiesiskas valsts ietvaros. Suverēns ir saistīts ar starptautiskajām tiesībām un savas valsts tiesībām; suverēna griba var tikt pausta tikai tiesiskās formās.222 Suverēnā vara ir augstākā vara tikai tās tiesiski noteiktajos ietvaros. Suverenitāte nenozīmē tirānisku un patvaļīgu valdīšanu. Tiesiskā valstī likums un tiesības ir saistošas arī suverēnam. Suverenitāte visupirms prasa šīs varas pārākumu valsts iekšienē. Varas pārākums nozīmē šīs varas atrašanos pāri visām citām varām un tiesības ietekmēt citas varas. Neviena no citām varām valstī nevar atrasties pāri varai, kas ir suverēna. Šāda vara ir pilnīga; tai nedrīkst būt nekādu ierobežojumu vai konkurentu, kas ļautu apšaubīt šīs varas absolūtumu. Paralēli šai varai nevar pastāvēt ar to konkurējošas varas, kuras pretendētu uz šīs varas suverenitātes daļu. Suverēno varu ierobežo tikai valsts teritorija, proti, tā aptver visu valsts teritoriju, valsts iedzīvotājus, kā arī to iedzīvotāju dzīves daļu, kuras reglamentācija pieļaujama tiesiskā valstī.223 Suverenitāte paredz varas neatkarību un patstāvību no citām ārējām varām. Suverēns ir patstāvīgs starptautiskajās attiecībās

2,9 Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"28.-30.punkts.

220 Палиенко Н.И. Суверенитетъ. Историческое pa3eumie идеи суверенитета и ея правовое значение. Ярославль: Типография Губернскаго Правления, 1903, с.438-439.

221 Определение Общаго Собрания Латвиского Сената отъ 15 марта 1929 г. о сущности Верховной Власти. Законъ и судъ, 1929, №1, с.12.

222 Палиенко Н.И. Суверенитетъ. Историческое развитее идеи суверенитета и ея правовое значение. Ярославль: Типография Губернскаго Правлеыя, 1903, с.388-411.

223 Ibid., с.439.

un var brīvi izlemt savas lietas. Suverenitāte prasa varas politisku un juridisku neatkarību no citām valstīm un varām. Suverēnam ir izņēmuma tiesības īstenot visu valsts kompetenci, kas sadalās likumdevēja, tiesu varā un izpildvarā, visā valsts teritorijā. Nevienai citai varai valstī vai ārpus tās robežām nevar būt līdzvērtīgu tiesību līdzās suverēnajai varai.

Valsts dalība dažādās starptautiskajās organizācijās, atsevišķu valsts kompetenču nodošana starptautiskajām institūcijām un jo īpaši Eiropas integrācijas process ir par pamatu jaunām diskusijām par suverenitāti.[146] Vairs nešķiet utopiska teorija par suverenitātes atmiršanu un izzušanu tālākā nākotnē kopā ar valsti globālas kārtības izveides un civilizācijas sašķeltības likvidēšanas perspektīvā. Rietumeiropas valstīs nostiprinās tendence mazināt suverenitātes principa lomu un nozīmīgumu, tiek runāts par suverenitātes “sadalīšanu”, “pārstrukturēšanu”, “fragmentēšanu”.[147]

II.Tautas suverenitāte

1. Tautas suverenitātes ideja. Tautas suverenitātes princips nozīmē to, ka tauta pati bez iejaukšanās no ārpuses veido savu gribu un pati nosaka arī to, kādā veidā tiek organizēta valsts.[148] Kopš Apgaismības un franču revolūcijas laika tautas suverenitātes princips ir kļuvis par nacionālā valstiskuma pamatu, proti, lielākā pasaules valstu daļa normatīvi pasludina, ka atzīst tautas suverenitātes principu.[149] Tautas suverenitātes princips ir kopīga Rietumu konstitucionālisma pamatvērtība, kurai ir nerakstīta vispārēja tiesību principa rangs.[150] Tautas suverenitātes princips nav politiska deklarācija konstitūcijas tekstā, kura akceptē un pieļauj jebkāda politiskā režīma pastāvēšanu. Tautas suverenitātes principam ir noteikts juridisks saturs, kurš īstenojams konstitucionālajā realitātē. Ja tautas suverenitātes princips pastāv tikai kā politiska deklarācija, attiecīgā valsts iekārta nevar tikt uzskatīta par demokrātisku konstitucionālu valsti.

Tautas suverenitātes ideja sākotnēji tika izmantota, lai pamatotu monarha suverenitāti nacionālā valstī. Tauta bija varas avots, kas nodevusi monarham suverēna tiesības, un pastāvošās varas leģitimitātes pamats.[151] Pāvests savu virsvadību pār laicīgiem valdniekiem pamatoja ar Dieva piešķirto augstāko varu pār laicīgajiem valdniekiem. Savukārt valdnieki, mēģinot panākt neatkarību no garīgās varas, par savas varas avotu atzina konkrētās valsts tautu: tauta sev pirmatnēji piederošo augstāko varu nodevusi monarham.[152] Tomēr ideja, ka tauta varētu būt nodevusi monarham suverenitāti, radīja priekšnoteikumus sabiedriskā līguma teorijai un politiskam apsvērumam, ka reiz nodoto varu iespējams atgūt, ja tā netiek īstenota pienācīgi. Johans Altūzijs kā viens no pirmajiem izvērtis tautas suverenitātes principu, uzsverot, ka suverenitāte valstī pieder tautai kā kopumam. Tautai piederošā suverenitāte ir vienota, nedalāma un neatsavināma. Suverenitāte gan nav absolūta, jo tauta ir pakļauta Dieva un dabiskajiem likumiem, kā arī rakstītajiem likumiem, jo īpaši konstitucionālajiem likumiem. Suverenitāti tauta nevar atsavināt, bet var pilnvarot atsevišķas amatpersonas to īstenot savā vārdā. Ja gadījumā monarhs rīkojas pretēji tautas gribai, viņš lauž sabiedrisko līgumu un tautai ir tiesības to gāzt.[153]

Būtisks pagrieziens tautas suverenitātes principa izpratnē bija Žana Žaka Ruso sabiedriskā līguma teorijai. Viņš uzskatīja, ka tauta kā visu personu kopums ir suverēnās varas nesējs, kuru īsteno vispārējā griba (volonté générale). Tā kā kopējā griba izpaužas likumos, tad likumdevēja vara ir suverenitātes kodols.[154] Suverenitāte ir absolūta, neatkarīga, neatsavināma un nedalāma vara, kas pieder tautai.[155] Ikviena valsts amatpersona pakļauta vispārējai gribai, un tautai ir tiesības mainīt šīs amatpersonas.[156] Atbilstoši Žana Žaka Ruso teorijai suverenitāte valstī ir viena un tā pieder tautai. Vienā un tajā pašā teritorijā var pastāvēt tikai viena suverenitāte, un viena un tā pati persona var būt pakļauta tikai vienai suverenitātei. Suverenitāte ir nedalāma, neatņemama un nepārņemama.[157] 2. Tautas suverenitātes principa saturs. Suverēnā vara nozīmē neatkarīgu, patstāvīgu, no citām varām neierobežotu un neietekmētu varu. Tautas suverenitātes princips nozīmē, ka tauta pati vada savu dzīvi vai nu tieši (caur tautas nobalsošanu), vai caur saviem ievēlētiem pārstāvjiem, kuri, izsakot tautas gribu, vada tautas vārdā un uzdevumā valsti.[158] Līdz ar to tautas suverenitātes princips prasa, ka tauta pati bez iejaukšanās no ārpuses veido savu gribu, un pati nosaka arī to, kādā veidā tiek organizēta valsts.[159] Valsts varas avots nav virs vai ārpus tautas, bet gan tauta ir šīs varas avots.[160] Tautas griba ir valsts vara. Visi valsts varas orgāni, kas īsteno valsts varu, ir tautas gribas radīti; vara šiem valsts varas orgāniem ir piešķirta atbilstoši tautas gribai.[161] Nevis valsts varas konstitucionālās institūcijas, bet Latvijas tauta ir valsts varas avots un suverēnās valsts varas nesēja.

Tautas suverenitāte ir tautas tiesības pašai lemt par savu likteni, tostarp radot patstāvīgu valsti.[162] Tautas suverenitātes princips atzīst tautu par suverēnas valsts varas avotu, no kura savu varu atvasina citi valsts varas orgāni.[163] Politiski tauta ir valsts “nesēja” (proti, izveidotāja un pastāvīgā tālākuzturētāja), bet tiesiski tā ir valsts varas un leģitimitātes avots.[164] Sākotnēji tautas suverenitātes princips atzina tautu par suverēnas valsts varas avotu, no kura savu varu atvasināja valsts varas institūcijas, tomēr par suverenitātes nesēju atzina kādu valsts varas institūciju. Tā ir tautas suverenitātes formālā izpratne, kas radusies konstitucionālajās monarhijās un balstās uz sabiedriskā līguma teorijā nostiprināto vienošanos starp tautu un monarhu, piemēram, Beļģijas Karalistes 1831.gada konstitūcijas 25.pants.

Arī mūsdienās sastopams uzskats, ka suverēnās varas nesējs valstī ir leģitīmas valsts varas institūcijas - parlaments, valdība u.tml.[165] Tomēr tam nevar piekrist, jo tautas suverenitātes princips arīdzan prasa, lai tauta tiktu atzīta par suverēnās varas nesēju.[166] Suverēnais valsts varas orgāns valstī ir tas, kam piekrīt pēdējā un galīgā izšķiršana visos svarīgākajos dzīves jautājumos. Demokrātiskās valstīs suverenitātes nesējs ir vai nu parlaments, vai arī visu balsstiesīgo pilsoņu kopums, ja valsts iekārtā ir paredzēts referendums. Ņemot vērā, ka Latvijas Satversmes sapulce ir paredzējusi referendumu, suverēnās varas nesējs valstī ir Latvijas tauta.[167] Līdz ar to tauta ir gan vienīgais valsts varas avots, gan arī vienīgais suverēnās valsts varas nesējs. Tauta ir vienīgais tiešais, neradītais, neiznīcināmais visu valsts gribas aktu avots.[168] Tautas suverenitātes princips ir cieši saistīts ar demokrātijas jēdziena kodolu, kas prasa sabiedrības vairākuma gribas īstenošanu.

Suverēnās valsts varas nesējai - tautai - ir jāspēj ietekmēt lēmumu pieņemšanu valstī. Tautas gribai ir jābūt valsts varas pamatā, jābūt valsts varas avotam.[169] Demokrātiskā iekārtā tautas suverenitāte visupirms īstenojama regulārās un brīvās vēlēšanās (pārstāvnieciskā demokrātija), taču atsevišķas demokrātiskas iekārtas ir saglabājušas arī tiešās demokrātijas elementus: tautas nobalsošanu un pilsoņu iniciatīvu (tautas likumdošanas tiesības).[170] Tautas suverenitāte nav neierobežota. Tai ir saistošas robežas, kuras izriet no taisnīguma un cilvēka tiesībām. Tautas griba nevar padarīt par taisnīgu to, kas ir netaisnīgs.[171] Līdz ar to tautas suverenitāte ir ierobežota ar tiesiskas valsts principiem. Tiesiskā valstī nav neviena subjekta, neviena valsts varas orgāna, kurš stāvētu pāri tiesībām.[172] Tauta kā suverēns ir pakļauta ierobežojumiem, ko nosaka tiesības, un nav atbrīvota no pienākuma ievērot tiesības.[173]

Tautas suverenitāti konstitūcijā formāli ierobežo politiskā vairākuma viedokļa saistošais spēks, ja tiek ievērotas visas procedūras prasības. Pēc būtības tautas suverenitāti ierobežo cilvēktiesības, valsts uzņemtās starptautiskās saistības un tiesu vara. Šie tautas suverenitāti ierobežojošie faktori tiek noteikti ar pašas tautas gribu un ir saistīti ar tautas suverenitātes būtību tiesiskā valstī, savukārt, ja tautas suverenitāti sāk ierobežot pret tās gribu ar citiem faktoriem, tas vairs nav savienojams ar suverenitātes jēdzienu.[174] Demokrātiskā tiesiskā valstī tauta savu gribu pauž nevis kā kolektīvs veselums, bet gan kā atsevišķu pilsoņu kopums. Katram atsevišķam pilsonim ir neatņemamas brīvības attiecībā pret tautu kā kolektīvu veselumu vai politisko gribu formējošo vairākumu. Cilvēka un pilsoņa tiesības nozīmē indivīda aizsardzību no vairākuma patvaļas, no tautas suverenitātes kā jebkura cita absolūtisma. Tauta var ierobežot pati sevi, konstitūcijā nosakot sev saistošus pienākumus un procedūras, kādā veidā tiek īstenota valsts suverēnā vara. Atbilstoši Satversmes ievadteikumam Latvijas tauta Satversmes noteiktās demokrātiskās iekārtas ietvaros ir pašierobežojusies.[175] Tauta pēc konstitūcijas pieņemšanas savu varu īsteno tikai konstitūcijā noteiktā veidā un gadījumos. Ja tauta neievēro konstitūciju, tā rīkojas prettiesiski un antikonstitucionāli.[176] Satversmes tiesa arī ir atzinusi, ka tautai ir pienākums ievērot Satversmē ietvertās normas, principus un vērtības. Neviena konstitucionālā institūcija, arī tauta, realizējot tai piešķirtās tiesības, nav tiesīga pārkāpt Satversmi.[177]

III. Valsts suverenitāte

1. Valsts suverenitātes jēdziens. Sākotnēji suverenitāte nozīmēja valsts varu pār tautu, bet, atzīstot tautas suverenitātes principu, valsts suverenitātes principam bija jāmainās, lai tas tiktu saskaņots ar tautas suverenitātes principu. Starptautiskajās attiecībās citas valstis neinteresē, kāds režīms pastāv konkrētā valstī vai kura vara valstī ir suverēna. Starptautiskās attiecības tāpēc tiek veidotas starp valstīm. Šādā kontekstā citas valstis tikai interesē, vai attiecīgajai valstij ir virsvadība savas teritorijas ietvaros un vai tā ir patstāvīga starptautiskajās lietās. Valsts suverenitātes principa galvenā nozīme konstitucionālajās tiesībās ir uzsvērt tieši tautas, kas izveidojusi savu valsti, pilnīgu politisko un juridisko neatkarību no citām valstīm.[178] Demokrātiskā republikā valsts suverenitātes jēdziens ir traktējams daudz šaurāk un attiecināms tikai uz ārējām attiecībām. Pilnīgi pamatoti valsts suverenitātes jēdziens modernajos apstākļos vairāk ir kļuvis par starptautisko tiesību un politoloģijas jēdzienu. Arī politologi ir pārskatījuši šī jēdziena lietošanu, jo tas nenorāda uz atšķirību starp formālo un reālo neatkarību (ierobežotā suverenitāte). Valsts suverenitātes jēdziena vietā ir izvirzīts valsts autonomijas jēdziens (kā piederīgs starptautisko attiecību teorijai un atšķirīgs no autonomijas izpratnes valststiesībās). Ņemot vērā, ka demokrātiska valsts ir politiski organizēta tauta, kam valsts ietvaros ir suverēna valsts vara, tad autonomija ir šādas tautas spēja iedarboties uz citām politiski organizētām tautām, lai maksimāli pilnīgi īstenotu savas intereses. Tā ir šīs tautas izvēles brīvība (freedom ofchoice) un izvēlēto mērķu īstenošanas iespēja (goal-achieving capacity).[179]

Jēdziens “valsts suverenitāte” mūsdienās konstitucionālajās tiesībās drīzāk būtu jāaizstāj ar jēdzienu “valsts patstāvība”. Ar šo jēdzienu ir iespējams uzsvērt galveno valsts suverenitātes būtību - politisko un juridisko neatkarību starptautiskajās attiecībās. Līdz ar to valsts suverenitāte paredz valsts patstāvību un neatkarību no citām valstīm, nodrošina citu valstu neiejaukšanos valsts iekšējās lietās un valsts teritoriālo vienotību. Valsts suverenitātes jēdziena interpretācija bijusi būtiska Pastāvīgās starptautiskās tiesas lietā par Austrijas un Vācijas muitas ūniju. Tiesnesis Dionīsio Anciloti savā viedoklī norādīja, ka neatkarība ir normāls valsts stāvoklis atbilstoši starptautiskajām tiesībām. Tas nozīmē, ka pastāv atsevišķa valsts, kura nav padota nevienas citas valsts vai valstu grupas varai. Šādu stāvokli var raksturot kā suverenitāti vai ārējo suverenitāti, atbilstoši kurai pār valsti nav nevienas citas varas kā vien starptautiskās tiesības. Neatkarības zaudēšana nozīmē suverēnās gribas pakļaušanu citas varas gribai vai vispār suverēnās gribas aizstāšanu ar svešas varas gribu.[180] Savukārt vairāki citi Pastāvīgās starptautiskās tiesas tiesneši savā viedoklī atzīmēja, ka valsts juridiski nav neatkarīga, ja tā nostāda sevi atkarības pozīcijā pret kādu citu varu vai nodod tai tiesības īstenot suverenitāti savā teritorijā. Valsts rīcības brīvības ierobežojumi, ko tā uzņemas atbilstoši starptautiskajām tiesībām, nenozīmē valsts neatkarības zudumu. Ikviens starp neatkarīgām valstīm noslēgts starptautiskais līgums ierobežo valstu suverenitāti. Pilnīga un absolūta suverenitāte, kuru neierobežotu kādos līgumos uzņemtās saistības, ir neiespējama un praktiski nezināma.[181]

2. Valsts starptautiskajās attiecībās. Suverenitātes ierobežošana mūsdienās ir neizbēgama, jo tikai absolūti izolēta valsts var būt absolūti suverēna. Valsts suverenitātes princips, prasot, lai valsts ir neatkarīga, paredz valsts tiesības uz dalību starptautiskajā kopienā. Suverenitāte starptautiskajās tiesībās vērtējama drīzāk kā suverēno tiesību izmantošana, nevis kā to ierobežošana. Pastāvīgā Starptautiskā tiesa nepiekrita viedoklim, ka jebkura tāda līguma noslēgšana, atbilstoši kuram valsts apņemas veikt noteiktu darbību vai atturēties no noteiktas darbības veikšanas, nozīmētu šīs valsts atteikšanos no savas suverenitātes. Tiesības uzņemties starptautiskus pienākumus ir valsts suverenitātes elements.[182] Pastāvīgā Starptautiskā tiesa ir norādījusi: “Tiesa neuzskata, ka tāda līguma noslēgšana, ar kuru valsts uzņemas veikt vai atturēties veikt noteiktas darbības, būtu atsacīšanās no suverenitātes. Nav šaubu, ka jebkura konvencija, kas uzliek šāda veida pienākumus, uzliek ierobežojumus valsts suverēno tiesību izmantošanai tajā ziņā, ka prasa tās izmantot noteiktā veidā. Bet tiesības uzņemties starptautiskas saistības ir tieši daļa no valsts suverenitātes.”[183]

Suverenitātes jēdziens vienmēr ir bijis saistīts ar varas izmantošanu iekšējās un ārējās attiecībās, un šī izmantošana vienmēr bijusi pakļauta suverēnām vērtībām, kuras to nosaka. Vērtības piešķir suverenitātei normatīvu raksturu, ko var izmantot, lai izvērtētu konkrētā sabiedrībā pastāvošo kārtību, kas mūsu gadījumā nozīmē attiecības starp valsti un starptautisku organizāciju. Valsts var būt tādu starptautisko organizāciju dalībniece, kuru institūciju un dalībvalstu savstarpējās tiesiskās attiecības ir atšķirīgas, un katrā konkrētā gadījumā, kaut arī organizācija būtu apveltīta ar starptautisko tiesībsubjektību, šīs attiecības atšķirīgi ietekmēs atbilstošās konstitūcijas normas.[184] Tā, piemēram, Satversmes 68.panta otrā daļa paredz Latvijas iespēju nodot daļu valsts institūciju kompetenču starptautiskajām institūcijām. Kompetenču nodošana nevar sniegties tiktāl, ka tā pārkāptu uz likuma varu un pamattiesībām balstītas neatkarīgas, suverēnas un demokrātiskas republikas pamatus. Tāpat tā nevar ietekmēt pilsoņu tiesības lemt par demokrātiskai valstij būtiskiem jautājumiem.[185] Konstitucionālais likumdevējs nevar atteikties no Latvijas valstiskās neatkarības un suverenitātes, pievienojoties kādai citai valstij vai kopā ar citām valstīm veidot jaunu valsti starptautisko tiesību izpratnē. Latvijas suverenitāti nevar “iztukšot”, Latvijas valsts kompetencēm pārmērīgi “aizplūdinot” uz pārnacionāliem veidojumiem, it sevišķi Eiropas Savienību.[186]

Starptautiskās integrācijas apstākļos ir zudusi absolūtās suverenitātes nepieciešamības ideja un zināmu suverenitātes tiesību deleģēšanu vairs neuzskata par suverenitātes likvidēšanu, ja dalībvalstij tiek atstātas tiesības uz pēdējo, izšķirošās noteikšanas varu.[187] Suverenitāte un līdz ar to valsts varas vienotība nav zaudēta tik ilgi, kamēr valsts ārkārtējā gadījumā var patstāvīgi un neatkarīgi pieņemt lēmumus un rīkoties savā teritorijā, proti, izmantot secesijas tiesības, kas ļauj attiecīgā brīdī atkal pilnībā pārņemt varu pār valsts teritorijā notiekošajiem procesiem.[188] Šīs t.s. pēdējā vārda (last word) tiesības mūsdienās nozīmē suverenitāti.267 Kamēr atsevišķām valstīm paliek vismaz faktiskā secesijas iespēja, kompetences suverenitātes iziršanā nav sasniegts point of no return.[189] Satversmes tiesa gan norādījusi, ka Satversmes 2.panta izpratne ietver ne tikai “pēdējā vārda tiesības”, bet arī pienākumu izvērtēt starptautiskas organizācijas darbības nosacījumus kā tādus. Daudz svarīgāka šajā kontekstā šķiet “pirmā vārda tiesība” - leģitīmais akcepts suverenitātes realizēšanai noteiktā veidā, proti, kompetenci realizējošās organizācijas mērķis, raksturs, uzbūve, kā ari valsts un tās pilsoņu iespēja ietekmēt kompetences realizēšanas procesus. Tādējādi ir nepieciešams izvērtēt, kurā brīdī suverenitātes izmantošana starptautisko saistību radīšanai sasniedz to pakāpi, kad nepieciešama konstitucionāla procedūra šīs izmantošanas leģitimēšanai nacionālo tiesību sistēmā.269

3. Dalība Eiropas Savienībā. Dalība Eiropas Savienībā tautas suverenitāti neskar, jo mainās tikai valstij kā tautas suverenitātes īstenotājai piešķirtā kompetence. Kompetence ir viens no suverenitātes elementiem, kas visā valsts teritorijā ietver valsts pilnvaru, tiesību un pienākumu kopumu, kas savukārt sadalās likumdevēja, tiesu varā un izpildvarā. Suverēnā valstī visu valsts kompetenci īsteno valsts varas institūcijas, detalizēti sadalot to savā starpā uz konstitūcijas un tai pakārtotu likumu pamata. Valsts ir omnipotenta.[190] Iestājoties Eiropas Savienībā, daļa no suverēnās varas kompetences - vairākas valstisku lēmumu pieņemšanas sfēras - tiek nodota Eiropas Savienības institūcijām, un dalībvalstij būs saistoši šīs valstu savienības lēmumi un direktīvas. Eiropas Savienībai netiek deleģēta suverenitāte, bet gan tikai daļa suverēnās valsts kompetences, proti, pilsoņu kopums kā juridiska persona izvēlas citas institūcijas, kas īstenos tās piešķirto kompetenci. Uz to pilnīgi pamatoti ir norādījis Aivars Endziņš: “Iestāšanās Eiropas Savienībā nav saistāma ar suverenitātes zaudēšanu. Taču runa ir par dažu kompetenču nodošanu starptautiskajām organizācijām.”[191] Ar pievienošanās aktu tauta daļu valsts varas kompetences nodod Eiropas Savienībai. Līdz ar to tautas gribu īsteno kā Eiropas Savienība, tā arī nacionālas valsts vara (valsts šaurākā izpratnē). Eiropas Savienības kā pārnacionālas organizācijas rīkojumi uzskatāmi par starptautiskiem tiesību aktiem, kuru iekšējās valstiskās saistības balstītos uz iepriekš paredzētu ģenerālu transformāciju vai iepriekš paredzētu ģenerālu izpildpavēli, proti, referendumā dotu tautas sankciju.[192]

IV. Suverēnas valsts teritorijas organizācija

1. Valsts teritorijas jēdziens. Tauta ir valsts personālais pamats, bet teritorija ir valsts materiālā daļa. Tikai tad, kad tauta ir ieguvusi zemi un nostiprinājusies konkrētā teritorijā, valsts iegūst atbilstošu noturību. To zemes virsmas daļu, uz kuras atrodas tauta un īsteno savu varu, sauc par valsti. Tās lielumu, tāpat kā tautas lielumu, nosaka vēstures gaita. Valsts paplašina savu teritoriju, izplata savu kultūru un kundzību neapgūtās un nevienam nepiederošās zemēs vai iegūst svešas teritorijas uz līgumu pamata, ar brīvprātīgu pievienošanos, kā arī iekarojumu ceļā. Vēsture nepazīst nemainīgas un mūžīgas teritorijas, jo teritorijas apmēri ir atkarīgi no tautas spēka. Teritorija, tāpat kā tauta, atrodas nemitīgā mainībā, proti, izšķir četrus teritorijas izmaiņas veidus: okupācija (nevienai valstij nepiederošas teritorijas iegūšana), aneksija (vienpusēja, uz līgumu nebalstīta svešas teritorijas iekļaušana pašas valsts teritorijā), cesija (ar vienošanos panākta kādas teritorijas pāreja no vienas valsts otrai), adjudikācija (strīdus teritorijas pāreja no vienas valsts otrai ar šķīrējtiesas lēmumu). Jāpiebilst, ka okupāciju kā teritorijas iegūšanas veidu nedrīkst jaukt ar starptautiskajās tiesībās lietotajiem terminiem occupatio bellocai un occupatio pacifica.[193]

Konstitūcijas parasti nefiksē teritorijas neaizskaramību un negrozāmību. Līdz ar to principiāli konstitūcijas atzīst robežu grozīšanas iespēju. Absolūta valsts robežu negrozāmība, tāpat kā absolūta konstitūcijas negrozāmība, kas noteikta uz visiem laikiem, īstenībā nespēj nodrošināt faktisku to negrozāmību. Valsts teritorijas konstitucionalizācija pieprasītu satversmes varas aktu valsts robežu grozīšanai, tāpat kā gadījumos, kad tiek grozīta konstitūcija. Mīkols Romers uzskatīja, ka būtu loģiski valsts teritorijas robežu grozīšanu rezervēt tieši suverēnajai satversmes varai, jo teritorija veido konstruktīvu, būtisku valsts esamības elementu. Tas vēl spilgtāk izpaužas nacionālā valstī, kuras teritorija nav nejauša, nevar būt jebkādā veidā pārcelta no vienas teritorijas uz citu, bet veido loģisku vienību. Nacionālā valstī teritorijas jautājums ir valsts būtības jautājums. Savukārt tas nav raksturīgi visiem valsts tipiem. Piemēram, Mīkols Romers ir komentējis PSRS un Šveices Konfederācijas piemēru. Viņš atzina, ka teritorijas samazināšana vai jebkāda tās paplašināšana ir nenozīmīga, piemēram, PSRS, kura būtībā nav noteiktas teritorijas valsts, bet universālā proletariāta vai tā komunistiskās partijas dīglis, kas šodien ir izvietojies šeit, bet rīt var pārcelties citur: tās pamatā ir nenoteikta teritoriālā ekspansija un vietējo apsvērumu nenozīmība. Tāpat pēc būtības Šveices federācijai nav svarīga viena vai cita kantona iekļaušana vai izslēgšana no tās.[194]

Latvijas konstitucionālajās tiesībās valsts teritorijas un valsts robežu grozīšanas koncepciju būtiski attīstījusi Satversmes tiesa, lemjot par Latvijas Republikas un Krievijas Federācijas līgumu par valsts robežām.[195] Satversmes tiesa secināja, ka Satversmes 3.pants primāri nenoteic valsts teritoriju pilnībā un valsts robežas, jo šīs normas mērķis bija definēt apvienotās Latvijas jeb visu latviešu apdzīvoto vēsturiski etnogrāfisko apgabalu vienotības principu.[196] Satversmes 3.pants nenoteic visu valsts teritoriju, jo attiecīgā norma primāri definē Latvijas Republikas kā nacionālas valsts būtību - vienā valstiskumā apvienot visas latviešu apdzīvotās teritorijas. Līdz ar to Satversmes 3.pants kā visu latviešu apdzīvoto vēsturiski etnogrāfisko apgabalu vienotības princips paredz, ka Vidzeme, Latgale, Kurzeme un Latgale izveido Latvijas valsti. Pēc Satversmes tiesas ieskata, šie kultūrvēsturiskie apgabali ir ģeogrāfiski noteikti, proti, tiem ir iespējams iezīmēt skaidras robežas. No tā savukārt izriet loģiska konsekvence, ka teritorija, ko Latvija ir iekļāvusi savā teritorijā, bet kas nekad nav ietilpusi latviešu apdzīvotajos kultūrvēsturiskajos apgabalos, nepieder ne pie Vidzemes un Latgales, ne pie Kurzemes un Zemgales. Satversmes 3.panta mērķis ir tikai konkrēto kultūrvēsturisko apgabalu apvienošanas vienā valstiskumā konstatējums. Latvijas valsts nemaina savu būtību, kamēr tās sastāvā ietilpst visas teritorijas, kurās pašnoteikusies latviešu tauta, proti, visi Satversmes 3.pantā minētie apgabali. Gadījumos kad Latvija, slēdzot starptautiskos līgumus, atsakās no kādas Satversmes 3.pantā noteiktās valsts teritorijas daļas, attiecīgās teritorijas izmaiņas apspriežamas tādā kārtībā, kāda Satversmē ir noteikta Satversmes 3.panta grozīšanai. Jautājums par latviešu vēsturiski etnogrāfisko apgabalu vienotības grozīšanu ir Latvijas pilsoņu kopuma, nevis Ministru kabineta vai Saeimas kompetencē. Gadījumos kad Latvijas Republika panākusi atsevišķu Latvijas etnogrāfiskajās robežās neietilpstošu teritoriju pievienošanu Latvijai, Satversmes 3.pants liedz šīs teritorijas ieskaitīt kādā no latviešu apdzīvotajiem apgabaliem.

Vidzemei, Latgalei, Kurzemei un Zemgalei kā vēsturiski etnogrāfiskiem apgabaliem ir savas noteiktas robežas. Tas, ka Satversmes 3.pants nemin neko par citām teritorijām ārpus šiem četriem apgabaliem, kas veido Latvijas valsti, nenozīmē, ka šādas teritorijas nevarētu būt. Satversmes tiesa spriedumā secinājusi, ka līdztekus Vidzemei, Latgalei, Kurzemei un Zemgalei kā kultūrvēsturiskajiem apgabaliem Latvijas valsts teritoriju veido jaunpievienotās teritorijas. Satversmes 3.panta grozīšanas kārtība aizsargā tikai to Latvijas teritorijas daļu, kas ietilpst Vidzemes, Latgales, Kurzemes un Zemgales vēsturiski etnogrāfiskajos apgabalos. Savukārt jaunpievienoto teritoriju iekļaušanu Latvijas valstī Satversmes 3.pants neregulē, un rīcība ar šo teritorijas daļu var notikt Satversmes 68.pantā noteiktajā kārtībā. Līdz ar to Satversmes 3.panta iztulkošanā Satversmes tiesa secināja, ka Latvijas valsts teritoriju nosacīti veido divu līmeņu teritorijas.[197]

Egils Levits norādījis, ka “spriedumā tiek izvirzīta unikāla nedz Latvijas, nedz citu valstu valststiesībās līdz šim vēl nedzirdēta tēze, ka unitārā valstī jau pēc valsts faktiskās un tiesiskās izveidošanās un tās robežu starptautiskas atzīšanas dažādām tās teritorijas daļām - atkarībā no to vēstures un etniskā sastāva - tiek piešķirts un ilgstoši pastāv dažāds “svars” Satversmē - proti, ka dažas teritorijas daļas konstitucionāli ir mazāk aizsargātas kā citas un ka tās tādēļ var atdot atvieglotā procedūrā”.[198]

2. Valsts teritorijas pārvaldīšana. Valsts kundzība izpaužas divējādi. Pirmkārt, ārēji, kas nozīmē vairāku valstu līdzāspastāvēšanas faktu. Līdz ar to rodas nepieciešamība savstarpēji norobežot dažādu valstu varas. Otrkārt, iekšēji, kas nozīmē valsts kundzību pār saviem pilsoņiem. Ārēja valsts kundzības ierobežošana notiek ar valsts robežas institūta palīdzību, bet iekšēja - ar cilvēka brīvību atzīšanu. Pēc vispārēja principa valsts savu kundzību īsteno tikai savas teritorijas robežās. Šim principam tomēr ir vairāki izņēmumi, kurus varētu apvienot zem eksteritoriālā principa fikcijas. Šī fikcija nozīmē to, ka noteiktas personas, atrazdamās citas valsts teritorijā, juridiski tiek uzskatītas par tādām, kas atrodas savas valsts teritorijā, piemēram, vēstniecības ārvalstīs, gaisa un jūras kuģi. Tā atklātā jūra ir visu tautu kopējā lietošanā, tomēr tajā peldošie kuģi ir mazas to valstu teritorijas daļas, ar kuras karogu kuģis dodas jūrā. Personas, kas atrodas uz kuģa, ja vien tām nav īpašs statuss, pakļaujas šīs valsts varai.279

Teritorija ir valsts subjektīvs elements, proti, valsts ir juridiska persona, kas ir subjektīvās politiskās varas nesēja, un šo varu īsteno valsts institūcijas. Teritorija ir šīs juridiskās personas konstitucionālais elements. Valsts definīcijā ietverts, ka katra valsts ir apveltīta ar politisku varu, tas ir, tiesībām izdot bezierunu priekšrakstus, nepakļaujoties nekādiem ierobežojumiem, kas nenāk no to devējiem. Ja valstij piemīt vara, tad tā var to īstenot tikai noteiktā teritorijā. Ja šīs ekskluzīvās teritorijas nebūtu norobežotas, tad viena valsts varētu izplatīt savu kundzību otras teritorijā. Ja vienas valsts vara piekāpsies un pakļausies citas priekšrakstiem, tā pārstās būt valsts vara savā teritorijas daļā. Abas varas var piekāpties un aizvietot viena otru, bet tad šajā teritorijā izveidosies divas politiskas korporācijas, tomēr tās neveidos vienu valsti. Tātad ekskluzīva teritorija ir politiskās varas priekšnoteikums. Tā kā politiskā vara ir valsts izpausme, tad teritorijas ekskluzivitāte ir pašas valsts priekšnosacījums.[199] Valsts varas adresāts ir cilvēku kopums, kas atrodas noteiktā teritorijā. Valsts teritorija ir specifiskas suverēnas kundzības jeb valsts kompetences joma. Teritorijas suverenitātei ir pozitīvais un negatīvais aspekts. Pozitīvais aspekts nozīmē to, ka katrs, kas atrodas valsts teritorijā, ir pakļauts valsts varai. Savukārt negatīvais aspekts fiksē, ka valsts teritorijas iekšienē nedrīkst īstenot citu suverēnu varu, ko nav noteikusi valsts regulēšanas vara. Regulēšanas vara var īstenot savas suverēnās tiesības un ļaut tās teritorijā piešķirt kādas pilnvaras citai valstij.

Mūsdienu starpvalstu integrācijas procesi pieprasa nodot kādai virs-nacionālai organizācijai pilnvaras pieņemt tiesību aktus, kam valstī ir tieša iedarbība.[200] Valsts kundzība ir ierobežota noteiktā teritorijā, ko no citu valstu teritorijām šķir robeža. Valsts teritorija nav divdimensionāla, bet gan trīsdimensionāla, proti, tā nav platība, bet gan ķermenis, kas atrodas telpā virs un zem zemes. Virs un zem zemes tiesiskā teritoriālā suverenitāte nesniedzas tālāk par faktisko pārvaldīšanas iespēju, tātad tikai tiktāl, cik tehniski iespējama valstiskā iedarbība. Tomēr tas nenozīmē, ka valsts teritorija vienmēr atrodas pārvaldāmajā apvidū, jo valstiskās iedarbības iespējas nosaka tehnoloģiju attīstība.[201]

Valsts teritorijas pēc lieluma mēdz būt dažādas, tomēr ir vispāratzīts princips, ka nav iespējams pārvaldīt pilnīgi visu valsts teritoriju centralizēti. Šī neiespējamība tiek pārvarēta, veicot decentralizāciju, kas var izpausties dažādi un kam var būt vairāki atšķirīgi mērķi. Decentralizācija izpaužas valsts iekšienē, bet bez tās kā teritoriālās organizācijas veids ir iespējams arī vairāku suverēnu valstu savienības. Decentralizācija var būt īstenota dažādi, atkarībā no tās līmeņa, jo jebkura teritoriāla organizācija faktiski ir zināma decentralizācija. Var izšķirt vairākus teritoriālās organizācijas veidus, ko pieņemts apzīmēt par unitāru valsti, federatīvu valsti, reģionālu valsti. Uz āru vērstas teritoriālas organizācijas ir ūnijas, konfederācijas, arī dažādi citi politiski teritoriāli veidojumi.

Gan unitārās, gan federatīvās valstīs iespējami dažādu autonomiju veidi, proti, personālā, korporatīvā un teritoriālā autonomija, kuru būtība ir noteiktu pašpārvaldes tiesību piešķiršana kādām kultūrnacionā-lām vai etniskām kopienām. Šo autonomiju pašpārvaldes tiesību apjoms var būt dažāds: sākot tikai ar tiesībām kādā nozarē lietot savu valodu vai noteiktu vietu rezervēšana kādai kopienai valsts aparātā un beidzot ar kādā tiesību aktā noteiktām tiesībām pieņemt likumus vietējas nozīmes jautājumos (Ziemeļīrija, Sicīlija) vai plašāku tiesību piešķiršana vietējas nozīmes jautājumu izstrādē, vai tiesības piedalīties tā akta izstrādē, kas noteiks (nosaka) konkrētās autonomijas juridisko statusu. Federatīva valsts paredz daudz plašāku decentralizācijas pakāpi, veidojot otro līmeni tūlīt aiz valsts centrālās varas. Šādās valstīs netiek izslēgta arī jebkuru citu teritoriālās organizācijas veidu pastāvēšana, piemēram, trešā vai ceturtā līmeņa pašvaldības, ūnijas, dažāda statusa autonomijas u.tml.

3. Unitāra valsts. Unitāra valsts ir viena no valsts iekārtas pamatformām, kas sastāv nevis no valstiskiem veidojumiem, bet pamatā ir administratīvi teritoriālas vienības, lai gan valsts sastāvā var būt atsevišķi autonomi valstiski veidojumi.[202] Arī Satversmes 3.panta formulējums nosaka, ka Latvija ir unitāra valsts.[203] Unitārai valstij raksturīgs tas, ka administratīvi teritoriālās vienības vai vienību statusu, kompetenci, struktūru nosaka centrālā vara. Centrālā vara arī veic tiešu vai netiešu kontroli pār vietējo pašvaldību darbību. Šādai valstij ir viena konstitūcija, vienota tiesību sistēma, pilsonība, augstāko varas institūciju sistēma un vienota tiesu sistēma. Parasti unitāras valstis sastāv no politiski administratīvajām vienībām, kas veic vietējo pārvaldi.

Atkarībā no publiskās varas organizācijas var izdalīt trīs unitāru valstu tipus, proti, centralizēta unitāra valsts (nav vēlētu pašvaldības institūciju, ir tikai centrālās varas iecelti pārstāvji), relatīvi decentralizēta unitāra valsts (paralēli vēlētām pašvaldībām pastāv arī centra iecelti pārstāvji, pašvaldību kompetence ir ierobežota, bet pārstāvjiem ir samērā plašas pilnvaras, lai iejauktos pašvaldību darbā), kā arī decentralizēta unitāra valsts (stingri nodalīta kompetence starp centrālo varu un pašvaldībām, pastāv tikai vēlētas pašvaldības un to ietekmēšana parasti notiek, izmantojot finanšu sviras).[204] Atbilstoši unitāras valsts principam šādā valstī ir jābūt vienai kopējai konstitucionālajai iekārtai un vienotai nacionālajai tiesību sistēmai. Tāpat unitārā valstī tiesu spriež tikai valsts izveidotas tiesas, savukārt valsts teritorija ir iedalīta vienāda statusa administratīvi teritoriālās vienībās. Unitāro valsti raksturo arī vienota valsts valoda un pilsonība, kā arī vienots valsts budžets.

