Meļķisis Edgars

Tiesību normu iztulkošana

Edgars Meļķisis

Tiesību normu iztulkošana

SATURA RĀDĪTĀJS

Ievadam. Cik juristu, tik viedokļu?.....................................................

l.Iztulkošanas izpratne.........................................................................

1.1. Tiesību teksts..............................................................................

1.2.Iztulkošanas jēdziens..................................................................

1 !h.Iztulkotā]s - normas piemērotājs...............................................

1.4.Iztulkošanas kanoni....................................................................

1.5.Iztulkošanas pielīdzināšana zinātniskai darbībai un mākslai....

I .(l.Iztulkošanas nepieciešamība......................................................

2.Tiesiskais pamats................................................................................

2.\.No tiesību vēstures.....................................................................

2.2.Civillikuma 4.panta nozīme likumu iztulkošanā.........................

2.3.Tiesisko darījumu iztulkošanas atšķirības...................................

2A.Iztulkošanas tiesiskā pamata radīšana publisko tiesību jomā .... 2.5.Starptautisko tiesību normu iztulkošanas īpatnības...................

3.lztulko.šanas teorijas pamatelementi................................................

3.1 .Klasiskās iztulkošanas mācības sākotne....................................

3.2.Iztulkošanas “elementu” tālāka attīstība....................................

3.3.Tiesību tekstu iztulkošanas verbālā bāze....................................

4.Gramatiskā (filoloģiskā) metode........................

■j ' 4.1. Vārda juridiskās nozīmes atšķiršana no ikdienas lietojuma.......

4.2.Juridisko jēdzienu dažādā saturiskā noteiktība..........................

4.3. Ģenerālklauzulas....................»hfc'.'&VC .«j ........

4.4.Juridisko jēdzienu veidošanas un pielietošanas prakse.........1...

5.Sistēmiskā metode...............................................................................

5.1. Mērķu pielietošanas secība.........................................................

5.2. Darbs ar augstas abstrakcijas jēdzieniem un normām...............

5.3.Normu atkarību un pretrunu veidu noskaidrošana.....................

5.4. Metodes pielietošanas sasaiste ar tiesiski ētiskiem principiem .. 6.Vēsturiskā metode...............................................................................

6.1 .Iztulkošanas vēsturiskais elements..............................................

6.2.Par “likumdevēja gribu”..............................................................

6.3.Likumdevēja mērķa un nolūka noskaidrošana.............................

ļļ7.Te!eoloģiskā metode.............................................................................

i ' 7.1 .’’Objektīvā”, uz mērķa izzināšanu orientētā iztulkošana.............

7.2.”Ratio legis” noskaidrošana........................................................

7.3:Mērķa un līdzekļu samērīguma jautājums...................................

8.Iztulkošanas rezultāti..........................................................................

8.1 .Objektivitātes prasība..................................................................

O ,• 8.2.Sašaurinoša, paplašinoāša u.e. iztulkošana.................................

8.3.Argumentācija iztulkošanas procesā...........................................

9.Iztulkošanas veidi................................................................................

^ 9.1.Oficiālā iztulkošana.....................................................................

ļ-ļ 9.2.Neoficiālā iztulkošana.................................................................

Izmantoto avotu saraksts..........................................................................

Juridisko jēdzienu alfabētiskais rādītājs...................................................

Personu alfabētiskais rādītājs...................................................................

Ievadam. Cik juristu, tik viedokļu?

Tiesību normu piemērošanas neatņemama sastāvdaļa ir to satura precīza noskaidrošana un iztulkošana. Taču dzīve rāda, ka juridiskajā praksē pagaidām šī prasība nav pietiekami izprasta un ieviesusies. Itin bieži oficiālā iztulkošana netiek pienācīgi atdalīta no neoficiāliem skaidrojumiem, it īpaši, ja to veic valsts amatpersonas vai institūcijas. Nav pietiekami izprasta arī pati nepieciešamība iztulkot juridiskos tekstus, pielietojot noteiktās metodes un metodoloģiju. Iztulkošanu varot vispār nepielietot, ja normas piemērotajam likums liekoties skaidrs un saprotams.

Diametrāli pretēji likumu izskaidrojumi bieži parādās masu mēdijos jau pirms oficiālo procesuālo darbību sākuma. Piemēram, Parlamentārās izmeklēšanas komisija, ko Saeima 1998.gadā izveidoja tā sauktajā “3 miljonu lietā”, savā ziņojumā Saeimai vairākkārt norāda uz būtiskiem trūkumiem normu iztulkošanā, kas saistītas ar šo darījumu.[1] To rezultātā, kā secina komisija, “krimināllietas tālāka attīstība ir nopietni apdraudēta, tāpēc komisija ierosina izmeklēšanas iestādēm nopietni revidēt pastāvošo likumu interpretāciju [...]”[2]

Normu piemērošanas līmenī bieži sastopamo nenoteiktību (“var iztulkot tā, vai citādi”) viens no cēloņiem ir nepietiekama izpratne par iztulkošanas institūta vietu un nozīmi tiesu prakses un tiesību sistēmas vienotības noskaidrošanā. Tā, piemēram, likumā “Par nodokļiem un nodevām” paredzēts, ka atsevišķos strīdus gadījumos par nodokļa lielumu, ja “normas ir pretrunīgas un dažādi skaidrojamas” (izcēlums - E.M.), aprēķināto nodokļu summu var samazināt, noslēdzot administratīva rakstura vienošanos.[3]

Neizslēdzot iespēju nodokļu maksājumu nodrošināšanā pielietot arī administratīva rakstura vienošanos, par pamatu tam tomēr nevar tikt ņemts tas, ka “normas ir pretrunīgas un dažādi skaidrojamas”. Šādos gadījumos tomēr būtu pielietojamas juridiski tradicionālas metodes, t.sk. likumu grozījumi, normu jaunrade un it īpaši šī raksta kontekstā-juridiski izkopta, metodiski pamatota un praksē pārbaudīta normu iztulkošana.

Otrs cēlonis - nepietiekamas zināšanas par iztulkošanas teoriju un praksi demokrātiskās valstīs. Trešais - iztulkošanas, it īpaši sistēmiskās iztulkošanas, metožu pielietošanai nav nepieciešamo informatīvo materiālu. Latvijā izdotajiem kodeksiem, likumu krājumiem, atsevišķi publicētiem likumiem, netiek pievienoti tur sastopamo juridisko jēdzienu saraksti, bez kuriem praktiski nav iespējams veikt sistēmisko iztulkošanu. Vienīgais izņēmums - atjaunojot 1937.gadā izdoto Civillikumu, tika pārpublicēts tam pievienotais izmantoto jēdzienu saraksts.

Šāds zinātnisks aparāts, kas ietver sevī tematiskos jēdzienus, izmantotās tiesību normas un personas, uz kurām dotas atsauces, netiek pievienots arī likumu komentāriem, zinātniskiem rakstiem, grāmatām. Gandrīz vai vienīgais izņēmums - žurnāls “Likums un Tiesības”, kur šāda palīginformācija tiek ievietota katrā numurā, un gada beigās tiek apkopota par visu gadu.

Šāda kārtība tradicionāli pastāv visās tiesiski attīstītās valstīs. Kamēr nesekosim viņu piemēram, tikmēr grūti būs izvairīties no tā, ka likumu iztulkošana nīkuļos un radīs neizbēgamus pārpratumus.

1.Iztulkošanas izpratne

“Likumu iztulkošana vispār un civilo atsevišķi patiesībā nav nekas cits, kā šo likumu pielietošana pienācīgā viņu izpratnē. Tātad skaidrs, ka arī pati likuma iztulkošanas problēma izvēršas jautājumā par likumu izpratni, t.i., par viņu pienācīgu izpratni. ”

Prof. Dr. iur. V.Sinaiskis.

1. Tiesību teksts.

Jebkurš likums vai tiesību norma ir likumdevēja vai normas radītāja apdomātas, mērķtiecīgas darbības rezultāts, jaunrades akts. Normu rādītājam, tāpat kā ikvienam runātājam vai rakstītājam, vārdi un pats teksts ir tikai līdzeklis, lai izteiktu savu domu, kurā ietverts konkrēts saturs. Ar /jēdzienā'saturu var izprast gan pausto gribu, gan mērķi, nolūku, jēgu. Likumdevēja gribas restaurāciju bieži sauca par “subjektīvo” jeb “gribas” teoriju.[4] Likumā ietvertās jēgas (mērķa, nolūka) atklāšanu sauc par “objektīvo” skaidrojuma teoriju.

Abu šo teoriju pamatā ir daļēja patiesība. Subjektīvās teorijas patiesība slēpjas apstāklī, ka juridisko likumu rada cilvēki. Juridiskais likums pauž likumdevēja gribu, kas vērsta uz mērķtiecīgu darbību, lai apzināti veidotu atbilstošu kārtību. Gribas noskaidrošanai īpaša vieta un nozīme ir privāto tiesību nozarē. Saistību tiesībās dalībnieku gribas izteikuma noskaidrošana ir viens no svarīgākajiem interpretācijas uzdevumiem (sk. Civillikuma 1504., 1505., 1506.p.).

Objektīvās teorijas patiesība slēpjas apstāklī, ka likuma saistošais spēks ietver sevī ne likuma tekstā izteikto gribu, bet arī tā pamatā esošo likumdevēja mērķi, nolūku. Piemērošanas brīdī likums var arī atklāt tam piemītošo iedarbību, kas iziet ārpus likumdevēja gribas un mērķa formulējuma. Tas iejaucas attiecībās, ko likumdevējs nespēj paredzēt un ko nav gribējis. Laika gaitā likums iegūst arvien patstāvīgāku dzīvi un attālinās no sava radītāja priekšstatiem. Tīri subjektīvā teorija nespēj pārvarēt šo faktu.[5]

Likuma teksts ir tā satura ārēji redzamais ietvars. No tā, cik adekvāti

likumdevējam izdodas ietvert vārdos savu gribu, mērķi un visu to, ko varam nosaukt par “ratio legis”, ir atkarīgas arī likuma piemērotajā iespējas reproducēt normu teksta saturu, lai atbilstoši tā mērķim realizētu to dzīvē.

2. Iztulkošanas jēdziens.

Tiesību normu teksta un tā satura izzināšanu, reprodukciju un izvērtēšanu veic ar darbību kopumu, kas tiek apzīmēts ar terminu -iztulkošana vai interpretācija, kas cēlies no latīņu vārda - intepretation -skaidrošana, jēgas atklāšana. Tā ir hermeneitikas - izskaidrošanas mācības- sastāvdaļa.[6]

Latvijā šis jēdziens līdz šim ticis izteikts ar terminiem - tulkošana, iztulkošana, pēdējā laikā arī ar vārdu interpretācija^1 (krieviski -tolkovaņije, istolkovaņije, vāciski - die Auslegung; die Interpretation). Tā kā terminiem tulkošana un iztulkošana ir izteiktāka plašāk lietojamā pamatnozīme -izteikt ko citā valodā, pārtulkot, tad jāatzīst, ka tiesību normu satura noskaidrošanu un pareizu izprašanu, pilnīgāk un precīzāk izsaka vārds interpretācija. Tā ietver sevī arī iezīmes, kas uzkrātas interpretācijas teorijā un tiesu praksē ilgstošā vēstures gaitā. Tāpat, nevar neņemt vērā latīņu valodas lielo lomu juridisko jēdzienu apzīmēšanā un termina interpretation vienādu saprotamību dažādās valstīs, kas sevišķi ir noderīga sakarā ar Latvijas integrēšanos Eiropas Savienībā.

Tajā pašā laikā nevar neņemt vērā nepieciešamību nostiprināt un tālāk attīstīt mūsdienīgu latviešu juridisko terminoloģiju, tādēļ grāmatā pamatā lietots jēdziens iztulkot. Būtu vēlams, lai latīņu vārdiem saglabātos tikai precizējoša lingvistiska funkcija.

Iztulkošana kā likuma priekšrakstu satura noskaidrošana un noteikšana bija jau pazīstama senajā Grieķijā. Taču šīs darbības terminoloģiskais apzīmējums radies senajā Romā. Interpretatio iuris - tās ir specifiskas juridiskas darbības, kas vērstas uz ratio iuris - tiesību vai tiesiskās darbības

īstenā satura, jēgas, “gara” noteikšanu un izskaidrošanu, tai skaitā atbilstoši ius naturale - dabiskajām tiesībām un kārtībai, kāda pastāvējusi konkrētajā vēsturiskajā situācijā.[7]

Interpretatio legis - tādas pašas juridiski metodiskas darbības, tikai attiecināmas uz konkrētu, spēkā esošu likumu. Interpretācijas rezultātā jānoskaidro, kas ir ratio legis un atziņas, vai tas atbilst likuma teksta verbālai (vārdiskai) izteiksmei, vai nē. Ja neatbilst, tad vajadzēja noteikt, vai tas ir šaurāks - interpretatio restrietiva, vai plašāks - interpretatio extensiva -vai vispār cits - interpretatio abgrogans.

Šajā sākotnējā, pamatus liekošajā iztulkošanas jēdzienā, varam rast atbildi uz dažiem mūsdienīgiem iztulkošanas izpratnes jautājumiem. Tā, piemēram, mūsu tiesību teorijā vēl sastopams uzskats, ka gadījumā, “ja tiesību normas saturs ir skaidrs, vispār nav vajadzīga interpretācijas stadija”.Jās akā gan, ka kritērija “skaidrs” vai “neskaidrs” ir pārāk nenoteikts, lai to varētu lietot juridisko procesu apzīmēšanai. Kas vienam viņā juridiskās kvalifikācijas ietvaros var likties skaidrs, tas citam var būt neskaidrs. Un otrādi, jo augstāka kvalifikācija un plašākas zināšanas, jo vairāk var rasties šaubu un neskaidrību.