4. Reģionāla valsts. Par reģionālām valstīm uzskata tādas, kuru teritorijas sastāv tikai no autonomiem veidojumiem. Principā šādas valstis (Itālijas Republika, Spānijas Karaliste) ir uzskatāmas par unitārām, tomēr jāatzīst, ka tās atšķiras no tādām unitārām valstīm, kurās pastāv tikai dažas autonomijas. Tas saistīts ar to, ka reģionālās valstis tiek uzskatītas par īpašu starpposmu starp federāciju un unitāru valsti. Tajās autonomijām ir savas konstitūcijas (DĀR) vai statūti (Itālija), kas tām dod plašākas tiesības uz pašpārvaldi, tomēr to apstiprināšanu, piemēram, Itālijā, nosaka konstitucionālais likums. Turklāt līdzās vietējo likumdošanas institūciju izveidotajām izpildvaras institūcijām var darboties arī centra iecelti komisāri vai gubernatori. Centra iejaukšanās autonomiju dzīvē ir daudz ievērojamāka nekā federācijas iejaukšanās tās subjektu dzīvē, kaut gan federācijas centra dominante pār subjektu varas institūcijām aizvien pieaug, lai panāktu līdzsvaru starp federatīvajiem un unitārajiem elementiem. Šis līdzsvars tiek panākts, nododot lielāku daļu likumdošanas tiesību centrālās varas kompetencē, bet zemēm atstājot plašu administratīvo kompetenci.[205]

5. Federācija. Federāciju veido patstāvīgi federācijas subjekti un centrālā vara, kas formēta, saskaņojot nacionālo (kopējo) un federālo elementu. Federatīva valsts ir valststiesiska savienība, kurā pašai organizēto valstu apvienībai piemīt valsts kvalitāte.[206] Federācija (foederatio) ir valstu vai valstisku veidojumu savienība, kas mēdz veidoties dažādos ceļos - gan kā vairāku suverēnu valstu apvienošanās, gan kā centralizētas valsts decentralizācija no augšas, gan kā atsevišķas valsts pievienošanās jau esošajai federācijai. Federatīvā valstī ir tikai viena suverēna vara, kas saviem federācijas subjektiem ir deleģējusi zināmu kompetences daļu. Teritorija federācijā ir viena, tauta tās plašākajā nozīmē ir viena, bet publiskā vara ir norobežota starp suverēno federāciju un “autonomajiem” federācijas subjektiem. Federācijas gadījumā ar tautas suverenitātes nedalāmības principu zināmā pretrunā nonāk federālisma princips, kas ir gana neskaidrs un pārpolitizēts ar cīniņiem par kompetencēm. ASV konstitucionālajā tradīcijā ir piedāvāta dalītā suverenitāte, īpaši uzsverot štatu suverenitātes nodošanu federālajai valdībai.[207] Valsts kopējā konstitūcijā iedibinātais lēmējcentru - centrālo institūciju un zemju institūciju - duālisms atšķir federatīvu valsti no vienotas valsts. Ja centrs varētu neierobežoti apcirpt vai pat atcelt dalībvalstu kompetences, tad kopējā valsts nebūta nekas cits kā decentralizēta vienota valsts.[208]

Lielāka decentralizācija tuvina varu iedzīvotājiem, nodrošina lielāku cilvēka politisko tiesību un brīvību īstenošanu, kā arī palielina pilsoņu politisko aktivitāti. Tomēr, no otras puses, tas sarežģī valsts aparātu un kavē ātru valsts mēroga reformu īstenošanu. Centralizēta valsts labāk sadala labumus un efektīvāk var aizsargāt personu no varas ļaunprātīgas izmantošanas. Federācijas un subjektu darbības laukus norobežot ir sarežģītāk, jo kompetences ir krietni plašākas un abas puses ir ar vienādu leģitimitātes pakāpi. Federācijas subjektu liels skaits vēl vairāk apgrūtina kompetenču norobežošanu, it īpaši tādos gadījumos, kad, salīdzinot ar pārējiem, daļa no subjektiem ir finansiāli vāji. Federatīvās iekārtas būtība nosaka, ka tā pretojas labumu centrālai pārdalei, lai nodrošinātu subjektu vienlīdzību. Līdz ar to federālais centrs var būt spiests spēcīgākiem reģioniem kā kompensāciju par labumu pārdali deleģēt daļu savas kompetences, tādējādi vēl vairāk sarežģījot federācijas struktūru. Federācijas pastāvēšanu nodrošina māksla risināt konfliktus likuma ietvaros, nenovedot strīdu līdz sprādzienam. Pastāv vairāki legāli veidi, kā norobežot federācijas un subjektu kompetenci. Var noteikt federācijas centra un subjekta ekskluzīvās kompetences vai kādu no tām formulēt kā atlikumu. Citāda pieeja izpaužas kopējās vai konkurējošās kompetences definēšanā papildus ekskluzīvajai kompetencei, kā arī konstitūcijā nosakot bloķējošos jautājumus, tas ir, tādus jautājumus, kuros nevar notikt nekāda centra vai subjektu, vai kopēja iejaukšanās. Par labu centram praksē tiek pierēķināta domājamā kompetence, proti, jaunās un neregulētās sfēras, tādējādi svaru kausus nobīdot par labu centram.

6. Konfederācijas un ūnijas. Konfederācija ir nevis savienota valsts un valsts vispār,290 bet gan valstu savienība ar kopīgiem mērķiem. Konfederācijas darbību var regulēt gan konstitucionālās tiesības, gan starptautiskās tiesības ar konstitucionālo tiesību elementiem. Būtiskākā atšķirība no federācijas ir nevis institūcijās, bet gan faktā, ka konfederācijas pieņemti akti parasti nav tieši piemērojami visu to veidojošo valstu teritorijā. Konfederācijas parasti nav ilglaicīgi veidojumi, tās politiskās attīstības gaitā vai nu kļūst par federācijām, vai arī sadalās atsevišķās nacionālās valstīs. Tas saistīts ar pašas konfederācijas dabu, jo valstu kopīgie mērķi mēdz mainīties, konfederācijas institūciju izdoto aktu nepildīšana diezgan retos gadījumos var būt par pamatu kādu legālu, no kompetences deleģēšanas izrietošu sankciju piemērošanai, kas saistīts ar tās apjomu. Tas, ka valstis nav veidojušas federāciju, bet palikušas par konfederāciju, jau vien liecina par gatavību apsvērt nākotnē atteikties no konfederācijas. Pasaulē pastāv arī tādi valstu sadarbības veidojumi, kas ir paliekas no koloniālā laikmeta, piemēram, rezervāti, Britu nāciju sadraudzība, asociētās valstis utt.

Kā atsevišķu pagātnē ļoti izplatītu divu valstu apvienošanos var minēt ūniju. Pastāv divu veidu ūnijas: reālūnija un personālūnija. Personālūnija ir valstu pagaidu apvienošanās viena monarha vadībā, kas saistīts ar tā tiesībām uz otras valstis troni. Reālūnija turpretī paredz vienotu monarhu, tas ir, vienotu troņa mantošanas kārtību. Piemēram, Austroungārija vai Zviedrijas un Norvēģijas ūnija. Norvēģijas parlaments par karali ievēlēja Zviedrijas karali, un vēlāk abu valstu parlamenti pieņēma aktu par mūžīgu abu valstu vienotību ar vienu monarhu. Ja dinastija nespētu turpināties, tad abi parlamenti saskaņā ar pieņemto aktu sanāktu kopā jauna karaļa ievēlēšanai.

7. Vietējās pašvaldības. Mūsdienīga demokrātiska valsts nav iedomājama bez vietējām pašvaldībām. Vietējā pašpārvalde ir būtisks demokrātijas pamatprincips. Pašvaldību institūts ļauj izveidot leģitīmu demokrātisku iekārtu, kurā primārās tiesības noteikt savas dzīves pamatprincipus pieder pašiem valsts iedzīvotājiem. Vietējo pašvaldību loma katrā valstī ir atšķirīga, tomēr ikvienā demokrātiskā sabiedrībā tai ir noteikta nozīme. Pašvaldības uzskatāmas par katras demokrātiskas tiesiskas valsts pamatu. Vietējā pašvaldība ir noteiktas teritorijas iedzīvotāju (pilsoņu) jeb teritoriālās kopienas izveidota vietējā vara, kas darbojas šajā teritorijā un lemj par jautājumiem, kuri saskaņā ar likumiem ir tās pārziņā, kā ari par citiem kopienai svarīgiem jautājumiem, ja likums neparedz, ka tie ir citu publiskās pārvaldes institūciju kompetencē. Vietējās pašvaldības parasti tiek dēvētas par demokrātijas šūpuli un vienlaikus arī par konkrētās valsts demokrātijas spoguli - jo vairāk attīstītas pašvaldības, jo lielāka demokrātija valstī.[209] Modernās demokrātiskās sistēmas balstās uz principu, ka visi vietējie jautājumi kopējās interesēs ir jāpārvalda un jākontrolē īsti praktiskām vietējās pašvaldības institūcijām. Primārā nepieciešamība pēc vietējās pārvaldes ir ciešais kontakts ar vietējiem iedzīvotājiem, kāds nevar būt, ja valsts tiek pārvaldīta tikai ar centrāliem līdzekļiem.

Pašpārvaldes uzdevumus pilda tiesībspējīgas savienības, ko nosauca par pašpārvaldi tiesību izpratnē (juridiskā pašpārvalde). Kopš tā laika pašpārvalde nozīmē “patstāvīgu, no norādījumiem brīvu, noteiktu deleģētu publisko jautājumu risināšanu, ko īsteno valstij padoti vai publiskās pārvaldes subjekti”.[210] Jaunā pašpārvaldes jēdziena izpratne deva iespēju attiecināt šo pārvaldes formu ne tikai uz pašvaldību jomu, bet ari uz vispārēju decentralizētu pārvaldes formu. Bez teritoriālās jomas to varēja piemērot arī personālai un funkcionālai jomai.[211] Vācu doktrīnā joprojām strīdīgs ir jautājums, vai pašpārvalde ir tieša vai netieša valsts pārvalde. Viens no uzskatiem ir tāds, ka pašpārvalde izriet no valsts pārvaldes un to atbalsta valsts vara. No tiešas valsts pārvaldes tā atšķiras tikai ar to, ka pašpārvaldi bez valsts īsteno arī tiesībspējīgi subjekti (valsts un vēl kāds).[212] Pašvaldību netiešas valsts pārvaldes un līdz ar to decentralizētas pārvaldes raksturs izriet no tā, ka daudzās jomās pašvaldības darbojas uz savu atbildību un to darbība nav pakļauta lietderības vai citai pārbaudei, bet tikai likumības pārbaudei.[213] Cits uzskats ir, ka pašpārvalde ir kāda trešā pārvaldes forma līdzās tiešai un netiešai valsts pārvaldei.296 Tā pamatā ir pieņēmums, ka pašpārvalde ir atvasināta nevis no valsts, bet gan tai piemīt sākotnējs, oriģināls raksturs. Šim strīdam gan ir vairāk teorētiska, ne praktiska nozīme, jo abos gadījumos (tiešā, netiešā pārvalde) tiek atzīts, ka valsts var vadīt pašpārvaldi saskaņā ar normām un principā pašvaldība ir pakļauta valsts uzraudzībai, kas aptver vismaz tiesību priekšrakstu ievērošanas kontroli.

Pašvaldību idejas attīstības pamatā ir indivīda vēlme pašam noteikt un autonomi no valsts regulēt būtiskas savas dzīves jomas. Pašvaldību aizsākumi meklējami valsts un sabiedrības attiecībās brīdī, kad valsts ir kļuvusi tik liela, ka tai nav iespējams noregulēt visus ar sabiedrisko dzīvi saistītos jautājumus un sabiedrība vairs nevēlas valsts pārlieku iejaukšanos savā dzīvē. Liberālisma un konstitucionālisma attīstības laikā pilsoņu pašpārvaldes tiesības, īpaši pašvaldību jomā, tika saprastas pat kā brīvas sabiedrības pamattiesības. Demokrātiskā valstī, domājot par tādiem principiem kā kopējais labums, pilsoniskā līdzdalība, tiesiskums, valsts nevar tikt pārvaldīta tikai centralizēti. Decentralizācijas gadījumā pārvaldes uzdevumi pēc iespējas tiek nodoti patstāvīgiem pārvaldes nesējiem, piemēram, kopienām vai apriņķiem, turklāt, jo mazākas pārvaldes vienības, jo lielāka iespēja katram tās loceklim piedalīties kopējās gribas veidošanā.

Jo vairāk tiek decentralizēta politiskā lēmējvara, jo kopumā plašāks kļūst pilsoņu vairākuma politiskās darbības lauks.297

Ikvienas pašvaldību sistēmas izveidošanas pamatā neatkarīgi no pašvaldību konstitucionālā statusa reglamentācijas ir noteikti principi. Būtiskākie no tiem ir neatkarīga vietējo jautājumu risināšana un organizēšana, ikvienas personas tiesību un brīvību saistoša garantēšana, likuma ievērošana, izpildot funkcijas un pienākumus, pašvaldības iedzīvotāju tiesības piedalīties vietējās pašvaldības darbībā, vēlēt pašvaldības un iesniegt petīcijas, atbildība par savām darbībām un darbību atklātums, valsts un pašvaldību interešu saskaņotība, vietējo pašvaldību institūciju un to amatpersonu atbildība iedzīvotājiem, tiesiskums un sociālais taisnīgums, ekonomiskā neatkarība un tiesības aizstāvēt pašvaldības intereses tiesā. Viens no pašvaldību un vispār valsts varas būtiskākajiem darbības elementiem ir lēmumu pieņemšana, kas arī ietilpst pašvaldību kompetencē. Tiesības izdot aktus ir būtiska vietējās pašvaldības iezīme, kas to padara par demokrātisku, decentralizētu un autonomu valdību. Ja pašvaldībai trūkst šādu pilnvaru, tad tai nav iespējams attaisnot savu konstitucionālo statusu.[214] Šīs atziņas ir kļuvušas par Eiropas tiesību telpas neatņemamu sastāvdaļu, it īpaši ņemot vērā 1985.gada 27.jūnija Eiropas Vietējo pašvaldību hartu, kuru pieņēma kā daudzpusēju konvenciju. Vietējo pašvaldību hartas mērķis ir nodrošināt vietējo pašvaldību tiesības, tādējādi piedāvājot pilsoņiem iespēju piedalīties to jautājumu izlemšanā, kas skar viņu ikdienas dzīvi. Tas ir pirmais daudzpusējais juridiskais dokuments, kas izskaidro un nodrošina vietējo pašvaldību principus. Harta uzliek pienākumu līgumslēdzējām pusēm noteikt pamatprincipus, kas garantētu pašvaldību politisku, administratīvu un finansiālu neatkarību. Harta ir vērsta uz ciešāku vienotību starp Eiropas Padomes dalībvalstīm kopējo mantoto ideālu un principu aizsargāšanā un īstenošanā.

Satversmes tiesa ir atzinusi, ka Satversmes 101.pantā nostiprinātas ne vien personas pamattiesības vēlēt pašvaldību un no tām izrietošās tiesības piedalīties publisko lietu pārvaldīšanā ar vēlētu pašvaldību palīdzību, bet arī atbilstoši Satversmes lakoniskajam stilam pašvaldības kā vēlētas pašpārvaldes institūcijas statuss kopumā. Līdz ar to no Satversmes 101.panta otrās daļas pirmā teikuma kopsakarā ar Satversmes 1.pantu izriet pašvaldības princips, kas aptver minimālo prasību kopumu attiecībā uz vietējās pašpārvaldes organizāciju demokrātiskā tiesiskā valstī.[215] Pašvaldības princips kā nerakstīts vispārējais tiesību princips paredz vietējo pašvaldību darbības konstitucionālās garantijas. Satversmē noteiktā pašvaldības principa saturs noskaidrojams, ņemot vērā Satversmes labvēlību Latvijas starptautisko saistību priekšā. Proti, Satversmē pašvaldības principa saturs nevar būt šaurāks, kādu uzliek par pienākumu uzturēt Vietējo pašvaldību harta un citas Latvijas starptautiskās saistības šajā jomā. Ja likumdevējs kādu funkciju noteicis par pašvaldības autonomo funkciju, šī autonomā kompetence ir ne vien likumdevēja noteikta, bet izriet no Satversmē ietvertā pašvaldības principa. Līdz ar to pašvaldību rīcību autonomo funkciju īstenošanā var regulēt ar likumu, taču nedrīkst pašvaldībām pilnīgi atņemt. Līdzīgi kā attiecībā uz citiem jautājumiem, kas saistīti ar pašpārvaldes garantijām, pašvaldībai ir jāsaglabā vismaz šīs funkcijas kodols, proti, iespēja vismaz pamatapjomā pildīt šo funkciju uz savu atbildību.[216] Tāpat likumdevējam ir pienākums uzklausīt pašvaldības, lemjot tām būtiskus jautājumus, un izvērtēt pašvaldību viedokli.[217] Varētu arī atzīt, ka atbilstoši būtiskuma doktrīnai jautājumi, kas būtiski skar pašvaldības, uzskatāmi par tik svarīgiem un nozīmīgiem valsts un sabiedrības dzīves jautājumiem, kas jāizlemj pašam likumdevējam, proti, Saeimai.[218]

3. nodaļa

DEMOKRĀTISKA

REPUBLIKA

I. Tauta

1. Tauta demokrātiskā republikā. Tauta ir viens no konstitucionālo tiesību pamatjēdzieniem demokrātiskā republikā. Tautai pieder suverēnā valsts vara, un tautas griba ir valsts pamats. Kā Latvijas Satversmes sapulcē uzsvēra Jānis Purgals, “Latvijas neatkarīgajai valstij ir jābūt republikai, tas ir valstij, kur vairāk vai mazāk plašas tautas masas valda caur tautas radītiem orgāniem. [..] Tā kā republikāniska iekārta var būt dažāda, tad trešais princips prasa, lai Latvija būtu demokrātiska republika, t.i., lai valsts vara patiešām atrastos tautas rokās”.[219]

Lai gan demokrātisku republiku konstitūcijas parasti skaidri nosaka, ka valsts vara pieder tautai, dažādos laikos ir bijuši centieni tautas jēdzienu atbilstoši politiskajām vajadzībām vai nu sašaurināt, vai paplašināt. Tas bijis par iemeslu bažām, ka Satversmes kontekstā ar jēdzienu “Latvijas tauta” varētu saprast nevis Latvijas pilsoņu kopumu, bet gan visu Latvijas pastāvīgo iedzīvotāju kopumu.[220] Savukārt starpkaru periodā atsevišķi politiskie spēki tiecās no tautas jēdziena izslēgt mazākumtautību pārstāvjus. Piemēram, Satversmes reformas gaitā 1934.gadā tika iesniegts priekšlikums par suverēnās varas subjektu noteikt latviešu tautu, jo “latviešu tautai jābūt galvenajai noteicējai, viņai pieder suverēnā vara, un minoritātes, kas pie mums dzīvo, lai dzīvo kā labi viesi, kā kaimiņi”.[221] Līdzīgi Lietuvas 1938. gada konstitūcijas projekta apspriešanā nācās īpaši skaidrot, ka ar jēdzienu “tauta” ir jāsaprot ne tikai lietuviešu tauta, bet gan visi Lietuvas pilsoņi. Šādam skaidrojumam bija būtiska nozīme, jo sākotnējais konstitūcijas projekts, sekojot nacionālsociālistiskās Vācijas paraugam, bija paredzējis visu Lietuvas tautu sadalīt lietuviešos un pārējos pilsoņos. Tālaika Vācijā visi pilsoņi tika iedalīti divās kategorijās: Bürger (etniskie vācieši, kuriem ir visas pilsoņu tiesības) un Staatsangehörige (pārējie pilsoņi, kuriem nav pilsoņu politisko tiesību un kuri uzskatāmi tikai par pavalstniekiem iepretim īstajiem pilsoņiem).[222] Demokrātiskā republikā visi pilsoņi ir vienlīdzīgi un šādas manipulācijas ar suverēnās varas subjektu, paplašinot vai sašaurinot tautas jēdzienu, nebūtu atbilstošas tautas suverenitātes principam.

2. Tautas jēdziens. Tauta konstitucionālajās tiesībās ir politiski juridiska jēdziena apzīmējums. Tauta sevī ietver visus valsts pilsoņus neatkarīgi no tā, pie kādas nacionālās grupas viņi pieder. Līdz ar to pie tautas pieder visi tie, kas juridiskām saitēm saistīti ar valsti. Tauta ir apvienota vispirms ar formālām juridiskām saitēm - piederību pie valsts.[223] Demokrātijas pamats ir valsts pilsoņi, kas ir apvienojušies politiski funkcionējošā sabiedrībā. Sasaisti starp dažādiem cilvēkiem nosaka un ierobežo pilsonības tiesiskās saites, kas norāda uz oficiālu piederību cilvēku kopumam, kuri ir valsts varas sistēmas pamats.[224] Pilsoņu liktenis ir nesaraujami saistīts ar valsts likteni, kuru tie veido. Viņi vienādā mērā izjūt valsts panākumus un sasniegumus, kā arī cieš no valsts iekšējā vājuma un ārējā apdraudējuma. Pilsoņi un tikai pilsoņi politiskajā izpratnē veido tautu, no kuras izriet visa valsts vara.[225] Līdzās pilsonībai kā formālai juridiskai saiknei starp atsevišķiem tautas locekļiem izveidojas tautu iekšēji saistoša tautiska apziņa, kas izpaužas apzinīgā gribā piederēt pie šīs tautas un piedalīties ar savām labākajām spējām kopīgā saskaņotā darbā valsts labā.[226]

Piemēram, Satversmē Latvijas tauta ir politisks jēdziens, kas lietots kā pretstats etnogrāfiskajam jēdzienam - latvju (latviešu) tauta. Tiesības piedalīties suverenitātes īstenošanā pieder ne vien latviešiem kā latviešu tautas locekļiem, bet visiem pilntiesīgiem Latvijas pilsoņiem neatkarīgi no viņu etniskās piederības.[227] Ne vien latviešu tautas, bet arī Latvijā dzīvojošo cittautību grupu - minoritāšu - ietveršana Latvijas tautā apliecina demokrātisko principu ievērošanu attiecībā uz mazākumtautībām.[228] Latvijas tauta nav nejauša ļaužu grupa, kura noteiktā brīdī atradās vai atrodas noteiktā vietā. Latvijas tauta ir vēsturiski politiski juridiska vienība, kuras centrā atrodas latviešu tauta.[229] Līdz ar to Latvijas tautas jēdziens pirm-šķietami piesaka, ka Latvijas valsts teritorijā dzīvo politiska nācija, kas aptver dažādu tautību Latvijas pilsoņus, tomēr jēdzienā vēsturiski iestrādāts spēcīgs tautiskuma jeb kultūrelements, ar ko saprot latviešu tautai būtisko vērtību un principu aizsardzību, tostarp Latvijas valsts kā vērtība un latviešu kultūras un identitātes aizsardzība un attīstība.[230] “Latvju tauta, protams, uz visiem laikiem paliks par Latvijas tautas serdi un kodolu, kā sava skaita dēļ, tā arī tāpēc, ka viņas nacionālā apziņa stiprina valstisko, bet ap viņu jau tagad grupējas un turpmāk vēl ciešāk grupēsies citas Latvijā dzīvojošās tautas, radīdamas vienotu, valstisku Latvijas tautu.”[231] Latvijas tauta kā Satversmē noteiktais suverēnās varas nesējs sastāv no diviem elementiem. Pirmkārt, no latviešu nācijas (neatkarīgi no tās atsevišķo piederīgo dzīvesvietas un pilsonības), kuras piederīgie piesaistīti Latvijas valstij ar sociāli politisko nacionālās identitātes saiti un lielais vairums vienlaikus arī ar juridisko pilsonības saiti. Otrkārt, no citu etnisko un nacionālo kopienu (it sevišķi tradicionālo mazākumtautību) piederīgajiem, kuri piesaistīti Latvijas valstij ar juridisko pilsonības saiti.[232]

3. Pilsoņu kopums. Pie Latvijas tautas pieder visi Latvijas pilsoņi - gan politiski pilntiesīgie, gan arī tie, kuriem politisko tiesību nav (bērni, nepilngadīgie, uz tiesas sprieduma pamata tiesības zaudējušie u.c.).[233] Tautu veido visi pilsoņi, bet ne visi pilsoņi var piedalīties suverenitātes īstenošanā. Kārlis Dišlers norādījis, ka “nevienam nav nācis prātā prasīt, lai valsts valdīšanā piedalītos bērni, vājprātīgie u.tml.”[234] Šajā kontekstā Latvijas tauta nošķirama no pilsoņu kopuma. Pilsoņu kopums, kuru Satversme paredz kā Latvijas valsts varas orgānu, ir tautas dabiskais priekšstāvības orgāns, kurš darbojas Latvijas tautas vietā.[235] Pilsoņu kopumu veido visi Latvijas pilsoņi, kuriem ir tiesības piedalīties Saeimas vēlēšanās un tautas nobalsošanā.[236] Pilsoņu kopums pēc būtības ir elektorāts jeb vēlētāju korpuss, kas ir ne visu pilsoņu kopība, bet tikai visu politiski pilntiesīgo pilsoņu kopība.[237] Pilsoņu kopums, konkrētajā brīdī īstenojot tautas suverenitāti, rīkojas nevis savā vārdā, bet gan visas tautas vārdā, kuru viņi pārstāv. Suverenitāte netiek sadalīta starp atsevišķiem valsts pilsoņiem, bet ir nedalāma un neatsavināma tautas pazīme, aptverot visu tautu visās secīgajās paaudzēs.[238] Tā kā suverenitāte pieder tautai, kura aptver virkni secīgu paaudžu, šodienas pilsoņi tikai īsteno suverenitāti kā tautas pārstāvji.[239] Suverenitātes teorijas kontekstā tauta ir nemirstīgs suverēns, kas sevī ietver tautas paaudzes, kuras dzīvojušas, dzīvo vai dzīvos valsts teritorijā. Suverēns aptver tos, kuru vairs nav, tos, kuri vēl būs, kā arī šodienas paaudzi. Šodienas pilsoņu kopums ir suverēna vēsturiskās tautas pārstāvji.[240] Tādā ziņā tauta kā suverēns, kurai vienīgajai pieder valsts suverēnā (augstākā) vara, ir fikcija, kas nav reāls faktors un pati neuzstājas valsts iekšienē.[241] Šodienas pilsoņi, īstenojot suverenitāti, rīkojas nevis savā, bet tautas vārdā. Līdz ar to pilsoņu kopums ir atbildīgs kā iepriekšējo, tā nākamo paaudžu priekšā par pieņemtajiem lēmumiem. Šāds pilsoņu kopuma pienākums izriet no paaudžu savstarpējās atbildības principa, kas aizliedz pieņemt tādus lēmumus, kuri nopietni ierobežotu vai pat iznīcinātu nākamo paaudžu dzīves pamatus.[242]

II. Demokrātija

1. Demokrātijas ideja. Atbilstoši antīkajai tradīcijai demokrātija ilgu laiku tika analizēta kā slikta valsts pārvaldīšanas metode, kura nespēj nodrošināt valsts ilgtspēju, jo pilsoņi valsts varu īsteno tirāniski un vadoties no savām īstermiņa interesēm. Demokrātija šajā izpratnē ir tautas varas netaisnīga absolūtisma un patvaļas princips. Demokrātija nav nekas vairāk kā absolūta tautas vara, kas tiecas kļūt par tirānu. Tauta kā varas avots nepazīst šķēršļu savai gribai, jo demokrātija ietver priekšstatu par neierobežotu tautas gribu, kas pati par sevi ir leģitīma. Platons norādīja, ka demokrātija rodas brīdī, kad nabadzīgie pārņem valsts varu, pakļauj vai iznīcina konkurentus un paredz visu pilsoņu vienlīdzību, valsts amatus sadalot ar lozi. Tomēr demokrātijā netiek veltīta pienācīga uzmanība valsts pārvaldīšanai, jo amatpersonām svarīgākais ir izpatikt pūlim.[243] Aristotelis demokrātiju tehniski definēja kā valdīšanas formu, kurā valsts vara pieder lielākam pilsoņu skaitam. Demokrātija nodrošina pilsoņu brīvību un vienlīdzību politiskās varas īstenošanā. Tā kā visiem pilsoņiem ir tiesības piedalīties valsts pārvaldīšanā, lēmumi tiek pieņemti ar balsu vairākumu. Tomēr demokrātijā pilsoņu kopums var kļūt par tirānu, kurš nav pakļauts likumiem. Šāda tirāniska demokrātija nav pienācīga valsts pārvaldīšanas forma, jo tur netiek nodrošināta likuma vara.[244]

Ilgu laiku politiskās domas tradīcijā saglabājās aizspriedums pret demokrātiju kā tirānisku pūļa varu. Imanuēls Kants norādīja, ka demokrātija kā tautas vara ir despotisms, kurā valsts likumi tiek īstenoti patvarīgi, apspiežot personas brīvību.[245] Viņš aizstāvēja republikāniskas satversmes ieviešanu, kuru nošķīra no demokrātijas. Pēc Imanuēla Kanta ieskata, republikāniska satversme nodrošina pilsoņu brīvību, likuma varu un pilsoņu vienlīdzību.[246] Lielā mērā Imanuēla Kanta idejas atspoguļojas jau Aristoteļa politejas koncepcijā. Aristotelis politeju uzskatīja par labu valsts pārvaldīšanas formu, kurā pastāv taisnīgi likumi un šie likumi tiek ievēroti. Politeja nodrošina pilsoņu brīvību, sociālo grupu saskaņu un kopdarbību, kā arī labāko un spējīgāko pilsoņu izvirzīšanu valsts pārvaldīšanai.[247] Aristoteļa politejas standarts tika īstenots Romas republikā, kurā spēja nodrošināt pilsoņu brīvību un vienlīdzību, likuma varu un valsts stabilitāti.[248] Aristoteļa politejas ideja un Romas republika pēc būtības veido modernas demokrātiskas tiesiskas valsts ideju pamatu. Tādēļ nav pārsteidzoši, ka politiskās domas vēsturē ilgstoši republika dominēja kā vēlamākais valsts pārvaldīšanas veids, jo šajā jēdzienā tika apvienota saprātīga tautas vara ar likuma varu. Džeimss Medisons tieši tādēļ aizstāvēja republikānisku valsts pārvaldīšanas formu, jo uzskatīja, ka demokrātija apdraud gan kopējo labumu, gan arī atsevišķu pilsoņu tiesības.[249]

2. Modernā demokrātija. Demokrātijas pamats ir priekšstats par tautu kā neierobežotu, absolūtu suverēnu, kas ir visvarens un tātad bez jebkādiem ierobežojumiem var pieņemt jebkuru lēmumu. Tomēr aizvadītajā gadsimtā demokrātijas ideja tika savienota ar tiesiskas valsts ideju, atbilstoši kurai arī tauta kā leģitimitātes pirmavots ir pakļauta tiesībām un nevar rīkoties pilnīgi patvaļīgi.334 Demokrātija nav jāsaprot tikai kā absolūta un destruktīva personu brīvība. Demokrātijai ir nepieciešams ietvars, ko sniedz republikas forma. Demokrātiska republika ir iekārta, kas neļauj attīstīties stihiskai tieksmei pēc brīvības, bet kalpo tai, veicina demokrātijas attīstību un uzplaukumu līdz pat vienlīdzīgai sociālo labumu sadalei, vienlīdzīgām vēlēšanām un vienlīdzīgai valsts amatu, izglītības un īpašuma pieejamībai. Modernā demokrātija ir Aristoteļa politejas turpinājums. “Modernā konstitucionālā demokrātija atšķiras no senās Atēnu demokrātijas ar to, ka tā aptver ne tikai politiskās gribas veidošanās procesu, bet arī tiesiskas valsts principus. [..] modernā izpratnē demokrātija ietver divus galvenos elementus: demokrātiskas politiskas gribas veidošanas principu un tiesiskas valsts principus, kas pakļauj valsti tiesību virsvadībai un ierobežo valsts varu attiecībā pret indivīdu.”[250]

Demokrātija nozīmē tautas pašvaldību un pašnoteikšanos. Tauta ir ne vien politiskās varas avots un nesējs, bet pati tieši vai pastarpināti īsteno politisko varu. Demokrātija balstās uz lēmumu pieņemšanu ar noteiktu balsu vairākumu, paredzot arī mazākuma tiesību aizsardzības garantijas. Ikvienas valsts amatpersonas vara ir uz laiku, uzliekot par pienākumu tai gūt atkārtotu tautas uzticību.[251] Lēmumu pieņemšana ar balsu vairākumu ir viena no mūsdienu demokrātijas pazīmēm. Šajā lēmumu pieņemšanā katram viedoklim ir vienāds svars un nav pieļaujama to diferencēšana. Balsis var tikai saskaitīt, bet tās nedrīkst svērt. Tomēr vairākuma princips pakļauts vairākiem ierobežojumiem, uz kuriem balstās tā īstenošana: cilvēka cieņas ievērošana, ikviena indivīda līdzdarbošanās un mazākuma viedokļa respektēšana. Cik vien tas ir iespējams, vairākumam lēmumu pieņemšanā ir jātiecas uz sabiedrības konsensu, taču, tā kā tas pilnībā nav iespējams, vairākumam ir jārespektē mazākums un tas nedrīkst izrēķināties ar politiski citādi domājošajiem. Mazākuma tiesības izriet no politiskās vienlīdzības principa, kas nodrošina visiem vienādas iespējas uz valsts varas iegūšanu savu politisko mērķu īstenošanai sabiedrības labā. Tas balstās uz indivīda brīvību saglabāt savu domu un darbību neatkarību no ārēja spiediena. Tādējādi demokrātiskas valsts iekārtas pamatu un saturu nosaka nevis normatīvi noteiktas cilvēka dabas īpatnības vai dievišķā griba, bet gan precīzi izstrādāti šajā iekārtā dzīvojošu cilvēku lēmumi.[252]

Demokrātiska valsts iekārta nozīmē to, ka pastāv tāds valsts pārvaldīšanas mehānisms, kas nodrošina, lai tauta kā suverēns var brīvi izteikt savu gribu un šī griba tiek attiecināta uz valsts darbību, proti, lai valsts darbojas atbilstoši formālā procedūrā noteiktai tautas gribai.[253] Līdz ar to demokrātijas jēga ir nodrošināt tautas pašpārvaldību ar demokrātiskās leģitimitātes ķēdes palīdzību. Šā mehānisma darbības rezultātā jebkura personai adresēta valsts pavēle reizē ir uzskatāma par tautas (kuru pārstāv pilsoņu kopums) gribas izpausmi. Katra valsts rīcība attiecībā uz tautas locekli ir ietverta tautas gribā, kuras veidošanā viņš ir piedalījies. Demokrātiskā valsts iekārtā jānodrošina tādi apstākļi, lai tautas griba varētu brīvi veidoties un izpausties. Pie šiem apstākļiem pieder ne vien politiskās brīvības (vārda brīvība, biedrošanās brīvība, pulcēšanās brīvība), bet arī indivīdu pieeja informācijai un plašsaziņas līdzekļiem, lai ar to starpniecību varētu paust savas domas un idejas, tāpat arī personas datu aizsardzība un citi priekšnoteikumi.[254]

Demokrātija ir Rietumu konstitucionālisma vēsturiskās attīstības rezultāts, nevis atsevišķas valsts iekārtas nacionāla īpatnība. Šo iemeslu dēļ Rietumu konstitucionālisma telpai piederīgajās valstīs pastāv salīdzināma demokrātijas izpratne, kura balstās vienās un tajās pašās vērtībās. No šādas perspektīvas ir apšaubāmi nacionāli savdabīgu demokrātiju modeļa meklējumi, deklarējot, ka universālais demokrātijas standarts nav piemērots konkrētās valsts politiski vēsturiskajiem apstākļiem. Arī Satversmes tiesas tiesneši ir uzsvēruši, ka “Latvijas valsts jau no tās dibināšanas pirmsākumiem ir iestājusies par demokrātiskām vērtībām, turklāt jēdziena “demokrātija” izpratni tā saistījusi ar citu demokrātisko valstu pieredzi. [..] Nav pamata uzskatīt, ka Satversmes 1.pantā ietvertais demokrātijas jēdziens būtu tulkojams izolēti no izpratnes, kāda šim jēdzienam ir vairumā citu demokrātisko valstu. Gluži otrādi, tas interpretējams atbilstoši saturam, kas noskaidrots demokrātisko valstu pieredzē”.[255]

Līdz ar to demokrātiskas valsts ideja mūsdienās arvien ciešāk ir saistīta ar tiesiskas valsts ideju. Tādējādi demokrātija gan nodrošina personas brīvību, pašnoteikšanos un vienlīdzību ar citiem pilsoņiem, gan arī paredz mazākuma tiesību aizsardzību un saista tautas gribu ar tiesību varu.[256] Ārons Baraks, raksturojot demokrātiju, precīzi uzsvēris, ka demokrātija ir saturiski bagāts un komplekss normatīvs koncepts. Formālā demokrātija visupirms balstās uz tautas suverenitāti. Tautas suverenitāte prasa, lai tautas griba tiktu pausta brīvās un regulārās vēlēšanās, kurās izvēlētie tautas priekšstāvji paustu tautas gribu. No šā demokrātijas aspekta izriet vairākuma vara un likumdevēja centrālā loma tautas gribas īstenošanā. Taču mūsdienu demokrātija prasa ne vien vairākuma varu, bet arī vērtību varu. Substantīvā demokrātija prasa nodrošināt varas dalīšanu, likuma varu, tiesu neatkarību, cilvēktiesības un citus sabiedrībai būtiskus pamatprincipus. Līdz ar to modernā demokrātija prasa atzīt ne vien vairākuma varu, bet arīdzan vairākuma varas ierobežojumus.[257]

Demokrātijas pastāvēšanu nevar uzskatīt par pašsaprotamu. Demokrātiju nepieciešams aizsargāt. Ja demokrātiju bija iespējams iznīcināt Kanta, Bēthovena un Gētes Vācijā, tas ir iespējams visur. Tādēļ katra pilsoņa pienākums ir demokrātiskās iekārtas aizsardzība, un valsts konstitucionālajā iekārtā jābūt izveidotiem institucionāliem demokrātijas aizsardzības mehānismiem.[258] Demokrātiskajai sistēmai jābūt aizsargāties spējīgai, proti, tā nedrīkst palikt neitrāla un toleranta pret politiskajiem spēkiem, kuri demokrātiskās procedūras izmanto demokrātijas likvidēšanai.[259]

Eiropas Cilvēktiesību tiesa secinājusi, ka valstīm dažkārt jāveic noteikti pasākumi, lai nodrošinātu demokrātiskās sistēmas stabilitāti un efektivitāti. Valsts nevar gaidīt, kamēr kāds politiskais spēks sagrābs varu un sāks īstenot politiku, kura nav savietojama ar demokrātiskas valsts principiem. Aizsargāties spējīgas demokrātijas koncepts pieļauj atsevišķu personu tiesību ierobežošanu, lai nodrošinātu valsts lielāku stabilitāti.[260] Tāpat Satversmes tiesa ir atzinusi, ka atbilstoši pašaizsar-gājošās demokrātijas principam demokrātiskā valsts iekārta ir jāaizsargā pret mēģinājumiem to likvidēt vai traucēt tās spēju funkcionēt.[261] Aizsargāties spējīgas demokrātijas nodrošināšana atstājusi būtisku ietekmi uz Eiropas valstu konstitucionālajām iekārtām. Visupirms šajā kontekstā minama konstitucionālo tiesu izveidošana un cilvēktiesību garantiju nodrošināšana nacionālā un starptautiskā līmenī, saistot valsts varas rīcību ar likuma varas un cilvēktiesību prasībām. Tāpat aizsargāties spējīgas demokrātijas princips sevī ietver aizliegumu demokrātiskā ceļā pārskatīt atsevišķas konstitucionālās vērtības un atteikties no demokrātijas.[262]

3. Tiešā un pārstāvnieciskā demokrātija. Antīkajā pasaulē demokrātija bija valsts pārvaldes forma, kurā tauta pati izlēma visus valsts dzīves jautājumus tieši. Pilsoņi pulcējās vienkopus un paši lēma par likumiem, valsts pārvaldes lietām un sprieda tiesu.[263] Tādēļ ilgu laiku tika uzskatīts, ka demokrātija iespējama mazā kopienā ar ierobežotu teritoriju, lai visiem pilsoņiem būtu iespēja piedalīties valsts lietu kārtošanā.[264] Hanss Kelzens norādījis, ka tiešo demokrātiju raksturo apstāklis, ka likumdošanas, valsts pārvaldes un tiesu spriešanas jautājumus pilsoņi izlemj paši kopīgās sanāksmēs. Tomēr šāda demokrātijas forma iespējama tikai mazās kopienās vienkāršos sociālajos apstākļos.[265] Ideja, “ka tauta pati var tiesu spriest, likumus dot un pati tos izpildīt - tāda demokrātijas beidzamā konsekvence var gulēt tikai tālā pagātnē, bet nevis nākotnē. Tālā pagātnē mēs varam iedomāties, ka zem ozola sapulcējas tauta, tur spriež likumus, tur tiesu, bet tagad dzīve ir tik kvalificēta un tik diferencēta, ka tāda veida tiešā demokrātija ir utopija”.351

Pārstāvnieciskā demokrātija paredz tautas balsojumu vēlēšanās par personām, kuras īstenos tautas gribu, nevis patstāvīgu tiešu lemšanu par visdažādākajiem valsts dzīves jautājumiem. Pārstāvnieciskā demokrātijā valdīšanas funkciju tautas sanāksmes nodod speciālām institūcijām. Tautas pašnoteikšanās tiesības tiek ierobežotas no visu valsts dzīves jautājumu izlemšanas uz tiesībām ievēlēt institūcijas, kuras īstenos tautas gribu. Šāda valsts iekārtas forma ir pārstāvnieciskā demokrātija, jo amatpersonu darbības pamats ir tautas griba un tās ir atbildīgas par savu darbību.352 Džeimss Medisons precīzi norādījis, ka valsts varas nodošana deleģēšanas ceļā mazākai cilvēku kopai nodrošina pienācīgu valsts pārvaldīšanu. Rīkojoties tautas vārdā, šie cilvēki mazāk ir pakļauti dažādām kaislībām un mirkļa spriedumiem, bet spiesti vairāk raudzīties uz valsts patiesajām interesēm, savas darbības pamatā liekot kopējā labuma un taisnīguma prasības.353 Labu likumu radīšanai un valsts pienācīgai pārvaldīšanai vislabākais forums ir parlamenti, kurā tautas vēlēti pārstāvji rūpīgi izsver visus jautājumus un līdzsvaro tautas prasības ar valsts ilgtermiņa interesēm, aizsargājot ikviena pilsoņa pilsonisko brīvību.354

Modernā demokrātija pamatā ir pārstāvnieciskā demokrātija. Tomēr arvien vairāk valstīs pārstāvnieciskā demokrātija tiek papildināta ar dažādiem tiešās demokrātijas elementiem konstitucionālās iekārtas leģitimitātes nostiprināšanai un plašākai tautas iesaistīšanai valstij būtisku jautājumu izlemšanā. Tiešā demokrātija ir veids, kā valsti tuvināt tās pilsoņiem, nododot tiem izlemšanai atsevišķus valstiski svarīgus jautājumus. Tiešā demokrātija mūsdienās ir gan pašu svarīgāko valstisko lēmumu pieņemšanas veids, gan bieži - papildu parlamenta kontroles mehānisms.355

3S' Latvijas Satversmes sapulces IV sesijas 1921.gada 27.septembra sēdes (4.sēde) stenogramma.