-j— Bez tam jēdzieniem “skaidrs” un “neskaidrs” lielā mērā ir socioloģisks raksturs. Daudzas reizes atrodot un pielietojot vienu nu to pašu izpratni vai risinājumu, var rasties maldinoša pārliecība, ka tikai tāda vien izpratne ir iespējama. Taču, piemēram, citas jaunās pieņemtās normas rezultātā mainās iepriekš lietotās normas saturs un tas, kas vakar vēl bija skaidrs, šodien jau tāds var nebūt.

Ar šo jautājumu dažkārt tiek saistīta iebilde, ka neesot likuma, kas paredz, ka visām piemērojamām normām nepieciešama iztulkošana. Atbilde uz šo jautājumu meklējama, pirmkārt, izziņas teorijā -hermeneitikā, kas atzīst, ka humanitārām zinātnēm vispār un, it īpaši, rakstītiem tekstiem, jābalstās uz satura noskaidrošanu un “saprātīgu” iztulkošanu. Juridiskai hermeneitikai pēc Hansa Gadamera atziņas piemīt “konstitutīvs spriegums, kas pastāv starp noteikto tekstu - likumu vai pasludinājumu - un jēgu, kas savu pielietojumu iegūst konkrētajā izklāsta acumirklī - lai tas būtu spriedums”, vai cits akts.[8] Likums nav jāsaprot vēsturiski, tas jākonkrētizē tā tiesiskajā nozīmīgumā. Katrā konkrētā

situācijā tas jasaprot no jauna un, iespejams, citādi. Saprašana jau vienmer ir ari pielietošana.

Otrkārt, pietiekami daudzas Latvijas tiesību sistēmas normas satur tiešu norādi uz likumu iztulkošanas nepieciešamību. Tie veido iztulkošanas normatīvo pamatu. Civillikuma 4.pants nosaka:

“Likuma noteikumi iztulkojami vispirms pēc to tiešā jēguma; vajadzības gadījumā tie iztulkojami arī pēc likuma sistēmas, pamata un mērķa [...]. “Administratīvo aktu procesa noteikumos” 5.sadaļa ir veltīta tiesību normu i zt u I košan as regu 1 ēj u m am.[9] Iztulkošanas metodes loģiskais pamatojums ir atrodams tiesību zinātņu izstrādātajā iztulkošanas teorijā. Kodolīgi to formulējis profesors Vasīlijs Sinaiskis: “Likumu iztulkošana vispār un civilo atsevišķi patiesībā nav nekas cits, kā šo likumu pielietošana pienācīgā viņu izpratnē. Tātad skaidrs, ka arī pati likuma iztulkošanas problēma izvēršas jautājumā par likumu izpratni, t.i., par viņu pienācīgi izpratni.”[10]

Interpretācijas metodiskos jautājumus risina juridiskās metodes mācība, tiesībzinātnieku pētījumi.[11] No iztulkošanas praktiskās pielietojamības viedokļa nozīmīgs ir Civillikuma 2.pants:

“Likums piemērojams visos tiesību jautājumos, uz kuriem attiecas tā teksts vai iztulkojums” (izcēlums E.M.).

3. Iztulkotājs - normas piemērotājs.

No saviem pirmssākumiem likumu interpretētāju (lat. interpes -starpnieks) uzskatīja kā vidutāju, kā starpnieku starp izdoto likumu un reālās dzīves konkrētā gadījuma apstākļiem, uz kuriem jāattiecina likuma priekšraksti. Interpretētājs vienlaikus bija arī likuma piemērotājs. Likumdevējs likumus neinterpretēja. Šāda tradīcija pastāvēja jau ilgi pirms Romas juristiem.

Spilgts gadījums tiesību vēsturē bija Senajā Grieķijā ar Solona likumiem (5.94.g.p.m.ē.). Tie tika izdoti, lai izbeigtu Atēnās ieilgušo aso konfliktu starp bagātajiem un nabadzīgajiem. Ar Solona likumiem, kas bija vidusceļa meklējums starp konfliktējošām pusēm, nebija apmierināta ne viena, ne otra puse. Abu pušu pārstāvji sāka griezties pie Solona, lai viņš dodot likumu skaidrojumus, jo tie nebija pietiekami detalizēti. Solons uzskatīja, ka viņš kā likumu devējs nevarot dot tiem skaidrojumus, jo atbilstoši likumiem, visi strīdus jautājumi jāizlemj tiesā. Lai izvairītos no uzmācīgajiem līdzējiem, viņš paziņoja, ka uz desmit gadiem atstāj valsti.[12] Interesanti atzīmēt, ka arī motīvi, kādēļ Solons nebija pietiekami detalizēti izstrādājis šos likumus, vēlākos gadsimtos lika divējādi interpretēti. Aristotelis uzskatīja, ka toreizējos apstākļos Solons vienkārši neesot pratis likumu vispārējā formā izteikt vislabāko risinājumu. Otrs viedoklis turpretim bija, ka Solons to darījis apzināti, lai dotu tautai, kura toreiz veidoja liesas, lielākas pilnvaras un iespējas.[13]

Mūsdienās normu piemērotājs vienlaikus ir arī tās iztulkotājs, tas ir, tā persona, kas ir tiesīga piemērot normu konkrētam dzīves gadījumam. Tikai šāds normas iztulkojums rada tiesiskas sekas. Arī legālie iztulkojumi (iekšējām tiesību normām - augstākstāvošās institūcijas, konstitucionālās tiesas) konkrētas tiesiskas sekas rada tikai ar normu piemērotāja darbību. Visos pārējos gadījumos iztulkojumus pareizāk saukt par skaidrojumiem, komentāriem vai tamlīdzīgi. Juridiskajā literatūrā tos apzīmē arī par neoficiāliem iztulkojumiem, jo tie neietekmē attiecības, kuras nosaka vai regulē piemērojamā norma.

4.Iztulkošanas kanoni.

Prasība pēc iztulkošanas objektivitātes ir izgājusi cauri gadsimtiem. Hermeneitika ir izvirzījusi noteiktas metodiskas pozīcijas, pēc kurām jāvadās, interpretējot tiesību tekstus. Vācu tiesībzinātnieks Helmuts Koings (Coing) izdala vairākus šādus kanonus.[14] No tiem minēšu trīs. Pirmā pozīcija - objektivitāte jeb iztulkojamā teksta autonomija. Iztulkotājam jādarbojas objektīvi un bez aizspriedumiem. Tekstu nevajag mainīt, bet gan attīstīt to domu, kas jau ir paša teksta saturā. “Teksta sagrozīšana un iztulkošana pēc pušu subjektīviem mērķiem”, saka Koings “ir uzskatāma par jurista profesionālās ētikas nopietnu pārkāpumu. Šāda rīcība ir raksturīga sliktam un pērkamam juristam”.[15]

Otrais kanons ir vienotības pozīcija. Tekstam jātiek uztvertam kā vienotam veselumam. Atsevišķus teikumus jāapskata kā daļu no kopsakara, un kopsakars ir jāatrod caur atsevišķiem teikumiem un jēdzieniem. Likumam, juridiskajam tekstam jābūt bez pretrunām, tā pielietojumam jābūt samērīgam un bez patvaļas. Pretrunīga tiesību sistēma un tiesiskā kārtība pārkāpj taisnīguma postulātu. Tiesību zinātne vienmēr ir mēģinājusi izveidot visu spēkā esošo juridisko tekstu harmoniju un novērst pretrunas. Šim mērķim kalpo arī normu iztulkošana un piemērošanas pieļaujamais elastīgums.

Trešā pozīcija - salīdzinošā. Tā var aptvert kā vēsturisko, tā patreizējo aspektu. Izmantojot salīdzināšanu ar citiem tā paša laika līdzīgiem tiesību avotiem, no vienas puses reljefāk izceļas iztulkojamā teksta raksturīgās īpatnības, no otras puses - veicina vienotu, kopēju izpratni.[16]

Normas jēdzieniskajā jomā salīdzināšana var palīdzēt sazīmēt normas satura robežas, sevišķi tur, kur notiek pāreja uz pretējiem vērtējumiem, piemēram, godīga un negodīga konkurence. Salīdzinot rīcību tipus ar godīgai un negodīgai konkurencei raksturīgām pazīmēm, nonākam pie tā sauktās “pelēkās zonas”, kas pēc būtības ir robežšķirtne-starp godīgu un negodīgu konkurenci. Šeit normas piemērotajam ir jāizdara izšķiršanās par pazīmju kvalifikāciju vienā vai otrā virzienā.

Tipu salīdzināšanā, no vienas puses, tiek izceltas salīdzināmo tipu saskanošās pazīmes un, no otrās puses - pazīmju atšķirības. Tam seko izsverošs salīdzinājums ar mērķi vienādi risināt būtiski līdzīgas un atšķirīgi risināt būtiski atšķirīgas situācijas. Aiz šī līdzīguma tomēr nedrīkst nepamanīt robežu, kas pastāv starp likuma iztulkošanu un robu aizpildīšanu. Interpretācija notiek likuma jēdzieniskās nozīmes ietvaros.

5. Iztulkošanas pielīdzināšana zinātniskai darbībai un mākslai.

Tiesību teksta iztulkošana, kā atzinis viens no ievērojamākiem jaunāko laiku interpretācijas teorētiķiem, Fridrihs Karls Saviņji (1779-1861), ir zinātniska nodarbošanās un vienlaikus arī māksla. Tā ir metodiski un teorētiski visvairāk piesātināts normas piemērotajā darbības veids.

Francijā dominējošā iztulkošanas teorija visu iztulkošanas procesu apzīmē par interpretācijas tehniku. Tā tiek iedalīta divos tipos: eksegēzes (fr. exegetique - izskaidrojums, interpretācija) tehnika un zinātniskā (scientifique) tehnika. Eksegēzes tehnika tiek pielietota uz visu to, kas attiecas uz konkrētas normas ietvariem, t.sk. “pētīt to, ko likuma autors bija gribējis pateikt”. Turpretim zinātniskā - uz to, “ko būtu gribējis teikt jaunajā lietu kārtībā”, t.i., ja sociālā realitāte vairs neatbilst tai, kāda tā bijusi likuma pieņemšanas laikā.19 Mūsu teorijā šis veids ir ietverts iztulkošanas teleoloģiskajā un sistēmiskajā metodē.

Saviņji iztulkošanu tieši apzīmē arī kā mākslu, jo tā ir “brīva gara darbība”, kura ar tai piemītošo radošo raksturu piedalās “tiesību veidošanā”. Karls Larencs izsaka viedokli, ka “iztulkošana ir radoša atziņa; tā ir ar noteiktām metodēm pārvaldīta patiesības atrašanas māksla”.[17]

Iztulkošanu var veikt jurists, kura rīcībā ir atbilstoša juridisko metožu izpratne un drošas metodikas orientācijai uz bieži vien tiešām, sarežģītām sociālām un juridiskām sakarībām. Kazuālās iztulkošanas metodisko noteikumu praktiskas pārvaldīšanas pakāpe, pat juridiskā intuīcija daudzos gadījumos nosaka tiesību normu piemērošanas kvalitāti. Kaut arī konkrētais dzīves gadījums ir tas, kas mudina tiesnesi iztulkot piemērojamo normu, viņš tomēr nevar to iztulkot tikai šim noteiktajam gadījumam. Norma, kā atzīst iztulkošanas teorija, viņam jāiztulko tā, lai to varētu attiecināt uz visiem līdzīgiem tā paša veida un tā paša tipa gadījumiem.

6. Iztulkošanas nepieciešamība.

Tiesību tekstu iztulkošanas nepieciešamības klasiskos, visplašāk izplatītos cēloņus norādījis vācu tiesībzinātnieks Roberts Aleksis. Tie ir ljjlesļhu teksta valodas un jēdzienu nenoteiktība; 2) konfliktu "(kolīziju) iespējamība starp normām; 3) gadījumi, kuri nav pietiekami noregulēti tiesību normās; 4) reālās sociālās.dzīves izmaiņas, kuru rezultātā radās normu mērķu neatbilstība dzīves prasībām.[18]

Bez šiem faktoriem Latvijas apstākļos ir izveidojušās vairākas specifisku iemeslu grupas: 1 ) Latvijas patreizējā tiesību sistēma sastāv nc tiesību aktiem un normām, kas pieņemti atšķirīgos vēstures periodos: pirmskara Latvijā un laikā pēc neatkarības atjaunošanas. Šie tiesību akti uzrakstīti valodā ar atšķirīgām semantiskām īpatnībām un daudzu juridisko parādību jēdzienisko savdabību; 2) arvien plašāk Latvijā ieviešas ANO un Eiropas Savienības normatīvie tiesību dokumenti, kas veidoti uz citas teorētiskas un tekstuālas bāzes; 3) joprojām redzamu ietekmi saglabā padomju juridiskā terminoloģija un tiesību elementu izpratne.

Tiesību sistēmas transformācija, kas notiek sakarā ar atgriešanos demokrātiskās Eiropas tiesību saimē, ne vienmēr norit pietiekami sabalansēti. Atcelto normu vietā dažkārt paliek “robi”. Likumu nomaiņas process rada papildus pretrunas starp jaunajām un vecajām normām.

Mūsdienu Latvijas apstākļos kvalitatīva iztulkošana var kļūt par iedarbīgu līdzekli, lai novērstu vai mazinātu normatīvajos aktos esošās pretrunas un citus trūkumus un, izmantojot iztulkošanā ietverto iespēju, saskaņot tiesību normas ar sabiedrībā notiekošajām pārmaiņām, veicinātu tiesību normu “attīstību” atbilstoši sabiedriskās dzīves mainīgajiem apstākļiem. Slikta iztulkošana var samaitāt labu likumu, bet laba - uzlabot sliktu likumu.

Juridiskajā nozīmē iztulkošanu varam uzskatīt par specifisku metožu un paņēmienu kopumu, kura pielietošana tiesību normu piemērošanas procesā nepieciešama, lai iespējami objektīvi atklātu tās saturu, izprastu jēgu un sociālo mērķi un nolūku, tādējādi sekmējot normas piemērošanu atbilstoši tiesību sistēmas un taisnības principiem un sociālajai realitātei. Juridiskās iztulkošanas mērķis ir izprast doto tiesību normu kā tiesiskās kārtības prasību, cilvēku kopdzīves taisnīgās un lietderīgās kārtības nosacījumu.

2.Tiesiskais pamats

“Likumi .iztulkojami vispirms pēc to tiešā nojēguma, vajadzības gadījumā tie iztulkojami arī pēc likumu sistēmas, pamata, mērķa un beidzot arī pēc analoģijas. ”

Civillikuma 4.pants.

Tiesību teksta satura noskaidrošanai un iztulkošanai kā izziņas procesa acīmredzamai un neatņemamai sastāvdaļai un tiesību zinātnes

fundamentālai atziņai nav nepieciešama tieša normatīva norāde vai regulējums. Tomēr teksta iztulkošanas tiesiskās atzīšanas fakts nepārprotami izriet, kā jau iepriekš redzējām, no vairākām tiesību normām

- CL 2.p., 4.p., CPK 2.p. u.c. Šāds regulējums pastāv uz vairākiem iztulkošanas būtiskiem elementiem kā metodēm, kritērijiem, veidiem, robežām u.c.

Tiesību teksta iztulkojuma regulējumam attiecībā no tā piederības publiskajām, privātajām vai starptautiskajām tiesībām piemīt zināmas atšķirības. Tās koncentrējas galvenokārt ap diviem jautājumiem: vai normu ir veidojusi viena institūcija (persona), jeb arī radusies divu vai vairāku institūciju (valsts, personu) vienošanās rezultātā. Ar to savukārt ir saistīta šajās normās ietvertās gribas vai normatīvā mērķa noskaidrošana un iespējamo seku novēršanas mehānisms.

/. No tiesību vēstures.

Pirmskara Latvijā iztulkošanu regulējošā normas bija ietvertas Civillikumā un procesuālajos likumos. Liela nozīme bija arī tiesību doktrīnas atziņām un principiem. Tiesību normu samērā kvalitatīvo iztulkošanas līmeni nodrošināja tiesu prakses atklātums, Senāta lēmumu sistemātiska publicēšana, no kuriem interesenti varēja apgūt tiesību terminu, juridisko situāciju un kvalifikāciju izpratnes pieredzi. Būtisku ieguldījumu iztulkošanas teorijas attīstībā deva prof. Vasīlijs Sinaiskis savos darbos par normatīvi - civiltiesisko sabiedrību un atsevišķu iztulkošanai veltītos rakstos.[19]

Latvijas okupācijas gados, atbilstoši padomju tiesību normatīviskajai dogmai un tiesību klajai ideoloģizācijai un politizācijai, tika pieļauti tikai tādi iztulkošanas veidi un paņēmieni, kuri ļāva realizēt valsts, proletariāta, vai darbaļaužu “interešu aizstāvēšanu”. Bija noteikts, ka visām valsts institūcijām ir tiesības iztulkot tiesību normas, kuras tā izdevusi, bei Augstākā Padomes Prezidijam - likumus. Augstākās tiesas plēnums bij;i tiesīgs dot tiesām obligātus izskaidrojumus par likumu piemērošanu. KPFSR Civilkodeksa 5.pants, kurš ilgu laiku bija spēkā arī Latvijas teritorijā, noteica, ka paplašinoša iztulkošana atļauta “gadījumos, kad to prasa strādnieku - zemnieku valsts un darba ļaužu masu interešu aizsardzība”. LPSR Kriminālprocesa kodeksa 299.pants noteica, ka tiesa pamato savu spriedumu “[...] pēc likuma un sociālistiskās tiesiskās apziņas”. Lai radītu “sociālistiskai tiesiskai apziņai” plašāku rīcības telpu, kurā to varētu pielāgot komunistiskās partijas norādījumiem, iztulkošanas metodes un paņēmieni ne metodiski, ne normatīvi nebija regulēti. No teorētiskās aprites un prakses tika izņemta sistēmiskā un teleoloģiskā iztulkošanas metode, kas jau sen plaši izplatīta pasaules demokrātiskajās valstīs, un kuru pielietoja arī pirmskara Latvijā.[20] Šī metode dod iespēju noskaidrot normas jēgu, mērķi un nozīmi. Tās pielietošana varēja novest pie valdošai varai nevēlamiem secinājumiem un tādēļ tika “izņemta no apgrozības”.

2. Civillikuma 4.panta nozīme likumu iztulkošanā.

1992.gadā atjaunotais LR 1937.gada Civillikums nosaka arī to normatīvo pamatu, uz kura balstījās likumu iztulkošana privāttiesību sfērā. Visu to valstu civillikumos, kuras veidotas uz romiešu tiesību pamata, tradicionāli tiek ietvertas arī normas par šī likuma iztulkošanu. Tāds LR Civillikumā ir 4.pants: “Likuma noteikumi iztulkojami vispirms pēc to tiešā nojēguma; vajadzības gadījumā tie iztulkojami arī pēc likumu sistēmas, pamata, mērķa un beidzot arī pēc analoģijas”. Šīs normas ietilpīgais saturs ietver mūsdienīgai iztulkošanas teorijai atbilstošos pamatelementus. Atbilstoši CL 4.pantā minētais “likuma tiešais jēgums” t.i. likuma vārdiskā nozīme ir likuma iztulkošanas sākuma punkts un pamats. Vienlaikus likuma “vārdiskā nozīme” nosaka arī iespējamā iztulkojuma ārējās robežas.[21]

CL 4.pants satur norādījumus, kas atbilst tiesību doktrīnā vispārīgi atzītām likuma iztulkošanas metodēm - 1) gramatiskai (kritērijs - “pēc lik'ūTnā'notēikumu tieša nojēguma”); 2) sistēmiskai (kritērijs “pēc likuma sistēmas”); 3) vēsturiskai un 4) teleoloģiskai metodei (abos gadījumos kritērijs - “pēc likuma pamata un mērķa”), kā arī par minēto metožu pielietošanas secību.

CL 4.pants ir analizējams kontekstā ar 2.panta pirmo daļu: “Likums piemērojams visos tiesību jautājumos, uz kuriem attiecas tā teksts vai iztulkojums”. Šai normai iztulkošanas teorijā ir fundamentāla nozīme, ka likuma iztulkojums var atšķirties no likuma teksta. Šeit rodama atbilde uz bieži sastopamām diskusijām, kura izsakāma vārdos likuma “burts” un likuma “gars”. Šī norma pēc būtības parāda likumdevēja atzinumu, ka pozitīvo tiesību sistēma nav spējīga sevi ietvert pilnīgu un pabeigtu tiesību jautājumu regulējumu (tās regulējums neaptver visus iespējamos normas aspektus), un ka iztulkošana ir viens no juridiskiem instrumentiem kā pihiveidot.normu, piemērojot to konkrētam dzīves,gadījumam. Līdz ar to “likuma piemērošanas” jēdziens nav aprobežojams tikai ar likumā ietverta normu teksta (jēdzienu, terminu) piemērošanu.

3. Tiesisko darījumu iztulkošanas atšķirības.

No tiesisko darījumu legāldefinīcijas (CL 1403.p. un 1404.p.) izriet, ka to būtība ietverta darījuma taisītāja vienpusējā vai divpusējā (daudzpusējā) saskanīgā visu darījuma dalībnieku gribas izteikumā. Iztulkojot tiesiskus darījumus, īpaši līgumus, runa galvenokārt ir par to, ka divas puses - piedāvātājs un piedāvājuma saņēmējs - piedāvājumu ir domājuši un sapratuši dažādās nozīmēs un konkrētajā gadījumā strīdas par to, kura izpratne (tulkojums) ir izšķirīgais. Pamatā tas ir piedāvātāja dotais, ja piedāvājumā tas ir tā saņēmējam pietiekami saprotami izklāstīts. Piedāvātājam tādēļ būtu jāpārliecinās par to, kā piedāvājuma saņēmējs izpratis piedāvājumu.25 (Sk. CL 1509.p.).

Turpretim iztulkojot likumus, nav runa par divu dalībnieku, piemēram, normas radītāja un normas adresāta izpratni un sapratnes iespējām. Priekšplānā ir normas radītājs un viņa valodas lietojums. Netiek domāts par to, kā attiecīgais normas adresāts ir sapratis un kā viņam vajadzēja saprast normu. Likuma regulējuma pamatā ir likumdevēja vēlme radīt taisnīgu regulējumu, ievērot vienlīdzību un novērst vērtību kritēriju pretrunas. Interpretējot tiesiskus darījumus, tam visam var būt tikai pakārtota nozīme.

Tātad gribas izteikums ir jebkura tiesiska darījuma būtiskais pamats. Līdz ar to nenoliedzami svarīga nozīme ir tam, lai darījuma dalībnieka (dalībnieku) griba būtu izteikta skaidri, saprotami un viennozīmīgi, kas neradītu šaubas par izteicēja patieso gribu / nodomu.

Tiesisko pamatu darījumu iztulkošanai nosaka Civillikuma 1504. 1510. panti.

25 - sk. Larcnz K./Canaris C.-W. Turpat. 167.lpp.

16

J

“1504. Darījumu iztulkojot Jāskatās tikai uz darījumā lietoto vārdu nozīmi, un, ja tie nav divējādi saprotami, tad tie ir cieši jāievēro, ja vien nepierāda, ka tie nesaskan ar dalībnieku gribu.

1505. Ja rodas šaubas par vārdu nozīmi, jāievēro to jēgums un darījuma dalībnieku skaidri izsacītais vai kā citādi izrādītais nodoms.

1506. Pavisam tumši un nesaprotami, kā arī tieši sevī pretrunīgi gribas izteikumi nemaz nav iztulkojami, bet ir atzīstami par neesošiem.

1507. Iztulkojumam, pēc kura darījums tiek uzturēts un pēc iespējas paliek spēkā, dodama priekšroka pēc tāda iztulkojuma, kuram ir otrādas sekas.

1508. Saudzīgākam iztulkojumam dodama priekšroka pret citiem, un uz tā pamata priekšroka ir tam, kurš vismazāk saista parādnieku.

1509. Divpusēji darījumi, kas uzliek kādus pienākumus abām pusēm, šaubu gadījumā iztulkojami tam par ļaunu, kurš attiecīgā gadījumā ir kreditors un kuram tādēļ vajadzēja izteikties skaidrāk un noteiktāk.

1510. Darījumu par uzturu un pēdējās gribas rīkojumi jāiztulko tā, lai šaubu gadījumā arvien paliktu spēkā ar darījumu vai rīkojumu nodibinātas tiesības pēc iespējas plašākas apmērā.”

No tiesiska darījuma iztulkošanas atšķirama darījumā ietvertās defektīvās gribas izteikuma konstatēšana un šādas gribas izteikuma atzīšana par spēkā neesošu vai apstrīdēšana (nenopietns - CL 1437.p.; fiktīvs - CL 1438.p. vai simulatīvs - CL 1439.p.).

4. Iztulkošanas tiesiskā pamata radīšana publisko tiesību jomā.

Publisko tiesību jomā pēc Latvijas neatkarības atgūšanas iztulkošanas tiesisko pamatu izveidošana notika ar Ministru kabineta 1995.gada 13.jūnija noteikumiem Nr. 154 “Administratīvo aktu procesa noteikumi”.[22] So noteikumu piektā sadaļa veltīta tiesību normu interpretācijai. Mūsu tiesību sistēmā tas ir detalizētākais iztulkošanas regulējums.

21 .Tulkojot (interpretējot) normas tiesību normas, iestāde izmanto dažādas tulkošanas metodes, piemēram:

21.1.gramatisko (filoloģisko) tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas vārdisko jēgu no valodas viedokļa;

21.2. vēsturisko tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas jēgu, ņemot vērā apstākļus, kas bijuši tiesību normas rašanās pamatā;

21.3.sistemātisko tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas jēgu no tiesību normu savstarpējā sakara viedokļa;

21.4.Ideoloģisko (jēgas un mērķa) tulkošanas metodi - noskaidrojot tiesību normas jēgu, lai ar attiecīgo tiesību normu sasniegtu lietderīgu un taisnīgu mērķi.

22.Ja iestāde tiesību normu sistēmā konstatē nepilnību, tā to var novērst arī analoģiskās metodes ceļā - sistemātiski analizējot līdzīgu gadījumu tiesisko reglamentāciju un šī analīzes rezultātā konstatētos tiesību principus attiecinot arī uz konkrētu gadījumu. Tomēr iestāde nedrīkst ar analoģiju pamatot tādu administratīvu aktu, kas skar vispārējās cilvēka vai pilsoņa tiesības.

23.Ja, tulkojot tiesību normu atbilstīgi dažādām metodēm, iespējams sasniegt gan rezultātu, kas saskan ar spēkā esošo tiesību normu sistēmu, gan arī rezultātu, kas ir pretrunā ar kādu no tiesību normām, iestādei jāpiemēro tā tulkošanas metode, kuras rezultāts konkrētajā gadījumā saskan ar spēkā esošo tiesību normu sistēmu.

24.Ja, tulkojot tiesību normu atbilstīgi dažādām metodēm, iespējams sasniegt dažādus rezultātus, kas visi atbilst spēkā esošajai tiesību normu sistēmai, jāpiemēro tā tulkošanas metode, ar ko konkrētajā gadījuma iespējams sasniegt lietderīgāko un taisnīgāko rezultātu.

25.Ja Satversmes liesa kādā publicētā spriedumā ir attiecīgo tiesību normu tulkojusi, iestādei jāpiemēro tas pats tulkojums.

26.Ja augstākā iestāde ir izdevusi instrukciju par attiecīgās tiesību normas tulkošanu, iestādei jāpiemēro tas pats tulkojums.” (LV, 1995.04.07.)