352 Kelsen H. General Theory of Law and State. New Brunswick: Transaction Publishers, 2006, p.289.

353 Madison J. Federalist No.10. Gram.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.68-78.

354 Mill J.S. Representative Government, http-//www.constitution.org/jsm/rep_gov.htm. Plašāk skat.: Tjabs I. Pēcvārds. Grām.: Mills DŽ.S. Par brīvību. Riga:Tapals, 2007,143.-170.lpp.

355 Nikuļceva I.Tautas nobalsošana un vēlētāju likumdošanas iniciatīva. Promocijas darbs. Rīga: Latvijas Universitāte, 2012. http//etb.squarespace.com/storage/prom%20darbs%20janv%202013.pdf

Kā norādījusi Satversmes tiesa, “demokrātiskā iekārtā tautas suverenitāte visupirms īstenojama regulārās un brīvās vēlēšanās (pārstāvnieciskā demokrātija), taču atsevišķas demokrātiskas iekārtas ir saglabājušas arī tiešās demokrātijas elementus: tautas nobalsošanu un pilsoņu iniciatīvu (tautas likumdošanas tiesības)”.[266] Piemēram, Satversme līdzās Saeimai kā papildus likumdevēju paredzējusi pilsoņu kopumu, ieviešot plašas tautas nobalsošanas un likumdošanas iniciatīvu iespējas. Tādā veidā Latvijas Satversmes sapulce cerēja līdzsvarot Saeimas dominējošo lomu. Satversme noteic veidus, kādos pilsoņi var īstenot savu gribu, proti, tieši vēlot savus priekšstāvjus valsts likumdevējā orgānā - Saeimā (Satversmes 6.-9., 14.pants); pašiem tieši darbojoties kā likumdevējam, pieņemot likumus vai Satversmes grozījumus (Satversmes 64., 65., 78.-80.pants); lemjot par Saeimas pieņemtajiem likumiem vai Satversmes grozījumiem (Satversmes 72.-75., 77., 79., 80.pants); lemjot par citiem Satversmē noteiktiem jautājumiem, kas nodoti tautas nobalsošanai (Satversmes 48.pants, 68.panta trešā un ceturtā daļa).[267]

Tomēr Latvijas Satversmes sapulce lielākoties bija skeptiska pret tiešās demokrātijas institūtiem. Fēlikss Cielēns rakstījis: “Rainis un Dzelzī-tis aizstāvēja referendumu un iniciatīvas tiesības pēc Šveices parauga, kas ir reāls institūts un var funkcionēt ar samērā nelielu pieprasītāju skaitu. Viņi nesaredzēja, ka Šveicē referenduma un iniciatīvas tiesības ir vēsturiska atlieka no seniem primitīvās demokrātijas laikiem. [..] Es tomēr kategoriski aizstāvēju uzskatu, ka taisni modernai demokrātijai tiešā likumdošana nav pieņemama, jo dzīve un likumi paliek arvien sarežģītāki, kur bieži pat atsevišķam deputātam ir grūti izprast visu likuma komplicēto saturu un izšķirties par balsošanu. Bez tam nemaz nevajag radīt ilūzijas, ka tauta vienmēr ir gudrāka par deputātiem. [..] Referendums un iniciatīva atver ceļu visādai demagoģijai, klerikālai un konservatīvai. Referendumu un iniciatīvu var uzņemt mūsu satversmē, bet tikai kā ļoti ierobežotu korektīvu parlamentārajai likumdošanai. Frakcijas vairākums pievienojās maniem uzskatiem un galarezultātā arī mūsu satversmē tie guva iemiesojumu.”[268]

III. Republika

1. Republikas jēdziens. Romas tauta, populus Romanus, nodibinot demokrātiju, radīja valsti, kuru pati pārvaldīja. Tieši šī iekārta radīja jēdzienu “republika” - res populi, res publica ir valsts, kas pieder tautai, tautas valsts.[269] Republika nozīmē brīvu iekārtu, bet demokrātija pēc savas būtības ir brīvība. Republikas aizsākums meklējams Romā, bet demokrātijas aizsākums - Grieķijā. Demokrātijai ir jābūt republikāniskai, bet republikai - demokrātiskai.[270] Republika ir valsts forma, kurā tautai un tikai tautai pieder svarīgāko valsts jautājumu izlemšana. Republikā visas valsts varas institūcijas ir tieši vai netieši izveidotas atbilstoši tautas gribai. Republikas institūcijas rodas tikai vēlēšanās, un nevienas amatpersonas statuss nav personiska privilēģija. Tāpat visas valsts varas institūcijas ir atbildīgas par savu darbību.[271] Vācijas tiesību zinātnē atzīts, ka jēdziens “republika” Vācijas Pamatlikuma 20.panta izpratnē nozīmē atteikšanos no monarhijas un valsts galvas, kas tronī kāpj mantošanas ceļā.[272] Republikā augstāko valsts varu īsteno uz laiku ievēlētas valsts varas institūcijas, bet par valsts varas vienīgo avotu tiek atzīta tauta.[273] Tāpēc vārdam “republikānisks” ir ne tikai nozīme “nemonarhistisks”, bet ar to apzīmē arī konstitucionālu iekārtu, kurā valda tauta, nevis atsevišķas personas.[274]

Līdz ar to republika nav tikai formāls valsts oficiāla nosaukuma elements vai valsts iekārtas pašnovērtējums; republikāniska valsts iekārta prasa arī noteiktu saturisku principu ievērošanu un īstenošanu. Tas vien, ka autoritārs vai diktatorisks režīms savu valdīšanas formu pasludina kā republiku, nenozīmē, ka pastāvošā iekārta uzskatāma par republiku. Republika nozīmē visas varas nodošanas aizliegumu vienai personai - vai tā būtu mantota monarhija, vai ari mūža vara, kas iegūta vēlēšanu vai varas sagrābšanas ceļā.[275] Republikā visas amatpersonas varu iegūst brīvās demokrātiskās vēlēšanās uz noteiktu termiņu, tās iespējams regulāri pārvēlēt un to varas robežas nosaka konstitūcija.366 Republika pieprasa, lai valsts amatpersonu vēlēšanas patiešām būtu brīvas un notiktu reālas politiskās konkurences apstākļos. Republikā vēlēšanu procedūras nozīmē patiesu politisko konkurenci par valsts varu starp dažādiem politiskiem spēkiem, nevis formālu apstiprinājumu kādas personas tiesībām pārvaldīt valsti.

Republika ir iekārta, kas neļauj attīstīties stihiskai tieksmei pēc brīvības, bet kalpo tai, veicina brīvības pacēlumu un uzplaukumu līdz pat vienlīdzīgai sociālo labumu sadalei, vienlīdzīgām vēlēšanām, vienlīdzīgai valsts amatu pieejamībai, kā arī vienlīdzīgām tiesībām uz izglītību, īpašumu un dalību politiskās gribas formēšanas procesā.[276] Demokrātiska republika nozīmē valsti, kurā valsts vara atrodas visas tautas, nevis šauras grupas rokās.368 Republikas pamats ir brīvības princips, ko nodrošina ne ar valsts varas noliegšanu vai politiskiem eksperimentiem, bet gan ar uz varu pretendējošo spēku tiesisku organizāciju.[277] Republikas galvenā pazīme ir tā, ka valstī nav dinastiju vai ar kādu dinastiju saistīta valsts vadītāja.

Plašāk republikāniska valdīšana raksturota, uzsverot būtisku principu: visa vara tieši vai netieši nāk no tautas, bet to īsteno atsevišķas personas, kas izpilda amatu pēc vienošanās noteiktu laiku periodu vai kamēr to uzvedība ir nevainojama. Nepieciešams kritērijs ir šo personu tieša iecelšana amatos pēc tautas gribas vai arī netieša iecelšana kā tiesnešiem. Būtisks nosacījums ir amata izpildīšana noteiktu laiku, bet attiecībā uz tiesnešiem tiek pieļauts izņēmums - kamēr to uzvedība ir nevainojama.[278] Republika ir valsts, kurā visiem ir saistoša kopējā labklājība un tiesisks valstiskums.[279]

Republikāniskas valdīšanas formas augstākā pakāpe ir tiesiskais valstiskums, kas nepieciešams kopējā labuma sasniegšanai. Šādā kontekstā republika nav tikai nebeidzama šķiru cīņa, citu īpašumu atņemšana, līdzpilsoņu slepkavošana, vajāšana un iznīcināšana, bet gan vispirms visas tautas vienība, valsts iekšējais un ārējais miers, vispārējā labklājība, stabilitāte, valsts spēks un iedzīvotāju drošība pret visām iekšējām un ārējām briesmām. Lai nostiprinātu republiku, jāpanāk, lai likumi būtu dibināti uz mērenības, kārtības un taisnības principiem.[280] Republikāniskas iekārtas principi ir šādi: republikā visa vara nāk no tautas, valsts varas augstākās institūcijas tiek tieši vai netieši vēlētas, augstāko valsts varas institūciju amatpersonas tiek pārvēlētas ik pēc noteikta termiņa vai amatpersonu atrašanās amatā ir saistīta ar nevainojamu uzvedību, pastāv varas dalīšanas princips, tiek atzītas cilvēka pamattiesības.

2. Republikas nošķiršana no monarhijas. Republika ir valsts, kura nav monarhija. Līdz ar to republika ir pretstats monarhijai. Šādā kontekstā Nikolo Makjavelli skaidri nodala visas kundzības, kam bijusi vai ir vara pār cilvēkiem, republikās un principiātos.[281] Republikā valsts tiek uzskatīta par pašas tautas lietu, kur vairāk vai mazāk plašas tautas masas valda caur tautas radītām varas institūcijām. Republika noraida monarhiju, kur tiesības uz valsts pārvaldīšanu īsteno viena persona.[282] Republikas principiālo nošķiršanu no citām valdīšanas formām izvērsa Imanuēls Kants. Augstākā vara valstī var piederēt vienam, dažiem vai visiem, proti, valsts var būt autokrātija, aristokrātija vai demokrātija. Turpretī republika ir viens no veidiem, kādā augstākā valsts vara valda pār tautu. Atbilstoši viņa rakstītajam republika prasa izpildvaras nošķiršanu no likumdevēj varas un tās pakļautību likumam. Pretstats republikai ir despotija, kad valdība patvarīgi īsteno likumus, kurus sev tā devusi.[283] Pēc būtības Ima-nuēla Kanta valdīšanas formu nošķiršanas pamatā ir valsts varas dalīšanas princips. Valsts, kur izpildvara ir norobežota no likumdevēja varas, ir republika, savukārt despotija rodas tajās zemēs, kur abas varas atrodas vienās rokās.

XIX gadsimtā konstitucionāla valsts pamatā bija vai nu konstitucionāla monarhija, vai konstitucionāla republika. Parasti šos valstu tipus nošķīra tas, ka monarhijās valsts pārvaldīšanas vara tika mantota, savukārt republikās šādas varas nesējs tika ievēlēts.[284] Šajā apstāklī tika saskatīta būtiskākā atšķirība starp monarhiju un republiku. Šim kritērijam nepieciešams pievienot termiņu, cik ilgi valsts galva pilda savus pienākumus.

Republikās valsts galva - prezidents - tiek ievēlēts uz noteiktu laiku, bet monarhijās monarhs atrodas amatā uz mūžu. Prezidenta amata termiņa ierobežojumi un aizliegums vairāk nekā divas reizes pēc kārtas pildīt prezidenta amatu ir vērsti uz to, lai prezidents nepārvērstos par kvazi-monarhu. Monarhs gan var atteikties no troņa, bet šī atkāpšanās tad ir monarha personiskas gribas akts, nevis konstitūcijas uzlikts valsts galvas pienākums kā republikās pēc noteikta termiņa atteikties no varas.

Republiku un monarhiju nošķiršanā jāņem vērā varas nesēju juridiskais stāvoklis. Republikās prezidents ir atbildīgs par savu darbību tautai vai parlamentam, bet monarhs nav atbildīgs. Monarha neatbildība izpaužas kā viņa neatkarība no jebkuras citas varas vai valsts institūcijas, turpretī republikā visi, kas rīkojas ar valsts varu, sākot ar atsevišķiem vēlētājiem un beidzot ar republikas prezidentu, ir atbildīgi tautai. Līdz ar to galvenā atšķirība ir monarha varas mantojamība un republikas prezidenta ievēlēšana uz noteiktu laiku. Konstitucionāls karalis ir mūža prezidents, un prezidents ir konstitucionāls karalis tikai uz noteiktu laiku. “Monarhija ir valsts, kuras augstākajam orgānam ir savas paša tiesības uz savu stāvokli; republikā turpretī augstākā amata ieņēmējs ir tikai pilnvarotais, tikai valsts kalps bez tiesībām uz savu stāvokli.”377

3. Laicīga valsts. Kopš pirmajām valstīm pastāvējusi tendence sakralizēt valsti un piešķirt tai dievišķu izcelsmi. Valsts pastāvot kā Dieva gribas akts, un ikvienam ir jāatzīst un jāpakļaujas valsts varai, kas valda.[285] Kad baznīca pretendēja ne vien uz garīgo, bet arī laicīgo varu Eiropā, tiecoties pakļaut savai gribai citus monarhus, tika radītas attiecīgas teorijas, kas pamatotu valdnieku padotību un atkarību no baznīcas.[286] Savukārt monarhi savas tiesības pārvaldīt valsti pamatoja ar Dieva gribu. Šajā kontekstā valsts tika aplūkota kā ētiski intelektuāla valstība, kura pamatojas uz dievišķo gribu un kārtību. Monarham piešķirtā vara ir dievišķa un īsteno Dieva gribu; tādā veidā ikviena nākamā monarha valdīšanas fakts ir Dieva gribas īstenošanās un nevienam nav tiesību apšaubīt attiecīgā valdnieka dievišķās tiesības. Dieva griba bija absolūto monarhiju leģitimitātes avots un pamats.[287] Savukārt revolucionārās kustības, kuru mērķis bija monarha suverenitātes aizstāšana ar tautas suverenitāti un bieži vien republiku dibināšana, loģiski vērsās arī pret Dievu kā monarha varas pamatojumu. Pēc savas būtības sākotnēji republika nozīmēja Dieva noliegumu, jo mūžīgums un dievišķās gribas iemiesošana zemes virsū bija monarha varas pamats. Republika savukārt balstījās uz dinamisko un mainīgo tautas gribu, kuru konstitucionālā iekārta ievirza noteiktās sliedēs. Dievs kā monarha varas pamats tika aizstāts ar laicīgu dievu - tautu kā suverēnu, kuras griba ir varas pamats.381

Tajā pašā laikā valsts bez Dieva zaudē savu mūžības oreolu un nevar prasīt cieņu un panākt paklausību. Valsts iekārta lielā mērā balstās uz atsevišķa cilvēka un sabiedrības kopumā morālajām vērtībām, kuras tā nevar noteikt likumdošanas ceļā, bet bez kurām tā nevar nodrošināt brīvības saglabāšanu.[288] Valsts funkcionēšanas priekšnoteikums ir katras atsevišķas personas spēja pašierobežot savu egoistisko brīvību un rīkoties atbildīgi.[289] Tāpat valsts pati par sevi var pārkāpt tiesiskuma un cilvēka cieņas robežas, ja tā ir vienīgā vērtība un tiesību avots.[290] Šādā kontekstā nav pārsteidzoša Dieva atzīšana konstitucionālajās tiesībās, sasaistot valsti ar neatņemamām cilvēktiesībām, cilvēka cieņu, taisnīgumu un morāli. Jau ASV Neatkarības deklarācijā jaundibināmā valsts atzīst par neatņemamām cilvēktiesības, kuras Dievs piešķīris cilvēkiem. Tāpat daudzu valstu konstitūcijās ietvertas norādes uz Dievu. Šādas norādes leģitimē valsti un pakļauj valsti pārpozitīvām tiesībām un kopīgām vērtībām. Piemēram, Kanādas Tiesību un brīvību hartā tiek deklarēts, ka Kanāda atzīst principus, kas balstīti Dieva pārākumā un likuma varā. Šajā kontekstā ir uzsvērts, ka norāde uz Dievu atsevišķiem pamatprincipiem piešķir papildus leģitimitāti un atdala tos no valsts gribas.[291] Vācijas Pamatlikuma preambulā uzsvērta vācu tautas atbildības Dieva un cilvēka priekšā apzināšanās. Demokrātiskā tiesiskā valstī, kur politisko kārtību veido pilsoņu saprātīgs kompromiss, nozīmīga un nepieciešama ir atsaukšanās uz tādu instanci, kas nepakļaujas cilvēku kontrolei. Arī pilsoņiem, kas noraida Dieva esamību, ir svarīgi, ka kāds augstāks spēks jau iepriekš ir noteicis cilvēku tiesības un pienākumus.[292]

Atbildība Dieva un cilvēku priekšā nav jāizprot šauri reliģiskā izpratnē. Tā vairāk norāda uz pirms valsts rašanās pastāvējušu un visiem bez izņēmuma saistošu minimālo morāles un kultūras standartu ar tā piesaisti pār-pozitīvām tiesībām un atteikšanos no jebkādām totalitārām varas īstenošanas metodēm.387 Demokrātijas aizsardzības princips republikā attiecas arī uz dievišķas virsvadības jēdzienu, ja to saprot kā tiešu varas īstenošanu Dieva vārdā vai netiešu - ar viņa pārstāvju palīdzību uz zemes. Dievu var pielūgt un viņu var atzīt par visa esošā, arī valsts iekārtas un valsts varas avotu, bet viņam nevar tikt piešķirtas varas pilnvaras, kuras viņš varētu īstenot ar dievišķās gribas starpnieku palīdzību. Šādā nozīmē demokrātiska republika ir saistīta ar politiskās varas sekularizāciju. Dieva gribai kā augstākajam likumam ir tiesiska un politiska nozīme nevis pašai par sevi, bet gan tikai tādā mērā, kā tauta atzīst to par savas pašas gribu. Šai tēzei pilnībā atbilst atsauce uz Dievu Vācijas Pamatlikuma preambulā. Preambula nerunā par dievišķo varu, bet gan tikai par vācu tautas atbildību Dieva priekšā, bet tāda atbildība tieši paredz tautai nedeterminētu pilnvaru, kuras var tikt īstenotas dažādi, esamību lēmumu pieņemšanā.[293]

“Tādi mūsu konstitūcijas pamatjēdzieni kā cilvēka cieņa vai sociuma ideja nav iedomājamas bez modernās kristietības uzskatiem.”[294] Laicīga valsts nozīmē baznīcas atdalīšanu no valsts, kas ir valsts institucionālās iekārtas jautājums.[295] Valsts laicīgums izpaužas tādējādi, ka valstī nepastāv oficiāla valsts reliģija. Tāpat baznīca ir autonoma un nav pakļauta valstij. Baznīcas pamatfunkcija laicīgas valsts kontekstā ir vērtību dialogs ar valsti, lai nodrošinātu cilvēktiesību, cilvēka cieņas un taisnīguma pastāvēšanu sabiedrībā. Baznīcai jāspēj aizstāvēt tautas intereses un piedāvāt valsts rīcības morālu vērtējumu. Modernā valsts neatzīst Dieva suverenitāti, bet tā ir saistīta ar pārpozitīviem principiem un vērtībām.

IV. Republiku tipi

1. Republiku klasifikācija. Tā kā lielākā daļa pasaules valstu atbilstoši savām konstitūcijām sevi kvalificē kā republikas, neizbēgami rodas nepieciešamība šīs republikas klasificēt, lai salīdzinošo konstitucionālo tiesību un politikas zinātnes kontekstā analizētu visu republikas modeļu kopējās pazīmes, kā arī vērstu uzmanību uz atsevišķu modeļu specifiskajām iezīmēm. Ierasti republikas tiek klasificētas atkarībā no tā, kura valsts varas institūcija - parlaments vai prezidents - ir dominējošā konstitucionālajā iekārtā. Tādējādi izšķir parlamentārās republikas, prezidentālās republikas un pusprezidentālās republikas.[296]

Prezidentāla republika ir valsts pārvaldīšanas modelis, kāds teorētiski un praktiski tiek īstenots ASV. Parlamentārā republika balstās uz Anglijas parlamentārisma tradīcijām, tās pārņemot kontinentālajā Eiropā. Savukārt pusprezidentāla sistēma ir aizvadītā gadsimta vidus atbilde parlamentārisma krīzei. Nepieciešams uzsvērt, ka šādi klasificēt iespējams tikai valstis, kuras uzskatāmas par republikām. Ja valstī pēc būtības ir nedemokrātisks režīms, kurā nepastāv politiskā konkurence par varu un demokrātiskas tiesiskas valsts standarti, šādu valsti nevar uzskatīt par republiku. Šādas valstis parasti mēģināts raksturot kā superprezidentālas vai monokrātiskas republikas. Superprezidentālu republiku raksturo tas, ka prezidents savas pilnvaras ieguvis neleģitīmā (visbiežāk valsts apvērsuma) ceļā, prezidentam tiek piešķirtas plašas pilnvaras, kuras visbiežāk tiek īstenotas pastāvīga izņēmuma stāvokļa apstākļos, kā arī prezidenta darbību likumdevējvara un tiesu vara kontrolē vāji. Savukārt monokrātiskas republikas raksturo prezidents, kuram ir piešķirta vienpersoniska izpildvara un kura darbību vāji kontrolē likumdevējvara un tiesu vara. Šāds prezidents parasti valsts līdera amatu apvieno ar valdošās (formāli vai faktiski vienīgās) partijas līdera amatu. Ja arī prezidenta vēlēšanas tiek rīkotas, tām ir formāls raksturs, jo nepastāv reāla alternatīva un valdošais prezidents pastāvīgi pagarina savu pilnvaru termiņu.[297] Šādu republiku apraksts precīzi uzrāda, ka šeit nepastāv pat minimālākie priekšnoteikumi. Nedemokrātiskas valstis vai diktatūras pēc būtības ir viena cilvēka faktiski neierobežota vara. Lai ari formāli viņam ir prezidenta amats, visdrīzāk precīzāku šāda prezidenta pilnvaru analīzi iespējams veikt absolūta monarhisma kategorijās.

2. Parlamentārā republika. Parlamentārā republika pēc I pasaules kara tika uzskatīta par visprogresīvāko un demokrātiskāko valdīšanas formu. Teju visās pēc I pasaules kara pieņemtajās konstitūcijās (Vācija, Austrija, Somija, Grieķija, Polija, Igaunija, Latvija un Lietuva) ieviesa parlamentārismu.[298] Parlamentārisms pēc būtības ir Apvienotās Karalistes konstitucionālās iekārtas modelis.[299] Kontinentālajā Eiropā tas tika iepazīts caur Francijas Trešās republikas konstitucionālo pieredzi. Tādēļ attiecībā uz Satversmi Fēlikss Cielēns pēcāk varēja pilnīgi pamatoti atzīt, ka “mūsu valsts iekārtas pamatā ir likti rietumu parlamentāro demokrātiju Anglijas un Francijas principi”.[300] Vispārēji tika atzīts, ka “parlamentārisms ir mums vajadzīgā valdības forma”, lai gan arī Satversmes tēvi apzinājās, ka “esam izraudzījušies viskomplicētāko valsts varas iemiesojumu. Tikai zināmam līdzsvaram nodibinoties starp izpildu varu un parlamentu [..], var funkcionēt valsts”.[301]

Parlamenta dominējošo lomu valsts varas orgānu sistēmā noteic tā statuss, proti, parlamenta deputāti ir pilsoņu kopuma ievēlēti priekšstāvji, kas tautas vārdā īsteno valsts varu. Parlamentārisma būtība ir tajā, ka tautas gribai, kas pausta vēlēšanās, pakļaujas visas varas, kas pastāv valstī.[302] Parlamentārisms balstās uz četriem principiem. Administratīvās varas galva ir neatbildīgs, bet visa atbildība un līdz ar to faktiskā administratīvā vara gulstas uz ministru kabinetu, kura locekļi ir parlamenta locekļi. Tāpēc patiesībā ministru kabinets ir parlamenta komisija, kuru izvēlējies parlamenta vairākums izpildvaras īstenošanai. Ministri ir atbildīgi parlamentam, un viņiem ir jāatkāpjas, ja parlamenta vairākums tiem izsaka neuzticību. Ministri ir atbildīgi par savu darbību kā atsevišķi, tā arī solidāri. Kāda atsevišķa ministra darbība var būt par pamatu arī neuzticības izteikšanai visam kabinetam, ja vien ministrs neatkāpjas.[303] Parlamentārā iekārtā pārskatāma ir tikai atziņa par valsts galvas neatbildību. Republikas prezidents parasti atšķirībā no monarha ir konstitucionāli atbildīgs par savu darbību un par zināmiem pārkāpumiem var tikt atcelts no amata konstitūcijā noteiktas īpašas procedūras ietvaros, bet prezidents līdzīgi monarham nenes politisko atbildību. Parlamentārisms ir tāda politiskā iekārta, kas balstīta uz parlamenta suverenitātes principu un kur kabinets ir atbildīgs tautas vēlētam likumdošanas institūcijas locekļu vairākumam, kas var šo valdību atcelt. Līdz ar to parlamentārā republikā pastāv parlamenta virsvara, gara deleģēšanas ķēde un likumdevēja varas saplūšana ar izpildvaru.[304]

Parlamentāro sistēmu sabrukums Eiropā starpkaru periodā parādīja nepieciešamību ierobežot parlamenta virsvadību un nostiprināt izpildvaru.[305] Parlamentārisma atjaunošana pēc II pasaules kara balstās valsts varas dalīšanas principa ieviešanā, paredzot būtiskus institucionālus un funkcionālus parlamenta varas ierobežojumus, kā arī mēģinot nostiprināt citu konstitucionālo institūciju iespējas ietekmēt parlamentu. Parlamentārisms vissekmīgāk funkcionē apstākļos, kad parlamenta ietekme uz valdību ir ierobežota.[306] To ir iespējams sasniegt tikai ar spēcīgu politisko partiju sistēmu. Stabila un funkcionējoša partiju sistēma ir parlamentārās sistēmas alfa un omega.[307] Parlamentārā sistēma var efektīvi funkcionēt tikai uz stabilas partiju bāzes. Ja parlamentā ir stabils vairākums, kurš spēj balstīt valdību kā konstitucionālo izpildvaras nesēju, un opozīcija, tad ir iespējams sasniegt parlamentārisma mērķi. Parlamentārisms ir vērsts uz dalīšanos varā, nevis varas dalīšanu. Šī iezīme iegūst īpašu jēgu un nozīmi neviendabīgās, sašķeltās sabiedrībās. Dalīšanās varā un nepieciešamība pēc koalīcijas rada reālas iespējas arī nelielām sabiedrības grupām piedalīties pozīcijā un panākt savu interešu apmierināšanu.[308] Tieši to pašu savulaik ir uzsvēris arī Valdis Cielava, rakstīdams par Satversmē nostiprinātās parlamentārās iekārtas piemērotību Latvijas apstākļiem, proti, “tieši Saeima ir tā struktūra, kas spēj sabalansēt stipri atšķirīgās, ja ne antagonistiskās, dažādu sociālu, nacionālu, saimniecisku un politisku grupu intereses, panākot valstisku konsensu. Tas ļauj arī īstenot parlamentārās iekārtas stipro pusi - sadarbību starp likumdevēja varu un izpildvaru”.[309] Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisija nesen atzinusi, ka parlamentārisms ir sabiedrībā kopumā vispārēji akceptēta un var tikt uzskatīta par Latvijai tradicionāli raksturīgu demokrātijas formu.[310]

2. Prezidentāla republika. Prezidentālo republiku pirmo reizi pasaules vēsturē radīja ASV konstitūcija. Tad pirmo reizi vēsturē tika izveidota valsts galvas institūcija prezidenta formā atšķirībā no monarha, kurš bija valsts galva tolaik tik izplatītajās monarhijās.406 Sabiedrības aizsardzībai no ārvalstu apdraudējumiem, likumu funkcionēšanai, īpašuma aizsardzībai un brīvības garantēšanai pret intrigām un anarhiju ir nepieciešams tieši prezidents, kas nodrošinātu labu valdību. Vājš prezidenta institūts nozīmētu nepietiekamu valdības funkcionēšanu. Stipra prezidenta varas pamats ir varas vienotība viņa rokās, gana ilga atrašanās amatā, varas kompetence un pietiekami resursi savas politikas īstenošanai. Taču republikāniskās formas drošību garantē prezidenta balstīšanās uz tautu un viņam uzliktā atbildība.[311]

Prezidentālisms tiek veidots, lai panāktu lielāku varas dalīšanas principa īstenošanu un publiskās atbildības palielināšanu. Prezidentālisma pamatiezīme ir dalītā leģitimitāte, ko nosaka apstāklis, ka tauta tieši ievēlē gan likumdevēju, gan arī izpildvaras galvu - prezidentu, kam ir piešķirtas daudz plašākas pilnvaras nekā izpildvaras līderiem parlamentārismā. Prezidenta amatam prezidentālā valstī ir ne tikai reprezentatīvas funkcijas, bet tas vada arī valdības darbu, par kuru ir pilnībā atbildīgs.[312] Administrācija darbojas kā viens vesels, kur katrs individuāli ir atkarīgs no prezidenta un atbildīgs prezidentam, bet bez apvienotas politikas, bez kolektīvas atbildības. Tādējādi nevar runāt par kabinetu atsevišķi no prezidenta. ASV prezidenta kabinets ir daļa no viņa paša un viņam nav nekā kopēja ar kongresu.[313]

Huans Lines norādījis uz prezidentālisma trūkumiem. Pirmkārt, pre-zidentālismā kā likumdevējs, tā izpildvara varot atsaukties uz tautas doto mandātu savai darbībai, paralizējot varas atzaru sadarbību. Otrkārt, pre-zidentālisms esot neelastīga sistēma, jo prezidentu ir grūti nomainīt. īpaši sarežģīta situācija veidojas prezidenta slimības vai nāves gadījumā, kad nepietiek ar vienkāršu neuzticības balsojumu, kas neiedomājami sarežģī valsts galvas aizstāšanu un padziļina politisko krīzi. Treškārt, cīņa par prezidenta amatu ir ļoti asa un nesamierināma. Ceturtkārt, prezidentam var veidoties neadekvāta mesijas izjūta. Piektkārt, prezidentam esot tieksme amatos nozīmēt vājas personības.410 Prezidentālisms kā tāds uzskatāms par problemātisku republikas tipu, jo tā pārņemšanas mēģinājumi citās valstīs bieži vien beigušies ar konstitucionāliem konfliktiem starp prezidentu un parlamentu vai diktatoriska režīma izveidošanos.411

4. Pusprezidentāla republika. Praksē līdzās šīm divām tīrajām republikas formām tiek izdalīta arī trešā - pusprezidentāla republika. Precīzāk, šādu valsts iekārtas tipu varētu dēvēt par pusprezidentāli pusparlametā-ru vai prezidentāli parlamentāru republiku.412 Pusprezidentālo modeli ieviesa Francijas Piektās republikas 1958.gada konstitūcija, taču pirms šā modeļa elementi saskatāmi Veimāras konstitūcijā un Polijas 1935. gada konstitūcijā. Pusprezidentālisms ir parlamentārisma problēmu risinājums, ierobežojot parlamenta pilnvaras un stiprinot prezidenta varu. Pēc būtības tas nozīmē parlamentārās republikas vājā prezidenta aizstāšanu ar stipru prezidentu. Pusprezidentālā republikā prezidentam ir likumdošanas tiesības un parlamenta atlaišanas tiesības, kā arī viņš ir viens no izpildvaras galvām, jo šajā valsts iekārtā pastāv izpildvaras duālisms. Papildus tam prezidents vienlaikus ir savas politiskās partijas līderis. Francijas Piektās republikas konstitūcija, saglabājot parlamentārisma atribūtus, faktiski nostiprināja personiskas varas režīmu. Prezidents ieņem centrālo vietu valsts varas institūciju sistēmā un tam ir piešķirtas lielas pilnvaras, kā arī tas tiek tieši ievēlēts, nevis parlamenta procedūru ceļā.413

4.0 Ikstens J. Vai Satversmes reforma var veicināt atbildīgu politiku. Jurista Vārds, 2002.26.februāris, Nr.4(237).

4.1 Riggs F.W. Presidentalism: a Problematical Regime Type. Grām.: Parliamentary versus Presidental Government. Edited by Arend Lijphart. Oxford: Oxford University Press, 2002, pp.217-222.

4.2 Чиркин B.E. Государствоведение. Москва: Юристъ, 1999, c.157; Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,334.1pp.

413 Мишин A.A. Государственное право зарубежных стран. Москва: Белые альвы, 1996, с.89.

Pusprezidentālisms Francijā izpaužas kā triju elementu apvienojums vienotā politiskajā sistēmā. Republikas prezidentu ievēlē visa tauta tiešās vēlēšanās, viņam ir plašas pilnvaras un izpildvaras galvas statuss, bet prezidentam ir jāsadarbojas ar premjerministru un valdību, kuri ir atbildīgi parlamentam.414 Pusprezidentālā republika nav organiska prezidentālis-ma un parlamentārisma sintēze, bet gan pagaidu kompromiss starp diviem valsts varas atzariem. Tas ir risinājums, kurš agrāk vai vēlāk noved vai nu pie prezidentālisma, vai pie parlamentārisma.415 To nosaka puspre-zidentālisma dinamiskais raksturs, kas pieļauj parlamentārisma vai prezidentālisma sistēmas pastāvēšanu atkarībā no prezidenta un parlamenta vairākuma partijiskās piederības. Ja prezidentu atbalsta parlamenta vairākums, tad parasti kabinets ir prezidenta gribas paklausīgs īstenotājs, bet, ja parlamenta vairākums pārstāv prezidentam opozicionāru spēku un ir izveidojis savu politiku īstenojošu kabinetu, tad prezidenta loma valsts iekārtā mazinās un nostiprinās parlamentārā sistēma.

Pusprezidentālā valsts iekārta ir raksturīga tikai Francijas konstitucionālajām tradīcijām, bet citās zemēs šī sistēma nekad nav efektīvi funkcionējusi. Polijas 1935.gada konstitūcijas modelis vairāk atspoguļoja diktatora Juzefa Pilsudska vīziju par pienācīgu valsts pārvaldīšanu, savukārt Veimāras modelis radīja priekšnoteikumus demokrātijas sagrāvei un legālai totalitāra režīma nodibināšanai. Vācijā bija svešas parlamentārisma tradīcijas, toties visnotaļ dzīvs Hohencollernu dinastijas valdīšanas stils. Tāpēc, radot valsts iekārtu ar plašu cilvēktiesību katalogu, demokrātiskajām brīvībām un spēcīgu parlamentu papildus tam tika ieviests tautas vēlēts reihsprezidents, kas principā kļuva par nekronētu imperatoru.416 Kārlis Dišlers Veimāras eksperimentu vērtēja kritiski jau neilgi pēc tā pieņemšanas: “Šī konstitūcija līdzās parlamentāram ministru kabinetam (konst. 54. un 56.p.) nostāda no visas tautas uz septiņiem gadiem vēlētu valsts prezidentu ar plašām pilnvarām (konst. 41. un sekojošie p.). Līdz ar to tiek izvesta atgriešanās pie jau pārdzīvotā duālisma izpildu varā, pie tam pie tāda duālisma, kāds līdz šim vēl praktikā nav darbojies - un arī

4.4 Duverger M. A new political system model: Semi-presidental government. Gram.: Parliamentary versus Presi-dentalGovernment. Edited by Arend Lijphart. Oxford: Oxford University Press, 2002, pp.l43-149.

4.5 Конституционное право зарубежных стран. Лейбо Ю.И., Баглай М.В., Энтин Л.М. (ред.) Москва: Норма-Инфа М, 2003, с.123-124.

4.6 Жидков О., Крашенинникова Н. История государства и права зарубежных стран. Т.2. Москва: Норма-Инфа М, 1998, с.306-313.

nav spējīgs praktikā darboties.”417 Kārlis Dišlers gan nevarēja iedomāties, ka Veimāras valsts iekārta attīstīsies pa trešo ceļu un, laužot tradicionālos konstitucionālos rāmjus, piedāvās autoritārā režīma koncepciju. Tieši tāpēc var uzskatīt, ka pusprezidentālisms patiesībā ir konstitūcijas normās ietverta balansēšana uz parlamentārisma un prezidentālisma neiespējamas saplūšanas robežas, kas nelabvēlīgu blakus apstākļu rezultātā var novest pie autoritārā režīma izveides.

5. Racionālais parlamentārisms. Eiropas republikas pēc autoritāro režīmu krišanas sevišķu vērību pievērsa valsts varas institūciju savstarpējām attiecībām. Neierobežotās tautvaldības idejas un parlamenta suverenitātes vietā tika likta sarežģīta valsts varas mehānisma konstrukcija, kas vērsta uz maksimāli efektīva valsts aparāta radīšanu un varas uzurpācijas iespēju novēršanu kādā no varas atzariem. Tas ir vedinājis atteikties no klasiskajiem republiku tipiem un veidot kombinētu mehānismu, kas nodrošinātu politiskās sistēmas stabilu funkcionēšanu. Tā pamatā atrodas vilšanās parlamentārismā, kas Eiropā dominēja starpkaru posmā un ievadīja autoritārisma ēru. Modernajās republikās uz parlamentārisma bāzes tikuši konstruēti parlamentāro republiku tipi, kuros parlamenta ietekmes mazināšanai ir iestrādāts īpašs varas dalīšanas mehānisms.

Visbiežāk parlamentārisma trūkumi tikuši risināti ar pāreju no parlamentāras valdības uz kabineta valdību, kurā daudz būtiskāka loma atvēlēta premjerministram.418 Tas liecina, ka parlamenta absolūtisma vietā ir stājies racionālais parlamentārisms, kas ietver tādu parlamentu, kura struktūrā, darbības kārtībā un attiecībā ar izpildvaras institūcijām tiek radīti mehānismi, lai novērstu hroniskas parlamentārās krīzes. Racionālā parlamentārisma jēdziena radītājs B.Mirkins-Gecevičs šo sistēmu attiecināja uz Veimāras tipa pusprezidentālo iekārtu.419

Tomēr mūsdienās racionālais parlamentārisms guvis plašu izplatību konstitucionālajās iekārtās, kuras ieviesušas kabineta valdības ar konstruktīvo neuzticības votumu vai stiprinājušas valdības stabilitāti ar papildu funkciju piešķiršanu prezidentam. Premjerministra lomas nostiprinā-

4.7 Dišlers K. Izpildu varas evolūcija. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1921, Nr.4/6,107.-108.lpp.

4.8 Lēbers (Loeber) D.A., Bišers I. Ministru kabinets. Komentārs Latvijas Republikas Satversmes IV nodaļai *Ministru kabinets”. Rīga: Tiesiskās informācijas centrs, 1998,8.-13.lpp.

4.9 Конституционное право. Словарь. Москва: Юристъ, 2001, с.325-326.

šana kabineta ietvaros, neuzticības izteikšanas kabinetam apgrūtināšana, kā ari iespējas premjerministram vai viņu atbalstošajam politiskajam spēkam panākt parlamenta ārkārtas vēlēšanas uzskatāma par konstitucionāli izdevušos parlamentārisma sistēmas racionalizāciju.[314] Racionālais parlamentārisms ir radīts, lai novērstu parlamentārisma negatīvās iezīmes - sadrumstalotu parlamentu, kas nespēj izveidot stabilu valdību, biežas valdību maiņas un izpildvaras atkarību no mainīgā parlamentārā vairākuma. Racionālā parlamentārisma mērķis ir izvairīties no hroniskām valdību krīzēm, kas devalvē parlamentārisma jēgu un var novest pie autoritāra režīma izveidošanās.421

Racionālo parlamentārismu raksturo premjerministra pozīcijas nostiprināšana kabinetā, proti, notiek pāreja no parlamentāras valdības uz kabineta valdību. Visupirms premjerministra lomu nostiprina tas, ka parlaments uzticību izsaka tikai premjerministram, savukārt kabineta ministrus amatā ieceļ un no amata atceļ valsts galva pēc premjerministra ieteikuma. Racionālajā parlamentārismā parasti tiek noteikta kvalificēta balsu vairākuma prasība valdības apstiprināšanai un gāšanai, resp., tam nepieciešams vairākums no visiem parlamenta locekļiem, nevis tikai no klātesošajiem. Tipisks racionālā parlamentārisma instruments ir konstruktīvais neuzticības votums, proti, parlaments var gāzt valdību tikai tad, ja spēj izteikt uzticību jaunajam premjerministram. Jebkurā gadījumā parlamenta iespējas izteikt neuzticību valdībai tiek ierobežotas ar dažādiem procesuāliem nosacījumiem (piemēram, noteikts deputātu skaits, kas tiesīgi ierosināt neuzticības izteikšanu, attiecīgā jautājuma izskatīšanas procedūra, termiņš, kad atkārtoti var rosināt neuzticības izteikšanu utt.). Tāpat racionālā parlamentārisma ietvaros tiek vienkāršota parlamenta atlaišanas procedūra, proti, valdības gāšanas gadījumā premjerministrs var panākt ārkārtas vēlēšanu izsludināšanu. Parlamenta tiesības turpināt savu darbu tiek saistītas ar parlamenta spēju izveidot stabilu valdību. Racionālajā parlamentārismā tiek nostiprinātas premjerministra pozīcijas, kas palielina valdības stabilitāti. Premjerministra lomas stiprināšana un valdības pasargāšana no destruktīvas parlamenta iejaukšanās nenonāk pretrunā ar parlamentārisma tradīcijām.