Šo normu praktiski pielietojamo un teorētisko nozīmi nosaka tas, ka tajās pirmo reizi Latvijā tiek doti noteikumi, kas regulē publisko tiesību normu iztulkošanu, dots nozīmīgāko iztulkošanas metožu uzskaitījums un atsegta to būtība, kā arī noteikts Satversmes tiesas iztulkojumu tiesiskais statuss.

Iztulkošanas sistēmā iekļaujas Noteikumu 15.p.: “Izdodot un piemērojot administratīvos aktus^23 Jāievēro arī vispārējie starptautisko tiesību principi un Latvijai saistošie starptautiskie līgumi un citi starptautisko tiesību dokumenti”.

5. Starptautisko tiesību normu iztulkošanas īpatnības.

Starptautisko cilvēktiesību (subjektīvo publisko tiesību) normu iztulkošanas pieļaujamās robežas ir noteiktas jau pašos tiesību aktos. Š robeža ir aizliegums cilvēktiesību normas iztulkot tādējādi, ka tikti sašaurinātas vai likvidētas cilvēku tiesības vai brīvības, kas deklarētas starptautisko cilvēktiesību aktos. Tā,Vispārējās cilvēku tiesību deklarācijas (1948.g.) 30.pants nosaka:

C “Neko šajā Deklarācijā nedrīkst interpretēt tādējādi, lai kādai valstij, personu grupai vai atsevišķām personām būtu tiesības jebkādā veidā iiarboties vai veikt darbības, kuras mērķis ir likvidēt šajā Deklarācijā / izklāstītās tiesības un brīvības”.

Starptautiskajā paktā par civilajām un politiskajām tiesībām (1966.g.) papildus norādīts, ka nedrīkst ne tikai veikt darbības, lai likvidētu paktā atzītās tiesības un brīvības, bet arī “ierobežot tās lielākā mērā nekā paredzēts šajā paktā” (5.p.). Starptautiskajā paktā par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām (1966.g.) aizliegums iztulkot ierobežot tiesības, attiecinātas arī uz tautu tiesībām. 25.pantā noteikts, ka

“nevienu šā pakta noteikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, lai mazinātu visu tautu neatņemamās tiesības būt pilntiesīgām savas dabas bagātību un resursu īpašniecēm un brīvi tos izmantot”.

Cilvēktiesību nolīgumu iztulkošanas jautājumus risina līgumslēdzēju puses sarunu ceļā vai citā pušu noteiktā kārtībā. Ja domstarpības neizdodas atrisināt, tad var griezties Starptautiskajā tiesā. Šāda kārtība ir paredzēta, piemēram, Konvencijā par precētas sievietes pilsonību (1958.g.). Tās 10.pantā ir teikts, ka

“jebkurš strīds starp divām vai vairākām Līgumslēdzējām valstīm attiecībā uz šīs Konvencijas iztulkošanu vai piemērošanu, kurš nav atrisināts sarunu ceļā, tiek dots pēc jebkuras strīdu puses pieprasījuma atrisināšanai starptautiskajā tiesā, ja puses nevienosies par citu noregulēšanas veidu”.

Starptautisko tiesību normu iztulkošanas attīstībā svarīgu vietu ieņem “Sir'akūzas principi” par starptautiskā pakta par civilajām un politiskajām tiesībām iztulkošanu (1984.g.). Šis dokuments, kura izstrādāšanu noorganizēja Starptautiskās Juridiskās komisijas asociācijas daudzu valstu eksperti, nav juridiski saistošs dokuments, taču tiek plaši pielietots. Tajā noteikti iztulkošanas principi attiecībā uz:

a) ierobežojumu pieļaujamību;

b) atsevišķiem ierobežojumu pamatojumiem;

c) atceļošu noteikumu piemērošanu.

Teorētiska un praktiska nozīme ir sekojošu terminu iztulkojumiem, kuri pieļauj dalībvalstīm piemērot konvencijā noteikto tiesību ierobežošanu:

1) noteikts ar likumu;

2) demokrātiskā sabiedrībā;

3) sabiedriskā kārtība (ordre public);

4) sabiedrības veselība;

5) sabiedrības morāle;

6) nacionālā drošība;

7) sabiedriskā drošība;

8) citu tiesības un brīvības vai citu tiesības un reputācija;

9) ierobežojumi atklātai tiesvedībai.

Līdzīgi noteikumi 1986.gadā tika pieņemti par Starptautiskā pakta par ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību atsevišķu normu un jēdzienu iztulkošanu. Tie pazīstami kā “Limburgas noteikumi”.

Sakarā ar Latvijas integrēšanos ES īpašu nozīmi iegūst Eiropas Savienības normatīvo dokumentu, tai skaitā “Eiropas Cilvēktiesību Konvencijas” normu piemērošana un iztulkošana.[24]

3. Iztulkošanas teorijas pamatelementi

“Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka visa [iztulkošanas] apsvērumu shēma atspoguļo izmantojamo juridisko instrumentu pozitīvo ieguldījumu un kalpo brīvību maksimālai nodrošināšanai un trūkumu reducēšanai līci: minimumam. Aplūkojot to rūpīgāk, ir redzams, ka šo apsvērumu ietvaros ir jāizlemj komplicēti taisnīguma jautājumi — par konkurējošo brīvību un interešu līmeni un nepieciešamību tās aizsargāt."

Reinholds Cippelius

1. Klasiskās iztulkošanas mācības sākotne.

Klasiskās iztulkošanas mācības pamatlicējs Frīclrihs Kāris Saviņj (1779-1861) uzskata, ka iztulkošanas uzdevums ir “iejusties likumdevēj* domu gājienā un mākslīgi atkārtot viņa rīcību”, tādējādi iztulkošana eso!

“likuma iekšiene mītošās domas rekonstrukcija”.[25]

Iztulkošanas mērķu sasniegšanas procesu jeb metodoloģiju viņš saista ar “likuma jēgas pieturas punktiem”[26] - elementiem, sastāvdaļām. Saviņji no metodoloģiskā viedokļa izdala sekojošas iztulkošanas sastāvdaļas:

a) jurisprudences interpretācijas iespējamība (filoloģiskā daļa);

b) vēsture (vēsturiskā daļa);

c) sistēma (sistēmiski - filozofiskā daļa).[27]

No likumdevēja darbības kopsakarības interpretācijas viedokļa viņš izdala:

a) loģisko sastāvdaļu, kas parādās likuma satura attēlojumā un ietver likuma daļu attiecības un tā idejas ģenēzi;

b) gramatisko sastāvdaļu, kas ir nepieciešams loģiskās sastāvdaļas nosacījums;

c) vēsturisko sastāvdaļu, jo interpretējot likumu, ir jāzina tā pieņemšanas vēsturiskie apstākļi, kas nosaka likuma nepieciešamību.[28]

Par sistēmiskās iztulkošanas elementu Saviņji apzīmē, piemēram, attiecības, kurās kāda tiesību norma tikai kopsakarā ar visu tiesisko kārtību veido nodarījuma tiesisko sastāvu.

Savukārt no šīs “iekšējās kopsakarības, kurā visi tiesību priekšraksti un visi tiesību institūti sasaistās vienā lielā vienībā” un kura palīdz atpazīt likumdevēja domas un nonākt skaidrībā par to, kāda ir šī likuma saikne ar visu tiesību sistēmu un kā šis dotais likums var efektīvi iejaukties šinī sistēmā. No priekšstata, ka tiesību norma atrodas domājamā savstarpējā saistībā, var iegūt arī iztulkošanas argumentus: parādās tiesību sistēmas prasība “sargāt un saglabāt tiesību vienotību”, proti, atsevišķas tiesību tēzes iztulkot tā, lai izvairītos no loģiskām pretrunām un iegūtu taisnīgu un sargājošu izlīdzinājumu. Iztulkotās normas jēgai un mērķim jāiekļaujas pēc tiesību normu hierarhijas vismaz vienlīdzīgo un augstākstāvošo normu kontekstā. Iztulkošanu attaisnojošais arguments tātad ir prasība, lai tiesības nebūtu pretrunīgas un lai tiktu nodrošināta paļāvība uz tiesību drošumu.[29] Ar šādu pieeju pielietotā sistēmiskā domāšana tiek izskaidrota saprātīgā veidā. Tā palīdz saprast visu tiesisko kārtību, kā jēdzieniski loģisku sistēmu, atpazīt un attēlot iekšējo sakarību vai “radniecību”, “ar kuru atsevišķi tiesību jēdzieni un tiesību priekšstati tiek saistīti vienotā veselumā”.

Tiesību tēzes atrodas ne tikai sistēmiskā, bet arī vēsturiskā kontekstā. Arī tas var būt nozīmīgi likuma jēgas precizēšanā. Iztulkošanas “klasiskajam” pamatam Saviņji piesaistīja vēsturisko kontekstu, lai laikmetizētu to stāvokli, kurā likumam būtu jāiejaucas un “lai šīs iejaukšanās veids, iejaukšanās, kas līdz ar šo likumu no jauna iekļauta tiesībās, [...] būtu saskatāms”.[30]

Raugoties uz šiem jautājumiem šodienas acīm, proti, ar demokrātisko leģitimitātes sapratni, tiesībām jābūt spējīgām uz sabiedrības vairākuma konsensusu. Tāpēc ir pamatoti jautāt, kāda iztulkošana ir vistuvāk taisnīguma priekšstatiem, kas valdīja sabiedrībā likuma izdošanas laikā; tāpat iespējams arī, ka jārēķinās ar šo priekšstatu maiņu.35

2. Iztulkošanas “elementu” tālāka attīstība.

Klasiskās teorijas izstrādātās atziņas par iztulkošanas elementiem turpmākajā laikā pilnveidojās un attīstījās. Liela vērība tika veltīta ar iztulkošanas procesu saistītām metodiskām pieejām. Šeit iezīmējas vairāki virzieni;

a) saglabājas Saviņji mācība par iztulkošanas argumentiem. Tā, piemēram, vācu tiesībzinātnieks Reinholds Cippelius pārņem viņa uzskatus par “iztulkošanas argumentiem” un pielieto tos tādā nozīmē, kā mūsu iztulkošanas teorijā lietojam “metodes”;

b) zināmu izplatību ieguvusi jēdzienu “iztulkošanas kritēriju lietošana” “vārdu jēgas kritēriji”, “likumu sakarības kritēriji”, “vēsturiskie kritēriji’ un “objektīvi teleoloģiskie kritēriji”. Šādus kritērijus lieto, piemēram, vāci tiesībzinālnieki Karls Larencs un Klauss Kanaris^31;

c) vairāku valstu tiesību teorijā iztulkošanas iedalījums tiek apzīmēts par iztulkošanas paņēmieniem (piemēram, bijušajā PSRS un tai pakļautajā' valstīs, Krievijā);

d) tiesību tekstu izpētes programmas: lingvistiskā, loģiskā, vēsturiskā un principu programma^32;

e) pastāv iedalījums pēc iztulkošanas virzieniem, nekonkretizējot veicamo darbību raksturu. Piemēram, filoloģiskā interpretācija, sistēmiskā interpretācija, vēsturiskā interpretācija un teleoloģiskā interpretācija. Šādu iedalījumu pielietoja arī pirmskara Latvijā;

f) plaši liek lietots iedalījums pēc to veikšanas metodēm. Latvijā jēdzienu iztulkošanas (interpretācijas) metodes sāka ieviesties ar MK 1995.gada 13.jūnijā izdotajiem “Administratīvo aktu procesa noteikumiem”.

Tiesību tekstu iztulkošanas praksē sastopama liela metožu dau3zvei3!MrTeaiarfūT^ gramatiska, Bioloģiskā, lingvistiskā, semantiskā, vēsturiskā, vēsturiski - politiskā, ģenētiskā, salīdzinošā, sistēmiskā: loģiskā, teleoloģiskā un citas metodes. Šo daudzveidību nosaka galvenokārt divi faktori. Pirmkārt, tiesību izpratnes teorētiskās un metodoloģiskās pamatnostādnes. Dažādas teorētiskās skolas ievieš metožu jautājumā savus diferencētos viedokļuspar tiesību izpratni, par to, ko atzīst tiesībās kā noteicošo. Uz šiem faktoriem galvenokārt tiek koncentrēta attiecīgo metožu izstrādāšana un pielietošana.

./Jēdzienu jurisprudenci? orientējas galvenokārt uz gramatiski - loģiski strukturētu metožu atzīšanu uņ pielietošanu, lai pilnīgāk izprastu normas teksnnTūn .jēdzienus. Historisms jeb vēsturiskums orientēts uz vēsturisko sakarību noskaidrošanu, interešu jurisprudence orientējas uz metodēm, kas priekšplānā izvirza normā pausto sociālo interešu un mērķu atklāšanu. 'Vērtējumlijurisprudcneē)un tiesību funkcionāTišms - uz. sistēmu, mērķu un noiūku noskaidrošanu. Analītiskā tiesībiTteorija >vērŠ savus centienus galvenokārt uz to, lai tiesību normu piemērošanas process tiktu vairāk sadaļītsrbTītūTācionāls un izveidots pārskatāmāks.[33]

Iztulkošanas metodes pēc savas būtības un satura nav normatīva rakstura. Tās ir tiesību zinātnes un tiesu prakses kopējs veidojums, kas turpina pastāvīgi pilnveidoties. Likumdošanas aktos sastopams tikai praksē visizplatītāko un nozīmīgāko metožu nostiprinājums, kuras pielieto svarīgāko iztulkošanas uzdevumu sekmīgai veikšanai.