Racionālais parlamentārisms bāzējas uz tautas suverenitātes principu un paredz tautas vēlēta parlamenta esamību lēmumu pieņemšanai parlamentārā ceļā. Parlaments ir tautas suverenitātes īstenošanas mehānisms, un sistēma saglabā parlamenta prioritāti konstitucionālajā iekārtā. Tomēr atšķirībā no starpkaru parlamenta absolūtisma idejas šobrīd sistēma nosaka parlamentārās darbības robežas, paredzot stingrāku varu savstarpējās kontroles un līdzsvarošanas sistēmu un atsevišķu valsts varas institūciju pilnvaru juridisku fiksāciju. Līdz ar to jaukta tipa parlamentārā sistēma ir pretstats parlamentārisma absolūtismam un mītiņu demokrātijai.[315] Parlamenta absolūtisma ierobežošanai un valsts varas institūciju darbības satversmības kontrolei tiek radīta neatkarīga konstitucionālā tiesa. Konstitucionālā tiesa ikvienā demokrātiskā tiesiskā valstī ierobežo parlamenta dominējošo lomu, lai nodrošinātu valsts varas dalīšanas, cilvēktiesību un citu konstitucionālo vērtību aizsardzību. Tas ir lielākais jauninājums parlamentāras demokrātijas institucionālajā iekārtā. Šīs galvenokārt pēc Otrā pasaules kara Rietumos attīstītās institūcijas uzdevums ir palīdzēt stabilizēt demokrātisko iekārtu un nodrošināt likuma varu.[316]

4. nodala

t

TIESISKA UN SOCIĀLA VALSTS

Miesiska valsts

1. Tiesiskas valsts ideja. Demokrātija - tautas vairākuma vara - ir labākais, ko radījusi sabiedrības evolūcija. Vienlaikus arī patiesi demokrātiskai valstij ir savas nepilnības, jo vairākuma viedoklis ne vienmēr ir arī pareizais viedoklis.[317] Šo iemeslu dēļ demokrātijas ideja īstenojama demokrātiskas republikas ietvarā, kura ievērotu arī tiesiskas valsts idejas principus. Norberts Horns norāda, ka “mūsdienu paņēmiens, kā cilvēku kopībai nodrošināt taisnīgu iekārtu, ir demokrātiskas tiesiskas valsts izveidošana”.425 Šādā valstī vairākumam ir jāgarantē ne tikai mazākuma, bet arī atsevišķa indivīda tiesību aizstāvība.426 Tiesiska valsts ir ne tikai viena no sociālajām vērtībām, kas nostiprina valsts cilvēcisko sākotni un taisnīgumu, bet arī praktisks institūts personas brīvības, goda un cieņas nodrošināšanai un aizsardzībai, līdzeklis cīņai ar birokrātiju un tautvaldības īstenošanās forma.[318]

Tiesiskā valstī jebkurai valsts rīcībai attiecībā uz cilvēku jānotiek saskaņā ar likumu un tiesībām. Demokrātiska tiesiska valsts parasti ir konstitucionāla valsts, kurai ir vispārīgs pamatlikums - konstitūcija, kas regulē un leģitimē valsts varu un piešķir to vairākām autonomām un nošķirtām valsts varas institūcijām (varas dalīšana); reizē ar to liek valstij ievērot cilvēka tiesības un nosauc sevišķi svarīgās fundamentālās tiesības.[319]

Par tiesiskas valsts principa elementiem atzīstama personas cilvēktiesību ievērošana, varas dalīšana, tiesību virsvadība, likuma atruna, tiesiska aizsardzības mehānisma esamība, valsts atbildība, kriminālprocesuālās garantijas, tiesiskā paļāvība, tai skaitā tiesiskā noteiktība, samērīgums jeb proporcionalitāte, konstitūcijas prioritāte, tiesiskās iekārtas konsistence jeb nepretrunīgums, valsts lēmuma pamatojuma pienākums un personas tiesības tikt uzklausītai.[320] Savukārt par tiesiskas valsts galveno iezīmi vispārēji tiek uzskatīts konstitūcijas pārākums pār citiem tiesību aktiem.[321]

Mūsdienās konstitūcija nozīmē ne tikai tās rakstīto tekstu, bet arī tās garu. No šāda secinājuma izriet galvenais tiesu darba juridiskās tehnikas uzdevums - atteikšanās no tiesību pozitīvisma. Tiesību pozitīvisms savulaik bija progresīvs solis un atbilda pārejas periodam no absolūtisma ar tā nihilistisko pieeju tiesībām uz tiesisku valsti. Taču XXI gadsimta rītausmā tiesiskā valstī par noteicošo jākļūst likuma brīvākai interpretācijai. Kodi-fikāciju laiks ir pagājis, un iestājies konstitūciju laiks.431

Tiesiskas valsts ideja attīstījusies paralēli anglosakšu tiesiskajās sistēmās kā likuma vara (rule of law) un kontinentālajā Eiropā kā tiesiska valsts (Rechtsstaat, etat de droit). Abi šie konceptuālie skatījumi uz valsts saistību ar personas brīvības garantijām un tiesībām ir saturiski tuvi;[322] mūsdienu Eiropas pārnacionālajā konstitucionālismā tie harmoniski saplūduši vienotā idejā.[323] Apvienotajā Karalistē likuma varas idejas pamatus izveidoja Alberts Venns Daisijs. Pēc viņa ieskata, likuma vara visupirms nozīmē, ka nevienu personu nevar tiesāt vai sodīt citādi, kā vien par parastā likumdošanas ceļā radīta likuma pārkāpumu parastā tiesā. Tas nodrošina personai tiesību uz taisnīgu tiesu garantijas un paļāvību, ka viņas brīvības ietvaru nosaka pienācīgā kārtībā pieņemts vispārējs likums, nevis izpildvaras patvaļa. Likuma vara pieprasa, lai neviens nebūtu virs likuma, bet visi pakļauti likumam. Papildus tam likuma vara aptver tādas personas cilvēktiesības kā personas brīvība, diskusiju brīvība un pulcēšanās brīvība.[324] Atbilstoši likuma varas principa prasībām likumam jābūt pieejamam, skaidram, saprotamam un paredzamam. Jautājums par personas tiesībām un atbildību var tikt atrisināts tiesību piemērošanas ceļā, nevis pēc amatpersonas patvaļīga ieskata. Visas personas ir vienlīdzīgas likuma priekšā. Tāpat likuma vara paredz personas cilvēktiesību aizsardzību. Personai tiek nodrošināta pieeja parastajām tiesām savu tiesību aizsardzībai un paredzētas taisnīga tiesas procesa garantijas. Valsts amatpersonām savas pilnvaras jāīsteno labā ticībā un godīgi atbilstoši tiem mērķiem, kuru dēļ piešķirtas attiecīgās pilnvaras, situācijās, kad tas ir nepieciešams.[325]

Tiesiskas valsts principa attīstībā būtisks ir Vācijas pieredzes un teorētisko atziņu devums.[326] Vācijā sākotnēji tika atzīts, ka tiesiskas valsts princips neraksturo valsts mērķi vai saturu, bet tikai veidu un raksturu, kā tie tiek realizēti. Tomēr jau aizvadītā gadsimta sākumā tika atzīts, ka tiesiska valsts ir iekšēji pilnīga principu sistēma, kas nosaka valsts robežas. Karls Šmits tiesiskas valsts principus iedalīja sadalījuma un organizācijas principos. Sadalījuma princips nozīmē, ka personas brīvības joma tiek uzskatīta par eksistējošu pirms valsts. Līdz ar to personas brīvības ir neierobežotas, kamēr valsts tiesības iejaukties ir ierobežotas un allaž pamatojamas. Sadalījuma princips izpaužas personas cilvēktiesību garantijās. Savukārt organizācijas princips kalpo sadalījuma principa īstenošanai, proti, nosaka valsts varas dalījumu un kompetences. Organizācijas princips izpaužas kā valsts varas dalīšana. Pēc Karla Šmita, tiesiskas valsts būtiskās sastāvdaļas ir cilvēktiesības un varas dalīšana.[327]

2. Tiesiskas valsts princips Satversmē. Latvijas Republikas Satversmes 1.pants noteic Latviju par neatkarīgu demokrātisku republiku. Satversmes tiesa ir secinājusi, ka no Satversmes 1.panta izriet, ka Latvija ir tiesiska valsts: “Satversmes 1.pants nosaka, ka “Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika” No šā panta izriet virkne tiesiskas valsts principu”.[328] Citā spriedumā Satversmes tiesa ir uzsvērusi: “No Satversmes 1.pantā ietvertā demokrātiskas republikas jēdziena visām valsts institūcijām izriet pienākums savā darbībā [..] ievērot likumību, varas dalīšanu un veikt savstarpēju uzraudzību, ievērojot publiskās varas pakļautību likumam, t.i., likuma virsvadību un citus tiesiskas valsts principus.”[329] Šādas interpretācijas rezultātā no demokrātijas principa izrietošais tiesiskas valsts princips uzskatāms par virsprincipu, no kura savukārt tiek atvasināti pārējie tiesību principi.[330] Satversmes tiesa savā praksē nav argumentējusi, kā metodoloģiski pamatojams, ka Satversmes 1. pantā ir ietverts tiesiskas valsts princips. Satversmes^4 tiesa tiesiskas valsts principa esamību Satversmes 1.pantā uztver kā juridisku aksiomu, proti, pieņēmumu, kura pastāvēšanu nav nepieciešams papildus pamatot un no kura savukārt izriet nākamie slēdzieni. Savukārt tiesību zinātnē šāda argumentācija ir sniegta.[331] Šeit gan nepieciešams norādīt, ka starpkaru periodā tiesiskas valsts princips netika atvasināts no Satversmes regulējuma, bet gan tas tika uzskatīts kā per se pastāvošs.[332] Par šādu pieeju liecina arī Latvijas Senāta prakse, vairākās lietās secinot, ka “Latvijas valsts ir tiesiska valsts”[333] bez atsaucēm uz pozitīvo tiesību normām.

Satversmes 1.pantā ietvertā tiesiskas valsts ideja satur virkni principu, kurus Satversmes tiesa pakāpeniski atklāj savos spriedumos. Vairākos spriedumos kā centrālie tiesiskas valsts principi tiek uzsvērti varas dalīšanas, likumības, tiesiskās paļāvības, samērīguma un taisnīguma princips.[334] Satversmes tiesa ir konstatējusi, ka “demokrātiskas un tiesiskas valsts principi balstās uz to, ka sabiedrībā pastāv līdzsvars starp pamatvērtībām un tiesību realizāciju. Valdības pieņemtiem lēmumiem jārada ticība, ka tie tiek pieņemti, ievērojot taisnīguma principu, lai tādējādi samazinātu interešu konflikta iespējamību. Valsts pārvaldei demokrātiskā un tiesiskā valstī sabiedrības uzticētās funkcijas jāpilda godīgi, efektīvi un taisnīgi, tās rīcībai jāatbilst likumiem”.[335] Likumības un varas dalīšanas princips ir jebkuras tiesiskas valsts eksistences pamats, kā to ir konstatējusi Satversmes tiesa.[336] Varas dalīšanas princips izpaužas valsts varas sadalījumā likumdevēja, izpildu un tiesu varā, ko realizē neatkarīgas un autonomas institūcijas. Šis princips garantē līdzsvaru un savstarpēju kontroli un veicina varas mērenību. Savukārt likumības princips noteic, ka likums un tiesības ir saistošas ikvienai valsts varas institūcijai, arī likumdevējam pašam. Demokrātiskā republikā parlamentam ir jāievēro konstitūcija un citi likumi, arī tie, ko pieņēmis pats parlaments.[337]

3. Tiesiskas valsts saturs. Tiesiskas valsts pamatnosacījumi ir tautas suverenitāte un tiesību virsvadība. Tiesību virsvadība nozīmē visu cilvēku vienlīdzību likuma un tiesas priekšā un neatņemamu katra cilvēka cilvēktiesību atzīšanu.[338] Tiesiskā valstī noteiktā mērā izpaužas tautas suverenitātes demokrātiskā ideja. Demokrātiskā tiesiskā valstī visa vara pieder tautai un valdība tiek ievēlēta demokrātiskās vēlēšanās. Tāpēc demokrātiska tiesiska valsts visā pasaulē tiek uzskatīta par labāko valsts formu, kas ir jāaizstāv un pēc kuras ir jātiecas. Demokrātiska tiesiska valsts ir ietvars un pamats kompleksām, modernām sabiedrībām, ļaujot pastāvēt lielām personiskajām brīvībām normālas vai pat augstas labklājības apstākļos.[339] Līdzīgi rakstījis Kārlis Dišlers: “Tiesiska ir vienīgi tā valsts vara, kura ir no tautas radīta vai atzīta. Tāpēc mēs varētu arī teikt, ka katra demokrātiska valsts ir tiesiska valsts un katra tiesiska valsts ir vairāk vai mazāk demokrātiska valsts; bet nedemokrātiska valsts nekad nevar būt tiesiska valsts, jo valsts vara nedemokrātiskā valstī ir tikai faktiska vara, bet nav un nevar būt tiesiska vara.”[340]

Lai īstenotu tiesisku valsti, ir nepieciešama izpildvaras un tiesu varas padotība likumam, taču to iespējams paveikt tikai valstīs, kurās tiek īstenots varas dalīšanas princips, jo valsts varas koncentrācija vienās rokās nenovēršami iznīcinās tiesisku valsti.[341] Lai valsti varētu atzīt par tiesisku, nepietiek tikai ar konstitucionālo reformu, jo tiesiska valsts pieprasa arī administratīvo tiesību reformu, kur samazināma izpildvaras institūciju un amatpersonu patvaļa, kā arī personām piešķiramas subjektīvās tiesības.452 Tiesiskā valstī persona no varas objekta pārtop par tiesību subjektu, proti, tiesiska valsts cilvēku atzīst par valsts pilsoni, kuram ir publiski pienākumi un tiesības.

Vācija XIX gadsimtā visupirms formulēja tiesiskas valsts formālo izpratni, proti, tiesiska valsts ir juridiska struktūra, kas ir neatkarīga no jebkādām valdīšanas vai politiskās sistēmas maiņām. Kā no valsts varas autonoma sistēma tā atzina cilvēka tiesības un brīvības. Tomēr tiesiska valsts šajā izpratnē nebija nekas vairāk kā formāls, racionāls likums, kas noteica attiecības starp valsti un tās iedzīvotājiem.453 Ar tiesiskas valsts ideju tika mēģināts noteikt tiesību, valsts, personas un sabiedrības savstarpējās attiecības un mijiedarbību. Kā līdzeklis šim mērķim tika uzskatīts likums, kurš, no vienas puses, noregulētu sabiedrības locekļu savstarpējās attiecības, bet, no otras puses, pasargātu sabiedrību no patvaļas un tirānijas.454 Tiesiska valsts radās cilvēku varaskāres centienu ierobežošanai. To izraisīja neuzticēšanās, vēlme kontrolēt un sabalansēt valsts varu.[342] Tāpēc par visnepieciešamāko tiesiskas valsts priekšnoteikumu visos laikos ticis uzskatīts varas dalīšanas princips.456 Tiesiska valsts formālā izpratnē ir tāda valsts, kur valdības vara tiek ierobežota un valdības darbība tiek noteikta ar likumu. Līdz ar to tiesiskas valsts administrāciju raksturo trīs aspekti: kompetences noteikšana, administratīvo spaidu līdzekļu ierobežošana un rīkojumu padotība likumam, kas nodrošināma ar sūdzību par nelikumīgu rīkojumu.457 No šī principa izrietēja tiesiskas valsts divējādā daba. Kā likumdevēja valsts vara bija pozitīvo tiesību radītāja, kas nav saistīta ne ar kādām paražu vai likumdošanas tiesībām, jo nav mūžīgu likumu vai paražu. Savukārt valsts vara, kas izpilda likumus vai tiesā, ir saistīta ar spēkā esošajām pozitīvajām tiesībām. Izdodot likumu, likumdevējs ne tikai uzliek pienākumus saviem pilsoņiem, piešķirot zināmas priekšrocības valstij, bet arī ierobežo valsts varu, dodot indivīdiem noteiktas tiesības. Šāda tiesiska valsts izpildvaras un tiesu varas funkciju īstenošanā ir ierobežota un saistīta ar pozitīvajām tiesībām. Valsts ir pakļauta tiesībām, nevis pastāv ārpus tām.[343]

Tiesiskā valstī sabiedriskā un valsts dzīve tiek veidota, izmantojot tiesiskus līdzekļus un vadoties no tiesību kā īpaša kārtības faktora kritērijiem. Tiesiskas valsts pamatprincips ir ne tikai cilvēka aizsardzība no valsts aizskārumiem, bet arī vienlaicīga valsts darbības ierobežošana un nodrošināšana, lai tādējādi garantētu cilvēka cieņas, brīvības, taisnīguma atzīšanu un viņa tiesisko aizsargātību gan attiecībās ar valsts varu, gan arī savstarpējās attiecībās. Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa ir atzinusi, ka “konstitūcijā nepilnīgi formulētais tiesiskas valsts princips nesatur vispusīgi noteiktas rekomendācijas un aizliegumus, tas prasa konkretizāciju atkarībā no reālajiem apstākļiem; turklāt, protams, jāsaglabājas tiesiskas valsts un valstiskuma pamatelementiem”[344] Jaunā tiesiskas valsts izpratne ietver arī tādu “nepozitīvu” tiesību normu kā cilvēka cieņas, brīvības un taisnīguma atzīšana.[345] Tieši šo iemeslu dēļ “tiesiska valsts vispirms ir domāšanas līmenis. Tāds domāšanas līmenis, kurā tieši tie, kam visvairāk pilnvaru ietekmēt citu likteņus, visbiežāk uzdod sev jautājumu: “Vai es rīkojos tiesiski, vai mani centieni atbilst demokrātijas ideāliem, vai intereses, ko aizstāvu, ir Latvijas vai tikai manējās?” Tiesiska valsts ir sistēma, kurā ikvienam indivīdam ir iespēja pārliecināties, ka katrai amatpersonai piemīt šāds domāšanas līmenis, un efektīvi reaģēt, ja konstatēts pretējais. Tiesiska valsts nav parlamenta diktatūra, bet sarežģīts mehānisms, kurā darbojas savstarpējas bremzēšanas un atsvaru sistēma, tiek realizēts varas dalīšanas princips”.[346] No tā izriet, ka visas tiesību normas ir jārada un jāinterpretē caur cilvēktiesību prizmu un no valsts apņemšanās atteikties no cilvēktiesību apdraudējuma un nodrošināt to attīstību.[347]

Valsts tiesiskais raksturs ir nepolitisks formas princips.[348] Tiesiska valsts nostiprina politisko vienotību, dinamiskā politiskā procesa ietvaros radot relatīvi stabilas un noturīgas struktūras. Valstij tiek piešķirta struktūra, kuru tā pati nespēj radīt pastāvīgas integrējošo procesu maiņas rezultātā. Šādos apstākļos tiesiska valsts ir kontinuitātes nodrošināšanas forma. Demokrātija valsti atbrīvo no sasaistes ar konkrētām personām, tiesiska valsts veicina valsts neatkarību no valdošo politisko grupu maiņas. Tā ir relatīvas kontinuitātes pastāvīgajā mainīgumā garants, kļūstot par katra izmaiņu procesa, ja tas neatrodas ārpus kopējās politiskās vadības un gribas izpauduma robežām, būtisku priekšnoteikumu.[349] Tiesiska valsts nevar garantēt brīvības izmantošanas pareizību, neierobežojot tiesības uz to. Tieši tāpēc tiesiskas valsts ideju nedrīkst aplūkot atrauti no republikas idejas. Šāda ideju sasaiste neļauj cilvēku diktatūras vietā stāties likumu diktatūrai - abstraktu noteikumu necilvēciskai sistēmai vai slēptam cilvēku, kam pieder anonīma vara, valdīšanas līdzeklim. Svarīgi ņemt vērā, ka konstitucionālā valstī būtiska ietekme ir konstitūcijas iztulkotajam un “valsts ar demokrātiski parlamentāru likumdevēju beigu beigās var kļūt par jurisdikcijas diktāta valsti, no parlamentārās demokrātijas pārvērsties par konstitucionālo tiesnešu varu”.[350] Tādos gadījumos republikas konstitucionālais princips neļauj aizmirst, ka “likumīgas valsts iekārtas apstākļos valda dzīvi cilvēki, un likuma uzdevums ir nevis tos aizstāt, bet gan piešķirt to darbībām oficiālu raksturu. Tas nozīmē ne tikai vienkāršu likumu valdīšanu, bet personiskā elementa ietveršanu valsts varas sistēmā, lai arī ar zināmiem ierobežojumiem. Tādējādi kā valdošajai elitei, tā arī vienkāršajiem pilsoņiem rodas iespēja demonstrēt personisko tikumību”.[351]

Tiesiska valsts kā konstitucionāls princips ir kompleksa sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt tiesiska valstiskuma izveidošanos attiecīgajā politiskajā sistēmā. Tiesiskais valstiskums prasa nodrošināt tiesisko drošību, iekļaujot sevī tiesisko prasību skaidrību un pilsoņu uzticēšanos valstij, un tiesisko mieru kā tiesiskas drošības izpausmi.[352] Tiesiskas valsts principa elementi parasti tiek ietverti visā konstitūcijas sistēmā, norādi atsevišķos konstitūcijas pantos uz tiesisku valsti vai kādiem tās elementiem padarot tikai par šī principa īstenošanas sastāvdaļu. Valststiesībnieku vidū nav vienota viedokļa par būtiskākajiem tiesiskas valsts principa elementiem. Daži autori kā tiesiskas valsts elementus min varas dalīšanu, tiesas neatkarību, pārvaldes likumību, pilsoņu tiesisko aizsardzību, ja viņu tiesības aizskārusi valsts, kā arī ar šādu aizskārumu nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu.[353] Savukārt citi par tiesiskas valsts elementiem uzskata varas dalīšanu, normatīvo aktu hierarhisko sistēmu, likuma prioritāti, ieskaitot likumības atrunu, valstisko likumību, tiesisko drošību, likumu ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu un varas ierobežošanu ar likumu.[354] Tāpat tiesiskas valsts saturā akcentētas atšķirības starp valsts varas atzariem un varas dalīšana, personisko cilvēktiesību piešķiršana, likumu izpildes likumība, atsevišķu personu tiesiskā aizsardzība un likuma atpakaļejošā spēka aizliegums. Šajā kontekstā būtiska loma ir varas dalīšanai, jo tieši varas dalīšana nodrošina savstarpējo kontroli varas ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai un atsevišķu personu interešu aizsardzību.[355] Ņemot vērā tiesiskas valsts principa saturisko bagātību, Polijas Konstitucionālais tribunāls ne velti tiesiskas valsts jēdzienu salīdzinājis ar atvērtu grāmatu. Tiesiska valsts ir apkopojošs jēdziens, kas satur virkni daudz konkrētāka un sīkāka rakstura normu un principu. Visām šīm normām un principiem, lai arī tie nebūtu tieši ietverti konstitūcijā, ir konstitucionāls rangs, un tie var tikt piemēroti kā patstāvīgs pamats likumu konstitucionalitātes izvērtēšanā. Tāpat nav izslēdzams, ka šādu principu virkni nevar pilnīgi precīzi noteikt, jo atbilstoši nepieciešamībai tribunāls tiesiskas valsts jēdzienā sameklēs arī citus komponentus.[356]

Tiesiskā valsts rada, veido un garantē tiesisko kārtību, kas nepieciešama indivīda eksistencei un atsevišķu indivīdu līdzāspastāvēšanai sabiedrībā. To ir iespējams nodrošināt tikai ar likuma palīdzību.[357] No likuma varas izriet arī indivīda brīvības apziņa, kas izpaužas neatkarībā no jebkuras citas varas, jo katrs no viņa līdzpilsoņiem ir ar viņu vienlīdzīgs, pateicoties likuma varai.[358] Likuma radīšanā piedalās tautas pārstāvniecība, kas to rada kā vispārīgu normu, ko ir iespējams piemērot nenoteiktam gadījumu skaitam. Pats likumdevējs ir saistīts ar sevis pieņemtu likumu, kamēr to nav atcēlis vai grozījis ar jaunu likumu.[359] Tiesību virsvadība paredz tiesiska likuma virsvadību, jo ne katrs likums, pat ietverot augstus likumdevēja centienus, satur tiesības. Likuma virsvadība ir formāla ārējā tiesiskas valsts pazīme, bet iekšējā, būtiskākā tiesiskas valsts pazīme ir likuma saturs.

Demokrātiskā tiesiskā valstī likumam ir jāatbilst tiesībām. Lai likumdevēja noteiktais regulējums būtu spēkā, ir nepietiekami, ka tas ir izdots saskaņā ar noteikto normas pieņemšanas procedūru; ir nepieciešams, lai šis regulējums saturiski atbilstu pārpozitīvajām dabiskajām tiesībām. Likumdevējs ir saistīts ne vien ar procedūras noteikumiem, bet arī ar konstitucionālajās normās ietvertajām vērtībām un vispārējiem tiesību principiem, atzīstot taisnīgumu kā tiesiskā regulējuma galīgo mērķi. Kā atzīmējis Egils Levits, “likuma (ģenerālais) taisnīgums demokrātiskā un tiesiskā valstī ir ne vien likuma primārais mērķis, bet arī nepieciešama likuma īpašība, lai tas būtu spēkā. Ņemot vērā pasaules pieredzi ar totalitārām “netaisnības valstīm” (šāds režīms bija jāpārcieš arī Latvijai), nevar piekrist Hansa Kelzena “tīro tiesību” mācībai, kuras pamattēze ir tāda, ka tiesību normas ir spēkā per se, neatkarīgi no to ētiskā satura. Ir jāpiekrīt tām teorijām, kuras uzskata, ka taisnīgums ir likuma spēkā esamības pr iekšnosacīj ums”.[360]

Atbilstoši mūsdienu tiesību teorijas viedoklim zemāka juridiskā spēka normām ne vien jābūt pieņemtām augstāka juridiskā spēka normās noteiktās procedūras kārtībā, bet arī saturiski jāatbilst šīm augstākā juridiskā spēka normām. Tas nozīmē, ka mūsdienās valdošais ir tieši Hansa Kelzena noliegtais viedoklis, proti, visas tiesību normas arī saturiski ir iespējams reducēt līdz vienai normai, nevis tikai no augstāka juridiskā spēka normā noteiktais zemāka juridiskā spēka normas pieņemšanas kārtības atvasināt zemāka juridiskā spēka normas, kuru saturu brīvi var noteikt normas pieņēmējs. Gustavs Radbruhs īpaši uzsvēra, ka pozitīvisms ar tā ticību principam “likums ir likums” padara juristus neaizsargātus tāda likuma priekšā, kura saturs ir noziedzīgs vai patvaļas diktēts.[361]

Nacionālsociālistiskais un citi aizvadītā gadsimta totalitārie režīmi uzskatāmi nodemonstrēja pozitīvo tiesību trūkumus, kad valdošais režīms likumu izmantoja nevis taisnīguma un sociālā miera nodrošināšanai sabiedrībā, bet gan kā līdzekli režīma mērķu īstenošanai un citādi domājošo grupu apspiešanai. Šo totalitāro režīmu mantojuma pārvērtēšanas apstākļos notika atgriešanās pie dabisko tiesību koncepcijas, atzīstot, ka pastāv virkne iepriekš noteiktu un likumdevējam saistošu tiesību normu, kas noteic pozitīvo tiesību saturu un kas pretrunu gadījumā ar pozitīvajām tiesībām ir spējīgas koriģēt pozitīvās tiesības. Dabiskās tiesības saista ne vien likumdevēju un tiesību normu piemērotājus, bet arī konstitucionālo likumdevēju.[362] Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa atzinusi, ka tiesības nav identiskas tikai rakstīto likumu kopumam. Pretēji valsts varas pozitīvajiem noteikumiem, pastāvot attiecīgiem apstākļiem, var pastāvēt ļoti daudz tādu tiesību, kuru avoti rodami konstitucionālajā tiesiskajā kārtībā kā jēdzieniskā veselumā, un šīs tiesības darbojas koriģējoši attiecībā uz rakstītajiem likumiem.[363]

Šajā tiesas lietā Federālā konstitucionālā tiesa arī atzīmēja, ka virspo-zitīvo tiesību atrašana un rakstītā likuma atbilstības pārbaude ir tiesību normas piemērotāja, jo īpaši tiesneša, uzdevums. Tas nozīmē, ka tiesību normas piemērotājs vairs nedrīkst apstāties rakstiskā likuma regulējuma ietvaros. Līdz ar to virspozitīvās tiesības, proti, vispārējie tiesību principi, ir saistoši ne vien likumdevējam, bet arī tiesību normu piemērotājiem, kuriem ir pienākums pārbaudīt likumdevēja darbu un nepieciešamības gadījumā koriģēt prettiesisku likumu. Tāpat nepieciešams atzīmēt, ka tiesību struktūra ir kļuvusi arvien sarežģītāka. Tiesību normu piemērotājs nevar aprobežoties tikai padotību likumam vien.[364] “Mūsdienu sarežģītajā sociālajā realitātē [..] aiz [tiesneša padotības likumam] slēpjas pieaugusī tiesu prakses kā tiesību avota loma, aizliegums atteikties spriest tiesu “likuma klusēšanas” dēļ, likuma un tiesību nošķiršana, kas iekļuvusi konstitucionālajos tekstos [..], neparedzētu tiesisku situāciju skaita palielināšanās ekoloģijas, medicīnas, ģenētikas jomās, starptautisko tiesību pārākuma pār nacionālajām tiesībām atzīšana, tā saucamās prettiesiskās likumdošanas pastāvēšana, kas juridiski ir spēkā, bet atrodas pretrunā ar vispāratzītiem morāles un humānisma principiem.”[365]

4. Tiesisks valstiskums. Tiesiskas demokrātiskas valsts likumu galvenais mērķis ir taisnīgums un tā nodrošināšana.[366] Likuma nepildīšanu nevar attaisnot ar valstiski politiskiem iemesliem vai valsts interešu svarīgumu. Tikai legalitātes ievērošana var nodrošināt tiesiskajai valstij raksturīgo le-ģitimējošo un stabilizējošo ietekmi uz valsti un sabiedrību.[367] Legalitāte arī sasaista katras personas izpratni par taisnīgumu. Personas sirdsapziņa ir augstākais soģis par to, ko viņš uzskata par labu un taisnīgu, taču tā neizlemj, kādas tiesības jāievēro. Morāle un legalitāte ir savstarpēji saistītas, jo likuma leģitimitāti pamato apstāklis, ka to atbalsta iespējami daudzu cilvēku sirdsapziņa.[368] Sabiedrībā vērojami centieni nošķirt likumu un tiesības. Tomēr pasaulē ir arī augstākas vērtības par tiesībām - patiesība, saprāts, sirdsapziņa, godīgums, brīvība, brālība un taisnīgums. Tiesības un likums ir kaut kas vienīgi tad, ja tie pauž šīs vērtības un veicina to iedzīvināšanu sociālajā dzīvē.[369] Izpildvaras un tiesu varas sasaiste ar nerakstītajām tiesībām nedod tiesības apiet likumu ar atsauci uz tiesībām, jo tas veicinātu konstitucionālo funkciju nivelēšanos un atņemtu rakstītajam likumam racionalizējošo un stabilizējošo iedarbību uz sabiedrību, kas noteikta konstitūcijā.[370] Tiesību mērķis un uzdevums ir veidot cilvēku rīcību un sabiedriskās attiecības, kas būtu taisnīgas un pamatotas ar cilvēkiem no dabas piemītošām vai Dieva dotām tiesībām uz dzīvību, brīvību, drošību un laimi. Cilvēks ir augstākā vērtība, ko nedrīkst izmantot kā līdzekli citu mērķu sasniegšanai.[371] Ja rodas konflikts starp taisnīguma prasībām un tiesisko drošību, tad valstij likumdošanas ceļā ir jāizdara izvēle.[372] Netaisnīgums ir pieļaujams tikai atsevišķos gadījumos kā samaksa par sociālo kārtību.[373]

Tiesību virsvadība tajā pašā laikā nenozīmē abstraktumu un nemainīgumu. Sasaiste ar tiesībām kļūst īstena tikai tad, kad tiesību normas tiek konkretizētas un aktualizētas. Tiesību normas nevar tikt atdalītas no dzīves nosacījumu īpatnībām un izmaiņām.[374] Taisnīgums kā ētiski morāla kategorija aptver ne tikai likumdevēja darbību, bet vēl jo vairāk likumu piemērošanu. Tiesību normas iztulkojamas to piemērošanas procesā, kas patiesībā nozīmē, ka īstenā tiesību norma rodas tikai rakstītās normas un iztulkotāja mijiedarbības rezultātā. Tiesību norma ir tikai tukšs vārdu virknējums, kamēr iztulkotājs to nav piepildījis ar saturu. Tiesību normas pastāv cilvēku sabiedrībā reālajā vēsturiskajā vidē noteiktu procesu ietvaros, bet, mainoties apstākļiem, mainās arī tiesību normu izpratne, lai gan to vārdiskā fiksācija likumā var nemainīties.

Tiesiskas valsts princips izpaužas kā valsts varas sasaistīšana ar tiesībām, taču tā var izpausties divās atšķirīgās formās: formālā izpratnē - kā likuma valsts un materiālā izpratnē - kā taisnīguma valsts. Ar taisnīgumu materiālās tiesiskās valsts izpratnes kontekstā tiek apzīmēta ideālā kārtība tiesību ietvaros - kā cilvēku savstarpējās attiecības un cilvēka tiesības un pienākumus pret sabiedrību regulējošs princips. Likuma valsts var būt jebkura totalitāra valsts, bet taisnīguma valsti raksturo likums kā cilvēktiesībās pausto tiesisko pozīciju nostiprinājums.[375] Atbilstoši mūsdienu izpratnei tiesiska valsts tāda ir ne tikai formālā izpratnē (likuma valsts), bet arī materiālā izpratnē - taisnīguma valsts. Tiesiska valsts Vācijas Pamatlikuma izpratnē ietver ne tikai formas principus - valstiskās organizācijas lomu sadalījumu un citus spēles noteikumus -, bet arī konkretizētus saturiskos komponentus. Tie vispirms meklējami cilvēktiesību garantijās visās to izpausmēs: kā subjektīvo tiesību garantijas, kā institucionālās garantijas un saistošie spriedumi. Materiālie tiesiskas valsts komponenti atrodami arī samērīguma un pārmērības aizlieguma principos, kas vērsti uz sabiedrības interešu nodrošināšanas optimizāciju.[376]

Tiesiska valsts ir valsts dzīves racionalizācijas forma.[377] Formālā izpratnē par tiesisku valsti atzīstama tāda valsts, kas par sev neatņemamiem institūtiem atzīst varas dalīšanu, tiesas neatkarību, pārvaldes likumību, pilsoņu tiesisko aizsardzību, ja viņu tiesības aizskārusi valsts, ar šādu aizskārumu nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu. Šie kritēriji uzsver valsts un sabiedriskās dzīves padotību tipiskajiem tiesību elementiem - likumdošanas ceļā nostiprinātiem lēmumu pieņemšanas pamatiem, kompetences sadalei starp valsts varas institūcijām un procesuālajām normām. Tiesiska valsts kļūst par tukšu formalitāti, ja tās eksistence aprobežojas tikai ar šo juridiski tehnisko elementu uzturēšanu, bet likumdošanas process nav virzīts uz daudz augstāku ideālu sasniegšanu. Taisnīguma valsts garantē tieši tādu valsts darbības vektoru, kas saista likumdevēju ar konstitucionālajiem principiem un normatīvi nosaka cilvēktiesību sistēmu.[378] Šajā sfērā likumdevēju virza arī konstitucionālā tiesa, kuras spriedumi ir kā kompass, kas norāda valsts likumdošanas virzienu.[379]

Tomēr ar tiesiskas valsts principu deklarēšanu vien nepietiek, ir nepieciešama arī to ievērošana. Tiesiska valsts ir kaut kas vairāk nekā parasta tiesiski tehnisko līdzekļu sistēma likumā paredzētas brīvības nodrošināšanai.[380] Konsekventas tiesiskas valsts idejas īstenošanā veidojas tiesisks valstiskums, kurā savijas tiesiskas valsts formālās un materiālās izpratnes. Tiesisks valstiskums ir reizē politisks princips, jo politiskie procesi valstī, kurā pastāv varas dalīšana, likuma prioritāte un valsts tiesību aktu kontrole tiesā, ir citādi institucionalizēti nekā valstī, kur šie principi nav spēkā.[381] Tiesisks valstiskums rada nepieciešamību valstij sakārtot politisko procesu atbilstoši tiesiskas valsts principiem un konstitucionāli nodrošināt individuālo un sabiedrisko funkcionēšanas sfēru.[382] Abas tiesiskas valsts izpratnes nav atraujamas viena no otras, jo katra no tām atsevišķi nespēj nodrošināt tos mērķus, kurus no tām gaida. Valsts varas saistība ar likumu nodrošina tās pieņemto aktu paredzamību un drošību. Tiesisks valstiskums ietver tiesību formālo un materiālo elementu kopību, jo tas ir objektīvās un subjektīvās tiesības regulējošo normu kopums, sasaistot tās ar pienākumiem un tādējādi radot atbildības jēdzienu.[383] Turklāt tiesiska valstiskuma ideja tiek sasaistīta ar sociālas valsts ideju un tās pamatuzdevumu nodrošināt sociālo taisnīgumu, radot priekšnoteikumus personības attīstībai, un visiem vienlīdzīgas iespējas.499

Patlaban tiesiska valstiskuma princips tiek aplūkots kā konstitutīvi brīvas, politiskas dzīves formas struktūrprincips. Tiesiskas valsts kārtība piešķir valstij formu, stabilitāti un leģitimitāti.[384] Tiesisks valstiskums racionalizē sadzīviskās attiecības un nodrošina orientācijas stabilitāti un tiesisko drošību.[385] Tādējādi pie tiesiska valstiskuma pieder ne tikai taisnīgums, bet ari tiesiskā drošība, jo pie brīvības pieder arī iespēja veidot savu dzīvi pēc saviem ieskatiem.[386] Tiesisks valstiskums neaprobežojas tikai ar tiesību principu nodrošināšanu vai vienkāršu valsts varas ierobežošanu brīvības vārdā. Tiesiskas valsts princips neparedz politisko vienotību vai neierobežotu valsts varu, ko nebūtu iespējams ierobežot. Tiesiska valsts rada normas, principus un kārtību, kas veido tiesiskās kārtības pamatu, aktualizē un nostiprina politisko vienotību un kuru īstenošanā valsts iegūst konkrētu vēsturisko formu. Tiesiska valsts nodibina un nostiprina materiālu politisko vienotību leģitimācijas ceļā.[387]

Tur, kur nepastāv tiesiska valsts, cilvēki ar to saista alkas pēc taisnīguma. Taisnīgums prasa atlīdzināt līdzīgo ar līdzīgu, radot vienlīdzības ideju. Gustavs Radbruhs rakstījis, ka taisnīgums stājas netaisnīga likuma vietā, ja tas ir nepārvaramā pretrunā taisnīgumam.[388] Tomēr lietas būtība ir nevis tiesību taisnīgumā, bet gan taisnīguma tiesiskumā, jo ne jau tiesības izriet no taisnīguma, bet gan taisnīgums atvasinās no tiesībām un pauž tiesisku jēgu.[389] Taisnīgums ir kārtības veids, kas nostiprinās brīva korporatīva organisma, kurā dzīvo brīvi cilvēki, kas ir šī organisma locekļi, iekšienē, turpretī korporatīvais organisms objektīvi izveidojas savu locekļu maksimālas brīvības garantēšanai, tādējādi ierobežojot pats sevi. Taisnīgums pārstāj būt augsta abstrakcija un kļūst par vadošo spēku, kas darbojas organizētas eksistēšanas sfērā. Šī taisnīguma izpratne atbilst priekšstatam, ka tiesiska valsts ir augstākā no domājamiem organizācijas tipiem, jo vislabāk atbilst cilvēcisko būtņu, kuras radītas pēc Dieva veidola un līdzības, būtībai. Konstitūcija, kas ir vienīgā realitāte, ar kuru nodibinās nacionālās korporācijas suverenitāte, ir tikai juridisks elements, kurš atbilst taisnīgumam.[390] Visa tiesiskas valsts reprezentatīvās demokrātijas sistēma kalpo tikai tiesiska risinājuma atrašanai, ko atbalstītu tautas vairākuma taisnīguma izjūta.[391]

Likuma pastāvēšana pati par sevi vēl nenodrošina taisnīgumu, jo likums var būt pieņemts netaisnā ceļā vai ietvert noteikumus, kas runā pretī taisnīgumam. Tādēļ likumu taisnīgums tiek pakļauts konstitūcijai, un ar konstitucionālās kontroles palīdzību tiek uzraudzīta likuma atbilstība taisnīguma principam. Tiesiskā valstī tiek veikti pasākumi, lai pēc iespējas izvairītos no acīmredzami netaisnīgiem likumdošanas regulējumiem.

Likuma taisnīgums vai netaisnīgums ir atklātas diskusijas priekšmets. Šāda viedokļu sadursme risināma demokrātiskai un tiesiskai valstij atbilstošā veidā ar parlamenta nolēmumu vai konstitucionālajā tiesā.[392] Parlamentārais likumdošanas process, tiesu kontrole un tiesnešu veidotās tiesības ir tikai demokrātiskai tiesiskai valstij raksturīgs institucionāls ceļš taisnīguma nodrošināšanai, taču arī tirānija, iznīcinot šos institūtus, nevar iznīcināt taisnīguma prasības.[393] Valstij ir jābūt tiesiskai tāpēc, ka tai ir jābūt taisnīgai. Šī prasība nenozīmē ne varas, ne spēka noliegšanu, jo taisnīgums neprasa aizmirst mums apkārt esošo fizisko un sociālo esamību, bet prasa tās pārveidošanu. Augstākais valsts varas aicinājums un tās attaisnojums ir taisnīguma iedzīvināšana, bet nevis formāla paražu vai likuma piemērošana; valstij strīdos un pretrunās jāienes taisnīgums.[394]

II. Cilvēktiesības

1. Cilvēktiesību idejas attīstība. Cilvēktiesības ir tiesiskas valsts principa saturiskais kodols, kas garantē ikvienam cilvēkam viņa personisko brīvību un noteic valsts varas robežas pār cilvēku. Cilvēktiesību idejas tika formulētas antīko grieķu un romiešu filozofu (īpaši stoiķu) mācībās un tālāk attīstītas kristīgo filozofu darbos par dabisko tiesību un pozitīvo likumu nošķiršanu. Klasiskais priekšstats par cilvēktiesībām izveidojās tikai jauno laiku Eiropas filozofijā.[395] Karls Šmits kā pirmos cilvēktiesību katalogus min Ziemeļamerikas kolonijās tapušās cilvēktiesību deklarācijas, lai arī tiek pieminēts, ka atsevišķas cilvēktiesības kā kārtu privilēģijas tikušas noteiktas jau viduslaikos un jauno laiku sākumā.[396] Vēl pirms šiem tiesību avotiem cilvēktiesību idejas sākotne meklējama sengrieķu un romiešu domātāju darbos. Tieši filozofija aizsāka cilvēka vērtības apzināšanu, tiesību būtības un taisnīguma izzināšanu. Tomēr katru liberalitātes un tolerances aizmetni attiecībā uz personu un viņa interesēm nedrīkst tūlīt uztvert kā cilvēktiesību attīstības pakāpi. Ne senie grieķi, ne romieši nepazina tādu jēdzienu kā cilvēktiesības. Šajā laikā varēja runāt tikai par vispārējām tiesībām, kas nodrošina cilvēka kā miesīgas būtnes eksistenci un noteiktu vajadzību apmierināšanu, kā arī garantē zināmu kārtību. Tas izskaidrojams ar to, ka sākotnēji cilvēktiesības attīstījās nevis kā visu cilvēku neatņemamas tiesības, bet gan kā kārtu brīvības tiesības, kurās arī meklējama mūsdienu cilvēktiesību sākotne.[397]

Vēlīnos viduslaikos muižniecība un pilsētu stāvoklis spieda valdniekus un karaļus, tos kronējot vai dodot uzticības zvērestu, nodrošināt saviem pavalstniekiem zināmas tiesības un brīvības, kas bieži tika ietvertas rakstiskos dokumentos. Piemēram, 1188.gadā Cortes von Léon, spāņu karalistes bīskapu, magnātu un pilsētnieku kārtu sapulce, apstiprināja visu iedzīvotāju tiesības uz atzīto paražu tiesību ievērošanu, apsūdzēto tiesības uz pienācīgu procesu, visu triju kārtu tiesības uz līdzdalību svarīgāko jautājumu, kā karš un miers izskatīšanā, dzīvības un goda, mājas un īpašuma neaizskaramību.514

Savukārt vēsturiski par pirmo ievērojamo cilvēktiesību dokumentu tiek uzskatīta Magna Carta Libertatum, ko 1215.gadā parakstīja Džons Bezzemis, pakļaujoties angļu baronu spiedienam, pēc tam kad viņš bija pārkāpis Anglijas senos likumus un paražas. Tā aizsargāja paražu tiesības pret ļaunprātīgu karaliskās tiesu varas izmantošanu. Tajā tika noteikta baznīcas brīvība no valsts iejaukšanās, visu brīvo pilsoņu tiesības iegūt un mantot īpašumu un tiesības būt brīviem no apgrūtinošiem nodokļiem, kā arī iekļauts kukuļošanas un varas ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums. Par slavenāko no Magna Carta Libertatum ir kļuvis 39.punkts - nevienu brīvu vīru nevar arestēt, turēt cietumā, izsūtīt vai citādā veidā iznīcināt, izņemot uz viņam kārtu ziņā līdzīgo pieņemta likumīga sprieduma vai zemes tiesību pamata. 1356.gadā La Jayeuse Entrée - holandiešu brīvības harta - paredzēja zemes kungiem pienākumu apstiprināt pastāvošās privilēģijas, nodrošināt kārtu līdzdalību kara un miera jautājumu izšķiršanā, sakārtot tiesas procesu un garantēt teritorijas noturību. Līdzīgi dokumenti sastopami Ungārijā, Portugālē, Polijā un Zviedrijā.

Arī vācu zemēs tika panākti līdzīga satura solījumi, tomēr jāuzsver, ka primārās bija kārtu tiesības. Arī jau minētajā Magna Carta Libertatum tiesības ir “brīvam vīram”, bet brīvi tajā laikā bija tikai brīvzemnieki, ne lielās ļaužu masas. Toreiz ari netika izdarītas atkāpes no priekšstata par kārtu brīvības tiesībām, kaut arī reizēm nefeodālo kārtu piederīgajiem tika garantēta zināma tiesiska drošība. Pat ja līdz XVII un XVIII gs. šīs tiesības tika ietvertas mūsdienu cilvēktiesībām līdzīgos formulējumos, tomēr to pamatā bija viduslaiku tiesiskā izpratne un saturs bija tik dažāds kā visas kopējās viduslaiku tiesības. Šīm tiesībām vēl nebija dabiski tiesisks, drīzāk līgumisks, uz pozitīvām tiesībām balstīts pamats. Tās kalpoja vienīgi noteiktām kārtām noteiktās teritorijās, bet ne visiem pilsoņiem visā pasaulē.[398]

Atsevišķu kārtu tiesības, kurām ir cilvēktiesību raksturs, var sastapt vairākos Latvijas tiesību avotos. Piemēram, Sigismunda Augusta privilēģijas XVIII punkts garantēja muižniekiem tiesības netikt sodītiem, ja viņus lietā iepriekš nebūtu nopratinājuši, kā arī noteica, ka muižnieka mantas atsavināšana var notikt tikai uz likumīga sprieduma pamata.[399] Stefana Batorija Livonijas konstitūcijas 3.punkts pieļāva Livonijā reliģijas brīvību, kad līdztekus katoļu ticībai varēja brīvi lietot Augsburgas konfesiju.[400] Latvijas tiesību vēsturē par pirmo rakstīto konstitūciju šajā teritorijā tiek uzskatīta Kurzemes un Zemgales hercogistes 1617.gada 18.marta Valdības formula (Formula Regiminis).[401] Valdības formulā atbilstoši tā laika jaunākajām jurisprudences atziņām bija ietvertas arī pavalstnieku cilvēktiesības garantējošas normas, piemēram, muižnieku un pilsētnieku īpašuma neaizskaramības garantijas, ticības brīvība, vienlīdzība likuma priekšā neatkarīgi no reliģiskās piederības, kā arī netieši tiesības uz tiesas aizsardzību.[402]

Moderno cilvēktiesību ideju pirmsākumi meklējami Anglijā XVII gs. revolūciju gaisotnē, kad “dievišķo tiesību” ideju nomainīja dabiskās tiesības un tika pieņemti tādi tiesību akti kā Petition of Rights (1628), Habeas Corpus Act (1679) un Bill of Rights (1689). 1679.gadā Čārlzs II bija spiests parakstīt Habeas Corpus Act, kas sniedza aizsardzību pret patvaļīgu apcietināšanu. Akts bija paredzēts, lai novērstu visu iepriekšējo gadsimtu trūkumus, tajā skaitā papildinātu Magna Carta Libertatum 39.punktu. Ar šo aktu rakstiski tika apliecināts, ka pirms personas aizturēšanas vai apcietināšanas ir jāizdod pavēste un pēc tam aizturētais vai apcietinātais jāved pie tās personas, kas izdevusi attiecīgo pavēsti, lai darītu zināmus aizturēšanas vai apcietināšanas iemeslus. Jāatzīmē, ka šis akts Lielbritānijā ir spēkā vēl tagad. Džons Loks šajā laikā deklarēja, ka tiesības uz dzīvību, brīvību un īpašumu ir iedzimtas pēc dabiskā stāvokļa vienlīdzīgiem un neatkarīgiem indivīdiem. Šīs tiesības nevar atcelt ar sabiedrisko līgumu, jo šīs tiesības ir neatņemamas. Cilvēktiesību nodrošināšanai Džons Loks pieprasīja likumdevējas varas nošķiršanu no izpildvaras un valsts varas ierobežošanu.520 Jāatzīmē arī sera Edvarda Koka idejas, kurš, pamatojoties uz pozitīvajām tiesībām, uzlūkoja “pareizās” jeb “īstās” tiesības un brīvības - personas dzīvība, brīvība un īpašums - kā iedzimtas tiesības (birthright), ko aizsargā common law saskaņā ar taisnīgu procesu.[403]

Visnopietnākais cilvēktiesību nostiprināšanas laiks pienāca XVIII gs., kad dabisko tiesību un cilvēktiesību teorija radīja atspoguļojumu pirmajās cilvēktiesību deklarācijās ASV un Francijā. Laika ziņā vispirms tika pieņemti atsevišķu Amerikas štatu tiesību bili, īpaši atzīmējams Virdžī-nijas tiesību bils, kas tika pieņemts 1776.gadā. ASV konstitūcijā sākotnēji netika iekļauti atsevišķi cilvēktiesībām veltīti panti, jo cilvēktiesību nodrošināšanas jautājumi sākotnēji tika atstāti štatu ziņā. Federālā līmenī ASV cilvēktiesības tika nostiprinātas, papildinot 1787.gadā pieņemto konstitūciju ar slavenajiem 10 labojumiem jeb Federal Bill of Rights, kas tika izdarīti 1791.gadā. Nedrīkst gan aizmirst atkāpi no postulētās cilvēku vienlīdzības, ka no pilntiesīgo pilsoņu vidus tika izslēgti melnādainie un indiāņi.

Cilvēki savās tiesībās ir dzimuši brīvi un vienlīdzīgi, un tādi viņi arī paliek. Ar šādu “dabisko, neatņemamo un svēto cilvēktiesību” deklarāciju Francijas Nacionālā sapulce pieteica karu visām normām, kas gadsimtiem bija noteikušas sabiedrības dzīves kārtību Eiropā. 1789.gada 26.augustā Nacionālās sapulces pieņemtajā Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijā tika ietverts likumdevēja pienākums valsts kopējās politikas pamatā likt cilvēktiesību ievērošanu. Lai gan franču un amerikāņu cilvēktiesību doktrīnas attīstījās līdztekus, tomēr amerikāņu un franču cilvēktiesību deklarāciju pamatā bija atšķirīgas koncepcijas. Džeimss Medisons, Džons Džejs un Aleksandrs Hamiltons, “Federālistā” aizstāvēdami 1787.gada konstitūciju pirms tās pieņemšanas, pieprasīja aizsargāt personas brīvības arī no likumdevēja, jo viņi atzina, ka vairākums var ierobežot mazākuma tiesības. Viņi uzskatīja, ka šo aizsardzību pietiekami var nodrošināt, īstenojot varu dalīšanas principu un ar checks and balances sistēmu noturot katru varu savu pilnvaru robežās. Francijas 1789.gada Nacionālās sapulces izpratne bija citāda, proti, Nacionālā sapulce, pamatojoties uz franču filozofa Žana Žaka Ruso contrat social, uzskatīja, ka parlaments, kura darbības pamatā ir vēlētāju griba, automātiski īsteno cilvēktiesības un līdz ar to arī visa pārvalde ar parlamenta kontroles mehānismu tiek pakārtota cilvēktiesībām. Cilvēktiesībām ASV bija jānovelk visas valsts varas darbības robežas - kad varas dalīšana, parlamentārā un politiskā kontrole ir nepietiekama, kontroles funkcijas arī attiecībā uz parlamenta kontroli ir jāpārņem tiesnešiem. Brīdī, kad likumdevējs bija pārkāpis sev piešķirtās tiesības, iejaucās tiesu vara, lai atjaunotu līdzsvaru. Atbilstoši franču izpratnei pats parlaments bija īstenais cilvēktiesību sargs. Viss pamatojas uz contract social. Kā teicis Zans Žaks Ruso, indivīdi pakļaujas un nodod visas savas tiesības suverēnam, cerot, ka suverēns viņus aizsargās. Tiesu varas iejaukšanās tā darbībā tika uzskatīta par iejaukšanos varas dalīšanā un tātad nevēlama. Šāds uzskats valdīja tāpēc, ka “vecajā režīmā” jeb pirms revolūcijas parlamenta kā augstākās tiesas pilnvarās bija pārbaudīt karaļa izdoto likumu atbilstību konstitūcijai. Jaunajā režīmā šāda iejaukšanās bija jāizbeidz. Varas dalīšanas princips Francijā vienmēr ir bijis vērsts pret tiesnešu iejaukšanos likumdošanā un pārvaldē.

Neraugoties uz atšķirīgajām cilvēktiesību koncepcijām, Eiropā un Ziemeļamerikā notiekošo procesu rezultātā tomēr izveidojās līdzīgas cilvēktiesību kategorijas - principi, kurus šodien varētu uzskatīt par moderno cilvēktiesību pamatu. Šie principi ir formulēti amerikāņu un franču 1776., 1789. un 1791.gada konstitucionālajos aktos - ASV Neatkarības deklarācijā, Francijas Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijā un ASV Tiesību bilā, proti, vispārīgās piederības princips (katram cilvēkam ir noteiktas uzskaitāmas un definējamas tiesības, kuras viņam nepiešķir valdnieks, kuras netiek nopelnītas vai nopirktas, bet kuras viņam piemīt uz personības vērtības pamata), neatņemamo tiesību princips (nevienas no šīm tiesībām nevar tikt atņemtas ar kādu likumu) un likuma virsvadības un kārtības princips (tur, kur tiesības cita ar citu nonāk pretrunā, konflikti tiek risināti patstāvīgās, neatkarīgās un objektīvi taisnīgās tiesās saskaņā ar taisnīgu procesu).[404] Franču cilvēktiesību deklarācijas principi pārējo Eiropas valstu konstitūcijās parādījās nedaudz modificētā veidā ne vien kā individuālās garantijas, bet arī kā valsts iekārtas pamatprincipi.[405]

Prasības pēc labākas dzīves, ko palīdzētu nodrošināt valsts jeb ekonomiskās tiesības, pamazām attīstījās līdzās tirgus ekonomikai. Šajā laikā politikas mērķis bija īstenot pilsoņu ekonomiskās un varas intereses. Līdz ar to aktuāli kļuva tādi jautājumi kā dzimtbūšanas atcelšana, atbrīvošanās no viduslaiku saistībām attiecībā uz zemes īpašumiem, produkcijas ražošanas robežu atcelšana, kā arī kārtu barjeru likvidēšana, kas aizliedza muižniekiem tirdzniecību ar saražotu produkciju.[406] Sociālās cilvēktiesības visstraujāk attīstījās XIX gs., ņemot vērā industriālo revolūciju un jaunveidoto strādnieku šķiru. Agrīnais kapitālisms izraisīja jaunas cīņas par cilvēka brīvībām un tiesībām, lai atzītu bezīpašuma strādājošo aizsardzību. Šī kustība sākās Anglijā, kur industriālā revolūcija un līdz ar to cilvēku ekspluatācija bija attīstījusies vistālāk. Čartisti cilvēka cieņas aizsardzībai izstrādāja Peoples Charter, kurā 1839.gadā iekļāva evolucionārā sociālisma programmu. Uzskatu par reformspējīgu valsti atbalstīja arī citi sociālisti, piemēram, Ferdinands Lasāls, bet Kārlis Markss un Fridrihs Engelss valsts ideju neatbalstīja. Kritikas degpunktā nonāca arī liberālās cilvēktiesību idejas. Visas sabiedrības pamatā viņiem bija materiālais stāvoklis. Kapitālismā tiesībām un valstij ir uzdevums leģitimizēt un nodrošināt ražošanas līdzekļu īpašnieku un bezīpašuma proletariāta šķiru atšķirības. Kārlis Markss īpaši kritizēja īpašumtiesības kā cilvēktiesības. Cilvēka cieņa ir sasniedzama nevis tiesībās uz īpašumu, bet gan brīvībā no īpašuma.

Pēc Otrā pasaules kara cilvēktiesības attīstījās nacistiskā režīma seku ietekmē. Dabisko tiesību doktrīna atkal guva atzinību saistībā ar sociālo doktrīnu, kas noteica, ka konstitūcijā ietveramas tiesības un brīvības, kas izriet gan no cilvēka, gan konkrētās sabiedrības dabas. Tādējādi dabisko tiesību doktrīna piedzīvoja renesansi un tajā pašā laikā tika papildināta ar sociāli ekonomiskām un kultūras tiesībām. Tika pieņemta virkne starptautisko dokumentu - ANO Vispārējā cilvēktiesību deklarācija (1948),

Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija (1950), Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām (1966) un tā fakultatīvie protokoli un Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām (1966), Eiropas Sociālā harta (1961).

Juridiskajā literatūrā parasti cilvēktiesības iedala trīs paaudzēs, proti, pilsoniskās un politiskās tiesības (pirmā paaudze), sociālās, ekonomiskās un kultūras tiesības (otrā paaudze) un solidaritātes tiesības (trešā paaudze). Arī starptautiskie dokumenti bieži vien veidoti, vadoties pēc šādas cilvēktiesību klasifikācijas, piemēram, Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām. Pieņemts uzskatīt to par vienu no precīzākajiem iedalījumiem, lai gan sastopamas neskaidrības par atsevišķu tiesību piederību. Piemēram, etnisko minoritāšu tiesības saglabāt savu kultūru un attīstīt to var pieskaitīt gan pie kultūras tiesībām, gan pilsoniskajām un politiskajām tiesībām.

Pilsoniskās un politiskās tiesības ir citu tiesību funkcionēšanas priekšnoteikums, tās veido demokrātijas organizatorisko pamatu un pastāv kā vērtība, uz kuras pamata varai sevi jāierobežo un uz kuru tai jāorientējas. Ar terminu “pilsoniskās tiesības” apzīmē tiesības, kas piemīt ikvienam cilvēkam un bez kurām dzīve mūsdienu sabiedrībā nebūtu iespējama. Pilsoniskās tiesības ietver aizsardzību pret valsts iejaukšanos, bet politiskās tiesības nodrošina arī indivīda līdzdalību politiskās gribas veidošanā, kas līdzās bezdarbībai prasa arī noteiktas pozitīvas darbības no valsts puses. Atsevišķi jāizdala arī tiesības uz pilsonību un minoritāšu aizsardzību. Kopā ar politiskajām tiesībām, ievērojot cilvēktiesību evolūciju, tās apzīmē kā “pirmās paaudzes tiesības”, kas attīstījās XVIII gs. Francijā un ASV Šīm tiesībām ir vairāk negatīvs nekā pozitīvs raksturs, proti, šīs tiesības uzliek valstīm pienākumu atturēties no kādas darbības, piemēram, neatņemt cilvēkam dzīvību, nespīdzināt. Tomēr tiesu praksē aizvien tiek uzsvērts arī valsts pozitīvais pienākums, nevis tikai atturēšanās no iejaukšanās.

Sociālo un ekonomisko tiesību atzīšana kļuva iespējama, palielinoties indivīda atkarībai no valsts. Jo vairāk valstij bija iespējams ietekmēt indivīdu, jo vairāk sabiedrībā pieauga prasības pēc efektīvākiem aizsardzības līdzekļiem. Šo tiesību pamatā ir indivīda tiesības prasīt no valsts pozitīvas, aktīvas darbības, piemēram, izstrādāt sociālās palīdzības programmas, nodrošināt bezmaksas minimālo medicīnisko palīdzību, kam pretim atrodas valsts pozitīvie pienākumi, kas savukārt nozīmē darīt visu, lai īstenotu cilvēktiesības arī tad, ja konkrētajā brīdī nepastāv personas subjektīva prasība.[407] Tomēr apskatīt sociālās cilvēktiesības tikai kā tiesības uz pakalpojumiem (Leistungsrechte), ko var prasīt no valsts, būtu pārāk šauri. Katras valsts izvēle ir iekļaut vai neiekļaut šīs tiesības savās konstitūcijās, tomēr, ja valsts ir izšķīrusies par šādu soli, tad tās pienākums ir nodrošināt atbilstošu šo cilvēktiesību īstenošanas mehānismu. Tieši šī iemesla dēļ daudzas valsts izvairās no pārāk konkrētu sociālo un ekonomisko tiesību iekļaušanas savos cilvēktiesību katalogos, apzinādamās, ka ekonomisku apsvērumu dēļ nespēs šādu mehānismu uzturēt.

Solidaritātes jeb kolektīvās tiesības tiek uzskatītas par trešās paaudzes cilvēktiesībām, kas veidojušās XX gs. otrajā pusē. Tā kā šīs ir samērā jaunas tiesības, tad joprojām pastāv daudz neskaidrību un viedokļu atšķirību par šo tiesību būtību un saturu. Kolektīvās tiesības pastāv tāpēc, ka indivīdiem kā grupas locekļiem ir intereses attiecībā uz kādu kopīgu labumu, un attiecīgās tiesības ir tiesības uz šo kopīgo labumu, jo tās kalpo viņu kā grupas locekļu interesēm.[408] Piemēram, pie solidaritātes tiesībām tiek minētas tiesības uz atbalstu cilvēces katastrofu gadījumā. Pie solidaritātes tiesībām varētu pieskaitīt arī nākotnes paaudžu tiesības, ņemot vērā pasaulē pieaugošo vides apdraudējumu, kas sen vairs nenozīmē tikai atsevišķu dzīvnieku vai augu sugu, vai mežu bojāeju. Šobrīd apdraudēta ir visa pasaule kā cilvēku dzīves telpa. Tiesībzinātnieku vidū valda vienotība, ka pie trešās paaudzes tiesībām pieder tiesības uz attīstību, mieru, tīru vidi.527

2. Cilvēktiesību kataloga nepieciešamība konstitūcijā. Katras demokrātiskas valsts pamatuzdevumam jābūt cilvēktiesību ievērošanai. Starptautiskajās tiesībās cilvēktiesību katalogs pirmo reizi tika deklarēts Apvienoto Nāciju Organizācijas 1948.gada 10.decembra Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā. Neraugoties uz starptautiskajām cilvēktiesību garantijām, cilvēktiesības ir jānostiprina valsts konstitūcijā. Katrai no individuālajām tiesībām, kas ietvertas starptautiskajos dokumentos, ir jābūt atrodamai nacionālajā konstitūcijā.[409] Tādēļ cilvēktiesību katalogs mūsdienās ir kļuvis par neatņemamu demokrātisku un tiesisku valstu konstitūciju pamatu, lai gan nav iespējams aptvert visas individuālās tiesības, jo cilvēktiesību katalogs, kas iekļauts konstitūcijā, parasti ir šaurāks nekā vispārējais cilvēktiesību katalogs, kas aptver visas starptautiskajos dokumentos iestrādātās cilvēktiesību garantijas.

Cilvēktiesību kataloga nostiprināšana konstitūcijā nenozīmē, ka valsts rada šīs tiesības. Tās nav pozitīvās tiesības, bet gan dabiskās tiesības, kam nav vajadzīga valsts atzīšana, tās nevar tikt ierobežotas vai likvidētas. Tās piemīt personai un aizsargā brīvību ne tikai no prettiesiskas, bet arī tiesiskas valsts apspiešanas. Cilvēktiesību nostiprināšanai konstitūcijā ir gan morāla vērtība, gan politiska un praktiska nozīme. Tajā pašā laikā cilvēktiesību nostiprināšanā ir samanāmi trūkumi, jo visas cilvēktiesības nevar saskaitīt, tas vēl nevienam nav izdevies, neraugoties uz šo tiesību lielo skaitu dažās konstitūcijās. Šo trūkumu zināmā mērā kompensē konstitucionālo tiesu un pārnacionālo cilvēktiesību institūciju darbība, aktīvi interpretējot un attīstot cilvēktiesību saturu. Cilvēktiesību pārnacionālo raksturu apliecina cilvēktiesību kataloga neizsmeļošais uzskaitījums konstitūcijās. Valsts šādi nevis deklarē cilvēktiesības, bet gan atzīst to pastāvēšanu un ierobežo pati sevi, nosakot robežas, kuras valsts nedrīkst pārkāpt attiecībās ar indivīdiem.

Cilvēktiesību iekļaušana konstitūcijā nozīmē valsts varas pašierobe-žošanos, nodrošinot iedzīvotāju aizsardzību pret valsts varas patvaļu, jo valsts bieži vien tiek atzīta par vienu no draudu avotiem. Tomēr tas nenozīmē cilvēktiesību absolutizāciju. Birokrātiskās administrācijas rokās atrodas liels likumīgu pilnvaru klāsts, kuras kopējā labuma vārdā var tikt vērstas pret pilsoņiem. Valsts pienākums ir līdz minimumam samazināt šādu precedentu izveidošanos - tas iespējams, pakļaujot normatīvos aktus, valsts varas darbību un citus pārvaldes līdzekļus stingrai cenzūrai.

Cilvēktiesības tiesiskā nozīmē ir viens no galvenajiem konstitucionālajiem kompleksiem, kas sastāv no cilvēktiesību ideāliem, to izteikšanas pozitīvajās tiesībās, atzītas šo pozitīvo cilvēktiesību interpretācijas un procedūrām, kas izveido un regulē likumdevēja un tiesu aktivitātes.[410] Demokrātijas attīstība postkomunistiskās sistēmas transformācijas apstākļos daudz lielākā mērā ir atkarīga tieši no pēdējiem diviem elementiem un no konstitucionālās prakses nekā no konkrētām konstitucionālām normām. Ari mūsdienās, lai attiecīgi piemērotu vienas vai otras tiesības, ir jāskatās pat simtgadu tālā pagātnē, lai izpētītu tā laika praksi un meklētu jaunus risinājumus. Autoritāro un totalitāro režīmu ēra pierādīja, ka cilvēktiesību kataloga nostiprināšana ir nepieciešama arī demokrātiskās valstīs, jo tauta kopumā izrādījās vājš atsevišķu cilvēku tiesību sargs. Šajā jautājumā daudz pareizāks par cilvēktiesību kataloga nepieciešamību valstu konstitūcijās izrādījās Baldvina fon Disterlo un Paula Šīmaņa viedoklis, ka Satversme bez cilvēktiesību daļas ir kā “rumpis bez galvas”, pie kā vainojama Latvijas Satversmes sapulces nespēja politisku iemeslu dēļ pieņemt Satversmes otro daļu, kas, regulējot pamatnoteikumu pilsoņu tiesību un brīvību īstenošanai, būtu sekmējusi tiesiskas valsts attīstību Latvijā.530

Latvijā starpkaru periodā gan politiķi, gan juristi paļāvās uz demokrātiskas republikas saglabāšanu bez sevišķu normu, piemēram, personas cilvēktiesību kataloga, ietveršanas konstitūcijā, kā arī bez institucionālu mehānismu radīšanas, kas koriģētu likumdevēja vai izpildvaras rīcību atbilstoši Satversmes prasībām. Tomēr parlamentārisma krīze parādīja ne vien pašas demokrātiskās republikas politisko vājumu, bet arī “konstitucionālā romantisma” nepamatotību. Diskusijas par Satversmes reformu, kas lielā mērā noslēdzās ar Kārļa Ulmaņa autoritārā režīma nodibināšanu, aicināja piešķirt lielāku varu izpildvarai, kā arī samazināt mazākumtautību tiesības un personām noteiktās pilsoniskās un politiskās tiesības.

Pēc neatkarības atjaunošanas jautājums par cilvēktiesību kataloga ietveršanu Latvijas Republikas konstitucionālajos aktos bija viens no tolaik aktuālākajiem. Jau Latvijas PSR Augstākās padomes 1990.gada 4.maija deklarācijā “Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu” tika pausta jaunās valsts apņēmība garantēt noteiktas cilvēktiesības. Tajā pašā dienā Augstākā padome pieņēma arī deklarāciju “Par Latvijas Republikas pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem cilvēktiesību jautājumos”. Kā atzīts tiesību zinātnē, šī deklarācija lielā mērā aizpilda ar konkrētu saturu Neatkarības deklarācijā uzņemtās saistības nodrošināt cilvēktiesības.[411] Neatkarības deklarācijā izraudzītā konstrukcija ilustrē vienu no paņēmieniem, kādā veidā konstitucionālais likumdevējs centās iedzīvināt modernas demokrātiskas tiesiskas valsts cilvēktiesību atzīšanu un īstenošanu, proti, konstitucionāla ranga aktā ietverot vispārēja rakstura cilvēktiesību kataloga garantiju ar atsauci uz attiecīgajām starptautisko tiesību normām.[412]

Šāda konstrukcija, lai arī teorētiski iespējama, praksē pilnvērtīgi nefunkcionēja, kas lielā mērā saistījās ar tiesību piemērotāju praktiskās pieredzes trūkumu starptautisko tiesību normu un cilvēktiesību normu piemērošanā. Līdztekus tam Augstākā padome savā pilnvaru termiņā atgriezās pie idejas par nepieciešamību cilvēktiesību katalogu noteikt ar konstitucionāla ranga aktu, proti, pieņēma 1991.gada 10.decembra likumu “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi”. Papildus tam tika izteikts priekšlikums cilvēktiesību katalogu atvasināt Satversmes interpretācijas ceļā no Satversmes 1.panta. Šāda Satversmes trūkumu kompensēšana tās normu interpretācijas ceļā teorētiski tika pozitīvi novērtēta, un lielā mērā tieši uz Egila Levita koncepcijām balstās modernā Satversmes 1.panta interpretācijas prakse. Tajā pašā laikā tomēr tika atzīts, ka Satversmes interpretācija nespēj kompensēt cilvēktiesību kataloga neesamību Satversmē, jo cilvēktiesību kataloga atvasināšanai Satversmes interpretācijas ceļā nepieciešamas juridiskās zināšanas un prasme, kuras bieži vien pietrūkst tiem, kas ikdienā piemēro vai mēģina piemērot cilvēktiesības. Šis variants savas samērā komplicētās pieejas dēļ varētu izrādīties grūti saprotams pašreizējiem likuma piemērotājiem.[413]

Satversmes 8.nodaļa 1998.gadā noslēdza garo diskusiju par cilvēktiesību kataloga nepieciešamību Satversmē. Taču šīs vēsturiskās diskusijas par cilvēktiesību nepieciešamību un to piemērošanas iespējām zināmā mērā arī šobrīd var ietekmēt spēkā esošo cilvēktiesību interpretāciju mūsdienās. Satversmes tiesa ir secinājusi, ka likumdevēja mērķis nav bijis pretstatīt Satversmē ietvertās cilvēktiesību normas starptautiskajām cilvēktiesību normām, bet gan tas bijis gluži pretējs - panākt šo normu savstarpēju harmoniju. Līdz ar to gadījumos, kad nepieciešams noskaidrot Satversmē ietvertās cilvēktiesību normas saturu, šī norma tulkojama pēc iespējas atbilstoši interpretācijai, kāda tiek lietota starptautisko cilvēktiesību normu piemērošanas praksē.[414] No minētā arī izriet, ka ikviena cilvēktiesība, kas nav expressis verbis noteikta Satversmē, bet izriet no Latvijas starptautiskajām saistībām, ir uzskatāma par Satversmē noteiktām cilvēktiesībām, par kurām iespējams iesniegt arī konstitucionālo sūdzību Satversmes tiesā. Šāds Satversmes tiesas metodoloģisks uzstādījums nozīmē to, ka cilvēktiesības būtība prevalē pār šīs cilvēktiesības nostiprināšanas Satversmē gramatisko formu. Iztulkojot Satversmes cilvēktiesību normu, tiesību piemērotājs nedrīkst sevi ierobežot ar konstitucionālā likumdevēja lietoto vārdu jēgu, bet tam jāidentificē, kādas cilvēktiesības attiecīgā Satversmes norma aizsargā un attiecīgi jāaizpilda šīs cilvēktiesības saturs, izmantojot Latvijai saistošo starptautisko normu saturu, kas noteic pienākumu valstij nodrošināt konkrētās cilvēktiesības ievērošanu. Satversmes 8.nodaļā ietvertās normas formulētas, plaši izmantojot nenoteiktos tiesību jēdzienus. Šajā kontekstā nozīmīgs ir tiesību teorijā izdarītais secinājums, ka Satversme ir dzīvs instruments. “Satversme ir jāiztulko dinamiski, ņemot vērā pašreizējās vajadzības. [..] tā ir “reāls instruments” (living instrument), kas tiek iztulkots atbilstoši laikmeta garam un prasībām, un orientējas uz modernas demokrātiskas tiesību sistēmas juridiskajām atziņām.”[415]

Latvijas konstitucionālajās tiesībās cilvēktiesības vispārēji atzītas par vispārējiem tiesību principiem, kas saista ne vien tiesību piemērotāju, bet arī likumdevēju. Likumdevējs nevar patvaļīgi grozīt cilvēktiesību saturu vai neatzīt kādu demokrātiskai tiesiskai valstij raksturīgu cilvēktiesību.

3. Cilvēktiesību ierobežošana. Cilvēktiesību ierobežojumi visupirms izriet no pašu šo tiesību būtības. Tās garantē personas brīvību, taču šo brīvību valstij jāgarantē ekskluzīvi nevis vienai konkrētai personai, bet visām personām vienlaikus. Šā iemesla dēļ vienas personas cilvēktiesības ierobežo citas personas cilvēktiesības. Tas nozīmē vien to, ka cilvēktiesībām nav absolūta rakstura un ka nepieciešamības gadījumā tās ir ierobežojamas. Valstu konstitūcijās ietvertās cilvēktiesību ierobežošanas klauzulas atspoguļo nacionālo kompromisu starp cilvēktiesību garantijām un sabiedrības turpmākai pastāvēšanai nepieciešamajiem cilvēktiesību ierobežojumiem.[416] Līdz ar to cilvēktiesību ierobežošana ir loģiska nepieciešamība demokrātiskā tiesiskā valstī, lai nodrošinātu pēc iespējas efektīvu šo cilvēktiesību īstenošanu un ikvienas personas brīvību un drošību.

Cilvēktiesību ierobežošana nozīmē to robežu noteikšanu. Jebkuras cilvēktiesības robežas sākas tur, kur beidzas tās aizsargājamo jautājumu loks. Cilvēktiesību robežas var būt noteiktas ar cilvēktiesības garantējošā normā ietvertu ierobežojumu, piemēram, pulcēšanās brīvība tiek ierobežota ar nosacījumu par miermīlīgu pulcēšanos.[417] Likumdevēja uzdevums, pieņemot konstitūciju un nostiprinot tajā cilvēktiesības, ir noteikt arī to saturu, īstenošanas apjomu un iespējamos ierobežojumus, lai saskaņotu viena indivīda brīvību ar otra indivīda brīvību. Valsts tikai tad var eksistēt kā brīva sabiedrība, ja ikviens respektē tās pašas citu brīvības un ja pilsoņi pilda savu pienākumu ievērot likumus, kuriem savstarpēji jānorobežo pilsoņu brīvības.[418] Šajā kontekstā jāņem vērā Satversmes tiesas izdarītais secinājums, ka cilvēktiesības nedrīkst tikt izmantotas pret demokrātisko valsts iekārtu kā tādu. Atbilstoši pašaizsargājošās demokrātijas principam demokrātiskā valsts iekārta ir jāaizsargā pret mēģinājumiem to likvidēt vai traucēt tās spēju funkcionēt. Tas nozīmē, ka Satversme paredz “aizsargāties spējīgas demokrātijas” principu, kas jāņem vērā, vērtējot noteiktos cilvēktiesību ierobežojumus.[419]

Atsevišķas cilvēktiesību normas uzskatāmas par ius cogens jeb vispārējām starptautisko tiesību imperatīvajām normām. Kā ius cogens parasti tiek minēts genocīda aizliegums, verdzības un vergu tirdzniecības aizliegums, kā arī spīdzināšanas aizliegums. Tāpat par ius cogens atzīts arī rasu diskriminācijas aizliegums un nogalināšanas bez tiesas sprieduma aizliegums.[420] Ja analizējam cilvēktiesību parasto ierobežošanu, to var iedalīt vismaz divās grupās - vispārējā un kvalificētā. Vispārējā cilvēktiesību ierobežošana nozīmē, ka konstitūcijā minētā atsauce uz likumu neietver nekādus priekšnoteikumus.[421] Savukārt kvalificētās ierobežošanas gadījumā konstitūcijā līdzās norādei uz likumu minēti arī šādas ierobežošanas nosacījumi, piemēram, iejaukšanās personas privātajā dzīvē vai privātu-mā pieļaujama tikai likumā noteiktajos gadījumos un kārtībā, lai aizsargātu veselību, sabiedrisko morāli, sabiedrisko kārtību, citu personu tiesības un brīvības, novērstu noziegumu vai aizturētu noziedznieku (Igaunijas konstitūcijas 26.pants). Kvalificētās cilvēktiesību ierobežošanas gadījumā tiek īpaši uzsvērts un konkretizēts šīs ierobežošanas leģitīmais mērķis. Ja tiek pieļauta kādas tiesības ierobežošana, nosakot konkrētus mērķus, kā, piemēram, veselības aizsardzība, tad ierobežojums, kas neatbilst šim mērķim, lai gan varbūt ir pieņemts saskaņā ar likumu, ir antikonstitucionāls. Abos iepriekšminētajos gadījumos cilvēktiesību ierobežošanā ievērojami noteikti principi un metodoloģija. Parasti, lai konstatētu, ka kāds cilvēktiesību ierobežojams ir attaisnojams, ir nepieciešams izvērtēt, vai attiecīgais ierobežojums ir noteikts ar likumu, attaisnojams ar leģitīmu mērķi un nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā. Lai konstatētu, vai cilvēktiesību ierobežojums nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā, ir jāizvērtē, vai ierobežojums ir sociāli nepieciešams vai tas atbilst šai nepieciešamībai un ir ar to samērīgs. Satversmes tiesa savā praksē gan trešo kritēriju vienkāršojusi, pārbaudot nevis ierobežojuma nepieciešamību demokrātiskā sabiedrībā, bet gan ierobežojuma samērīgumu.

Demokrātiskās tiesiskās valstīs var būt atšķirīga izpratne par to, cik precīzi likumdevējam jānoteic cilvēktiesību ierobežojumi un vai attiecīgā jautājuma izlemšana ir deleģējama citām institūcijām. Satversmes tiesa secinājusi, ka Satversmē noteikto cilvēktiesību gadījumā likums var būt ne tikai parlamenta izdots akts, bet arī cits vispārsaistošs (ārējs) normatīvs akts. Uz likuma pamata noteiktajiem ierobežojumiem jābūt noteiktiem, pamatojoties uz likumu, publicētiem vai citādā veidā pieejamiem un pietiekami skaidri formulētiem, lai adresāts varētu izprast savas tiesības un pienākumus, kā arī tam jāatbilst tiesiskas valsts principiem. Likumam pietiekami skaidri jānosaka kompetentām institūcijām doto pilnvaru apjoms un to īstenošanas veids, ņemot vērā noteiktā līdzekļa leģitīmo mērķi, lai sniegtu indivīdam adekvātu aizsardzību pret patvaļīgu iejaukšanos.[422]

Jebkuram ierobežotājam ir skaidri jāatklāj cilvēktiesību ierobežošanas mērķis un nepieciešamība, respektīvi, jāpierāda, ka patiešām pastāv noteikti apstākļi, kuros cilvēktiesību ierobežošana ir neizbēgama.

Atsevišķos gadījumos šo uzdevumu var atvieglot pati konstitūcija, nosakot ierobežošanas mērķi, lai gan ne vienmēr to ir nepieciešams darīt. Vienkāršā ierobežošana paredz tikai iespējamību noteikt ierobežojumus. Cilvēktiesību ierobežojums ir pieļaujams tikai gadījumos, kad tas atbilst leģitīmam mērķim, kuru valsts vēlas sasniegt, nosakot šo ierobežojumu -nodrošināt citas konstitucionālās vērtības aizsardzību. Ikviena cilvēktiesību ierobežojuma pamatā ir jābūt apstākļiem un argumentiem, kādēļ tas vajadzīgs, proti, ierobežojums tiek noteikts svarīgu interešu - leģitīma mērķa - labad.[423]

Ikvienam ierobežojumam jāatbilst no tiesiskas valsts atvasinātam sa-mērīguma principam, ko vācu cilvēktiesību teorijā apzīmē arī kā patvaļas un nesamērīguma aizliegumu. Samērīguma princips prasa, lai valsts izvirzītais mērķis un personai uzliktais ierobežojums būtu savstarpēji saskaņoti pēc to vērtības, pakāpes, nozīmīguma, svarīguma, kvalitātes un intensitātes. Samērīguma princips noteic, ka tad, ja publiskā vara ierobežo personas tiesības un likumiskās intereses, ir jāievēro saprātīgs līdzsvars starp personas un valsts vai sabiedrības interesēm. Lai izvērtētu, vai likumdevēja pieņemtā tiesību norma atbilst samērīguma principam, jānoskaidro, pirmkārt, vai likumdevēja lietotie līdzekļi ir piemēroti leģitīma mērķa sasniegšanai; otrkārt, vai šāda rīcība ir nepieciešama, tas ir, vai mērķi nevar sasniegt ar citiem, indivīda tiesības un likumiskās intereses mazāk ierobežojošiem līdzekļiem; treškārt, vai likumdevēja darbība ir samērīga jeb atbilstoša, tas ir, vai labums, ko iegūs sabiedrība, ir lielāks par indivīda tiesībām un likumiskajām interesēm nodarīto zaudējumu. Ja, izvērtējot tiesību normu, tiek atzīts, ka tā neatbilst kaut vienam no šiem kritērijiem, tad tā neatbilst arī samērīguma principam un ir prettiesiska.[424]

Samērīguma izvērtēšana visciešāk ir saistīta ar konkrētu gadījumu, kas ir atkarīgs gan no valsts politikas, gan vispārējām valsts attīstības tendencēm. Ļoti daudz ir atkarīgs arī no tiesību normu interpretācijas rezultātiem un samērīguma svēršanas, kas katrā gadījumā var būt dažāds. Atsevišķos gadījumos mērķa un līdzekļu samērīgums var mainīties vēsturisku apsvērumu dēļ. Ikviens samērīguma jautājums ir izvērtējams, izejot no konkrētās situācijas un tiesību nozares īpatnībām.[425] Satversmes tiesa savā praksē atzinusi, ka attiecīgo cilvēktiesību ierobežojumi vērtējami Latvijas starptautisko saistību kontekstā, jo Latvijai saistošās cilvēktiesību normas paredz konkrētākus kritērijus atsevišķu cilvēktiesību ierobežošanai nekā Satversme. Šajā kontekstā nozīmīgs ir Satversmes tiesas secinājums, ka, noskaidrojot saudzējošāka risinājuma iespējamību, tiesa nevar darboties likumdevēja un valsts pārvaldes vietā. Līdz ar to Satversmes tiesas kompetencē neietilpst optimālāko risinājumu meklēšana, jo tas ir likumdevēja uzdevums. Tiesa var vienīgi norādīt, ka šādi saudzējošāki līdzekļi pastāv.[426]

Tāpat svarīgi ir atzīmēt, ka vispārējā cilvēktiesību teorijā klasiski ir pilsoniskās un politiskās tiesības nošķirt no sociālajām, ekonomiskajām un kultūras tiesībām. Satversmes tiesa ir norādījusi, ka sociālo tiesību īstenošanas jomā likumdevējam nevar izvirzīt tikpat stingras prasības kā attiecībā uz tā neiejaukšanos personas pilsonisko un politisko tiesību īstenošanā. Tomēr tas apstāklis, ka Satversmē ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības ir garantētas, noteic zināmas likumdevēja rīcības brīvības robežas arī šajā jomā.[427]

Analizējot cilvēktiesību katalogu un vērtējot cilvēktiesību ierobežošanas iespējas, jāņem vērā, ka doktrīna šķir cilvēka tiesību un brīvību jēdzienu. Mūsdienās šim dalījumam vairs nav nozīmes, jo pēc savas juridiskās dabas un sistēmas tiesību un brīvību garantijas pēc būtības neatšķiras. Mūsdienās gan brīvību, gan tiesību saturu pēc būtības veido divi elementi - gan negatīvais, gan pozitīvais, jo nevienas brīvības īstenošana nav iespējama bez valsts aktīvas līdzdalības. Mūsdienu cilvēktiesību teorijā un praksē aizvien vairāk iezīmējas cilvēktiesību pozitīvais elements, kas prasa zināmu valsts aktīvu rīcību, nevis tikai neiejaukšanos, tai skaitā pat attiecībā uz tiesību uz dzīvību.