Iztulkošanas uzdevumi lielā mērā sakrīt ar interpretācijas procesa atsevišķām sastāvdaļām, kurās tiek pielietoti specifiski metodiski paņēmieni un vērtējuma kritēriji:

a) teksta būtiska nozīme — tās noskaidrošanā pielieto gramatisko, filoloģisko, lingvistisko, semantisko, sintaktisko iztulkošanas metodi; tāpat arī valodas un vārdu analīzi no sarunvalodas un juridiskās terminoloģijas skatījuma, to nozīmes noskaidrošanu;

b) nozīmes sakarības sistēma - tās noskaidrošanā pielieto sistēmisko un loģisko iztulkošanas metodi, loģisko attiecību un sintaktisko sakarību analīzi, jēdzienu un normas satura analīzi kontekstā ar citām tiesību normām, ar tiesību institūtiem, ar tiesību nozarēm un augstākstāvošiem likumiem, vispārīgiem tiesību principiem;

c) normas rašanās un piemērošanas vēsture - to noskaidro ar vēsturiskās interpretācijas palīdzību;

d) mērķa un nolūka noskaidrošanu veic ar sociālā mērķa nolūka funkcionālo sakarību analīzi, likuma normatīva mērķa noskaidrošanu.

Visas iztulkošanas darbības tādā vai citādā vaidā, lielākā vai mazākā apjomā ir saistītas ar iepriekš minētiem uzdevumiem un atbilstošām iztulkošanas sastāvdaļām. Tas dod pamatu izdalīt četras metodes, kas ieteicamas ikvienai interpretācijai: gramatiskā (filoloģiskā), sistēmiska, teleoloģiskā un vēsturiskā metode. Vienlaikus tas.neizslēdz arī vēl citu metožu jpiemērošanu, kas būtu nepieciešamas konkrētu normu un arto saTstīt&-j'uridisko-ttn~&odālo parādību izpētīšanai.

Var rasties jautājums, kādēļ šajā uzskaitījumā nav ietverta loģiskā metode, kura līdz šim tika atzīta mūsu tiesību teorijā?[34] Par to, vai loģiskā metode ir patstāvīga interpretācijas metode, vai nē, tiek plaši debatēts jau kopš pagājušā gadsimta.

Atsevišķas loģiskās metodes pastāvēšanu apšaubījis arī pirmskara Latvijas Universitātes profesors R.Akmentiņš^35. Tādam secinājumam visā pilnībā piekrītu. Juridiskajam izziņas procesam - domāšanai, analīzei, salīdzinājumam, secinājumu izdarīšanai u.c. - itin visā interpretācijas procesā, itin visos šī procesa posmos jābūt loģiskam. Loģiskā domāšanā ir juridiskās domāšanas pamats. Nepavisam nebūtu loģiski atzīt, ka tikai viena no interpretācijas metodēm ir loģiska, bet pārējās it kā nebūtu.

3. Tiesību tekstu iztulkošanas verbālā bāze.

Klasiskās iztulkošanas mācības viena no fundamentālām atziņā»' nosaka, ka visiem iztulkošanas centieniem jāizriet no tiesību tekstu vārdi iespējamām nozīmēm. Jebkuras iztulkošanas metodes pielietošana: sākuma punkts un pamats ir konkrētais tiesību teksts, teksta daļa, vārds jēdziens. Iztulkošanas priekšmets - šī teksta satura un jēgas pēc iespējas pilnīgāka un vispusīgāka noskaidrošana. Dažādas iztulkošanas metodes pielieto, lai izzinātu un izprastu šī satura un jēgas dažādus aspektus, kas nepieciešami konkrētā dzīves gadījuma juridiskai risināšanai, konkrētas tiesību normas piemērošanai.

Ar vārda jēgu saprotam vārda vai izteiciena savienojuma nozīmi šodienas sarunvalodas lietojumā, vai dažādu zināšanu nozaru, šajā gadījumā - jurisprudences lietojumā. Saistība ar valodas lietošanu uzskatāma par primāro, jo varam pieņemt, ka katrs, kas vēlas ko teikt, izmantos visiem saprotamo vārdu jēgu. Likumdevējs izmanto gan ikdienā lietoto valodu, jo vēršas pie personām un vēlas, lai personas viņu saprastu, gan arī lieto īpašu juristu “valodu”, kas ļauj juridiski precīzāk izteikties un izvairīties no pārāk izsmeļošiem paskaidrojumiem. Piemēram, Krimināllikuma 109.pantā lietots juridisks jēdziens “patvaļīga koku ciršana”. Atšķirībā no sarunvalodas, kurā vārdam “ciršana” ir viena nozīme, juridiskā jēdzienā tas ietver “zāģēšanu” un citas metodes, lai koku atdalītu no augsnes. Taču arī juristu valoda balstās uz ikdienā lietoto. Tādējādi katram kļūst pieejama tiesību pasaule, kas nepieciešama, lai iekļautos sociālajā vidē, kuras sastāvdaļa ir arī tiesiskā kārtība. Bet valoda ir elastīga, vārdiem dažkārt ir daudzas nozīmes. Šīs daudzveidības* ietvaros atrast konkrētajā gadījumā īsto apzīmējumu iespējams tikai ņemot vērā aplūkojamās problēmas, kontekstuālās vai blakusfaktoru sakarības.

Jebkura tiesību norma sastāv no atsevišķiem lietvārdiem, darbības vārdiem, vietniekvārdiem, apzīmētājiem utt. Tie veido valodas 1) leksisko elementu. Vārdi neatrodas izolēti viens 110 otra un ir savienoti teikumos (virsteikumos un palīgteikumos), un šo vārdu savienojums saprotams kā valodas 2) sintaktiskais elements. Ar ikvienu vārdu tiek apzīmēts kāds priekšstats vai jēdziens, un vārdu savienošana teikumos vērsta uz noteiktas domas izteikšanu, tāpēc vārdu starpā tiek izveidotas ne tikai sintaktiskas, bet arī loģiskas saites, kas veido valodas 3) loģisko elementu. Viena un tā pati doma var tikt izteikta ar dažādiem vārdiem un dažādu šo vārdu sasaistīšanas paņēmienu rezultātā, kas liecina par 4) stilistiskā elementa klātbūtni valodā.

Varam pieņemt, ka normas radītāji apdomāti izvēlas vārdus, izstrādājot, lai saprotami izteiktu tos priekšrakstus, kuri kļūs saistoši noteiktam personu lokam. Normu radītājam, tāpat kā ikvienam runātājam vai rakstītājam, vārdi ir līdzeklis, lai izteiktu savu dorili^^p^ribu, nojūku, lai

klausītājiem vai lasītājiem būtu iesp^i^^^^>rtMl9ēl«itates ļ

Taču tam, kurš nekā nesaprot no tā, par ko tekstā ir runa, teksts ari neko neizsaka. Tas dod atbildi tikai tam, kurš tekstam pareizi jautā. Tam, kurš vēlas piemērot likumu, jautājums izriet ne no vispārīgiem priekšstatiem, bet gan no gadījuma faktiskā sastāva saistībā ar atbilstošo tiesisko sastāvu. Lai jautājumu uzdotu pareizi, ir nepieciešama likuma valodas un normu kopsakarības pārzināšana. Jau jautājumu uzdošanas veidā slēpjas likuma piemērotajā ieguldījums iztulkošanas rezultātā, jo jautājums vienlaicīgi ierobežo iespējamās atbildes. Interpretētājs parasti vēlas ne vairāk ne mazāk kā uzzināt, ko “patiesi” pauž verbāli izteiktā norma par savu saturu un jēgu. Viņš vēlas sniegt ne tikai “savu” iztulkojumu - kaut gan tas vienmēr ir viņa - bet gan tiesiskā regulējuma sakarības diktēto normas iztulko jumu Interpretētājs vēlas ar sava izteikuma palīdzību “likt runāt” normai, likumam.

Iztulkošanas uzdevumu savā starpā dala tiesu prakse un jurisprudence. Tiesu prakse ir iztulkošanas celmlauzis, uzrādot iztulkošanas problēmas un risinājuma ceļus, bet tās rezultāti tiek samēroti, konfrontējot ar atsevišķā gadījuma problemātiku un tādējādi veicina jurisprudenci to pārbaudīt. Kaut gan tiesnesi dziļāk iztulkot noteiktu normu rosina konkrēts, viņam risināms gadījums, viņš nedrīkst iztulkošanu veikt tikai attiecībā uz šo gadījumu. Viņam jārīkojas tā, lai iztulkošanu varētu piemērot citos, līdzīgos gadījumos. Taisnības princips prasa, lai līdzīgus gadījumus līdzīgi iztiesātu. Tas būtu pretrunā arī ar centieniem radīt tiesisku drošību, ja tiesas vienu jēdzienu līdzīgos apstākļos iztulkotu dažādi.

Protams, mūsu tiesiskās kārtības ietvaros tiesai nav obligāti saistošs iepriekš pieņemtais iztulkojums. Dažkārt tai pat jāatkāpjas no tā, ja pēc tiesas pārliecības ir vērā ņemams pamats jaunai iztulkošanai. Bet šādi gadījumi ir relatīvi reti; lai pieņemtu lietišķi pareizus lēmumus, jāņem vērā tiesiskā nedrošība, ko rada iespēja mainīt tiesu praksi. Ja arī katra tiesas vai tiesību zinātņu veiktā iztulkošana pretendē uz to, ka tā ir “pareiza” tādā nozīmē, ka tā balstās uz atbilstošām, pamatotām atziņām, tad tomēr nepastāv neviena “absolūti pareiza” interpretācija tādā nozīmē, ka tā ir galīga un būs spēkā visos laikos. Galīga tā nekad nav tāpēc, ka pastāvīgi mainīgie dzīves apstākļi normu piemērotāju nostāda arvien jaunu jautājumu priekšā. Mūžīga tā nevar būt kaut vai tādēļ, ka iztulkošana ir jēdzieniski vienota ar attiecīgā perioda tiesisko kārtību un vērtību kritērijiem. Tas gan nenozīmē, ka iztulkotajam tūlīt jāpakļaujas visām laika un modes plūsmām. Tiesu prakses nepārtrauktība, tās radīta personu uzticība, ka viņu strīdi tiks izšķirti pēc līdz šim spēkā esošajiem principiem, ir vērtība pati par 26 sevi. Tomēr iztulkotājs nedrīkst ignorēt principiālu vispārēju vērtību orientācijas maiņu, īpaši tad, ja tā atspoguļojas jaunākos likumos un balstās uz valdošiem uzskatiem.[36]

4. Gramatiska (filoloģiska) metode

Gramatiskās iztulkošanas metodes uzdevums ir izzināt tiesības normas vārdisko saturu, pamatojoties uz normu veidojošo vārdu nozīmes noskaidrošanu. Tiesību normas vārdiskā forma ir gramatiskās metodes izpētes priekšmets. Vienlaikus tas ir arī līdzeklis, ar ko realizējams šīs metodes uzdevums.[37]

Lai izprastu tiesību normas saturu, pirmām kārtām nepieciešams noskaidrot atsevišķu vārdu nozīmi. Vārda nozīmes noskaidrošana sākama ar vārda lietojuma nozīmes noteikšanu. Vārdu lietojums savukārt norāda uz valdošo un vispārpieņemto veidu, kā ar vārdiem tiek apzīmēti jēdzieni un priekšstati. Šeit nozīmīga izrādās vārdu etimoloģija (izcelsme), vārdu sinonīmi un antonīmi, kā rezultātā iespējams noskaidrot precīzu iztulkojamo vārdu nozīmi.[38]

1. Vārda juridiskās nozīmes atšķiršana no ikdienas lietojuma.

No iztulkošanas prakses un teorijas viedokļa svarīgi ir noteikt gan tiesību normā esošā vārda ikdienas valodā lietoto nozīmi, gan tās juridisko nozīmi. Raksturīgs piemērs tam ir vārda “kukulis” lietošana. Ikdienā lietotā vai literārā valodā ar to apzīmē gan maizes klaipu, gan arī ciemkukuli - kā atnesto dāvanu. Vārda “kukulis” juridiskā nozīme ir cita. Tā dota Krimināllikuma 320.-324.pantos. No 320.panta izriet “kukuļa” juridiskā legāldefinīcija, proti:

“Par kukuļa pieņemšanu, tas ir, par ir materiālu vērtību, mantisku vai citāda rakstura labumu apzināti prettiesisku pieņemšanu, ko izdarījusi valsts

amatpersona vai ar starpnieku par kadas darbības izdarīšanu v;ij neizdarīšanu kukuļdevēja interesēs, izmantojot savu dienesta stāvokli[... ]

Kā redzams, vārds “kukulis” KL 320.pantā noteikto juridisko saturu iegūst, ja ir sekojoši nosacījumi: pirmkārt, “kukuli” pieņēmusi valsts amatpersona, un otrkārt, tā izmantojusi savu dienesta stāvokli kādas darbības izdarīšanai vai neizdarīšanai kukuļdevēja interesēs. Tādējādi, hti noskaidrotu, vai vārds “kukulis” konkrētajā gadījumā ir juridisks jēdziens, nepieciešams, pielietojot gramatisko iztulkošanas metodi, papildus noskaidrot jēdzienu “valsts amatpersona” un “dienesta stāvoklis” nozīmi Tas nepieciešams, lai pārliecinātos, ka kukuļa saņēmējs tiešām ir amatpersona un ka tā ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dienesta stāvokli.

Vārda ikdienas valodā lietotās nozīmes atšķiršana no juridiskas nozīmes var tikt uzskatīta par vienu no pirmiem soļiem, kas ved uz vārda juridiskā satura zināšanu tajā apjomā, kas nepieciešams konkrēta gadījuma risināšanai. Vārdi ar juridisku saturu un nozīmi uzskatāmi par juridiskiem jēdzieniem.

Tomēr dažkārt ar gramatisko metodi nav iespējams atšķirt vārda juridisko saturu no vārda ikdienas valodā lietotās nozīmes. Piemēram, agrākajā Kriminālkodeksa 131.pantā “Pilsoņu dzīvokļa neaizskaramība’ tika lietots jēdziens “pilsonis”. Šim jēdzienam, kā tas skaidrots vārdnīcās, ir divas nozīmes: kā persona, kurai ir noteiktas valsts piederība (Latvijas pilsonis, Krievijas pilsonis u.c.) un kā atsevišķs cilvēks, sabiedrības loceklis attiecībā pret noteiktu cilvēku kopumu. Pie zināmiem nosacījumiem abas šīs nozīmes var pārklāties. Vārda “pilsonis” nozīmes gramatiskais iztulkojums nedod atbildi uz to, vai likumdevējs ar terminu “pilsonis” it domājis konkrētas valsts pilsoni vai sabiedrības locekli. Tad ar gramatisko iztulkošanas metodi izdarīt izšķirošu izvēli nav iespējams.