Vērtējot cilvēktiesību ierobežojumu, nereti vienlaikus tiek izmantots tiesiskās vienlīdzības princips un diskriminācijas aizlieguma princips. Lai arī Latvijas Republikas Satversmē tie ietverti vienā pantā (Satversmes 91.pants), tomēr darbībā tie ir divi dažādi principi. Satversmes tiesa ir norādījusi, ka konstitucionālais likumdevējs Satversmes 91.pantā ietvēris divus savstarpēji cieši saistītus principus: vienlīdzības principu - pirmajā teikumā un diskriminācijas aizlieguma principu - otrajā teikumā. Turklāt kā vienlīdzības princips, tā diskriminācijas aizlieguma princips darbojas nepastarpināti, proti, šiem principiem piemīt tieša ietekme. Diskriminācijas aizlieguma princips aizliedz personu diferencēšanu uz noteiktu kritēriju pamata, piemēram, vecums, tautība, valoda, rase. Šie kritēriji nav izsmeļoši, tie attīstās.548 Diskriminācijas aizliegums nav izveidojies abstrakti, bet gan kā juridisks instruments, lai nodrošinātu konkrētu, līdz šim apspiestu, apdraudētu vai citādi atstumtu grupu politisko un sociālo emancipāciju, integrāciju un labklājību.

No striktā diskriminācijas aizlieguma noteiktās situācijās ir pieļauti izņēmumi, lai ar īpašiem pozitīviem pasākumiem (un līdz ar to atšķirīgu attieksmi attiecībā uz kādu no aizliegtajām kategorijām) sekmētu atsevišķu grupu pārstāvju emancipāciju, integrāciju vai labklājību. Tomēr pieļautie izņēmumi vienmēr ir pakļauti stingrai nepieciešamības pārbaudei. Kā norāda Egils Levits, šos līdz šim rietumvalstu teorijā un praksē pieļautos izņēmumus nosacīti var iedalīt četrās grupās: tie ir pozitīvās diskriminācijas, īpašu sociālu grupu aizsardzības un labklājības nodrošināšanas, pirmiedzīvotāju aizsardzības un grupu identitātes aizsardzības gadījumi.549 Savukārt tiesiskās vienlīdzības princips darbojas plašāk, attiecināms uz atšķirīgu attieksmi arī pēc citiem kritērijiem. Šis princips liek vienādi izturēties tikai pret personām, kas ir vienādos un salīdzināmos apstākļos. Šis princips pieļauj un pat prasa atšķirīgu attieksmi pret personām, kas atrodas atšķirīgos apstākļos. Taču tikai tad, ja tiek konstatēts, ka pastāv objektīvs un saprātīgs pamats, vienlīdzības princips pieļauj atšķirīgu attieksmi pret personām, kas atrodas vienādos apstākļos, vai vienādu attieksmi pret personām, kas atrodas atšķirīgos apstākļos. Lai noskaidrotu šāda objektīva un saprātīga pamatojuma esamību vai neesamību, tiek vērtēts sasniedzamais leģitīmais mērķis un atbilstība samērīguma principam.550

^Satversmes tiesas2005.gada 14.septembra sprieduma lietā Nr.2005-02-0106 9.3.punkts.

549 Levits E. Par tiesiskās vienlīdzības principu. Latvijas Vēstnesis, 2003. 8.maijs, Nr.68(2833).

550 Satversmes tiesas 2005.gada 13.maija sprieduma lietā Nr.2004-18-0106 secinājumu daļas 12.-13.punkts.

III. Sociāla valsts

1. Sociālas valsts ideja. Sociāla valsts zināmā mērā uzskatāma par pretstatu liberālisma idejām, kas valstij atvēlēja tikai naktssarga lomu. Sociālas valsts izcelsme tiek saistīta ar XIX gadsimtu, kad kā atbilde uz industriālo revolūciju un strādnieku prasībām radās ideja, ka valstij ir pienākums rūpēties par tās iedzīvotājiem, regulējot sociālo un ekonomikas jomu. Tika atzīts, ka valstij var būt ne tikai tiesības, bet arī pienākums būt aktīvai un iejaukties ar regulējumu sabiedrības dzīvē.[428] Sociāla valsts ir valsts, kurai ir ne tikai tiesības, bet arī pienākumi būt aktīvai un iejaukties ar regulējumu sabiedrības dzīvē. Visupirms sociālai valstij jāuzņemas atbildība par tās iedzīvotāju sociālo aizsardzību.[429] Cenšoties atteikties no policejiskas valsts, konstitūcijās tiek iekļautas noteikta satura vērtības. Tā, piemēram, Bavārijas 1846.gada konstitūcija šo federālo zemi nosaka par tautas valsti, tiesisku valsti, kultūras valsti un sociālu valsti.[430] Šāda valsts raksturojuma ietveršanai konstitūcijas tekstos nav tikai deklaratīvas un politiskas sekas. Šādā veidā valsts uzņemas jaunus pienākumus attiecībā pret saviem pilsoņiem, kā arī atzīst valsts mērķus, uz kuru sasniegšanu jābūt vērstai valsts politikai.

Konstitucionālisma attīstības tendences Eiropā var radīt situāciju, kad valsts faktiski ir spiesta atzīt sev par saistošu noteiktu valsts iekārtas modeli. Cilvēktiesību standartu attīstība, kas prasa valstīm nodrošināt arī ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības, lielā mērā ļauj apgalvot, ka mūsdienu demokrātiska tiesiska valsts būtu uzskatāma arī par sociālu valsti. Konstitūcijās tikai attiecībā uz šo valsts iekārtas strukturālo raksturojumu tiek lietoti atšķirīgi apzīmējumi. Piemēram, Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa, interpretējot konstitūcijas 52.pantu, kas paredz valsts pienākumu garantēt tiesības uz pensiju un sociālo palīdzību noteiktos gadījumos, vairākkārt savos spriedumos ir atzinusi, ka Lietuva ir sociāli orientēta valsts.[431] Savukārt Satversmes tiesa Latvijas konstitucionālajās tiesībās ieviesusi sociāli atbildīgas valsts jēdzienu. Satversmes tiesa pirmajā spriedumā, kurā attiecīgais princips minēts expressis verbis, norādījusi: “Latvijas konstitucionālais likumdevējs Satversmē noteicis virkni sociālo tiesību. Tādējādi likumdevējs noteicis, ka Latvija ir sociāli atbildīga valsts, proti, tāda valsts, kas likumdošanā, pārvaldē un tiesas spriešanā cenšas iespējami plaši īstenot sociālo taisnīgumu. Sociāli atbildīgas valsts mērķis ir sabiedrībā izlīdzināt būtiskākās sociālās atšķirības un katrai iedzīvotāju grupai nodrošināt atbilstošu dzīves standartu.”[432] “Tiesa ir konstatējusi, ka Latvijas kā sociāli atbildīgas valsts būtība izriet no Satversmes 1.panta, Satversmes 8.nodaļā iekļautajām sociālajām tiesībām un no 91.pantā iekļautā atšķirīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma, pamatojoties uz ekonomiskiem vai sociāliem apstākļiem.”556 Satversmes tiesas prakse liecina, ka sociāli atbildīgas valsts princips nozīmē:

1) valsts pienākumu nodrošināt cilvēka cienīgu dzīves līmeni, kas ietver sociālās palīdzības, pamatpakalpojumu, kā arī izglītības, veselības un sociālās aprūpes, kultūras iestāžu pieejamības nodrošināšanu;

2) valsts pienākumu nodrošināt aizsardzību sociāla riska gadījumā;

3) valsts pienākumu rūpēties par sociālo taisnīgumu, kas ietver rūpes par sociālo atšķirību izlīdzināšanu, vājāko aizsardzību un iespēju vienlīdzību;

4) cilvēka saistību ar sabiedrību, kas ietver arī cilvēka pienākumus pret citiem cilvēkiem.[433]

Sociāli atbildīgas valsts principa definēšana Satversmes tiesas spriedumos noteica precīzu likumdevēja rīcības brīvības ietvaru, ierobežojot personu ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības. Gunārs Kūtris norādījis: “Kaut arī valsts lēmumiem ekonomisko un sociālo tiesību īstenošanā parasti ir nozīmīga politiskā dimensija [..], Satversmes normas un tajā iekļautie principi un vērtības palīdz sabalansēt politiskos apsvērumus ar iedzīvotāju interesēm un tiesībām. Un, kaut arī ekonomisko un sociālo tiesību īstenošanā pret likumdevēju nevar izvirzīt tikpat stingras prasības kā attiecībā uz tā neiejaukšanos personas pilsonisko un politisko tiesību īstenošanā, likumdevējam ir jārespektē konstitūcija un tajā iekļautās vērtības, kas virza un regulē sociāli ekonomiskos procesus.”[434]

Sociālas valsts mērķis ir sabiedrībā izlīdzināt būtiskākās sociālās atšķirības un katrai iedzīvotāju grupai nodrošināt atbilstošu dzīves standartu.[435] Lai izvērtētu, vai likumdevējs nav pārkāpis savas rīcības brīvības robežas, izvēloties piemērotāko regulējumu sociālo, ekonomisko un kultūras tiesību īstenošanai, Satversmes tiesai jāpārliecinās par to, vai ir ievērots sociāli atbildīgas valsts princips, proti, izraudzīts sociāli atbildīgs risinājums. Sociāli atbildīgs risinājums ir tāds risinājums, kura rezultātā atsevišķu personu tiesiskās intereses tiek saskaņotas ar visas sabiedrības interesēm.[436] No sociālas valsts principa izriet valsts pienākums izstrādāt ilgtspējīgu un sabalansētu politiku sabiedrības labklājības nodrošināšanai. Tāpēc likumdevējam jārada tāds tiesiskais regulējums, kas būtu vērsts uz valsts ilgtspējīgu attīstību.[437] Sociālas valsts principa nepieciešamība parasti tiek saistīta ar cilvēka cieņu, taisnīgumu, vienlīdzību un solidaritāti. Cilvēks nedrīkstētu dzīvot tādos ekonomiskos apstākļos, kas viņu padarītu par objektu. Ir jānodrošina vismaz minimāli apstākļi, lai cilvēks varētu baudīt savas cilvēktiesības.[438] Sociālas valsts princips nav personas cilvēktiesību aizsardzības papildu instruments, bet gan objektīva mēraukla, kas noteic valsts pienākumus sociālo, ekonomisko un kultūras tiesību īstenošanas jomā.[439]

2. Sociālas valsts izpratne. Valsts raksturošana ar apzīmējumu “sociāla valsts” nozīmē pāreju no liberālās valsts idejas uz vājāko aizsargāšanas pozīcijām, nodrošinot materiālās vienlīdzības minimumu. Šādas valsts mērķis ir virzība uz sociālās drošības un sociālā taisnīguma nodrošināšanu.[440] Sociāla valsts uzliek pienākumu valdībai nodrošināt visu iedzīvotāju pamatvajadzības, lai gan tas nenozīmē, ka katrs sociālais labums ir ar likumu jāsadala, pamatojoties uz sociālā taisnīguma ideju. Jēdziens “sociāls” ir līdzvērtīgs jēdzienam “sabiedrisks”, uzliekot valstij atbildību par sabiedrības pastāvēšanu. Tāpat šis jēdziens norāda uz cilvēka sabiedrisko statusu un viņa saistību ar sabiedrību. Šī izpratne uzsver indivīda pienākumu pret citiem cilvēkiem un viņa saikni ar sabiedrību.[441] Sociālas

valsts ideja veido valsts funkcijas un uzdevumus un noved pie tā, ka brīvība un vienlīdzība netiek vērtēta tikai formāli, bet ari materiāli, tiecoties uz sociālo brīvību un sociālo vienlīdzību.566 Valsts sev liek rūpēties par indivīdiem likteņa triecienos un nodrošināt kompensāciju citos dzīves negadījumos.567

Sociāla valsts tiek veidota uz sociālā taisnīguma pamatiem, un tiesībām kopumā jābūt sociāli tendētām. Sociālais taisnīgums ir sadales princips, kad katram slānim vai iedzīvotāju grupai tiek piešķirtas tiem paredzētās tiesības uz noteiktu ekonomiskās un kulturālās eksistences līmeni. Sociāla valsts noraida ekonomisko vai kulturālo apspiešanu vai būtisku kāda slāņa vai grupas tiesību ierobežošanu, cīnās pret to un mēģina šīs pretrunas sabiedrībā pārvarēt.568Sociālais valstiskums parāda varas sociālās atšķirības un atbalsta vājos, ierobežojot stipros. Sociālais taisnīgums nozīmē tādu sadales principu, kas nodrošinātu katram sabiedrības slānim saimniecisko un kulturālo pastāvēšanu samērīgā līmenī.569 Tiesiskas valsts brīvības izpratnes vietā stājas valsts pienākums nodrošināt sociāli orientētu politiku, lai izlīdzinātu sociālo nevienlīdzību. Tā prasa valsts lomas palielināšanos ekonomiskajos procesos, individuālistiskās doktrīnas noliegšanu un valsts pienākumu izmantot tās rīcībā esošo spēku sabiedrībā. Tiesības uz izglītību un darbu pārvēršas par valsts pienākumu nodrošināt izglītību un darbu.570

Ar sociālu atbildīgu valsti parasti saprot organizāciju, kas palīdz vājajiem, cenšoties ietekmēt ekonomisko labumu sadali taisnīguma principu garā, lai katram nodrošinātu cilvēka cienīgu eksistenci. Sociāli atbildīga valsts vēlas panākt vienotu brīvību visiem indivīdiem; brīvībai jābūt vienādā mērā pieejamai sākotnēji kā drošībai, bet vēlāk arī kā ārējai un iekšējai neatkarībai.571 Sociāli atbildīgas valsts idejas fiksācija konstitūcijā neatspoguļo vēsturiski izveidojušās attiecības, bet gan saskaņo pastāvīgās sociālo attiecību dalībnieku pretrunas. Tāpēc sociāla valsts neuzliek valstij pienākumu veikt konkrētas sociālās reformas, bet gan tikai sasaista ar

''""Жали! к:кий Д., Рёрихт А. Введение в немецкое право. Москва: (.парк, 2001. с.И2 :' Cipdiuss R. Vispārējā mācība par valsti. Aiga: AGB, 1998,2/5.1 pp.

'•“* Мсэунц Т. /осударственное право Германии (ФРГи f)\P). Москва: Издаюльсшо иностранной лтературы, 1959, с.1 ?А- I ?5.

'лЖалш к кий А., Рёрихт А. Введение в немецкое право. Москва: (' парк, 2001, с. 142,

11роблемы общей теории права и государства, f (ерсесж и \ В.С. (ред.) Москва: Норма, 2002, г./00.

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензсс Й., Кирхоф 11. (ред.) 1.1. Москва: Институ! государства и права PAI1,1994, с,32.

konstitucionāliem mērķiem un vērtībām, kas veido vadlīnijas likumdevējam un izpildvarai.572 Vācijas doktrīna par būtiskākajiem sociālas valsts elementiem atzīst cilvēka cieņai atbilstošu iztikas minimumu, sociālo vienlīdzību, sociālo aprūpi un vispārēju labklājību.573

Sociālas valsts pamatā atrodas sociālās cilvēka tiesības, uzliekot valstij pienākumu veikt pasākumus, kas veicinātu šo tiesību īstenošanu. Šeit veidojas pretruna starp valsts sociālajām funkcijām un neierobežoto ekonomisko brīvību, kas it kā pārkāpj taisnīgumu. Valsts ierobežo indivīdu tiesības, veicina pasīvu cilvēku slāņa, kas paļaujas uz valsts palīdzību un neiesaistās brīvā tirgus konkurencē un sāncensībā, pieaugumu. Šo iemeslu dēļ sociālā valsts vienmēr būs brīvības aizskārums, jo neizbēgami rada valsts iejaukšanos ekonomikas jomā. Sociālā valstiskuma pamatā atrodas nepārtraukts un pastāvīgs sociālo tiesību īstenošanas process, tomēr valsts tiesības šajā jomā nav absolūtas. Satversmes tiesa kādā spriedumā atzīmējusi: “Sociālās tiesības, uz kurām attiecināma apstrīdētā tiesību norma, ir specifiska cilvēktiesību joma, kura valstu konstitucionālajos likumos un starptautiskajos cilvēktiesību dokumentos formulēta kā vispārīgi valsts pienākumi. Regulēšanas mehānisms ir atstāts katras valsts likumdevēja ziņā. Sociālo tiesību realizācija ir atkarīga no valsts ekonomiskās situācijas un pieejamiem resursiem”574

Sociālā vaLstī cilvēktiesības ļauj izvirzīt valstij pretenzijas vai vismaz valsts uzdevumus, jo princips par vienlīdzību likuma priekšā kļūst par līdzekli, lai no vienkāršas formālas tiesiskas vienlīdzības nokļūtu līdz sociālam, īpaši ekonomiskam izlīdzinājumam. Sociāla valsts kļūst par vispārējās labklājības un sociālā taisnīguma aizstāvi.375 ļaunajā valstī tiek noteikta cilvēktiesību prioritāte, un tā uzliek‘valstij pienākumu veikt pasākumus šo tiesību īstenošanā. Augsts indivīdu sociālās aprūpes līmenis izvirza lielākas prasības valstij, rada nepieciešamību palielināt valsts lomu sabiedrībā.576 Tas nonāk pretrunā ar tiesiskas valsts vēlmi ierobežot valsts varu, tās lomu samazinot līdz “naktssarga” funkcijām, jo sociāla valsts pieprasa valsts varas ietekmes palielināšanos. Sociālā reformēšana

Жалинский Л., Рёрихт Л. Введение в немецкое право. Мос ква: Спарк, ХЮ1,<..1 Ж

Цлхер. Х.Ф. Социальное юсудараво. (iram.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Г.1. Москва: Инаиту'! (Осударсгва и права РАН, 1994, ( .65 -/4.

1 Satversmes tiesas spriedums lietā Nr.2001-02 0106.

" 1 Gpeliusš ft Vispārējā macibapar valsti. Rīga: AGB, 1998, 231 Jpp.

Вольман I. Чем обяшить стабильность гюлижческою и экономическою развития Федеративной Реп |ублики Герма! 1ии. кх.ударство и право, 199?, №11, с. 1 '34.

ir tiesiskas valsts attīstības jauna stadija, kas tiecas uz atsevišķu slāņu sociālo pretrunu pārvarēšanu un dzīves apstākļu cilvēciskošanu. Tiesiska un sociāla valsts nav antitēzes, bet gan valsts attīstības dialektika. Gādīgai demokrātiskai sociālai valstij ir jārūpējas par šķietami pilngadīgā pilsoņa pasargāšanu no sevis paša, tādējādi saskaņojot sociālas valsts pienākumu nodrošināt sociālo taisnīgumu un vispārējo labklājību un valsts pienākumu atstāt pēc iespējas plašu telpu personības attīstībai un brīvai uzņēmējdarbībai.577 Cilvēka cieņai atbilstošs “iztikas minimums” ietver personas brīvas tiesības uz darbu, katra atbildību par ģimenes labklājību, iespēju saņemt indivīdam pienākošos labumu daļu, nepieciešamību sabiedrībai apgādāt daļu cilvēku ar viņiem vajadzīgajiem labumiem un pakalpojumiem, brīvas tiesības apvienoties kolektīvos, lai iegūtu vajadzīgos labumus, un ir aizliegts valsts monopols palīdzības sniegšanā cilvēkiem to pamatvajadzību apmierināšanai. Valsts sociālās funkcijas atzīšana un nostiprināšana konstitūcijās izriet no valsts sistēmas atrašanās tautas centrā, kas var nodrošināt tautas saskanīgu attīstību un organisku vienotību pagātnē, tagadnē un nākotnē.578

Cipeliuss R Vispārējā màdba par valsti. Riga: AGB, 1998, ?/6.-27/.lpp. v's Khachatryan H.M, The first Constitution of the Republic of Armenia. Yerevan: The United Nations High Commission for Refugees Republic of Armenia, 1998, p.?9.

5. nodala

J

VARAS DALĪŠANA

I. Varas dalīšanas teorija

I. Varas dalīšanas ideja. Varas dalīšanas teorija uzskatāma par vienu no būtiskākajām juridiski politiskajām koncepcijām, ko radījusi mūsu civilizācija. Tas ir valsts varas konstrukcijas pamatprincips, kas radies ilgā intelektuālas analīzes procesā, balstoties uz praktiskās valsts organizācijas analīzi un izvērtēšanu. Varas dalīšanas teorija ir galvenā demokrātiskā koncepcija, kas ar atsevišķiem izņēmumiem var tikt iedzīvināta jebkurā vēsturiskajā valsts tipā. Šis princips kā sabiedriski politiskās domas sasniegums un visas cilvēces kopējā vērtība kalpo demokrātiskuma attīstībai valsts pārvaldē šī jēdziena plašākajā nozīmē.579 Satversmes tiesa norādījusi, ka “varas dalīšanas mērķis ir personas brīvības garantiju saglabāšana, lai nepieļautu demokrātiskas tiesiskas valsts modeļa aizstāšanu ar autoritāru režīmu vai vienas personas patvaldību. Līdz ar to varas dalīšanas principa būtība ir politiskās ietekmes uz valsts un sabiedrības dzīvi sadalīšana un varas īstenošanas metožu mērenības nodrošināšana”.580 Varas dalīšanas principa uzdevums ir novērst varas uzurpācijas tendences; nodrošināt tiesisko institūtu stabilitāti; nodrošināt varas atzaru funkcionēšanas nepārtrauktību un nodrošināt savstarpēju uzraudzību.™1

Varas dalīšanas princips ir viens no demokrātiskas tiesiskas valsts priekšnoteikumiem.582 Demokrātiskā tiesiskā valstī varas dalīšanas princips ir centrālā valsts varas institūciju savstarpējo attiecību ass, jo, tāpat kā visi ceļi ved uz Romu, ari visi pārvaldes jautājumi agri vai vēlu nonāk pie varas dalīšanas.583 Varas dalīšanas principa īstenošana ir mūsdienu valsts varas organizācijas tiesību centrālais problēmpunkts.581 Demokrātiskā un tiesiskā valstī visa valsts vara sadalīta starp autonomiem varas atzariem, kas cits citu kontrolē un līdzsvaro. Valsts varas institūciju savstarpējo attiecību sistēma nodrošina varas uzurpācijas neiespējamību, neļauj kādai no valsts varas institūcijām pilnībā piesavināties visu valsts varu.

Khachatrvan H.M. The first Constitution of the RepublicofArmenia. Yerevari: The United Natiorrs High Commis-sion for Refugees Republic: of Armenia, 1998, p.36.

"" Satversmes tiesas 2006.gada 20.decembra sprieduma lielā Nr.2006-12-01 6.1.punkts.

;,f" Sriiedzīte G. liesnešu tiesibu konstitucionālais pamats. Jurista Vārds, 2009.15.septembris, Nr.:-5 7(580).

Levits E. Normatīvo tiesību aktu demokrātiskā leģitimācija un deleģētā likumdošana: teorētiskie pamati. Likums un Tiesības, 2002, Nr.9(37), 261.-268.lpp.

Никеров Г.И Административное право США. Москва: Наука, 1977, с.46.

Satversmes tiesas 2006.gada 20,decembra sprieduma lietā Nr.?006 12-01 6.punkts.

Tāpēc demokrātiska valstiskuma un sabiedriskās iekārtas pastāvēšana ir atkarīga no varas dalīšanas principa īstenošanas politiskajā realitātē. No Satversmes 1.pantā ietvertā demokrātiskas republikas jēdziena izrietošais varas dalīšanas princips nav jāuztver dogmatiski un formāli, bet jāsamēro ar tā mērķi novērst varas centralizāciju vienas institūcijas vai amatpersonas rokās.585

Varas dalīšanas princips nenozīmē vienīgi elementāru valsts varas funkciju sadali trīs varas atzaros - likumdevēja, izpildu un tiesu varā. Šis princips ir attīstījies, uzsverot ne tikai dažādu varas funkciju nodalīšanu, bet, jo īpaši, visu šo varu abpusēju kontroli un ierobežošanu. Varai ir jākontrolē vara. Checking and balancing sistēmas mērķis ir nodrošināt visu varas atzaru līdzsvaru, to savstarpējo kontroli un tādējādi nepieļaut visas valsts varas uzurpāciju viena subjekta rokās. Tomēr varas atzari nav un nevar būt arī pilnīgi nošķirti cits no cita. Trīs valsts varas atzari ir savstarpēji saistīti un pārklājas, tādēļ praksē nav iespējams saglabāt pilnīgu to nošķirtību.586 Saskaņā ar šo principu visa varas pilnība pieder tautai, kas ir šīs varas nesēja. Atsevišķus šīs varas veidus, kuri ir neatkarīgi un līdzvērtīgi, īsteno izveidotās valsts varas institūcijas.587 Varas dalīšanas būtība ir nodrošināt tautas suverēno varu ar checks and balances sistēmu.388 Parasti ir ierasts analizēt checks and balances institucionālā nozīmē, tomēr tas nav bijis šīs sistēmas mērķis. Džeimss Medisons 1788.gada 12.jūnija runā Konventam uzsvēra, ka tautas labuma nodrošināšana jāuztic valdībai, tomēr tautas uzticība var tikt nodota. Kā vienīgo līdzekli pret šādu situāciju Džeimss Medisons redzēja checks and balances, kas izpaužas kā tautas uzticības īstenošanas nodošana dažādām cilvēku grupām, kas būs piesardzīgas un līdzsvaros cita citu.

Varas dalīšanas teorijai var izšķirt vairākas pamatiezīmes, piemēram, ka vienīgais likumīgais valsts varas avots ir tauta, visa tautas piešķirtā vara republikā jānodod atsevišķai valdībai, kura iedalīta autonomās un nošķirtās institūcijās, lai novērstu valsts varas uzurpāciju, un ka republikā jāaizsargā gan tauta pret valsts apspiešanu, gan arī viena varas daļa no

''Satversme*liesas 1999gadd 1 oktobra sprieduma lieta Nr/H OS(99) secinājumu cfa|as 1 punkts.

Snied/iie G. I iesnešu tiesību konstitucionālais pamats. Jurista Vārds, 2009.15.septembris, Nr.3/(580). w Алиев III, Mai ерром О. Научно-практический комментарий к конституции Азербайджанской Республики. Баку: Юридическая литература, 2000, с.?9.

,"ц* Khachal ryan Н.М. The first Constitution of the Republic of Armenia. Yerevan: The United Nations f figh Commission for Refugees Republic of Armenia, 1998, p.37.

citas varas uzkundzēšanās.589 Tādējādi valstīs, kur tiek īstenots varas dalīšanas princips, vienotā suverēnā vara pieder tautai, bet politiskajā sistēmā nav nevienas valsts varas institūcijas, kurā būtu koncentrēta visa valsts varas pilnība. Tajā pašā laikā triju varas atzaru neatkarība ir relatīva, jo varas dalīšanas princips tikai ierobežo katra varas atzara varu un kavē varas koncentrāciju kādā no atzariem.590 Atsevišķās valstīs ir sastopamas atsevišķas varas dalīšanas konstrukcijas īpatnības, tomēr šī principa būtiskākās sastāvdaļas visur ir nemainīgas. Par varas dalīšanas neatņemamiem balstiem parasts uzskatīt to, ka visiem trim valsts varas atzariem jābūt leģitīmiem (tautai jābūt iespējai ietekmēt visus trīs valsts varas atzarus), valsts varas atzariem jābūt vienlaikus saistītiem un tiem citam citu jākontrolē.591

Demokrātiskās republikās varas dalīšanas princips tiek nostiprināts valstu konstitūcijās vai arī izriet no šo valstu konstitucionālās iekārtas pamatprincipiem. Latvijā šis princips izriet no Satversmes 1.panta un izpaužas valsts varas sadalījumā likumdevējā, izpildu un tiesu varā, ko realizē neatkarīgas un autonomas institūcijas. Varas dalīšana garantē līdzsvaru un savstarpēju kontroli starp šīm neatkarīgajām un autonomajām institūcijām un veicina varas mērenību.592 Līdzīgs viedoklis pausts arī vācu juridiskajā literatūrā - varas dalīšanas principa būtība ir politiskās ietekmes sadalīšanā, triju varas atzaru sabalansēšanā un valsts varas īstenošanas metožu mērenībā.593 Azerbaidžānas Republikas Konstitucionālā tiesa kādā spriedumā atzinusi, ka “varas dalīšanas princips paredz, ka atsevišķas varas funkcijas īstenos patstāvīgi, neatkarīgi varas atzari. Šāda dalījuma pamatā ir brīvības garantiju saglabāšana, lai nepieļautu demokrātijas aizstāšanu ar patvaldību. Varas dalīšanas principa mērķis ir neļaut kādam no varas atzariem piesavināties cita varas atzara pilnvaras”.594

:'f'" Madison J. I he f ederalist No.47. Gram.: I la mil ton Д., Jay )., Madison J. Federalist Papers: 85 tssaysin Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 7010, pp.367-3/7; Madison J. The l-ederalist No.48. Gram.; Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 8.) hsays in Defense of the New.Constitution. Sweetwater Press, 7010, pp..'-;M-38/l. v,:) кюрия права и государства. J 1лмрев В.В. (ред.) Москва: 11овый Юрист, 1997, с.ЗЗО- 331. н Gailis М, Runa starptoutiskaja seminārā "Valsts varas dalīšanas principi un tiesu varas neatkarība” Rīga, 1995. gada 21.aprīli. Gram.: Gailis M. Varas tehnoloģija. Riga: Jumava, 199/, 774.1 pp.

’ Satversmes tiesas 1999.gada 1.oktobra sprieduma lietā Nr,()3 05(99) secinājumu daļas 1 .punkts. v:" Киминних О. Федерашвное посуда pci во. Gram.: I осударстаенное право Германии. И зензее Й., Кирхоф 11. (ред.)ТЛ . Москва: Институт государства и права PAI I, 1994, с.78.

'■'•и Постановление Консттуционного суда Азербайджанской Республики о распоряжении главы исполнительной власти города. Баку №961 от 5 октября 1999 года "Об упорядочении тарифов за обслуживание жилья”, hftp://www.consIcourl.qov.az/decistons/2S

Lietuvas Republikas konstitūcijā varas dalīšanas princips izriet no konstitūcijas 1.panta, kurš noteic, ka Lietuvas valsts ir neatkarīga demokrātiska republika. Kā atzinusi Lietuvas Konstitucionālā tiesa, varas dalīšanas princips ir “demokrātiskas valsts ar likumu virsvadību īstenots organizācijas un darbības pamatprincips” Valsts varai ir jābūt sadalītai likumdevējā, izpildu un tiesu varā - nosacīti neatkarīgās, bet tajā pašā laikā līdzsvarotās.595 Katrai varai jādarbojas, pateicoties institūcijām, kas atbilstoši kompetencei īsteno to mērķus. Valsts varas institūciju darbību regulē varas dalīšanas kā demokrātiskas un tiesiskas valsts organizācijas un darbības pamatprincips.596 Varas dalīšana pastiprina cilvēka tiesību un brīvību garantijas, valsts varas atzariem ir vienādi nozīmīga loma galveno tiesību un brīvību jomā. Katrai varas institūcijai jāpakārto sava kompetence atbilstoši šo tiesību un brīvību mērķim.597

2. Valsts kompetences sadale. Kā redzams no dažiem iepriekš citētajiem Lietuvas Konstitucionālās tiesas definētajiem principiem, Lietuvā varas dalīšanas princips ir sevišķi svarīgs, izšķirot dažādus kompetences strīdus starp valsts varas institūcijām. Konstitucionālā tiesa ir atzinusi, ka princips nozīmē likumdevējas, izpildu un tiesu varas nošķiršanu un to nosacītu neatkarību, tajā pašā laikā pastāvot savstarpējam līdzsvaram starp tām. Katrai valsts varas institūcijai ir piešķirta noteikta kompetence atkarībā no institūcijas vietas attiecībā pret pārējām valsts varas institūcijām.598 Visu šo atsevišķo kompetenču kopums veido kopējo valsts kompetences kopumu, kas ir jāīsteno valsts varai. Satversmes tiesa arī ir atzinusi, ka “valsts kompetence Satversmē izsmeļoši tiek sadalīta starp valsts varas konstitucionālajām institūcijām. Līdz ar to nevar būt valsts kompetences, kas nav piešķirta kādai valsts varas konstitucionālajai institūcijai, savukārt visu valsts varas konstitucionālo institūciju kompetenču kopums veido kopējo valsts kompetenci”.599

Lietuve# Respublikos Konstitucinio Teisrno 1998 m. sausie 10 d nutarimas. htip://www.lrkl.It/dokumentui/1998/ nSIOI 10a.htm

Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 7.000 m. spalio 18 d. nutarimas. httpS/Irktlt/dokume!\\ai/?()00/ n00W18.htm

v;' I .iefuvos Respublikos Konstitucinio feisrno 7000 m. grupdžio 19 d. nutarimas. hllp://lrkt.lt/dokumentai/I996/ n6ll219o.htm

Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 7000 in. spalio 26 d. nutarimas. http://lrki.il/dokumentai/1995/ h5l1026a.htm

"■ Satversmes liesas 2006gada 16.okfobra sprieduma liela Nr.2006-05-01 10Apunkls.

Atsevišķu kopējās kompetences daļu var īstenot tikai tas varas atzars, kuram tā ar konstitūciju ir nodota, tādējādi šo varas atzaru kompetence vai vismaz to kompetences smagumpunkts ietilpst attiecīgā varas atzara sfērā. Tomēr tas nenozīmē, ka “šo orgānu kompetences vienmēr ekskluzīvi ietilpst tikai vienā no valsts varas atzariem. Lai izveidotu triju varu līdzsvara un atsvara sistēmu, kā arī lai nodrošinātu visas valsts efektīvu funkcionēšanu kopumā, ir pieļaujamas lielākas vai mazākas atkāpes no šī ideālā modeļa’600 Šo atkāpju uzdevums ir nevis radīt varas atzaru savstarpējos konfliktus un centienus vienam atzaram iegūt dominējošo stāvokli sistēmā, bet gan veikt funkciju sadali starp varas atzariem tā, lai saglabātu nepieciešamo vienotību un izveidotu labi organizētu varas atzaru savstarpējās sasaistes sistēmu.601

Konstitucionālajā praksē atsevišķas atkāpes no varas dalīšanas principa ir pieļaujamas, ja vien tās padara valsts varas funkciju īstenošanu efektīvāku, nostiprina kādas valsts institūcijas neatkarību no citas varas vai nodrošina triju varu savstarpējā līdzsvara un atsvara sistēmas funkcionēšanu.602 “Varas dalīšana nozīmē nevis to, ka valsts varas funkcijas cita no citas tiek izolētas, bet drīzāk gan, ka likumdevēja, izpildu un tiesu vara savstarpēji cita citu papildina, tādējādi bremzējot pašu valsts varu pilsoņu brīvības ierobežošanā.”603 Varas dalīšanas mērķis ir brīvības garantiju un tiesību virsvadības saglabāšana, lai nepieļautu tautvaldības aizstāšanu ar patvaldību. Sie mērķi tiek sasniegti, jo viena vara ierobežo citu un atsevišķas varas savstarpēji līdzsvaro attiecīgo valsts institūtu funkcijas. Varas dalīšana atbilst valsts, kurā tiek īstenota tiesību virsvadība, tiesiskas valsts funkcionēšanas loģikai. Likumdevēja vara formulē tiesību normu - vispārēju principu, kas ir paredzēts piemērošanai dažādos gadījumos, pastāvot noteiktiem faktiem un apstākļiem. Šī principa piemērošana konkrētās situācijās ir citas varas - izpildvaras - prerogatīva. Savukārt strīdus par atsevišķu faktu atbilstību konkrētai normai izšķir tiesu vara, kas vienīgā ir pilnvarota spriest par noteikta fakta atbilstību tiesību normām.604

i.evits L Valsts un valsis pārvaldes juridiska struktūra un pamatjēdzieni. Jaunā Parvalde, 2002, Nr.2,4. 5.lpp.

Khachalryan I IM. The first Constitution oft tie Republik öfArmenia. Yerevan: The United Nations High Commission Гог Refugees Republic of Armenia, 1998, рЗ/.

'■'Satversmes tiesas 2005.gada 21.novembra sprieduma lieta Nr.?00.'i-(B 0306 7.punkls.

: : Maunz 1, /ippelius lv Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag CH. Beek, 1994, S.90.

Алиев Ul., Магерром (.). Научно-практический комментарий к конституции Азербайджанской Республики. Баку: Юридическая литература, 2000, с.29.

3. Varas dalīšanas aizsākumi. Varas dalīšanas principam ir mēģināts sa meklēt ārkārtīgi dziļas saknes. Daži autori saskata varas dalīšanas modeļa atspoguļojumu jau Vecās derības tekstos.605 Savukārt citi varas dalīšanas idejas izklāstu saskata grieķu mitoloģijā, kurā atspoguļota Olimpa iekārta.606 Politikas filozofijā tik ierasto principu pirmo reizi abstrakti iezīmējis Aristotelis, aprakstot politeju, proti, ideālā valstī jāpastāv sapulcei, kas izlemj svarīgākos jautājumus, maģistrātu padomei, kas īsteno sapulces lēmumus, un tiesām.607 Tomēr par obligātu Rietumu konstitucionālisma elementu varas dalīšana kļuvusi pateicoties Džona Loka un Šarla Luija de Monteskjē darbiem. Džons Loks izvirzīja nepieciešamību norobežot likumdevēju varu no izpildvaras. Likumdevēja vara ir pārāka attiecībā pret pārējām valsts varām, bet tā ir tikai deleģētā vara, jo tauta saglabā savas augstākās varas tiesības atlaist vai mainīt likumdevēja varu. Likumdevēja vara ir tā valsts vara, kam ir tiesības izmantot valsts spēku sabiedrības un tās locekļu saglabāšanai, bet izpildvarai ir jānodrošina pieņemto likumu izpilde.608 Savukārt Šarla Luija de Monteskjē izstrādātajā teorijā visa valsts vara iedalāma likumdevēja, izpildu un tiesu varā. Sākotnēji gan tiesu varu Šarls Luijs de Monteskjē neatdalīja no izpildvaras, līdzās likumdevēja varai izšķirdams izpildvaru, kas nodarbojas ar starptautiskajiem jautājumiem, un izpildvaru, kuras pārziņā ir visas iekšlietas.

Šāda lietu kārtība, kad atsevišķas varas savstarpēji kontrolē cita citu, ir nepieciešama, lai nebūtu iespējams izmantot varu ļaunprātīgos nolūkos. Šīs valsts varas vienlaikus nevar atrasties vienas personas rokās, jo tad veidotos tirānija, taču tām nav jābūt arī pilnīgi nošķirtām citai no citas. Ja trīs valsts varas atzari ir saistīti un pārklājas, lai viens no tiem varētu kontrolēt abus pārējos, tad praksē nav iespējams saglabāt to pilnīgo nošķirtību, kāda nepieciešama Šarla Luija de Monteskjē idejas pilnīgai īstenošanai.609 Tāpēc mūsdienās lielāku efektu dot valsts varu nošķiršana, saglabājot tām iespējas citai citu kontrolēt, nekā absolūta nodalīšana. Pamatojoties uz šo filozofu idejām, ASV tika izstrādātas sākotnēji atsevišķas štatu konstitūcijas, bet vēlāk varas dalīšanas princips tika iestrādāts federālajā 1787.gada konstitūcijā. ASV varas dalīšanas princips ir īstenots maksimāli stingri un uzskatāms par klasisko varas dalīšanas modeli.

(J)': I latianH Р. Христианские основы современного права. Москва: Норма, 200?.

Vara.Ška М. Ка i kurie teisinês valslybés santvarkos bru о/ж senovés Graikijos mitologijoje. Jurisprudencja, 200/, t.3(93), pp.97-101.