Juridisko jēdzienu veidošanā likumdevējam ir pietiekami liela rīcības brīvība. Šie jēdzieni var tikt veidoti tādējādi, ka tiesību tekstos lietotā vārdi: juridiskā nozīme lielā mērā ir identiska ar to nozīmi, kādā tos lieto ikdienas valodā. To juridiskā nozīme var būt arī šaurāka, plašāka vai pilnīgi cita nekā vārdi ikdienas lietojumā. Likumdevējs var izveidot vai pieņem^1 specifiskus juridiskus terminus.

2. Juridisko jēdzienu dažādā satura noteiktība.

Likumos pielietotie jēdzieni atšķiras ar dažādu - pieaugošu vai krītoši saturisko noteiktību. Tos var iedalīt vairākās grupās. Pirmkārt, viennozīmīgie jēdzieni. To nozīme ir noteikta vai nu ar pašas lietas dabu (Rīga, Latvijas, 18.novembris), vai arī ar likumu vai citu normatīvu aktu. Piemēram, Latvijas valsts karogs ir sarkans ar baltu svītru. Šādu jēdzienu vārdiskā satura izpratne parasti grūtības nerada.

Otrkārt, jēdzieni var būt ar skaidru kodolu un nepietiekami norobežotām “apmalēm”, t.i., jēdzieni, kuru pamatnozīme ir skaidri saskatāma un izprotama. Skaidrs kodols ir, piemēram, jēdzienam “automašīna”. Ja sakām

- automašīna, tad ikviens normāls industriālā sabiedrībā dzīvojošs cilvēks skaidri saprot, par ko ir runa. Ja runa ir par tipisku gadījumu, kas ietilpst jēdziena “automašīna” satura “kodolā”, tad jau gramatiskā iztulkošanas metode var sniegt pietiekamu informāciju. Taču netipiskos gadījumos tiek skarts nevis satura “kodols”, bet gan tās satura apmale. Piemēram, izpildot priekšrakstu “automašīnām aizliegts iebraukt parkā”, var rasties jautājums, vai tas attiecas, piemēram, uz amfībijām, uz transporta līdzekli uz “gaisa spilvena” vai uz bērnu lietošanai domātu - ar motoru darbināmu vai kājām minamu automašīnu. Pie šīs grupas parasti pieder jēdzieni ar substanciālu, reāli pārbaudāmu saturu (piemēram, juridiskā persona, tiesību subjekts u.c.). Šādu jēdzienu saturs var būt arī abstrakts. Satura kodola un apmales problēma var rasties arī pie abstraktiem jēdzieniem. Piemēram, vai jogas mācība arī ir reliģija un līdz ar to, vai “reliģijas brīvība” aptver arī jogas mācību.44

Treškārt, visai bieži vārdiem piemīt vairākas nozīmes. Tas apgrūtina atrast normā lietotā vārda nozīmi, kas atbilst dotajam gadījumam. Šeit varam minēt jau norādīto piemēru par vārdu “pilsonis”, kas tika lietots normā par pilsoņa dzīvokļa neaizskaramību.

Lai noskaidrotu, kura no vārda vairākām nozīmēm visvairāk atbilst dotajam gadījumam, dažkārt nepieciešams izšķirt vārda parasto (pamata) nozīmi, kas atbilst vārda etimiloģiskai izcelsmei, un vārda pārnesto nozīmi, kas iegūtajau vēlāk. Tāpat var būt izšķirama vārda plašāka nozīme, kas ipzīmē veselu priekšmetu klasi (sugu) un vārda šaurākā nozīmē, kas ittiecas vienīgi uz atsevišķu attiecīgās klases (sugas) priekšmetu vai to /eidu (ģinti).

Piemēram, CL 855.pantā legāli definēta vārda “auglis” plašākā un šaurākā

nozīme - “auglis šā vārda plašākā nozīmē ir katrs labums, ko var iegūt

galveno lietu lietojot. Auglis šaurākā nozīmē ir viss tas, ko no lietas dabj vai nu kā tās dabiskos ražojumus, vai kā ienākumus, ko tā nes sakarā ;(ļ sevišķām tiesiskām attiecībām; pirmā gadījumā augļus sauc par dabiskie^ otrā - par civiliem. Pie pēdējiem pieskaitāmi nomas un īres maksas nfļ kapitāla procenti”.

Ar šo piemēru uzskatāmi tiek ilustrēta arī vārda “auglis"pamata nozīm( (dabisks ražojums) un pārnestā nozīme (ienākums).

Kurš no vārda vairākiem nozīmju variantiem, ko piedāvā valoda lietojums, būtisks konkrētajā gadījumā, parasti, ja arī ne vienmēr pilnīg precīzi, nosaka konteksts, kādā vārds tiek lietots. Atsevišķas tiesību norma daļas jēga parasti atklājas tikai tad, ja to aplūko kā likuma, tiesību institūti u.c. sastāvdaļu, kurā ietilpst iztulkojamā norma. Svarīga šeit ir būtiski nozīmju sakritība. Ja uz vārdajēgas pamata iespējami vairāki iztulkojumi priekšroka jādod tam tulkojumam, kurš padara iespējamu šīs daļas lietišķ, sakritību ar citām normām, likumiem, tās atbilstību tiesību sistēmai.

Ceturtā grupa - tie ir atklātie jeb nenoteiktie jēdzieni. Tajos ir saskatāu tikai aptuveni priekšstati par iespējamo jomu (virzienu), kurā būt meklējams dotā jēdziena saturs. Kā piemēru var minēt jēdzienu “lai tikumi” (Civillikuma 1415.pants), “taisnīgums”, “taisnības apziņa” m Tie pauž attieksmi pret kādu parādību, vērtējumu, rīcības motivācij; Nenoteiktais tiesību jēdziens galvenokārt ir cilvēka atziņas sfēr; problēma^45. Atklāto juridisko jēdzienu saturs ar gramatisko iztulkošan metodi faktiski nav noskaidrojams. To var panākt tikai ar pārē iztulkošanas metožu starpniecību.

3. Ģeneralklauzulas.

Visai liela līdzība ar atklātajiem jeb nenoteiktajiem jēdzieniem ģenerālklauzulām. Ar to ieviešanu tiesību tekstos likumdevējs apzin; sekmē iespēju izvairīties no detalizētu pazīmju slodzes palielināšai j normās, tajā pat laikā nepieļaujot normas piemērošanas sfēr ierobežošanu. Tādējādi norma tiek padarīta elastīgāka, spējīgā’ piemēroties sabiedrības mainīgajiem apstākļiem.

Par ģenerālklauzulām, piemēram, var uzskatīt vārdu kopu “par īpaši^1’ nopelniem”, “valsts drošība”, “sabiedriskā kārtība”, “valsts un sabiedrisl'

45 - sk. Maurer H. AUgemeines Verwaltungsrecht. Munchen, 1994. S. 121-130.

30

M

vajadzības” likuma “Par nekustama īpašuma piespiedu atsavinašanu valsts un sabiedriskajām vajadzībām” u.c.

Generāklauzulas no atklātiem jēdzieniem, pēc savas dabas atšķiras ar to, ka tās vairāk apzīmē reālu parādību kopu. No tā izriet, ka normu piemērošanas gadījumā ir jāapsver, vai dotais gadījums ir attiecināms uz to parādību kopu, kas izteikta ģenerālklauzulā. Tādējādi gramatiskās iztulkošanas metode šeit var sniegt visai mazu palīdzību. Veicamo juridiski analītisko darbu šādos gadījumos pareizāk saukt par konkretizāciju, t.i., atlases kārtībā noskaidrot, vai gadījums tiešām var tikt ietverts ģenerālklauzulas saturā.

Analizējot gadījuma faktiskos apstākļus, normas piemērotajam jāiegūst argumentēta pārliecība par to, ka gadījums atbilst dotās ģenerālklauzulas jēgai - ratio legis. Tā, piemēram, piešķirot Latvijas pilsonību “par īpašiem nopelniem”, jāpārliecinās, vai likumā nav noteiktas kādas robežas šim jēdzienam. Ja nav, tad jāpieņem, ka šiem nopelniem jābūt tādiem, kas ir nozīmīgi ne tikai kādam rajonam, bet gan visai Latvijas valstij vai sabiedrībai. Tas attiecas gan uz sportu, ekonomiku, politiku, mākslu, literatūru u.c. sabiedrības vai valsts dzīves sfērām. Tādējādi ģenerālklauzulas piemērošanas loģiskā gaita neprasa, lai tiktu konkretizēts viss tajā ietvertais saturs, bet gan, vai doto dzīves gadījumu var uzskatīt par atbilstošu tai. Tā, ierosinot personai A. piešķirt Latvijas pilsonību par to, ka viņš Latvijas futbola komandas sastāvā ir piedalījies Eiropas kausa izcīņā, ir jāizvērtē, vai šis sportiskais sasniegums ir vērtējams kā “īpašs nopelns”.

Turpretim ģenerālklauzulas - “valsts vai sabiedriskās vajadzības” -piemērošanā, atsavinot īpašumu, likumdevējs paredz atkāpi no vispārvalstiskā mēroga. Likuma “Par nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts un sabiedriskajām vajadzībām” 3.pantā dotas tiesības pašvaldību domēm ierosināt šādu atsavināšanu attiecīgo administratīvo teritoriju iedzīvotāju interesēs. Tā būtu arī vērtējuma zemākā robeža. Taču praksē šie noteikumi nereti tiek tulkoti paplašināti, tādejādi izejot ārpus ikuma paredzētajiem ietvariem.

Par tādu gadījumu, piemēram, liecina AT Civillietu palātas 1996.gada

26.martā izskatītā lieta sakarā ar Jūrmalas pilsētas Domes lēmumu neatjaunot pilsonim Š. viņa īpašuma tiesības uz to mājas daļu, kura tiek izmantota īrnieku izmitināšanai uz dzīvokļa remonta laiku, to uzskatot kā valstisku vajadzību.

Pazīstamais jurists, zvērināts advokāts Andris Grūtups rakstīja, ka viņu darot “uzmanīgu tas, kā daudzi saprot jēdzienu “valsts un sabiedriskās vajadzības.” [...] Man, piemēram, ir nācies sastapties ar situācijām, ka daudzi pašvaldību vadītāji vispār neizprot šo jēdzienu. Piemēram, viņj uzskata: ja pašvaldība grib celt veikalu, tad tās ir valsts vai sabiedriskās vajadzības. Pieņemtajā likumā [•••] nav noteikts valsts un sabiedrisko vajadzību jēdziena saturs, lai gan to vajadzētu izdarīt”. Jāsaka gan, ka, ieviešot ģenerālklauzulā atsevišķas pazīmes, tā zaudē elastīgumu un reize ar to savu jēgu. Pielietojot citas iztulkošanas metodes, var noskaidrot, vai dotais gadījums ir attiecināms uz norādīto ģenerālklauzulu. Iepriekšminētajā gadījumā Grūtups pielietoja vēsturisko metodi, lai izzinātu īpašuma atsavināšanas praksi Latvijā pirmskara laikā. Viņš konstatēja, ka šāda atsavināšana notika ļoti reti - tikai pāris reizes gadā. Atsavināšanas nepieciešamība bijusi pārliecinoša: ostu, dzelzceļa, šoseju būves, armijas un citas ar valsts drošību saistītas vajadzības.46

Ģenerālklauzulas rada normas piemērotājam ievērojami plašākas pilnvaras un iespējas ātri reaģēt uz konkrētiem gadījumiem.

Tā, piemēram, 1998.gada vasarā Rīgā, Vērmaņa parkā bija sapulcējušies ap 100 jauniešu, kas aizskaroši uzvedās un izsauca lozungus pret latvieši valodu. Tuvumā esošie policisti izvērtēja, ka dotajā situācijā šīs darbība; nerada reālas briesmas sabiedriskai drošībai un kārtībai, un nevienu pie atbildības nesauca.

Jāsaka gan, ka ģenerālklauzulas jēdziens mūsu juridiskajā terminoloģiji ] pagaidām nav vēl atjaunots. Nav vērojami arī centieni to apzināta ieviešanai likumos, lai normās izvairītos no pazīmju sīkas uzskaites tādējādi padarot normu elastīgāku, spējīgāku piemēroties mainīgajieit dzīves apstākļiem. Ģenerālklauzulas drīzāk tiek uzskatītas kā “neizbēgam ļaunums”, kuru vajadzētu novērst, izdodot normas ar konkrēti uzskaitītai' j pazīmēm. s

4. Juridisko jēdzienu veidošanas un pielietošanas ļ prakse. f

Veidojot juridiskos tekstus, likumdevējs ir tiesīgs ne tikai izmani ikdienas valodā lietotos vārdus, saglabājot to sarunu valodā esošo nozīn'^ bet arī piešķirt tiem specifisku juridisku nozīmi. Tāds piemērs iepriek^1'

46 - sk. Grutups A. Tiesu prakse un komentāri. Rīga. 1994., 101.lpp.

32 bija minēts attiecībā uz vārdu “kukulis”. Likumdevējs ir tiesīgs arī veidot specifiski juridiskus jēdzienus. Tā, no Senās Romas laikiem līdz mūsdienām saglabājies un tiesību tekstos tiek lietots juridiskais jēdziens servitūts - t.i., tāda tiesība uz svešu lietu, ar kuru īpašuma tiesība uz to ir lietošanas ziņā aprobežota kādai noteiktai personai vai noteiktam zemes gabalam par labu (CL 1130.un citi panti). Sastopami arī gadījumi, kad likumdevējs atsevišķos likumos nosaka kādam juridiskam terminam nozīmi, kas atšķiras no vispārējās prakses. Tā piemēram: likuma “Par pievienotās vērtības nodokli” 1 .panta 15.punktā dots jēdziena “ieskaits” skaidrojums, kas attiecas tikai uz šī likuma pielietojumu. Tas ir šaurāks nekā šī termina izpratne Civillikuma 1846.-1851.p.p. Šāda neatbilstība bija viens no pamatiem, lai AT Senāta spriedumā “Par pievienotās vērtības nodokļa ieskaiti” norādīt SIA “Bovi Holding” kasācijas sūdzību (Lieta Nr. SKC - 121, 1998, Latvijas Vēstnesis, 09.04.98.).

Lai sekmētu juridisko jēdzienu normas pareizu, t.i., likuma mērķim atbilstošu izpratni, reizē ar to veicinot to vienveidīgu pielietošanu, likumdevējs dažkārt lieto legāldefinīciju. Atsevišķos gadījumos tā var tikt izteikta kā piezīme pie konkrētas likuma normas. Tā, piemēram, pie Civillikuma 1635.panta dota

Piezīme. “Darbība šeit pieņemta plašākā nozīmē, aptverot ne vien darbību, bet arī atturēšanos no tās, t.i., bezdarbību”.

Dažkārt šādas definīcijas ir ietvertas konkrētās normās (panta) konstrukcijā.

Piemēram, Krimināllikuma 42.pantā lietots juridisks termins “mantas konfiskācija” un dota tā definīcija: “notiesātā īpašumā esošās mantas vai tās daļas piespiedu bezatlīdzības atsavināšana valsts īpašumā”.

Nenoliedzami pozitīvi vērtējama Latvijas likumdošanā ieviestā prakse, ca likuma sākumā tiek doti likumā lietoto terminu skaidrojumi. Šie skaidrojumi gan ir saistoši tikai konkrētā likuma normu lietotājiem un nemērotajiem. īpaši noderīga normu lietotājiem varbūt “Likumu terminu ’ārclnīca ”[39], kurā apkopoti to terminu skaidrojumi, kas sastopami Latvijas iepublikas Augstākās Padomes un Saeimas likumos, kuri pieņemti laika iosmā no 1990.gada 4.maija līdz 1999.gada 1.augustam. Tā ir bagātīgas uridiskās informācijas avots par likumos sastopamo jēdzienu izpratni, as nepieciešama gan pielietojot gramatisko, gan it īpaši sistēmisko ^tulkošanas metodi.

5. Sistemiska metode^48

“Cik daudz, strīdu neizceļas dažreiz, ap vienu v>f| otru likuma pantu vienīgi aiz tā iemesla, ka šīpanv iztulkojums sastāda pašmērķi. Bet attiecināts uz viSl tiesību sistēmu, kā normatīvi-civiltiesisĶ sabiedrību, likuma patīts tūdaļ iegūst pienācigļ vietu un neapstrīdamu nozīmi. ”

Prof Dr iur. V.Sinaiskij

Sākot iepazīties ar sistēmisko iztulkošanas metodi, vēlams dzij pārdomāt šo atziņu, ko pirms septiņdesmit gadiem izteicis ievērojamai Latvijas civiltiesību speciālists, LU profesors Vasīlijs Sinaiskis.

1. Mērķu pielietošanas secība.

Ja gramatisko metodi pielieto normas teksta un tā sastāvdaļ, jēdzieniskā satura noskaidrošanai, tad sistēmiskā metode kalpo tiesīb, normas savstarpējās sasaistes un atkarības izzināšanai. Tā izriet no fakt; ka tiesības nav atsevišķu normu statisks kopums. Tiesības, tiesību sistēm ir ārkārtīgi sarežģīta tiesību normu, principu un prakses savstarpēji vienot organizatoriski un saturiski saskaņota sistēma. Tāpat tiesību sistēma n;r izprotama ārpus tās funkcionēšanas, kurā norit tiesību jābūtības saskarsni ar esamību, un šīs jābūtības iespējamā pārvēršanās esamībā, pamatojotif uz valstī pastāvošo sociāli ekonomisku un politisko bāzi, tās attīstīb; virzieniem un principiem. Tas viss rada nepieciešamību, lai katra atsevišķ tiesību norma tiktu piemērota atbilstoši visai sistēmai un saskanīgi iekļauto tās kopējā funkcionēšana. Šādas atbilstības nodrošināšanai norm realizācijas procesā kalpo iztulkošanas sistēmiskā metode.

Sistēmiskā metode ir tiesību normas vai tās sastāvdaļu (vārdi, jēdzien tekstuālā satura, kas jau noskaidrots ar gramatisko metodi, tālāka izpē un analīze no normu savstarpējā sakaru viedokļa, no konteksta ar citai normām, likumiem, tiesību principiem. Šo izpēti no normatīv; informācijas iegūšanas viedokļa lietderīgi ir veikt zināmā secībā: vispirt^1

48 - Administratīvā akta procesa noteikumos lietots termins sistemātiskā meto‘: Sistemātisks nozīmē - “tāds, kas ir izveidots pēc noteiktiem principiem; tāds, kas vd^1 sistēmu” (LLVV, 7. prim sējums, 485.lpp.). Tādēļ, manuprāt, pareizāk lietot vai'1 “sistēmisks”, kas nozīmē “saistīts ar sistēmu, tai raksturīgs; tāds, kura pamatā ir sistēn'-(LLVV, 7. prim sējums, 486.lpp.).

34 kontekstā ar citām normām tajā pašā tiesību aktā, tad atbilstošajā tiesību institūtā, tiesību nozarē t.sk. līdzīgas attiecības regulējošos aktos. Nepieciešamības gadījumos jāpāriet pie starptautiski atzītām tiesībām un konstitucionālajām normām un pie vispārējiem tiesību principiem.

Kā piemērs neizmantotām iespējām pielietot sistēmisko iztulkošanas metodi un viena tiesību akta - Satversmes - ietvaros atrisināt neskaidrības, var noderēt tajā laikā notiesātā un cietumā esošā Alfrēda Rubika reģistrēšanu par Valsts Prezidenta kandidātu. Uz šo pamācošo gadījumu pirmais norādīja Egīls Levits.41-' 1996.gada vasarā sakarā ar Valsts Prezidenta vēlēšanām Saeimā izcēlās debates par jautājumu, vai par prezidenta kandidātu var uzstādīt personu, kas ir notiesāta un izcieš sodu. Vairums atzina, ka tas ir iespējams, jo bija izlasījuši tikai Satversmes 37.pantu, kas skan šādi: “ Par Valsts Prezidentu nevar ievēlēt personu, kura nav pilnus 40 gadus veca”. Lai izietu no šīs “situācijas”, tika ierosināts papildināt Satversmi vai pieņemt speciālu likumu, kurā būtu uzskaitīti visi nosacījumi, kas attiecas uz prezidenta kandidatūru. Vienīgi deputāts Romāns Apsitis debatēs norādīja, ka minētais 37.pants ir jāsaprot tikai kā papildinājums Satversmes 9.pantam, kurš nosaka, ka “Saeimā var ievēlēt katru pilntiesīgu Latvijas pilsoni, kurš vēlēšanu dienā ir vecāks par 21 gadu.”

Tas nozīmē, ka metodoloģiski pareizi interpretējot Satversmi -konkrētajā gadījumā pielietojot sistēmiskās iztulkošanas metodi - saskaņā ar Satversmes 37.pantu saistībā ar 9.pantu Valsts Prezidenta kandidātam ir jāizpilda trīs priekšnoteikumi: “1) viņam jābūt Latvijas Republikas pilsonim; 2) ir jābūt pilntiesīgam ( nepilntiesīgas šajā nozīmē ir personas, kuras ir atzītas par rīcībnespējīgām vai izcieš cietumsodu) un 3) ir jābūt vismaz 40 gadus vecam.” E. Levits parāda, ka tas , ka “par prezidenta kandidātu pretrunā ar Satversmi tomēr tika reģistrēta persona, kura neatbilda šiem priekšnoteikumiem, kā arī Saeimas debates par šo jautājumu, liecina nevis par to, ka “likumdošana nav sakārtota” (t.i., Satversmē būtu “aizmirsts” īpaši noteikt, ka par Valsts prezidenta kandidātu var tikt uzstādīts tikai pilntiesīgs pilsonis), bet gan par to, ka ar no padomju sistēmas pārmantoto juridisko izpratni var sapīties pat tik vienkāršā jautājumā [...]”

Jāsaka gan. ka Satversmes 37.pants tomēr 1997.gadā tika grozīts, tajj speciāli ierakstot “Par Valsts prezidentu var ievēlēt pilntiesīgu Latvija pilsoni, kurš sasniedzis četrdesmit gadu vecumu. Par Valsts prezident nevar ievēlēt pilsoni ar dubultpilsonību.”

Iepriekš ar gramatisko metodi analizēdami jēdziena “pilsonis” nozīi^1 KK 131 .pantā, konstatējam, ka tam ir divas juridiskās nozīmes. Salīdzinot šī jēdziena lietošanu dažādos toreizējā Kriminālkodeksa dotās sadaļai pantos, varēja konstatēt, ka līdzīgos gadījumos trīs reizes lietots jēdzies “persona” (129., 132., 139.p.p), trīs reizes “pilsonis” (131., 131.prim. 138.p.p.) un vienu reizi - iedzīvotāji (137.p.). Šo pantu analīze nedev; pietiekamus argumentus, lai varētu izdarīt izvēli starp divām minetāiļ jēdziena “pilsonis” nozīmēm.

Tādējādi atbilde un pierādījumi par jēdziena juridisko nozīmi risināmajā gadījumā jāmeklē augstāka spēka normatīvajos aktos, principos vai tiesību sistēmā. Iepriekšējos gados tāds tiesību akts bija konstitucionālais likums “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi”. Tā 16.pantā ierakstīts: “Personas dzīvoklis ir neaizskarams.” Tādējādi LR Kriminālkodeksa 131 .panti' jēdziens “pilsonis” būtu izprotams un piemērojams kā persona. To apliecini Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas 12.pants. Tajā noteikts, ka “katram cilvēkam ir tiesības uz likuma aizsardzību” t.sk. “dzīvokļa neaizskaramību’ un “korespondences noslēpumu”. Pēc grozījumu izdarīšanas Satversmi 1999.gadā minētās tiesības skaidri un nepārprotami ir nostiprinātas tā 96.pantā.

Tas, kurš vēlas izzināt, ko likums saprot ar “valdījumu” un “valdītāju” nedrīkst aprobežoties ar Civillikuma 875.- 876.pantiem. Šo pantu radītai priekšstats jāpapildina ar CL 2393. un 2395.pantiem, no kuriem izriet, k pie zināmiem apstākļiem jēdzieni “valdītājs” un “turētājs” pārklājas.

Sistēmiskā metode jāpielieto arī tad, ja piemērojamajā normā ir dot konkrēta vai ari vispārēja rakstura norāde uz citiem normatīviem aktiei vai normām. Likuma “Par tiesu varu” 98.pantā “Tiesnešu kvalifikācij; atestācija” nav noteikta tiesnešu atestācijas kārtība, bet tā 1 .punkts sati norādi, ka to veie “likumdošanas aktos noteiktajā kārtībā”. Tātad šī pan iztulkošana nav iespējama bez šo aktu apzināšanas un satui noskaidrošanas.

Tā jāpielieto arī, lai noskaidrotu, vai iztulkojamai normai nav pazīme kas to saista ar citām normām vai arī norobežo no tām un cik skaidri š pazīmes ir definētas. Ja šīs pazīmes nav skaidri noteiktas, tad norn

piemērotajam ši robežšķirtne attiecība uz konkretiem apstakļiem janosaka un jāpamato.

Ja vienā normā ir vairākas atšķirīgas pazīmes, tad nepieciešams noskaidrot, vai kāda no šīm pazīmēm nav sastopama citās normās. Tā KK 169.prim pants “Tiesneša vai tautas piesēdētāja apvainošana” ietver divas pazīmes - “goda aizskaršanu” vai “neslavas celšanu” sakarā ar viņu darbību tiesas spriešanā. Abu šo pazīmju izpratne dota KK 127.pantā “Neslavas celšana” 128.pantā “Goda aizskaršana”.

Kā zināms, tiesību normu saturu un nozīmi var grozīt citi vēlāk izdotie normatīvie akti. Tā, piemēram, likuma “Par tiesu varu” 114. un Kriminālprocesa kodeksa 96.pantā noteikts, ka par aizstāvjiem var būt advokāti. Vēlāk pieņemtajā Advokatūras likuma 4.pantā norādīts, ka par pārstāvjiem tiesās var būt un praktizēt “zvērināti advokāti un to palīgi”. Tādējādi tika paplašināts iepriekš minēto tiesību aktu normu saturs, ietverot tajos arī advokāta palīgus. Satversmes 92.pantā (1998.g.) atkal gan norādītas tikai “tiesības uz advokāta palīdzību”.

2. Darbs ar augstas abstrakcijas jēdzieniem un normām.

Atšķirīga situācija sistēmiskās metodes pielietošanā veidojas, piemērojot normas, kas saturiski saistītas ar augstas abstrakcijas pakāpes jēdzieniem un normām, kas bagātīgi piesātinātas ar iespējami mainīgām juridiskām un sociāli -politiskām pazīmēm. Tāds, piemēram, ir Satversmes pirmais pants, kas nosaka, ka Latvija ir “demokrātiska” republika. Pasaules demokrātiskās sabiedrības attīstība jēdzienā “demokrātisks” ir ienesusi būtiskas izmaiņas, salīdzinot ar 1922.gadu, kad tika pieņemta Satversme.