'Aristotle. Politics. Book IV. hltpS/classicLmit.edu/Arislotle/politics.'l.four.html

Locke J. IheSemn /réalisé of Civil Government. http://www.conslitutjon.org/jl/Pndtreat.hfm ":N Montesquieu CL TheSpirit ofLaws, http://www.constitution.org/cni/soLhtm

II. Varas dalīšanas pamatmodeļi

I. Stingrais varas dalīšanas modelis. Varas dalīšanas princips ir teorē-lisks, tomēr nav universāli piemērojams visām tiesību sistēmām, jo katrā no tām pastāv savas tradīcijas un specifika. Tas, ka kādas valsts konsti-lūcija nostiprina varas dalīšanas principu tā klasiskajā izpratnē, nenozīmē, ka konstitūcijas normas nodrošina šī teorētiskā principa praktisku īstenošanu. Varas dalīšanas princips nav jāizprot vienkāršoti vai tehniski, tas ir ārkārtīgi komplekss konstitucionālisma princips, kam ir sava iekšējā struktūra ar tajā ieprogrammētajām idejām un principa īstenošanas mehānismiem. Balstoties uz šo principu, valsts iekārtas konstruēšanā var sasniegt atšķirīgus rezultātus, kas ir atkarīgi no konstitūciju autoru intelektuālā potenciāla un principa iedzīvinātāju juridiskās kultūras līmeņa. Konstitūcijai un praksei ir jānodrošina tāda valsts varas iekšējā struktūra, kurā tās sastāvdaļas pašas par sevi kļūst par līdzekli, kā noturēties tām ierādītajā vietā. Tieši šī mērķa sasniegšanā ari slēpjas patiesībā vienkāršā varas dalīšanas principa formula.

Lai nodrošinātu stabilu pamatu norobežotiem varas atzariem, jānodrošina to gribas brīvība, kas izpaužas attiecīgo varas atzaru amatpersonu tiesību ierobežošanā attiecībā uz cita varas atzara amatpersonu iecelšanu. Lai nodrošinātu varas atzaru gribas patstāvību, ir jāievieš princips, ka iecelšanu augstākajos likumdošanas, tiesu un izpildvaras amatos veic varas pirmavots - tauta. Tauta formē šo varu augstākās institūcijas, un netiek pieļauts nekāds starpstāvoklis.610 Šāda valsts varas institūciju formēšana, protams, ir vienkārša, bet dārgāka. Tieši tāpēc pieļaujamas atkāpes no absolūtā principa. Piemēram, ja tiesnešus amatā ieceļ uz mūžu, tad viņu atkarība no tautas vai likumdevēja ir nebūtiska un tāpēc nebūtu lietderīgi bez jebkādām atrunām uzstāt uz absolūtā principa piemērošanu attiecībā uz tiesu varu. Mēģinājumi paredzēt tiesnešu regulāru (piemēram, ik pēc četriem gadiem) pārvēlēšanu no likumdevēja puses ir uzskatāmākais varas dalīšanas principa pārkāpums. Tiesnešu neatceļamība, kamēr to uzvedība ir nevainojama, ir vislabākais līdzeklis, kas iestrādājams valsts iekārtā, lai nodrošinātu nelokāmu, taisnīgu un objektīvu likumu izpildi un

(,’:i Madison J. I tie Federalist NoS1. Gram.: Hamilton A., Jay J„ Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.394 400.

noteiktu visdrošāko barjeru pret vēlētas tautas institūcijas aizskārumiem un patvaļu.611

Attiecībā uz zemāka līmeņa izpildvaras institūciju personālsastāva iecelšanu (arī attiecībā uz tiesnešiem tiesu varā) ir paredzēta kārtība, kas prasa varu līdzdarbību un politisku vienotību, proti, ASV prezidents ar Senāta padomu un piekrišanu ir tiesīgs iecelt vairākas amatpersonas. Prezidents, izvēloties kandidātu, ir par to atbildīgs visu amatpersonas darbības laiku. Tiek uzsvērta šādas iecelšanas pozitīvā loma, norādot koalīcijas darbības trūkumus, tomēr Senāta piekrišana ir būtisks faktors, lai novērstu favorītismu, proti, nodrošinātu labu, atbildīgu un stabilu administrāciju. Iespēja, ka Senāts var nepiekrist prezidentam, pēdējam liek rūpīgi pārdomāt savu izvēli. Savukārt Senāts, noraidot piedāvāto kandidātu, rēķinās ar to, ka prezidents, formējot izpildvaru, kā nākamo kandidātu var nepiedāvāt Senātam štatu vairākumam vēlamu personu. Senāta tiesība atteikt prezidentam vienmēr ir nopietni pamatota, un te nav pieļaujama nekāda voluntāra darbība.612

Būtisks izpildvaras nostiprināšanas faktors ir tai nepieciešamās materiālās bāzes nodrošināšana. Par neapstrīdamu principu ir kļuvis tas, ka tikai likumdevēja varai ir tiesības uz tautas “kabatu”. Ir nepareizi bez ierobežojuma piešķirt šādas tiesības un papildus tam vēl tiesības noteikt izpildvarā un tiesu varā esošo atalgojumu.613 Šīs problēmas ignorēšanas dēļ izpildvaras neatkarība ir tikai nomināla. Tāpēc ir būtiska izpildvaras formēšanās kārtība, tas ir, tā nedrīkst būt pilnīgi atkarīga no likumdevēja vai arī kādas citas varas, kurai būtu tiesības iebilst pret parlamenta izvēlēto risinājumu. ASV kā izpildvaras pretsvars pret likumdevēju pastāv prezidenta veto tiesības un prezidentam piešķirtā alga, kas nav ne samazināma, ne palielināma.614

Viens no mehānismiem, kā nodrošināties pret varas uzurpāciju no kāda valsts varas atzara puses, ir piešķirt citiem valsts varas atzariem pietiekamus konstitucionālus pašaizsardzības līdzekļus un motīvus šo līdzek

Ml Ha mill on A. The Federalist N0./8. Gram.: Hamilton A., Jay Madison I. ledera/ist Papers; 8 r> fssayiin Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp..*>91 600.

!' •’ I lamillon A. The I ederalisi N0./6. Gram.: Hamilton A., lay J., Madison J. federalist Papers: 851 ssays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.S// 58 i.

: Madison J. The I ederalist No/18, (irām.: Hamilton A., Jay J., Madison I. Federalist Papers: 851 ssays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, ppJ77-38.1

,:M I lamilton A. The' f ederalist No./3. Gram.: Hamilton A., Jay )., Madison J. hedeialist Papers: 85 l-ssays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2.010, pp,5S8-r566.

ļu izmantošanā.615 No tā izriet veto tiesību nepieciešamība, lai izpildvarai būtu tiesības nepieļaut kādu likumdevēja pieņemtu aktu spēkā stāšanos. Veto tiesības ne tikai aizsargā prezidentu kā izpildvaras galvu, bet arī tautu pret neatbilstošiem likumiem. Aleksandrs Hamiltons uzskatīja, ka veto tiesības nodrošina izpildvaru ar pietiekamiem konstitucionālajiem līdzekļiem, lai sevi varētu nostādīt pret likumdevēju un iebilst pret tā mēģinājumiem uzurpēt varu. Tomēr kā būtisku nosacījumu viņš izvirzīja to, ka veto tiesības ir jālieto regulāri, aktīvi, ne tikai izņēmuma gadījumos. Ja prezidents iesaldētu savas veto tiesības, to izmantošana retās reizēs varētu izsaukt asu kritiku un uz četriem gadiem ievēlētais prezidents to vairītos izmantot politisku iemeslu dēļ.616 Veto tiesību akcentēšana nevajadzīgi saasina attiecības starp izpildvaru un likumdevēju, tāpēc prezidents un kongress ir spiests meklēt kompromisu.617

ASV Senāts ir tāda institūcija, kurā saplūst likumdevēja vara un izpildvara. Senāta esamība ir būtisks faktors, lai nodrošinātu likumdevēja un izpildvaras neatkarību vienam no otra. Izpildvaras absolūta vai nosacīta nepiekrišana likumdevēja aktiem pārvēršas par nepārvaramu barjeru pēdējā centieniem ietekmēt pirmo. Būtisks līdzeklis, lai novērstu izpildvaras centienus pakļaut likumdevēju, ir tas, ka Senāts var atcelt prezidentu no amata impīčmenta kārtībā.618 Impīčmenta procesu tāpēc nedrīkst uzticēt tiesu varai, kas tādējādi kļūtu neobjektīva un faktiski neizšķirtu lietu pareizi. Turklāt pēc impīčmenta prezidentam var sekot arī tiesāšana vispārējā kārtībā, un tad jau tiesu vara nebūtu objektīva, jo jau iepriekš būtu paudusi savu viedokli.619 Droši var apgalvot, ka augšpalāta kalpo kā balsts pret satricinājumiem tautā un ir institūcija, kas savieno patstāvī-gumu un brīvību.620 Pārstāvju palāta savukārt ir tas instruments, kas nodrošina plurālisma principa īstenošanu, bet šāds princips nav iespējams,

' ' '• Madison J. The I ederalist No.Sl. Gram.: Hamilton A., Jay J., Madison J. I ederalist Papers: № Essays in Defense of theNewC'otrstinition. Sweetwater Press, 2010, рр.-Ш <101.

■ I larnilton AT lie I ederalist No.73. Gram.: I lamilton Д., Jay J., Madison J.! ederalisl P< ipers:8S Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.558-566.

1,1' Энтип Л.М. Разделение властей: опыт современных государств. Москва; Юридическая лтература, 1995, с.1>0.

'1 Hamilton Л. I he Г-ederalisl No.66. Gram.; I lamilion A., lay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.505--513.

Hamilton A. I he Federalist No.6b. С .ram.: I lamilton Д., Jay J.( Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp/198 505.

: Madison J. I he Federalist No.63. Gram.: I lamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers:85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp/180 490.

parlamentā pastāvot tikai vienai palātai, jo tādējādi būtu apdraudēta ari demokrātija un tautas brīvība. Kā risinājums tam ir augšpalātas esamība, kas bremzē apakšpalātu, neļauj tās mainīgajam vairākumam mēģināt sasniegt netaisnīgus mērķus.

Republikāniskā valdīšanas formā likumdevēja vara cenšas ieņemt un ir augstākā stāvoklī, tomēr no šī ļaunuma var izbēgt, ja likumdevēju varu sadala atzaros. Katru no tiem formē citādi, cik vien iespējams, saglabājot saikni ar tautu.621 Ne visās valstīs izpildvarai piešķirts kāds ievērojams līdzeklis pret likumdevēju varu, piemēram, veto tiesības, kas bieži vien tiek piešķirtas valsts galvam, tomēr valsts galva ne vienmēr ir izpildvaras sastāvdaļa. “Federālista” autori uzskatīja, ka varas uzurpāciju var novērst, nododot uzraudzību tādai institūcijai, kas nav atkarīga no vairākuma, lai tādējādi aizstāvētu mazākuma intereses, ja vairākums apvienojas kāda netaisnīga mērķa sasniegšanā. Spēks, kas nav atkarīgs no vairākuma, var gan atbalstīt mazākuma likumīgās intereses, gan pieslieties vairākumam, gan atraidīt abus un pats uzurpēt varu.622 Kā risinājums tiek minēta nepieciešamība sadalīt sabiedrību tik daudz dažādās mazās pilsoņu grupās, lai padarītu jebkuru apvienošanos netaisnīgu mērķu sasniegšanai par neiespējamu. Kamēr visas varas avots ir sabiedrība un tā ir saskaldīta dažādās grupās un interesēs, nav iespējams radīt draudus mazākumam. Tieši tāpēc nav iespējama situācija, ka Pārstāvju palātā, Senātā un štatu leģislatūrās vairākumu iegūtu viens radikāls spēks. Šim spēka pārstāvim ir neiespējami vēl vienlaikus kļūt par prezidentu, ņemot vērā štatu skaitu un to intereses un tradīcijas, kā arī vēlēšanu periodiskumu un tiesu varas lielo lomu ASV. Viens no būtiskākajiem varas dalīšanas sistēmas elementiem ASV ir tiesu vara, kas uzstājas kā personīgās brīvības garants un līdzdarbojas, lai panāktu, ka likumdevēja vara un izpildvara ievērotu tiesību priekšrakstus, kas izteikti konstitūcijā. Tiesu vara pēc būtības ir vāja, tomēr ASV varas dalīšanas sistēma ir apgāzusi šo tēzi, piešķirdama tiesai pietiekami nopietnas sviras, kas noder gan sevis aizstāvībā, gan citu varu uzraudzībā. Var piekrist viedoklim par zināmu tiesu varas hipertrofiju ASV. Bez tās tiesu varas, kas izveidojusies, ASV diez vai būtu tādas, kādas tās ir tagad.623 Varas dalīšanu ASV nevajadzētu uztvert institucionāli,

Madison J. 1 he Federalist No.'; 1. Gram.: Hamilton Д., Jay Madison J. federalist Papers: 85 hsays in Defense of the New Constitution. Sweet water Press, 7010, pp.394- 401.

Ibid.

1>м Энтин Л.М. Разделение властей: опыт современных государств. Москва: Юридическая литература, 199!), с .63 6-1.

primārais ir cilvēciskais faktors un ideja par dažādām cilvēku grupām. Šie principi atklājas, analizējot impīčmenta procedūru. Varas dalīšanas doktrīna rada pastāvīgu partizānu karu starp izpildvaras un likumdevēja varas atzaru.624

2. Relatīvais varas dalīšanas modelis. Valstī nevar būt vairākas valsts varas. Pastāvot valsts varas vienotībai, ņemot vērā lietderības apstākļus un lai novērstu varas uzurpāciju, to iedala trijos varas atzaros, kuru elementi mijiedarbojas, ir savstarpēji atkarīgi un to pilnvaras iestiepjas citos varas atzaros.625 Valsts varas vienotības ideja, kuru īpaši uzsver relatīvais varas dalīšanas modelis, parasti rada likumdevēja varas pārākumu. Piemēram, Lietuvā valsts varas sistēmā prioritāte tiek piešķirta likumdevējai varai, t.i., Seimam.626 Arī Latvijā atzīts, ka, interpretējot varas dalīšanas principu, visas šaubas par Ministru kabineta tiesībām likumdošanas jomā jātulko par labu Saeimai.627

Par vienas valsts varas institūcijas dominanti jau ir brīdinājis Džeimss Medisons, rakstot, ka “visi pilnībā piekrīt tam, ka vienai iestādei piederošas pilnvaras tieši vai netieši nedrīkst īstenot neviena no divām citām. Tāpat ir acīmredzams, ka neviena no tām nedrīkst ne tieši, ne netieši izmantot tiesības atcelt citu lēmumus, īstenojot savas paša pilnvaras. Neviens nenoliegs, ka pilnvaras pēc savas būtības ir tiesības uz iejaukšanos, un būtu vēlams, lai šai tiesībai tiktu noteiktas pienācīgas robežas. Tāpēc, teorijā nosakot dažādu tiesību grupas un kā tās pēc savas būtības sadalās starp likumdevēju, izpildu un tiesu varu, nākamais un daudz grūtākais uzdevums ir nodrošināt praksē vienas varas iejaukšanās neiespējamību citu varu pilnvaru sfērā”.628 Tajā pašā laikā viņš arī atzīmējis, ka praksē to nav iespējams izdarīt. Likumdevēji vienmēr paplašina savu pilnvaru sfēru, pārņemot visu valsts varu savā kontrolē, jo likumdevēja funkcijas ir plašākas un parasti konstitūcijā nav tieši noteiktas, kas tam ļauj ar sarežģītiem un netiešiem līdzekļiem iejaukties citu valsts varu darbībā.

' м Мишин A.A. I ocydapcmeei пюе право зарубежных стран. Москва: Ьелые альвы, 1996, с.285.

Чиркин B.C. Конституциош юс право зарубежных стран. Москва: Юриаъ, 2000, с. 139.

:/'ilis J. Lietuvas Republikas jaunā Konstitūc ija Eiropas tiesiskās sistēmas konteksta. Gram: Baltijas valstis likteņ-gtie/os. JundzisT. (red.) Rīga: Latvijas Zinātņu akadēmija, 1998,226.lpp.

Satveramos tiesas 199/.gada 28.-a prīļa tiesas sedes lielā Nr.O^7!-01 (9/) stenogramma. http://www.satv.tiesa. gov.lv/upload/Steno_04-01 (97).rtf'

Madison J. The Federalist No.48. Gram.: Hamil ton A., Jay J„ Madison .). f ederalist Papers: 85 Essays in Defense of ihe New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.377-384.

Likumdevēja vara vienīgā kontrolē valsts budžetu, un citu varu atkarība no likumdevēja lēmumiem rada šo labvēlīgo situāciju. Tas ir precīzs parlamentāra režīma raksturojums, ko pieņemts apzīmēt ar jēdzienu parliamentary supremacy. Juridiski šo valdīšanas formu raksturo parlamenta virsvadība, tā ievēlēts valsts galva un parlamentam atbildīga valdība, kā arī dažādi varu mijiedarbības līdzekļi.629 Apvienotās Karalistes parlamenta varenību apliecina teiciens, ka parlaments var izdarīt gandrīz visu, tikai nespēj pārvērst vīrieti sievietē un otrādi.630

Likumdevēja varas virsvadības nostiprināšana politiskajā sistēmā nozīmē checks and balances sistēmas vājumu.611 “Visi valsts varas atzari tiek apkopoti likumdevējā. To koncentrēšana vienās un tajās pašās rokās tieši arī nosaka despotisku valdīšanu. Nemaz nebūs vieglāk, ja vara atradīsies daudzu rokās, nevis viena, tad 173 despoti apspiedīs, tāpat kā to dara viens.”632 Šīs atkāpes tiek ietvertas Eiropas parlamentārajās demokrātijās pastāvošajā valsts varas institūciju savstarpējo attiecību modelī, ko parasts dēvēt par relatīvo varas dalīšanas modeli. Šī modeļa teorija sakņojas nevis stingrā valsts varas atzaru savstarpējā nodalīšanā, bet gan tikai šo varas atzaru atsevišķu kompetenču nodalīšanā un nepieļaujamībā viena varas atzara kompetenci īstenot citam varas atzaram. Lai gan arī no šī pieņēmuma iespējamas atkāpes, kad rodas zināma likumdevēja un izpildvaras saplūšana; tikai tiesnešu neatkarība tiek stingri aizsargāta no citu varu iejaukšanās.633

Parlamentārā republikā varu triādē dominējošā pozīcija tiek atvēlēta parlamentam kā likumdevēja varas nesējam un augstākajai pārstāvniecības institūcijai. No šīs parlamenta lomas izriet apgalvojums, ka relatīvās varas dalīšanas nemaz nav, bet pastāv tikai atsevišķu varas kompetenču funkcionāla diferenciācija.634 Izpildvaras izveidošana pilnībā atrodas likumdevēja rokās, kas nozīmē valdības atkarību no parlamenta uzticības.

Cielava V. 19??.gada Satversme - veca d/iesma jaunās skaņas? I īteratura un Mākslo, T99Л 1 .maijs.

ДЮ1И Л. Общество, личность и государство. Gram.: Марченко М.Н. Теория государства и прша. Москва: Зерцало-М, 2001, с. 377.

1,1 Малова Д. Влияние конституционных норм на взаимоо! ношения между ветвями власти в Словакии: доминирующая роль парламента и неустойчивость констту! ļnoi (ализма. Gram.: Конституция как фактор социальных изменении. Москва: Мос ковский общественно научный фонд, 1999, с.20.

<:V Jefferson Т. Notes on the Stale of Virginia, h t (p://www. the federal is tpapers.org/wp - со nt en t/uploadš/2012/1 ?/ Thomas-Jefferson Notes-On- The-State-Of-Virginia.pdf, p.150.

" Cipoliuss R. Vispārēja тфЬа par valsti. Rīga: AGB, 1998, ;УИ.1рр.

;,м Энтин Л.М. Разделение властей: опыт современных государств. Москва: Юридическая .литература,

1995, С..67.

1

Balodis R. Par konstitucionālajām tiesībām. Jurista Vārds, 2004.14.septembris, Nr.35(340).

2

Levits E. Dažas piezīmes par valststiesību zinātni un Satversmes kodolu. Grām.: Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu. Konstitucionālo tiesību komisijas viedoklis un materiāli. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2012,6.-22.lpp.

3

Pededze Dz. Satversmes tiesai - 15. Jurista Vārds, 2011.20.decembris, Nr.51 (698); Statkus S., Amoliņa D. Piezīmes par "Satversmes lasīšanu Satversmes tiesā". Jurista Vārds, 2012.3.jūlijs, Nr.27(726).

4

Pleps J. Kurš formulē Latvijas konstitucionālo tiesību doktrīnu. httpS/www.ir.lv/2012/8/21/kurs-formule-latvijas-konstitucionalo-tiesibu-doktrinu

5

Pleps J., Pastars E., Plakane I. Konstitucionālās tiesības. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2004, 25.lpp.

6

Latvijas Senāta senatoru atzinums par Latvijas Satversmes spēkā esamību un Saeimas pilnvarām okupācijas apstākļos. Latvju Ziņas, 1948.17.aprīlis.

7

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"90.-102.punkts. Skat. arī: Изензее Й. Государство и конституция. Gräm.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.5-6.

8

Satversmes tiesas 2005.gada 16.decembra sprieduma lietā Nr.2005-12-0103 17.punkts.

9

ю Hamilton A. The Federalist No.78. Gräm.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.591 -601.

10

Sajô A. Limiting Government. An Introduction to Constitutionalism. Budapest: Central European University Press, 1999, p.xiv.

11

Кистяковский БА Лекции по государственному праву (общее и особенное). Москва: Московский коммерческий институт, 1909,с7.

12

European Commision for Democracy through Law (Venice Commision). Report on the Rule of Law. http-// www.venice.coe.int/webforms/documents/CDL-AD(2011)003rev-e.aspx Skat. arī: Rosenfeld M„ Saj6 A. Constitutionalism: Foundations for the New Millenium. Gram.: New Millenium Constitutionalism: Paradigms of Reality and Challenges. Yerevan: Njhar, 2013, pp.11 -22.

13

Karulis К. Latviešu etimoloģijas vārdnīca. 2.sējums. Rīga: Avots, 1992,159.lpp.

14

Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 2004 m. gegužēs 25 d. nutarimas. http://www.lrkt.lt/ dokumentai/2004/n040525.htm

15

Schmitt С. Constitutional Theory. Durham and London: Duke University Press, 2008, p.62.

16

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību fīlosofījā. Likums un Tiesības, 1999, Nr.3,71 .Ipp.

17

Боржо М. Учреждена и пересмотръ конституцЮ. Москва: Издание М. и С. Сабашниковыхъ, 1918, с.З.

18

Satversmes tiesas 2007.gada 29.novembra sprieduma lietā Nr.2007-10-0102 56.3. un 62.punkts.

19

Latvijas Satversmes sapulces IV sesijas 1921 .gada 21 .septembra sēdes (2.sēde) stenogramma.

20

Latvijas Satversmes sapulces IV sesijas 1921.gada 20.septembra sēdes (1 .sēde) stenogramma.

21

Лассаль Ф. Сущность конституцм. Grām.: Дюги Л. Общество, личность и государство. Санкт-Петербург: Издательство "Вестника Знаыя", [Ь. д.], с.77.

22

Rainis J. Kas ir satversme. Grām.: Rainis J. Kopotie raksti. 18.sējums. Rīga: Zinātne, 1983,396.lpp.

23

Боржо М. Учреждена и пересмотръ конституции. Москва: Издание М. и С. Сабашниковыхъ, 1918, с.27б.

24

4? Meļķisis Е., Mēkons I. Amerikas neatkarības deklarācija. Likums un Tiesības, 2001, Nr.7(23), 213.-216.lpp.

25

Rezevska D. Legal Methods in Latvia's Legal Arrangement and European Integration. Grām.: European Integration and Baltic Sea Region: Diversity and Perspectives. MuravskaT., Petrov R., Sloka В., Vaivads J. (ed.) Rīga: University of Latvia, 2011, pp.224-225. Skat. arī: Pleps J. Normatīvo tiesību aktu hierarhija: profesors Hanss Kelzens un mūsdienas. Likums un Tiesības, 9.sējums, 2007, Nr.2(90), 47.-50.lpp., Nr.3(91), 85.-95.lpp.

26

Ministru prezidenta runa. Grām.: Latvijas valsts pasludināšana 18.novembrī 1918.g. Rakstu vainags Haralda Jēgera sakopots. Rīga: Astra, 1918,19.lpp.

27

Stradiņš J. 18.novembra Ulmanis (Latvijas Republikas pirmais Ministru prezidents). Grām.: Kārlim Ulmanim 125. Caune A., Millers Т., Stradiņš J. (red.) Rīga: Latvijas vēstures institūta apgāds, 2003,24.-25.lpp.

28

Latvijas Senāta Kriminālā kasācijas departamenta 1924.gada 29.aprīļa spriedums Nr.201. Grām.: Latvijas Senāta Kriminālā kasācijas departamenta spriedumu tēžu pilnīgs kopojums. Kamradziuss F. (sast.) Rīga: Autora izdevums, 1928,68.lpp.

29

Pleps J. Latvijas valstiskuma pamats. Jurista Vārds, 2012.4.septembris, Nr.36(735).

30

Marbury v. Madison, 5 U.S. (1 Cranch) 137; 2 L. Ed. 60 (1803). http-//www.constitution.org/ussc/005-137a.htm

31

Jarašiūnas E. Nuo pirmosios iki naujausiiļ konstitūcija keletas minčiiļ apie konstitucinio reguliavimo raid^. Grām.: Šiuolaikinē konstitūcija:studijos apie užsienio šaliti konstitucinļregulavimq. Kolektyvinē monogrāfijā. Vilnius: Mykolo Romerio universitetas, 2005, pp.11 -14.

32

Forlenders H. Iztulkotājs kā suverēns ar neierobežotu varu. Likums un Tiesības, 2001, Nr. 10(26), 300.lpp.

33

Дурденевский Б.Н. Иностранное конституционное право. Ленинград: Государственное издательство, 1925, с.29.

34

Jelāgins J. Normatīvie akti un to hierarhija. Jurista Vārds, 1998.29.janvāris, Nr.3(71).

35

Дябло B.K. Судебная охрана конституций в буржуазных государствах и в СССР. Москва: НКЮ РСФСР, 1928, с.7.

36

и Kelsen Н. Introduction to the Problems of Legal Theory. A Translation of the First Edition of the Reine Rechtslehre or PureTheoryofLaw. Oxford: Clarendon Press, 2002, pp.56-57.

37

Ducmanis K. Leo Petražicka tiesību un valsts teorija sakarā ar mācību par morāli (uz emocionālās psiholoģijas pamatiem). Rīga: Augusta Golta apgādībā, 1931,212.-213.lpp.

38

Изензее Й. Государство и конституция. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.6.

39

Satversmes tiesas 2009.gada 19.maija sprieduma lietā Nr.2008-40-01 11.punkts.

40

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"338. un 340.punkts.

41

Dišlers K. Demokrātiskas valsts iekārtas pamati (Ievads konstitucionālajās tiesībās). Rīga: A.Gulbis, 1931,12.lpp.

42

Iļjanova D. Vispārējo tiesību principu nozīme un piemērošana. Rīga: Ratio iuris, 2005,100.lpp.

43

Pleps J. Satversmes iztulkošana. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2012,24.-28.lpp.

44

Dišlers K. Demokrātiskas valsts iekārtas pamati (Ievads konstitucionālajās tiesībās). Rīga: A.Gulbis, 1931,12.lpp.

45

Dišlers K. Latvijas Satversme. Grām.: Latvieši II. Balodis K., šmits R,Tentelis A. (red.) Rīga: Valters & Rapa, 1932, 147.lpp.

46

Еллинекъ Г. Конституцш, ихъ изменения и преобразован'т. Санктпетербург: Издание Юридическаго книжнаго склада "Право", 1907, с.5; Vālbergs J. Konstitūcijas jēdziena attīstība vēsturiskā apgaismojumā. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1936, Nr.3,788.1 pp.

47

Dišlers K. Demokrātiskas valsts iekārtas pamati (Ievads konstitucionālajās tiesībās). Rīga: A.Gulbis, 1931,37.lpp.

48

Pleps J. Satversmes iztulkošana. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2012,29.-43.lpp.

49

n Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2011.gada 31.maija viedokja "Par iespējamo ministra noteikumu satversmību" 16.-20.punkts.

50

Dicey A.W. Introduction to thestudyoftheLawofthe Constitution. London: Macmillan and Со, 1889, pp.341-361.

51

Pastars E. Par grāmatu “Satversmes iztulkošana". Grām.: Pleps J. Satversmes iztulkošana. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2012,5.lpp.

52

Lazersons M. "Konstitucionāla" likumdošana un Saeimas publisko tiesību komisija. Jurists, 1928, Nr.6,166.sl.; Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,90.-91 .Ipp.

53

Akmens A. Mūsu militārā likumdošana. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1927, Nr.6/7,224.lpp.

54

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,39.lpp.

55

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"48.punkts.

56

Рейснеръ М. Всенародное голосование и Учредительное CočpaHie. Петроград: [б. г.], 1917, с.1.

57

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,46.lpp.

58

Шнайдер Т.П. Власть, учреждающая конституцию. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.2. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.304.

59

Sieyes: What is the Third estate? http-//faculty.smu.edu/rkemper/cf_3333/5ieyes_//hatJs_the__Third_Estate.pdf

60

Dišlers К. Konstitūcija un satversmes vara. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1921, Nr.1/3,7.-10.lpp.

61

Schmitt С. Constitutional Theory. Durham and London: Duke University Press, 2008, p.140.

62

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,46.-47.lpp:

63

Sieyes: What is the Third estate? httpS/faculty.smu.edu/rkemper/cf_3333/Sieyes_What_is_the_Third_Estate.pdf

64

Dišlers K. Konstitūcija un satversmes vara. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1921, Nr.1/3,10.lpp.

65

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"53.-55.punkts.

66

Schmitt C. Constitutional Theory. Durham and London: Duke University Press, 2008, pp.150-154.

67

Sieyes: What is the Third estate? http-J/faculty.smu.edu/rkemper/cf_3333/Sieyes_WhatJs_the_Third_Estate.pdf

68

Шнайдер Г.П. Власть, учреждающая конституцию. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й„ Кирхоф П. (ред.) Т.2. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.306.

69

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,47.lpp.

70

Шнайдер Г.П. Власть, учреждающая конституцию. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.2. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.306.

71

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa “Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"276.punkts.

72

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.41-42.

73

Barak A. The Judge in a Democracy. Princeton and Oxford: Princeton University Press, 2006, p.l 23.

74

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.46.

75

Barak A. The Judge in a Democracy. Princeton and Oxford: Princeton University Press, 2006, p.l 35.

76

,CM Forlenders H. Iztulkotājs kā suverēns ar neierobežotu varu. Likums un Tiesības, 2001, Nr. 10(26), 300.lpp.

77

Schmitt С. Political Theology. Four Chapters on the Concept of Sovereignty. Chicago and London: Chicago University Press, 2005, pp.5-7.

78

Ibid., c.10-11.

79

Barak A. Purposive Interpretation in Law. Princeton and Oxford: Princeton University Press, 2005, p.370.

80

Ibid., p.371.

81

Dišlers К. Latvijas pagaidu konstitūcija. Vispārīgas piezīmes. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1920, Nr.2/3,52.lpp.

82

1,0 Forlenders H. Iztulkotājs kā suverēns ar neierobežotu varu. Likums un Tiesības, 2001, Nr.10(26), 299.lpp.

83

Jarašiūnas E. Aukščiausioji ir ordinarinē teisē: požiūrio j konstitūcija pokydai. Jurisprudencija, 2002, t.33(25), pp.30-41.

84

1,2 Изензее Й. Конституционное право как право "политическое". Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.2. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.309.

85

Forlenders H. Iztulkotājs kā suverēns ar neierobežotu varu. Likums un Tiesības, 2001, Nr. 10(26), 300.lpp.

86

m Kurmis A. 59.pants.5r/Vo Zeme, 1923.19. janvāris.

87

"s Levits E. Cilvēktiesību piemērošanas pamatjautājumi Latvijā. Grām.: Cilvēktiesības pasaulē un Latvijā. Dr. Inetas Ziemeles redakcijā. Rīga: Izglītības soļi, 2000,266.lpp.

88

1.6 Smith E. Introduction. Grām.: Constitutional Justice under Old Constitutions. Edited by Eivind Smith. The Hague/ London/Boston: Kluwer Law International, 1995, p.xvii.

89

1.7 Obama B. The Audacity of Hope. Thoughts on Reclaiming the American Dream. Edinburgh/ London/ New York/ Melbourne: Canongate, 2006, pp.89-90.

90

Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 2004 m. gegužēs 25 d. nutarimas. http://www.lrkt.lt/ dokumentai/2004/n040525.htm

91

Kūris E. Konstitūcija kaip teisē be spragq. Jurisprudencija, 2006, t.12(90), pp.7-14.

92

Jarašiūnas E. Aukščiausioji ir ordinarinē teisē: požiūrio j konstitūcija pokyčiai. Jurisprudencija, 2002, t.33(25), pp.30-41.

93

Kūris E. Konstitucijos dvasia. Jurisprudencija, 2002, t.30(22), pp.16-31.

94

Smend R. Constitution and Constitutional Law. Gräm.: Weimar A Jurisprudence in Crisis. Edited by Arthur J. Ja

95

cobson and Bernhard Schlink. Berkley/Los Angeles/London: University of California Press, 2000, pp.244-248. ш Kommers D.P. The Constitutional Jurisprudence of the Federal Republic of Germany. Second Edition. Durham and London: Duke University Press, 1997, p.45.

96

Штарк К. Толкование конституции. Gräm.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.2. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.317-318.

97

Маунц Т. Государственное право Германии (ФРГи ГДР). Москва: Издательство иностранной литературы, 1959, сШ.

98

Белкин А. А. Текстуально-правовые конфликты в Конституции Российской Федерации и проблемы их преодаления. Grām.: Белкин АА Избранные работы 90-х годов по констиционному праву. Санкт-Петербург: Юридический центр Пресс, 2003, с.184.

99

Satversmes tiesas 2006.gada 16.oktobra spriedums lietā Nr.2006-05-01 16.punkts.

100

Lietuvos Respublikos KonstitucinioTeismo 1998 m. sausio 10 d. nutarimas. httpS/www.lrkt.lt/dokumentai/1998/ n8l0110a.htm

101

Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 1999 m. lapkričio 9 d. nutarimas. http://www.lrkt.lt/ dokumentai/1999/n9ll 109a.htm

102

Ajuri v. The Commander of IDF Forces: Izraēlas Augstākās tiesas 2002.gada 3.septembra spriedums lietā Nr.HC-7015/02. Grām.: Judgments of the Israel Supreme Court: Fighting Terrorism within the Law. Jerusalem: Israel Supreme Court, 2005, p.177. Sprieduma 40.paragrāfs.

103

,5° Barak A. The Judge in a Democracy. Princeton and Oxford: Princeton University Press, 2006, p.287.

104

Ibid., pp.287-291.

105

,52 Pleps J. Robežlīgums ar Krievijas Federāciju: Satversme un Satversmes tiesa. Grām.: Robežlīgums: Spriedums. Materiāli. Komentāri. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2009,583.lpp.

106

Levits E. Par tiesiskās vienlīdzības principu. Latvijas Vēstnesis, 2003. 8.maijs, Nr.68(2833); Neimanis J. Tiesību tālākveidošana. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2006,84.-85.lpp.

107

Satversmes tiesas 2005.gada 16.decembra sprieduma lietā Nr.2005-12-0103 17.punkts.

108

Arnold R. National and Supranational Constitutionalism in Europe. Grām.: New Millenium Constitutionalism: Paradigms of Reality and Challenges. Yerevan: Njhar, 2013, pp.121—135.

109

Lebeck C. National Constitutionalism, Openness to International Law and the Pragmatic Limits of European Integration - European Law in the German Constitutional Court from EEC to the PJCC. German Law Journal, 2006, Volume 7, No.1, pp.907-945.

110

,57 Satversmes tiesas 2005.gada 13.maija sprieduma lietā Nr.2004-18-0106 secinājumu daļas 5.punkts.

111

Satversmes tiesas 2005.gada 13.maija sprieduma lietā Nr.2004-18-0106 secinājumu daļas 5.punkts.

112

Satversmes tiesas 2005.gada 14.septembra sprieduma lietā Nr.2005-02-0106 10.punkts.

113

Еллинекъ Г. Конституции, ихъ изменения и преобразована. Санктпетербург: Издание Юридическаго книжнаго склада "Право", 1907, с.5.

114

Eglītis V. Ievads konstitūcijas teorijā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2006,48.lpp.

115

Jarašiūnas E. Lietuvos Respublikos 1992 m. Konstitūcija: nuo pagrindinio jstatymo iki aukščiausiosios teisēs. Grām.: Lietuvos konstitucinē teisē: raida, institucijos, teisiiļ apsauga, savivalda. Kolektyvine monogrāfijā. Vilnius: Mykolo Romerio Universitetas, 2007, pp.108-112.

116

Latvijas Satversmes sapulces IV sesijas 10.sēdes 1921.gada 11.oktobrī stenogramma.

117

Sinaiskis V. Lietderība un noteikumi likumu tulkošanā (sakarā ar dep. Goldmaņa neaizskaramību). Jurists, 1928, Nr.3, 70.sl.

118

Smith E. Old and Protected? On the "Supra-Constitutional" Clause in the Constitution of Norway. Israel Law Review, Vol.44, pp.369-388.

119

Палиенко Н.И. Суверенитета Историческое развитее идеи суверенитета и ея правовое значение. Ярославль: Типография Губернскаго Правления, 1903, с.453-456.

120

Preuss U.K. The Implications of "Eternity Clauses": The German Perspective. Israel Law Review, Vol.44, pp.440-442.

121

Friedman A. Dead Hand Constitutionalism: The Danger of Eternity Clauses in New Democrāsies. Mexican LawReview.VolN, No.1, p.96.

Dišlers K. Latvijas Republikas Satversmes grozīšanas kārtība. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1929, Nr.7/8, 226.-227.lpp.

122

Постановление Конституционного Суда Российской Федерации от 28 ноября 1995 г. по делу о толковании части 2 статьи 137 Конституции Российской Федерации, http://www.constitution.ru/ decisions/10005627/10005627.htm

123

Satversmes tiesas 2012.gada 19.decembra lēmuma par tiesvedības izbeigšanu lietā Nr.2012-03-01 13.3.punkts.

124

Satversmes tiesas 2009.gada 7.aprīļa sprieduma lietā Nr.2008-35-01 17.punkts.

125

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.328-329.

126

Бёкенфёрде Е.В. Демократия как конституционний принцип. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й, Кирхоф П. (ред.) Т. 1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.39.

127

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.330-331.

128

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu" 381 .punkts.

129

Valsts pamati - vai visiem pašsaprotami .Jurista Vārds, 2012.6.novembris, Nr.45(744).

130

Diskusija par Satversmes grozījumu nepieciešamību. Likums un Tiesības, 2000, Nr.6(10), 162.-168.lpp.; Krūma K. Mūsdienu suverenitāte mainīgajā Eiropā. Likums un Tiesības, 2003, Nr.4(44), 106.-110.lpp.

131

Judgment of the Court of 5 February 1963. NVAIgemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend& Loos v Netherlands Inland Revenue Administration. Reference for a preliminary ruling: Tariefcommissie-Pays-Bas. Case 26-62.

132

Judgment of the Court of 15 July 1964. Flaminio Costa v E.N.E.L. Reference for a preliminary ruling: Giudice conciliatore di Milano - Italy. Case 6/64.

133

Judgment of the Court of 9 March 1978. Amministrazione delle Finanze dello Stato v Simmenthal SpA. Reference for a preliminary ruling: Pretura di Susa - Italy. Discarding by the national court of a law contrary to Community law. Case 106/77.

134

Endziņš A. Eiropas Konstitūcijas līgums un Latvijas Republikas Satversme. Jurista Vārds, 2004. 12.oktobris, Nr.39(344); Kūtris G. Valsts kompetences deleģējums ES institūcijām un konstitucionālās tiesas loma. Grām.: Konstituciniq teismq vaidmuo Europos Sqjungos narystes kontekste. Satversmes tiesu loma dalības Eiropas Savienībā kontekstā. Vilnius: Lietuvos Respublikos KonstitucinisTeismas, 2004,77.-85.lpp.

135

Schmitz T. Kāzusi un mācību materiāli Eiropas Savienības tiesībās. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2010,23.-46.lpp.

136

Albi A. EU Enlargement and the Constitutions of Central and Eastern Europe. Ca mbridge: Cambridge University Press, 2005, pp.122-137.

137

KādēJ Latvijas konstitūcijā nepieciešami labojumi. Darba grupas Satversmes grozījumu izstrādei piedāvātā projekta teorētiskais pamatojums. Jurista Vārds, 2001.15.maijs, Nr.14(207).

138

Палиенко Н.И. Суверенитета Историческое pa3eumie идеи суверенитета и ея правовое значение. Ярославль: Типография Губернскаго Правления, 1903, с.1-22.

139

Aristotle. Politics. Book 1. http//classics.mit.edu/Aristotle/politics. l.one.html

140

Cicerons M.T. Par valsti. Rīga: Zvaigzne ABC, 2009,23.lpp.

141

Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,20.lpp.

142

2,0 Еллинекъ Г. Общее учение о государстве. Санкт-Петербург: Издание Юридическаго Книжнаго Магазина Н.К. Мартынова, 1908, с.321-331.

143

Гаджиев К. Введение в политическую науку. Москва: Логос, 1997, с.81.

144

2.2 Bodin J. Six Books of the Commonwealth. Book I. Chapter I. httpy/constitution.org/bodin/bodin_ l.htmv.

145

2.3 Ibid. Chapter VIII. httpS/constitution.org/bodin/bodin_ l.htmv.

146

Krūma K. Mūsdienu suverenitāte mainīgajā Eiropā. Likums un Tiesības, Nr.4(44), 106.-110.lpp.

147

Mikainis Z. Diskusija par Satversmes grozījumu nepieciešamību. Likums un Tiesības, 2000, Nr.6( 10), 165.lpp.

148

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu" 27.punkts.

149

Troper M. Sovereignty. Grām.: The Oxford Handbook of Comparative Constitutional Law. Edited by Mischael Rosenfeld and Andrās Sajo. Oxford: Oxford University Press, 2012, pp.350-354.

150

Iļjanova D. The Governmental System of the Republic of Latvia. Grām.: Governmental Systems of Central and Eastern European States. Editors Nora Chronowski, Timea Drinoczi, Tamara Takācs. Warszawa: Oficyna, 2011, pp.368-378.

151

Bodin J. Six Books of the Commonwealth. 1576. Book I. Chapter VIII. http//constitution.org/bodin/bodin_ l.htm

152

Dišlers К. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,22.lpp.

153

Althusius J. The Politics. 1603. Chapter IX. http//constitution.org/alth/alth_09.htm

154

Rousseau JJ. The Social Contract. 1762. Book III. http-//constitution.org/jjr/socon_03.htm

155

Ibid. Book II. http//constitution.org/jjr/socon_02.htm

156

Ibid. Book III. http-J/constitution.org/jjr/socon_03.htm

157

Дюги Л. Конституционное право. Общая теория государства. Москва: ИЛ- Сытин, 1908, с.! 68.

158

Vanags K. Latvijas valsts satversme. [B. v.]: L.Rumaka apgāds Valkā, 1948,14.lpp.

159

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa 'Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"27.punkts.

160

Anschütz G. Three guiding principles of the Weimar Constitution. Grām.: Weimar. Jurisprudence ofcrisis. Edited by Arthur J. Jacobson and Bernhard Schlink. Berkley, Los Angeles, London: University of California Press, 2000, p.144.

161

Ibid., p. 148.

162

Satversmes tiesas 2007.gada 29.novembra sprieduma lietā Nr.2007-10-0102 31.1.punkts.

163

Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,22.lpp.

164

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"26.punkts.

165

Levits E. Valsts un valsts pārvaldes juridiskā struktūra un pamatjēdzieni. Jaunā Pārvalde, 2002, Nr.2,2.lpp.

166

Определение Общаго Собрания Латвиского Сената отъ 15 марта 1929 г. о сущности Верховной Власти. Законъ и судъ, 1929, №1, с.13.

167

Dišlers К. Latvijas pagaidu konstitūcija. Vispārīgas piezīmes. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1920, Nr.2/3,52.lpp.

168

[B. a.] Valststiesības. 13.lekcija. Pēc LU lekcijām 1931У32. māc. g. Grām.: Augstskola Mājā. Tiesību zinātņu nodala, Nr.67,133.lpp.

169

Satversmes tiesas 2009.gada 19.maija sprieduma lietā Nr.2008-40-01 11 .punkts.

170

Turpat.

171

Констан Б. Принципы политики. Grām.: Классический французский либерализм. Москва: Российская политическая энциклопедия, 2000, с.35.

172

Dišlers К. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Ministrijas Vēstneša izdevums, 1925,14.lpp.

173

Code of good practice on referendums adopted by the Council for Democratic Elections at its 19th meeting (Venice, 16 December 2006) and the Venice Commission at its 70th plenary session (Venice, 16-17 March 2007). httpS/www.venice.coe.int/webforms/documents/?pdf=CDL-AD(2007)008-e

174

Арановский K.B. Государственное право зарубежных стран. Москва: Форум, 2000, с.127.

175

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"263.punkts.

176

Turpat, viedokļa 51 .-52.punkts.

177

Satversmes tiesas 2012.gada 19.decembra lēmuma par tiesvedības izbeigšanu lietā Nr.2012-03-01

18.3.punkts.

178

Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesībuzinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,22.-23.lpp.

179

Bleiere D. Mazas valsts ārpolitiskā autonomija. Grām.: Latvija pasaules politikā: iespējas un ierobežojumi. Ozoliņa 2. (red.) 2.izdevums. Rīga: Latvijas Ārpolitikas institūts, 2001,31 .Ipp.

180

Advisory Opinion of Permanent Court of International Justice, Customs Régime between Germany and Austria (Protocol of March 19th, 1931), 5 September 1931. Individual Opinion by M.Anzilotti. httpS/www.icj-cij. org/pcij/serie_AB/AB_4 l/02_Regime_douanier_Opinion_Anzilotti.pdf

181

Advisory Opinion of Permanent Court of International Justice, Customs Régime between Germany and Austria (Protocol of March 19th, 1931), 5 September 1931. Dissenting Opinion of M.Adatci, M.Kellogg, Baron Rolin-Jaequemyns, Sir Cecil Hurst, M.Schücking, Jonkheer van Eysinga and M.Wang. http-J/www.icj-cij.org/pcij/ serie_AB/AB_41/03_Regime_douanier_Opinion_Adatci.pdf

182

Satversmes tiesas 2009.gada 7.aprīļa sprieduma lietā Nr.2008-35-01 17.punkts.

183

Judgement of Permanent Court of International Justice, Case of the S.S. "Wimbledon", 17 August 1923. http// vmw.icj-cij.org/pcij/serie_A/A_01/03_ Wimbledon_Arret_08_ 1923.pdf

184

Satversmes tiesas 2009.gada 7.aprīļa sprieduma lietā Nr.2008-35-01 17.punkts.

185

Turpat.

186

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedok|a 'Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"306-307.punkts.

187

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,53.lpp.

188

Gulbe S. Cik suverēna ir Eiropas Savienības dalībvalsts. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(l 3), 285.lpp.

189

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,54.1pp.

Satversmes tiesas 2009.gada 7.aprīļa sprieduma lietā Nr.2008-35-01 17.punkts.

190

Levits E. Valsts un valsts pārvaldes juridiskā struktūra un pamatjēdzieni. Jaunā Pārvalde, 2002, Nr.2,4.lpp.

191

Endziņš A. "Svētos'pantus nevar aizskart. Lauku Avīze, 2002.26.februāris.

192

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,54.lpp.

193

Блюнчли. Общее государственное право. Москва: Въ Университетской типографа, 1865, с.186-87.

194

Romeris M. Lietuvos konstitucinēs teisēs paskaitos. I dalis. Kaunas: Vytauto Didžiojo Universiteto TeisiLļ fakulteto leidinys, 1937, pp. 204-206.

195

Satversmes tiesas 2007.gada 29.novembra spriedums lietā Nr.2007-10-0102.

196

Turpat, 40.1.punkts.

197

Pleps J. Robežlīgums ar Krievijas Federāciju: Satversme un Satversmes tiesa. Grām.: Robežlīgums. Spriedums. Materiāli. Komentāri. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2009,611.- 632.lpp.

198

Saulītis A. Levits: prezidentam ir arī “rezerves funkcija". httpVMww.knl.lv/raksti/344

Коркунов H.M. Русское государственное право. Т.1. Санктпетербург: Типография М.М. Стасюлевича, 1914, с.442.

199

Дюги Л. Конституционное право. Общая теория государства. Москва: И.Д.Сытин, 1908, с.130-131.

200

28' Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,66.lpp.

201

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,67.-68.lpp.

202

Чиркин B.E. Конституционное право зарубежных стран. Москва: Юристъ, 2000, с.167.

203

Muciņš L. Jāpārvar viduslaiku priekšstati par valsts robežu. Diena, 2007.20.marts.

204

Конституционное право зарубежных стран. Баглай М.В., Лейбо Ю.И. и Энтин Л.М. (ред.) Москва: Норма, 2000, с.126-127; Алебастрова И.А. Конституционное право зарубежных стран. Москва: Юрайт, 2001, С.147.

205

Киминних О. Федеративное государство. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.80.

206

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,48.lpp.

207

Hamilton A. The Federalist. No.31. Grām.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.224-230.

208

Арановский K.B. Государственное право зарубежных стран. Москва: Форум, 2000, с.195-198.

Коркунов H.M. Русское государственное право. Т.1. Санктпетербург: Типография М.М. Стасюлевича, 1914, с.158-159.

209

Ekspertu grupas pārvaldības pilnveidei ziņojums "Pašvaldību sistēmas pilnveidošanas iespējas". httpj/president. lv/images/modules/ltems/PDF/Pasvaldibas_EGPP_FINAL.pdf Plašāk skat.: Vanags E., Vilka I. Pašvaldību darbība un attīstība. Rīga: LU Akadēmiskais apgāds, 2005.

210

Stern K. Das Staatsrecht der Bundesrepublik Deutschland. Band I. Grundbegriffe und Grundlegen des Staats-rechts, Strukturprinzipien derVerfassung. 2.Aufl. Verlag C.H. Beck, 1984, S.398-400.

211

Ibid., S.402.

212

Steiner (Hrsg.) Besonderes Vervvaltungsrecht. 6. neubearb. Aufl. Heidelberg: C.F.Mūller, 1999, S.18.

213

Stern K. Das Staatsrecht der Bundesrepublik Deutschland. Band I. Grundbegriffe und Grundlegen des Staats-rechts, Strukturprinzipien derVerfassung. 2.Aufl.Verlag C.H. Beck, 1984, S.402.

Allgemeines Verwaltungsrecht. 9. neubearb. Aufl. Hrsg. von Erichsen H.O., Martens W. Berlin: Walter de Gruyter, 1992, S.720.

214

Olle V. Legislative Acts of Local Government Bodies and the Protection of Personal Rights and Freedoms. Juridica International IV, 1999, pp.70-71.

215

Satversmes tiesas 2008.gada 16.aprīļa lēmuma par tiesvedības izbeigšanu lietā Nr.2007-21-01 8.punkts.

216

Satversmes tiesas 2008.gada 24.septembra sprieduma lietā Nr.2008-03-03 12.punkts.

217

Satversmes tiesas 2009.gada 30.oktobra spriedums lietā Nr.2009-04-06.

218

Satversmes tiesas 2009.gada 20.janvāra lēmuma par tiesvedības izbeigšanu lietā Nr.2008-08-0306

16.3.punkts.

219

Latvijas Satversmes sapulces IV sesijas 1921.gada 20.septembra sēdes (1.sēde) stenogramma.

220

Bišers I. Satversmes reforma. Grām.: Satversmes reforma Latvijā:par un pret. Rīga: Sociāli ekonomisko pētījumu institūts, 1995,17.lpp.

221

Latvijas Republikas IV Saeimas IX sesijasl 934.gada 4.maija sēdes (5.sēde) stenogramma.

222

Фридштейнъ В. Новая Конституфя Литовской Республики. Законъ и судъ, 1938, №5(85), с.3993.

223

Dišlers K. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Ministrijas Vēstneša izdevums, 1925,7.lpp.

224

Бёкенфёрде E.B. Демократия как конституционный принцип. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.35-36. Skat. arī: Vildbergs H.J., Meseršmits К., Niedre L. Pilsonis tiesiskā valstī. Vācu konstitucionālo un administratīvo tiesību pamati. Rīga: Latvijas Universitāte, 2004,126.-132.lpp.

225

Бёкенфёрде E.B. Демократия как конституционный принцип. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.35-36.

226

Dišlers К. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Ministrijas Vēstneša izdevums, 1925,7.-8.lpp.

227

Dišlers K. Latvijas pagaidu konstitūcija. Vispārīgas piezīmes. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1920, Nr.2/3,51 -Ipp.

228

3,2 Vanags K. Latvijas valsts satversme. [B. v.ļ: LRumaka apgāds Valkā, 1948,11 .Ipp.

229

Gailīte D., Litvins G. Konstitucionālā identitāte atšķir valsti no valsts. Intervija ar Egilu Levitu. Jurista Vārds, 2012. 2.oktobris, Nr.40(739).

230

Ziemele I. Satversmes 114.pants. Grām.: Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Autoru kolektīvs prof. R.Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011,698.lpp.

231

3,5 Berģis P.Tauta kā valstsvaras nesēja. Tautas tiesības, 1927.15.marts, Nr.6,167.lpp.

232

3'6 Levits E. Latviešu nācija, Latvijas tauta, Latvijas valsts. Grām.: Apvienotais Pasaules latviešu zinātnieku 3.kongress un Letonikas 4.kongress. Zinātne, sabiedrība un nacionālā identitāte. Plenārsēžu materiāli. Rīga: Latvijas Zinātņu akadēmija, 2012,77.lpp.

233

3'7 Dišlers K. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Ministrijas Vēstneša izdevums, 1925,7.lpp.

234

3,8 Dišlers K. Latvijas pagaidu konstitūcija. Vispārīgas piezīmes. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1920, Nr.2/3,51 .Ipp.

235

Dišlers K. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Min istrijas Vēstneša izdevums, 1925,27.lpp.

236

Turpat, 40.lpp.

237

Dišlers K. Latvijas pagaidu konstitūcija. Vispārīgas piezīmes. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1920, Nr.2/3,51.Ipp.

238

Эсменъ А. Общия основания конституционного права. Издание второе. Санкт-Петербургъ: Издательство О.Н. Поповой, 1909, с.241.

239

Ibid., с. 235-236.

240

Romeris М. Suverenitetas. Vilnius: Pradai, 1995, p.l 63. Plašāk skat.: Arlauskas S.Tautos suverenitetas ir vientisos valdžios sistēma parlamentinēje demokratijoje. Jurisprudencija, 2002, t.26(18), pp.8-9; Satversmes nerakstītais teksts. Apaļais galds par neaizskaramo kodolu. Rīgas Laiks, 2012, novembris, 20.lpp.

241

Определение Общаго Собрания Латвиского Сената отъ 15 марта 1929 г. о сущности Верховной Власти. Законь и судъ, 1929, №1, с13.

242

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa “Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu" 269-273.punkts.

243

Plato. The Republic. Book VIII. httpS/classics.mit.edu/Plato/republic.9.viii.html

244

Aristotle. Politics. Book IV. httpS/classics.mit.edu/Aristotle/politics.4.four.html

245

Kants I. Mūžīgu mieru. Grām.: Kants I. Kas ir apgaismība? Rīga: Zvaigzne ABC, [b. g.], 106.lpp.

246

Turpat, 104.lpp.

247

Aristotle. Politics. Book IV. http-J/dassics.mit.edu/Aristotle/politics.4.four.html

248

Cicerons M.T. Par valsti. Rīga: Zvaigzne ABC, 2009,39.-64.lpp.

249

Madison J. Federalist No.10. Grām.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.68-78.

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedokļa "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu"134.punkts.

250

Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās - jus commune europaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 266.-267.lpp.

251

Vildbergs H.J., Meseršmits K., Niedre L. Pilsonis tiesiskā valstī. Vācu konstitucionālo un administratīvo tiesību pamati. Rīga: Latvijas Universitāte, 2004,126.-132.lpp.

252

Бёкенфёрде E.B. Демократия как конституционный принцип. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.42-44.

253

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2012.gada 17.septembra viedok|a "Par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu" 227.punkts.

254

Turpat, 228.punkts.

255

Satversmes tiesas tiesnešu Aivara Endziņa, Jura Jelāgina un Anitas Ušackas atsevišķo domu lietā Nr.2000-03-01 1. un 5.punkts.

256

Kelsen H. Foundations of Democracy. Ethics. An International Journal of Social, Political and Legal Philosophy. Vol.LXVI, Ostober 1955, No.1, Part II, pp. 1-94.

257

Barak A. The Judge in a Democracy. Princeton and Oxford: Princeton University Press, 2006, pp.23-35.

258

Ibid., pp.20-23.

259

Loewenstein K. Militant Democracy and Fundamental Rights (I). The American Political Science ftew'ew, Vol.31, No.3, June 1937, pp.417-432; Loewenstein K. Militant Democracy and Fundamental Rights (II). The American Political Science Review, Vol.31, No.4, August 1937, pp.638-658.

260

Judgement of the European Court of Human Rights (Grand Chamber) in the case Ždanoka v. Latvia, 16 March 2006, application No.58278/00, para.100-101.

261

Satversmes tiesas 2000.gada 30.augusta sprieduma lietā Nr.2000-03-01 secinājumu daļas 6.punkts.

262

Kommers D.P. Germany: Balancing Rights and Duties. Grām.: Interpreting Constitutions. A Comparative Study. Goldsworthy J. (ed.) Oxford: Oxford University Press, 2006, pp.167-169; 171 -172.

263

Aristotle. Politics. Book IV. h ttpV/classics. m it. edu/A ris to tle/poli tics. 4.four.html

264

Madison J. Federalist No.10. Grām.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense ofthe New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.68-78.

265

Keisen H. General TheoryofLaw and State. New Brunswick: Transaction Publishers, 2006, pp.288-289.

266

Satversmes tiesas 2009.gada 19.maija sprieduma lietā Nr.2008-40-01 11.punkts.

267

Turpat.

268

Cielēns F. Laikmetu maiņā. 3.grāmata. Stokholma: Memento, 1998,109.-110.lpp.

269

Dišlers K. Valsts jēdziens demokrātijā. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1922, Nr.6,240.lpp.

270

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.29.

271

36’ Dišlers К. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.G ul bis, 1930,82.lpp.

272

MaunzT., Zippelius R. Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag C.H. Beck, 1994, S.61.

273

Mikainis Z. Republika. Grām .-.Juridisko terminu vārdnīca. Rīga: Nordik, 1998,226.-227.lpp.

274

MaunzT., Zippelius R. Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag C.H. Beck, 1994, S.61.

275

Thoma R. The Reich as a Democracy. Grām.: Weimar. Jurisprudence of crisis. Edited by Arthur J. Jacobson and Bernhard Schlink. Berkley, Los Angeles, London: University of California Press, 2000, p.157.

Šileikis E. Alternatyvi konstitucine teisē. Antras pataisytas ir papildytas leidimas. Vilnius: Teisines informacijos centras, 2005, p.194.

276

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.29.

277

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й„ Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.29.

278

Madison J. The Federalist. No.39. Grām.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp.287-296.

279

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,122.1pp.

280

Ozols J. Napoleons Bonaparts. Rīga: Vieda, 1991,323,336.lpp.

281

Makjavelli N. Valdnieks. Rīga:Tapals, 2007,19.lpp.

282

Dišlers K. Latvijas pagaidu konstitūcija. Vispārīgas piezīmes. Tieslietu Ministrijas Vēstnesis, 1920, Nr.2/3,50.lpp.

283

Kants I. Mūžīgu mieru. Grām.: Kants I. Kas ir apgaismība? Rīga: Zvaigzne ABC, [b. g.], 106.lpp.

284

Кистяковский Ф. Лекции по общему государственному праву. Grām.: Марченко М.Н. Теория государства и права. Москва: Зерцало-М, 2001, с.186-187.

Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,82.lpp.

285

Еллинекъ Г. Общее учение о государстве. Санкт-Петербург: Издание Юридическаго Книжнаго Магазина Н.К. Мартынова, 1908, с.135.

286

Dante Alighieri. The Monarchy. httpS/oll.libertyfund.org/?option=com_staticxt&staticfile=show.php%3Ftitle=2 7 96&chapter=203184&layout=html&ltemid=27

287

Еллинекъ Г. Общее учение о государстве. Санкт-Петербург: Издание Юридическаго Книжнаго Магазина Н.К. Мартынова, 1908, с.135.

Schmitt С. Political Theology. Four Chapters on the Concept of Sovereignty. Chicago and London: Chicago University Press, 2005, pp.36-52; Bergrāvs E. Valsts un cilvēks. Pārskats un nākotnes perspektīvas. Rīga: Luterisma mantojuma fonds, 2004,15.-103.lpp.

288

Куркин Б.А. Теория конституционализма и философия государства в ФРГ. Закон и право, 2001, №5, с.39-40.

289

Jānis Pāvils II. Pārkāpjot cerības slieksni. Rīga: Rīgas metropolijas kūrija, 1997,161.-162.lpp.

290

Bergrāvs E. Valsts un cilvēks. Pārskats un nākotnes perspektīvas. Rīga: Luterisma mantojuma fonds, 2004,65.-67.lpp.

291

Orgad L. The Preamble in Constitutional Interpretation, http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm7abstract_ īd= 1686745

292

Morns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 2000, Nr.2(6), 41 .Ipp.

293

Бёкенфёрде Е.В. Демократия как конституционный принцип. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т. 1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.34-35.

294

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 2000, Nr.3(7), 77.lpp.

295

Balodis R. Satversmes 99.pants. Grām.: Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Autoru kolektīvs prof. R.Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011,337.-342.lpp. Plašāk skat.: Balodis R. Baznīcu tiesības. Rīga: Reliģijas Brīvības Asociācija, 2002,85.-99.lpp.

296

Introduction. Grām.: Parliamentary versus Presidentol Government. Edited by Arend Lijphart. Oxford: Oxford University Press, 2002, pp.1-27.

297

Конституционное право зарубежных стран. Лейбо Ю.И., Баглай М.В., Энтин Л.М. (ред.) Москва: Норма-ИнфаМ, 2003, с.121-122.

298

2ilys J. Latvijos Respublikos Konstitūcija (Satversme). Grām.: Konstitucinioreguliavimojvairovē. Vilnius: Mykolo Romerio universitetas, 2006, p.212.

299

i9A Bagehot W. The English Constitution. http//www.efm.bris.ac.uk/het/bagehot/constitution.pdf

300

Cielēns F. Laikmetu maiņā. Atmiņas un atziņas. 3.grāmata. Stokholma: Memento, 1998,113.lpp.

301

Bergs A. Parlamentārisms .Jaunākās Ziņas, 1918.7.decembris.

302

Гессенъ B.M. Основы конституцюннаго права. Петроградъ: Право, 1918, с.427.

303

Dišlers К. Ievads Latvijas valststiesībuzinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,89.lpp.

304

Ikstens J. Vai Satversmes reforma var veicināt atbildīgu politiku. Jurista Vārds, 2002.26.februāris, Nr.4(237).

305

Plašāk skat.: Rothschild J. East Central Europe between the Two World Wars. Seattle and London: University of Washington Press, 1998.

306

Ikstens J. Vai Satversmes reforma var veicināt atbildīgu politiku. Jurista Vārds, 2002.26.februāris, Nr.4(237).

307

Cielava V. 1922.gada Satversme - veca dziesma jaunās skaņās. Literatūra un Māksla, 1992.1 .maijs.

308

Ikstens J. Vai Satversmes reforma var veicināt atbildīgu politiku. Jurista Vārds, 2002.26.februāris, Nr.4(237).

309

Cielava V. 1922.gada Satversme - veca dziesma jaunās skaņās. Literatūra un Māksla, 1992.1 .maijs.

310

Valsts prezidenta Konstitucionālo tiesību komisijas 2011.gada 10.maija viedokļa "Par Valsts prezidenta funkcijām Latvijas parlamentārās demokrātijas sistēmas ietvaros"8.punkts.

311

Hamilton A. Federalist No.70. Grām.: Hamilton A., Jay J., Madison J. Federalist Papers: 85 Essays in Defense of the New Constitution. Sweetwater Press, 2010, pp. 534-545.

312

Ikstens J. Vai Satversmes reforma var veicināt atbildīgu politiku. Jurista Vārds, 2002.26.februāris, Nr.4(237).

313

Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. Rīga: A.Gulbis, 1930,88.lpp.

314

Prokop K. Polish Constitutional Law. Biaiystok: Temida 2, pp.38-41. Plašāk skat.: Ekspertu grupas pārvaldības pilnveidei ziņojums "Ministru kabineta darba pilnveidošanas iespējas". httpS/www.president.lv/images/modules/ items/PDF/EGPP_20130913.pdf

315

Бадура П. Парламентская демократия. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.46-47.

316

Levits Е. Latvijas tiesību sistēmas attīstības iezīmes uz XXI gadsimta sliekšņa. Grām.: Latvijas tiesību vēsture (1914-2000). Prof. Dr.iur. Dītriha Andreja Lēbera redakcijā. Rīga: LU žurnāla "Latvijas Vēsture"fonds, 2000,499.lpp.

317

Lepse A. Par konstitucionālās sistēmas attīstību mūsdienās. Latvijas Vēstnesis, 1998.19.jūnijs, Nr.182/183.

318

Теория права и государства. Лазарев В.В. (ред.) Москва: Новый Юрист, 1997, с.353.

319

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 1999, Nr.1,16.lpp.

320

Dravnieks A. Vai Latvija jau ir tiesiska valsts. Grām.: Administratīvā procesa likums. Administratīvā procesa likuma spēkā stāšanās likums. 3.izdevums. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2006,13.lpp.

321

Zilis J. Lietuvas Republikas jaunā Konstitūcija Eiropas tiesiskās sistēmas kontekstā. Grām.: Baltijas valstis likteņgriežos. JundzisT. (red.) Rīga: Latvijas Zinātņu akadēmija, 1998,226.lpp.

Lepse A. Par konstitucionālās sistēmas attīstību mūsdienās. Latvijas Vēstnesis, 1998.19.jdnijs, Nr.182/183.

322

Tanchev E. Rule of Law and State governed by Law. Gräm.: New Millenium Constitutionalism: Paradigms of Reality and Challenges. Yerevan: Njhar, 2013, pp.251-278. Skat. arī: Venēcijas komisijas 2012.gada 2.marta konferences "Rule of Law as a Practical Concept" materiālus. http-J/www.venice.coe.int/webforms/documents/ CDL(2013)016-e.aspx#Pl 74_22911

323

European Commision for Democracy through Law (Venice Commision). Report on the Rule of Law. http-У/ www. venice. coe.in t/webforms/documen ts/CDL-AD(201 l)003rev-e.aspx

324

Dicey A.W. Introduction to the study of the Law ofthe Constitution. London: Macmillan and Co, 1889, pp.171-340.

325

Bingham T. The Rule of Law. London: Penguin Books, 2010, pp.37-109.

326

Plašāk skat.: Баев В.Г. Германский конституционализм (конец XVIII-первая треть XX вв.). Моска: Юрлитинформ, 2010.

327

Schmitt С. Constitutional Theory. Durham and London: Duke University Press, 2008, pp. 169-170.

328

Satversmes tiesas 1999.gada 1.oktobra sprieduma lietā Nr.03-05(99) secinājumu daļas 1.punkts.

329

Satversmes tiesas 2000.gada 24.marta sprieduma lietā Nr.04-07(99) secinājumu daļas 3.punkts.

330

Levits E. Ģenerālklauzulas un iestādes (tiesas) rīcības brīvība (II). Likums un Tiesības, 2003, Nr.7(47), 197.lpp.

331

Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās - jus commune europaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 266.-267.lpp.

332

Dišlers K. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Ministrijas Vēstneša izdevums, 1925, 13,—15.lpp.

333

Senāta Civilā kasācijas departamenta 1926.gada 25.novembra spriedums lietā Nr. 121. Grām.: Ieskats Latvijas Senāta spriedumos un senatora Augusta Lēbera rakstos (1920-1938). Lēbers D.A. (sast.) Rīga: Latvijas Enciklopēdija, 1992,23.-25.lpp.; Senāta Civilā kasācijas departamenta 1921.gada 8.decembra spriedums lietā Nr.188. Grām.: Latvijas Senāta spriedumi (1918-1940). 6.sējums. Rīga: Latvijas Republikas Augstākā tiesa, Senatora Augusta Lēbera fonds, 1997,2368.-2372.lpp.

334

Plašāk skat.: Iļjanova D. Vispārējo tiesību principu nozīme un piemērošana. Rīga: Ratio iuris, 2005.

335

Satversmes tiesas 2000.gada 24.marta sprieduma lietā Nr.04-07(99) secinājumu da|as 3.punkts.

336

Satversmes tiesas 1998.gada 10.jūnija spriedums lietā Nr.04-03(98).

337

Satversmes tiesas 1999.gada 1.oktobra sprieduma lietā Nr.03- 05(99) secinājumu daļas 1.punkts.

338

Новоторжский И. Что такое правовое государство. Санкт-Петербург: Типограф1я Н. Фридберга, 1906, с.7.

339

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filozofijā. Likums un Tiesības, 1999, Nr.l, 16.lpp.

340

Dišlers K. Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas. Rīga: Tieslietu Ministrijas Vēstneša izdevums, 1925, 17.lpp.

341

Гессенъ B.M. Основы конституции наго права. Петроградъ: Право, 1918, с.66-67.

Jurciņa A. Valsts loma sabiedrību politiskajā sistēmā. Rīga: Latvijas Universitāte, 1990,3.lpp.

342

Cipeliuss R. Tiesību būtība. Rīga: Latvijas Universitāte, 2001,54.lpp.

343

Гессенъ B.M. Основы конституцюннаго права. Петроградъ: Право, 1918, с.66.

344

Шмидт-Асман E. Правовое государство. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.54.

345

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.ЗО.

346

Endziņš А. Latvijas demokrātija un īsteni tiesiskas valsts prakse. Jurista Vārds, 2000.19. janvāris, Nr.3(156).

347

Куркин Б.А. Теория конституционализма и философия государства в ФРГ. Закон и право, 2001, №5, с.44.

348

Маунц Т. Государственное право Германии (ФРГи ГДР). Москва: Издательство иностранной литературы, 1959, с. 118.

349

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.100-101.

350

Forlenders H. Iztulkotājs kā suverēns ar neierobežotu varu. Likums un Tiesības, 2001, Nr.10(26), 300.lpp.

351

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.31.

352

Жалинский А., Рёрихт А. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с.139.

353

Хенке В. Республика. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.30; Шмидт-Асман Е. Правовое государство. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.57.

354

Жалинский А., Рёрихт А. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с.139.

355

Маунц Т. Государственное право Германии (ФРГи ГДР). Москва: Издательство иностранной литературы, 1959, с.119-122.

356

Гарлицкий Л. Правовое государство и конституционное правосудие в Польше. Конституционное право: Восточноевропейское Обозрение, 2002, №1 (38), с.19.

357

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.102.

358

Дюги Л. Конституционное право. Общая теор'ю государства. Москва: ИЛ- Сытин, 1908, с.212.

359

Маунц Т. Государственное право Германии (ФРГи ГДР). Москва: Издательство иностранной литературы, 1959, с.120.

360

Levits E. Ģenerālklauzulas un iestādes (tiesas) rīcības brīvība (I). Likums un Tiesības, 2003, Nr.6(46), 163.lpp.

361

Радбрух Г. Законное неправо и надзаконное право. Grām.: Радбрух Г. Философия права. Москва: Международные отношения, 2004, с.233.

362

Vinters U., Kerns V. Ievads vispārīgajās administratīvajās tiesībās Saksijas zemes administrācijas kalpotājiem. Tulkojums no vācu valodas. Nepublicēts materiāls, 19.lpp.

363

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filosofijā. Likums un Tiesības, 2000, Nr.8(12), 232.lpp.

364

Neimanis J. Tiesību tālākveidošana. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 68.-83.lpp.

365

Мишин A.A., Страшун Б.А. Судебная власть. Grām.: Конституционное (государственное) право зарубежных стран. Общая часть. Страшун Б.А. (ред.) 3-е изд. Москва: БЕК, 2000, с.659-660.

366

Čepāne I., Meiere S. Par tauvas joslas tiesisko statusu. Jurista Vārds, 2001.9.oktobris, Nr.30(223).

367

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.103.

368

Cipeiiuss R. Tiesību būtība. Rīga: Latvijas Universitāte, 2001,60.lpp.

369

Теория права и государства. Лазарев В.В. (ред.) Москва: Новый Юрист, 1997, с.358.

370

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с. 103.

371

Meļķisis Е. Attīstības tendences dažos tiesību teorijas un prakses jautājumos. Rīga: Latvijas Universitāte, 2000,26.lpp.

372

Жалинский А., Рёрихт А. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с.139.

373

Iļjanova D. Vispārīgie tiesību principi un to funkcionālā nozīme. Grām.: Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. Meļķisis E. (red.) Rīga:Tiesu namu aģentūra, 1999,104.lpp.

374

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.103.

375

Жалинский A., Рёрихт А. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с.138-139.

376

MaunzT., Zippelius R. Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag C.H. Beck, 1994, S.85.

377

Хессе K. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.101.

378

Шмидт-Асман Е. Правовое государство. Gräm.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.57-58.

379

Lepse А. Par konstitucionālās sistēmas attīstību mūsdienās. Latvijas Vēstnesis, 1998.19.jūnijs, Nr.182/183.

380

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с. 102.

381

MaunzT., Zippelius R. Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag C.H. Beck, 1994, S.86.

382

Жалинский A., Рёрихт A. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с.139-140.

383

Шмидт-Асман Е. Правовое государство. Gräm.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.58-59.

384

MaunzT., Zippelius R. Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag C.H. Beck, 1994, S.86.

385

Жалинский A., Рёрихт A. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с.140.

386

MaunzT., Zippelius R. Deutsches Staatsrecht. 29.Aufl. München: Verlag C.H. Beck, 1994, S.86.

387

Хессе К. Основы конституционного права ФРГ. Москва: Юридическая литература, 1981, с.100.

388

Радбрух Г. Законное неправо и надзаконное право. Grām.: Радбрух Г. Философия права. Москва: Международные отношения, 2004, с.233.

389

Проблемы общей теории права и государства. Нерсесянц В.С. (ред.) Москва: Норма, 2002, с.660.

390

^Ориу М. Принципы публичного права. Grām.: История политических и правовых учений. Малахов В.П. (сост.) Москва: Академический Проект, 2000, с.374-375.

391

Cipeliuss R. Tiesību būtība. Rīga: Latvijas Universitāte, 2001,123.lpp.

392

Horns N. Ievads tiesību zinātnē un tiesību filozofijā. Likums un Tiesības, 1999, Nr.l, 17.lpp.

393

Cipeliuss R. Tiesību būtība. Rīga: Latvijas Universitāte, 2001,98.lpp.

394

Котляревский C.A. Власть и право. Санкт-Петербург: Лань, 2001, с.335-336.

395

5,1 Osipova S. Hamurapi kodekss Latvijas zinātnieku darbos par cilvēktiesībām. Latvijas Universitātes raksti. 740. sējums. Juridiskā zinātne. Rīga: Latvijas Universitāte, 2008,27- 41.lpp. Lai gan sal.: Hefe O. Taisnīgums. Filosofisks ievads. Rīga: Zvaigzne ABC, 2009,70.-72.lpp.

396

Schmitt С. Constitutional Theory. Durham and London: Duke University Press, 2008, pp.197-198.

397

Cipeliuss R. Vispārēja mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998, 246.lpp. Plašāk skat.: Kēnigs M. Cilvēktiesības. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2010,15.-41.Ipp.

398

Bleckmann A. Staatsrecht II. Die Grundrechte. 3., erweiterte Auflage. Carl Heymanns Verlag KG, 1989,5.4.

399

Sigismunda Augusta privilēģija (1561). Gräm.: Apsītis R., Blüzma V., Lazdiņš J. Latvijas tiesību avoti. Teksti un komentāri. 2.sējums. Blüzma V. (zin. red.) Rīga: Juridiskā koledža, 2006,78.lpp.

400

Livonijas konstitūcijas karaļa Stefana laikā Varšavā 1582.gadā. Grām.: Apsītis R., Blüzma V., Lazdiņš J. Latvijas tiesību avoti. Teksti un komentāri. 2.sējums. Blüzma V. (zin. red.) Rīga: Juridiskā koledža, 2006,83.lpp.

401

s,8Švābe A. Latvijas tiesību vēsture. III daļa. Rīga: Latvijas Universitātes studentu padomes grāmatnīcas izdevums, 1934,68.lpp.

402

Lazdiņš J. Valdības formula (Formula Regiminis) (1617). Komentārs. Grām.: Apsītis R., Blüzma V., Lazdiņš J. Latvijas tiesību avoti. Teksti un komentāri. 2.sējums. Poļu un zviedru laiku tiesību avoti (1561-1795). Rīga: Juridiskā koledža, 2006,207.1pp.

Locke J. TheSecon Treatise of Civil Government, h ttpV/www. constitution.org/jl/2ndtrea t. h tm

403

Bleckmann A. Staatsrecht II. Die Grundrechte. 3., erweiterte Auflage. Carl Heymanns Verlag KG, 1989, S.4-5.

404

Sieghart P. The International Law of Human Rights. Oxford: Claredon Press, 1995, p.8.

405

Hesselberger D. Das Grundgesetz, Kommentar für die politische Bildung. Bundeszentrale für politische Bildung. Bonn: Hermann Luchterhand Verlag, 1990, S.56.

406

Bleckmann A. Staatsrecht II. Die Grundrechte. 3., erweiterte Auflage. Carl Heymanns Verlag KG, 1989, S.13.

407

Grundgesetz Kommentar Band 1, Präambel bis Art.20. 4.Aufl. Von Münch/ Kunig (hrsg.) München: C.H. Beck'sche Verlagsbuchhandlung, 1992, S.33.

408

Razs Dž. Brīvības morale. Rīga: Madris, 2001,190.lpp.

409

Denninger E. State Tasks and Human Rights. Ratio Juris, Vol.! 2, No.1, March, 1999, pp.1-11.

410

Michelman F.l. Human Rights and the Limits of Constitutional Theory. Ratio Juris, Vol.13, No.1, March, 2000, p.65.

Blūzma V. Tiesiskas valsts pirmsākumi Latvijā. Latvijas Vēsture, 1999, Nr.1,48.lpp.

411

Levits E. 4.maija Deklarācija Latvijas tiesību sistēmā. Grām.: 4.maijs. Rakstu, atmiņu un dokumentu krājums par Neatkarības deklarāciju. JundzisT. (zin. red.) Rīga: LU žurnāla "Latvijas Vēsture"fonds, 2000,64.lpp.

412

Levits E. Cilvēktiesību normas un to juridiskais rangs Latvijas tiesību sistēmā. Juristu Žurnāls, Nr. 5; Cilvēktiesību Žurnāls, Nr. 6,1997, A174.-A194.lpp.

413

Kusiņš G. Satversme un cilvēktiesības Latvijā. Grām.: Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process. Rīga: Latvijas Cilvēktiesību institūts, 1998,15.lpp.

414

Satversmes tiesas 2000.gada 30.augusta sprieduma lietā Nr.2000-03-01 secinājumu daļas 5.punkts.

415

Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās - jus commune europaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 266.lpp.

416

Barak A. The Judge in a Democracy. Princeton and Oxford: Princeton University Press, 2006, pp.83-84.

417

Hesse K. Grundzüge des Verfassungsrechts der Bundesrepublik Deutschland. 19., überarb. Aufl. Heidelberg: C.F.Müller Juristischer Verlag, 1993,5.131-132.

418

Cipeliuss R. Vispārējā mācība par valsti. Rīga: AGB, 1998,264.1pp.

419

Satversmes tiesas 2005.gada 11 .aprīļa sprieduma lietā Nr.2005-24-01 11.1 .punkts.

420

Brownlie I. Principles of Public International Law. Seventh edition. Oxford: Oxford University Press, 2008, p.511.

421

Grundgesetz Kommentar. Band 1, Präambel bis Art.20.4.Aufl. Von Münch/ Kunig (hrsg.) München: C.H.Beck'sche Verlagsbuchhandlung, 1992, S.53.

422

Satversmes tiesas 2002.gada 20.maija spriedums lietā Nr.2002-01-03.

423

Satversmes tiesas 2005.gada 22.decembra sprieduma lietā Nr.2005-19-01 9.punkts un Satversmes tiesas 2003. gada 20.maija sprieduma lietā Nr.2002-21-01 secinājumu daļas 2.punkts.

424

Levits E. Samērīguma princips publiskajās tiesībās - jus commune europaeum un Satversmē ietvertais konstitucionāla ranga princips. Likums un Tiesības, 2000, Nr.9(13), 262 - 270.lpp.

425

Satversmes tiesas 2005.gada 4.novembra sprieduma lietā Nr.2005-09-01 14.punkts un Satversmes tiesas 2005.gada 13.maija sprieduma lietā Nr.2004-18-0106 secinājumu daļas 19.punkts.

426

Satversmes tiesas 2006.gada 8.novembra sprieduma lietā Nr.2006-04-01 16.punkts.

427

Satversmes tiesas 2006.gada 11.decembra sprieduma lietā Nr.2006-10-03 14.punkts.

428

Kovaļevska A. Sociāli atbildīgas valsts princips. Jurista Vārds, 2008.26.augusts, Nr.32(537).

429

Kovaļevska A. Latvijas Republika kā sociāli atbildīga valsts. Grām.: Tiesību interpretācija un tiesību jaunrade - kā rast pareizo līdzsvaru. Latvijas Universitātes 71.zinātniskās konferences rakstu krājums. Rīga: Latvijas Universitāte, 2013,256.lpp.

430

Маунц Т. Государственное право Германии (ФРГи ГДР). Москва: Издательство иностранной литературы, 1959, с.123.

431

Kovaļevska А. Sociāli atbildīgas valsts princips. Jurista Vārds, 2008.26.augusts, Nr.32(537).

432

Satversmes tiesas 2006.gada 2.novembra sprieduma lietā Nr.2006-07-01 18.punkts.

433

Kovaļevska A. Sociāli atbildīgas valsts princips. Jurista Vārds, 2008.26.augusts, Nr.32(537).

434

Kūtris G. Tiesiskās paļāvības un sociāli atbildīgas valsts principi. Sociāli ekonomiskie procesi un konstitucionālās vērtības. Jurista Vārds, 2009.18.augusts, Nr.33(576).

435

Satversmes tiesas 2006.gada 2.novembra sprieduma lietā Nr.2006-07-01 18.punkts.

436

Satversmes tiesas 2011.gada 19.decembra sprieduma lietā Nr.2006-07-01 20.punkts.

437

Satversmes tiesas 2010.gada 1.decembra sprieduma lietā Nr.2010-21-01 21.3.punkts.

438

Kovaļevska A. Sociāli atbildīgas valsts princips. Jurista Vārds, 2008.26.augusts, Nr.32{537).

439

561 Balodis R.( Pleps J. Financial Crisis and the Constitution of Latvia. Grām.: Constitutions in the Global Financial Crisis. A Comparative Analysis. Edited by Xenophon Contiades. Farnham and Burlington: Ashgate, 2013, p.123.

440

Жалинский A., Рёрихт A. Введение в немецкое право. Москва: Спарк, 2001, с. 141.

441

Цахер Х.Ф. Социальное государство. Grām.: Государственное право Германии. Изензее Й., Кирхоф П. (ред.) Т.1. Москва: Институт государства и права РАН, 1994, с.65.

Content

Pleps Jānis, et al Konstitucionālās tiesības

Priekšvārds

Satura rādītājs

Ievads

I. Konstitūcijas jēdziens

II. Satversmes vara

III. Konstitūcijas iztulkošana

IV. Konstitūcijas grozīšana

I. Suverenitātes jēdziens

II.Tautas suverenitāte

III. Valsts suverenitāte

IV. Suverēnas valsts teritorijas organizācija

I. Tauta

II. Demokrātija

Miesiska valsts

III. Sociāla valsts

1