! “Interpretējot šo jēdzienu atbilstoši sociālistisko tiesību metodoloģijai, Varētu teikt, ka šim jēdzienam ir tikai deklaratīvs raksturs, un tas iestāžu ^n tiesu ikdienas darbā, pieņemot konkrētus lēmumus, nav jāpiemēro, turpretī, ja pieejam Satversmes 1. pantam no Rietumu tiesību loka loģikas Viedokļa, tas secinājums ir tieši pretējs: skaidrs, ka ikvienam ierēdnim un ;iesnesim, pieņemot jebkuru konkrētu juridisku lēmumu, ir jāpārbauda, ai tas atbilst principiem, kas izriet no juridiskā jēdziena “demokrātija”.50

Jāsaka gan, ka arī demokrātijas jēdziens nepavisam nav viennozīmīga Tas ietver sevī uzskatu un attīstības plurālismu. Šī jēdziena juridiskai izpratnei ir nepieciešams noteikt normatīvā rakstura kritērijus, kas bū^ pārbaudāmi un atkārtoti pielietojami. Par tādiem varētu būt starptautiski atzītās normas šajā jomā, kas nosaka demokrātijas satura nepieciešam^ robežas, neierobežojot demokrātijas institucionālās un funkcionāla daudzveidības attīstību, it īpaši cilvēktiesību jomā. Cilvēku un pamattiesību juridiskās izpratnes un realizācijas etalonu šodienas pasaulē nosak; standarts Rietumu demokrātiskajās un tiesiskajās valstīs.5' Likumdošana; trūkumus, kā arī Latvijas tiesību sistēmā vēl saglabājušos sociālistiski! tiesību elementu praktiskās sekas administratīvajā un tiesu praks;' iespējams mazināt ar interpretāciju caur Satversmes pirmo pantu! Satversmes pirmajā pantā noteikto demokrātiskas valsts iekārt^40 nepieciešams iztulkot atbilstoši demokrātijas mūsdienīgai nozīmei, ietvert^1 tajā visu cilvēktiesību spektru un tiesiskas valsts pamatprincipus.

Civillikuma 24.pantā juridiska nozīme nepārprotami piešķirt-jēdzienam “Latvijas sabiedriskā iekārta”. j

“Ārvalsts likums nav piemērojams Latvijā, ja tas runā pretim Latvij; sabiedriskai iekārtai

3. Normu atkarību un pretrunu veidu noskaidrošana.

Juridisko jēdzienu, normu un likumu savstarpējās sasaisti daudzveidības izpratne dod pamatu apzināt izpētes iespējamos virzienļ un izvirzīt attiecīgas hipotēzes. Likumā “Par likumu un citu Saeimas, Vai" Prezidenta un MK pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spē; stāšanās kārtību un spēkā esamību” 8.pantā noteikta triju veidu atkaru starp normām, kas ietvertas dažāda juridiska spēka normatīvos aktos, st:f normām, kas ietvertas vienāda juridiska spēka, bet dažādos laikos izdot^1 normatīvos aktos (spēkā ir jaunākais normatīvais akts - 2.pants), st? vispārējām un speciālām tiesību normām (vispārējā tiesību norma ir sp® tiktāl, ciktāl to neierobežo speciālā tiesību norma - 3.pants). f

Daudz komplicētākas ir normu savstarpējās saites, kuras veido vāfl vārdu kopu un normu jēdzieniskais saturs, sevišķi, ja tas izpaužas abstrafc jēdzienos un priekšrakstos.

Par abstraktiem jēdzienus saucam tādēļ, ka tie veidoti no pazīmēm, kas no “konkrētā” tiek atdalītas, abstrahētas un savā vispārinājumā izolētas. Notiek konkrētā nošķiršana no abstrahējamām pazīmēm, ar ko tiek uztvertas atsevišķas īpašības vai redzesviedokļi, kas nepieciešami tiesību strukturēšanai un juridiskiem risinājumiem.

No šādā mērā izolētām pastāvošām pazīmēm pēc tam veidojas juridiskie jēdzieni, uzņemto pazīmju jēdziena definīciju, vienlaicīgi arī konkrētajā saistībā. Atmetot atsevišķas pazīmes, var tikt veidoti augstākas abstrakcijas pakāpes juridiskie jēdzieni, zem kuriem var tikt subsumēti visi pēc tiem sakārtotie. Ir spēkā likums, ka “augstākais” jēdziens ir tas, zem kura caur plašāku pazīmju piekārtošanu var tikt subsumēti lielākā dala pārējo jēdzienu, kuru saturs ir šaurāks.[41] Tādējādi atsevišķu attiecību veidu jēdzieni ar lielāku juridiski nozīmīga satura ietilpību un mazāku satura ietilpību veido savstarpēji subordinētas attiecības.

Bez šo attiecību rūpīgas izzināšanas nav iespējams pietiekami pilnīgi zprast doto jēdzienu un normu saturu, nav iespējams pietiekami precīzi os piemērot.

Piemēram, jautājumos, kas saistīti ar dzīvniekiem, juristus tikai specifiskos gadījumos var interesēt dzīvnieku zooloģiskā klasifikācija. Parasti viņam jānoskaidro, vai tas ir mājas, savvaļas vai pieradināts dzīvnieks (CL 899., 934., 883.p.p.). Lietu tiesību jomā dzīvnieks ietilpst jēdzienā “kustams īpašums” (CL 842.p.).

Normas ar augstāku abstrakcijas pakāpi parasti tiek izvietotas likumu ākumā, mūsdienās visbiežāk nodaļā “Vispārīgie principi”. Šīs normas, urās var būt noteikti mērķi, uzdevumi, legāldefinīcijas, principi vai citi ispārīga rakstura priekšraksti, attiecas uz visām pārējām dotā likuma ormām. Šis apstāklis ņemams vērā, veicot jēdzienu vai normu sistēmisku tulkošanu.

Sistēmiski izpētot tiesību normu savstarpējās sasaistes, var izgaismoties aksē sastopamie pretrunu veidi starp jēdzieniem.[42]

Šaubu gadījumos iztulkošana noslēgsies uz pieņēmumu, ka likums grib :tot vienotu gramatisko (valodas) pielietojumu, protams, ja šīs atšķirības aunā nav speciāli atrunātas. Tādējādi terminoloģiskā vienotība prasa,

vienu un to pašu vārdu dažādās normās lietotu vienā nozīmē. Protams, ka šim argumentam nav lielas nozīmes, it īpaši tad, ja tas nonāk pretru ar normu vērtību orientāciju un ar to saistītiem jēdzieniem.

Iespēju ietvaros norma jāiztulko tā, lai tā nenonāktu loģiskās pretrin, ar augstākstāvošo normu. Ja būtu šāda pretruna, tad, pamatojoties uz norr kolīziju noteikumiem, dotā norma nebūtu derīga. Taču cik vien iespēja^ jāizvēlas tādu iztulkošanu, kurā norma var būt patstāvīga, vai arī k, būtu iespēja izvairīties no pretrunām. Lai nenokļūtu pretrunā augstākstāvošām normām, likumi jātulko atbilstoši Satversmei, noteikumi - atbilstoši likumam.

4. Metodes pielietošanas sasaiste ar tiesiski ētiskiem principiem.

Normu savstarpējās attiecībās galvenā loma ir nevien loģiskiem, ļ arī teleoloģiskiem, ar likuma mērķiem saistītiem apsvērumiem. Noru iztulkošanai, kur vien iespējams, jābūt saskaņā ar ietverto mērķi; taisnīguma priekšstatiem, kas ietverti citās tiesību normās. Likui iztulkošanai vispār jāiekļaujas “tiesiski ētiskajā” kontekstā, t iztulkojamās normas tiesiski ētiskās konteksta pieder bez tam vēl \j tiesiski ētisko normu kopums, ar kurām doto normu var salīdzināt un; ko to ir iespējams sasaistīt. Tās ir gan konstitūcijas, it īpaši pamatties; daļas normas, gan ari katrs taisnīguma priekšstats, kas ieguvis izpaus juridiskajā un tiesiskas valsts pārvaldes principos.[43]

Pie tiesiski ētiskā konteksta it sevišķi pieder vispārējie tiesību princi tai skaitā cilvēka augstākās vērtības, taisnīguma, līdztiesības, samērīguļ lietderības u.c., kā specifiskākie - tiesiskās drošības un paļāvības, atbild? par vainu, bērnu un nepilngadīgo aizsardzības, atbildēt nespēj aizsardzības un citi principi. Daudzi no tiem ir noteikti likumos, sevi konstitūcijās, starptautiskos cilvēktiesību dokumentos.

Piemēram, likumā “Par liesu varu” 3.pantā ir nostiprināts taisnīgi] princips tiesai jāievēro “visas taisnīguma prasības”; 4.pantā - pef-vienlīdzība likuma un tiesas priekšā - “visas personas ir vienlīdzīgas liki, un tiesas priekšā, tām it vienādas tiesības uz likuma aizsardzību”, j

Mērķi, kādiem kalpo dažādas normas un tiesību principi, kasizpi'ļ normu formā, tomēr bieži savstarpēji konkurē. Tad rodas uzdevi pirmkārt, noskaidrot, vai starp šiem principiem nepastāv attiecības, k:

*

yar uzskatīt par hierarhiskām un kas var ietekmet to piemērošanas secību. Tā, piemēram, bērna tiesību un interešu aizsardzības princips ir noteikts “Bērnu tiesību aizsardzības likumā” un atbilstošajā starptautiskajā konvencijā. Likuma 6.pantā rakstīts: “(l)Tiesiskajās attiecībās, kas skar i bērnu, bērna tiesības un intereses ir prioritāras. (2)Visām attiecībām uz

bērnu, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts vai pašvaldības institūcijas, sabiedriskās organizācijas vai cilas fiziskās un juridiskās personas, kas nodarbojas ar bērna aprūpi un audzināšanu kā arī tiesas un citas tiesībaizsardzības iestādes, prioritāte ir jānodrošina bērna interesēs.”[44] Otrkārt - uzdevums normas iztulkot tā, lai šie mērķi un principi izpaužas savstarpēji samērīgā proporcijā. Piemēram, savstarpēji var konkurēt nepilngadīgo reliģiskās pašnoteikšanās tiesības un vecāku audzināšanas tiesības vai vienas personas uzskatu brīvību un otras personas vispārējo tiesību brīvība. Šādos gadījumos, abpusēji ierobežojot tiesības, jācenšas panākt kompromisu, kas būtu uzskatāms par taisnīgu.

Šāda veida pamattiesību konkretizēšana kļūst par nepārtrauktu diskusiju par taisnīgumu, kurā iztulkošanas argumenti, un it īpaši samērības princips un pārmērības aizliegums ieviešas kā atslēgjēdzieni un atrisinājuma redzesviedoklis. Pamattiesību garantiju plašā iztulkošanas rīcības brīvība šeit izpaužas kā diskusijas robežas, kurās vienas personas brīvība jāierobežo iepretī otras personas brīvībai.

Likumu atšķirīgo mērķu konkurence tātad noved pie uzdevuma meklēt optimālus un taisnīgus kompromisus. Vēl skaidrāk šis uzdevums atklājas vispārējo tiesību principu un konstitūcijas principu piemērošanā. Tā, piemēram, likumā nostiprinātais valsts mērķis nodrošināt cilvēku iztikas minimumu, vai citas sociāli ekonomiskas vajadzības bieži ir savstarpējā saspīlējumā. Arī tajos var saskatīt “optimēšanas prasības”, pie kam atšķirīgās situācijās drīz viens, drīz cits princips izpaužas spēcīgāk, pat izstumj konkurējošos principus. Var runāt arī par šādu principu “orientējošu” funkciju, kas kā “tiesiska valsts perspektīva” vada pārdomas par samērīgumu.[45]

Analizējot normu un tiesību principu sakarības, ne tik daudz uzmanība nēršama uz pašas normas atbilstību šiem principiem, lai gan dažkārt arī as nav mazsvarīgi. Atklājot šādu neatbilstību, normas piemērotajam pastāv espēja piemērošanas gaitā mīkstināt tās sekas. Sistēmiskas iztulkošanas

gaita japarliecinas, vai normas piemerošana un tas prognozējamas sek^l saskan ar atbilstošiem tiesību principiem.

Rīgas Centra rajona Valsts ieņēmumu dienesta nodaļas inspekcjj. 1997.gada sākumā konfiscēja kafejnīcā “Arve” akcīzes preces 1500 [J vērtībā par to, ka naudas atlikums kasē nav saskanējis ar izdruku par <ļļ santīmu. Inspekcijas priekšniece Dzintra Pūriņa, tāpat kā rajona tiesj, lēmumu uzskatīja par atbilstošu likumam. To atcēla Rīgas apgabaltiesa, |! kā pilnīgi nebija ņemts vērā samērīguma princips (“Vakara Ziņas' 11.02.97.).

Iztulkošanas darbu, kas saistīts ar tiesību principiem, sarežģī arī tas, ķ tikai daļa no tiem ir ietverta konkrētos tiesību normatīvos aktos. Rietumi tiesību lokā vispāratzīta ir tiesību principu atvasināšana no tiesību sistēmai^1 “tiesību iekārtas”, tiesu prakses. Šādu principu atvasināšana ir saistīta ga> ar sistēmisko un teleoloģisko iztulkošanas metodi, gan arī ar norim tālākattīstīšanu, kuras nepieciešamība atsevišķos gadījumos tieši izriet ik^1 likuma. To nosaka arī CL 5.pants un jaunā Civilprocesa likuma 4.pant^1 4.daļa: “Ja nav likuma, kas regulē strīdīgo attiecību, tiesas piemēro likumi' kurš regulē līdzīgas tiesiskās attiecības, bet, ja tāda likuma nav, - vadi pēc tiesību vispārējiem principiem un jēgas.”

Egils Levits atzīmē, ka šāda “principu atvasināšanas metode prasa īpašs metodoloģijas apgūšanu. Tā savā dziļākajā būtībā balstās uz Kanļ kategorisko imperatīvu. Rīkojies tā, lai tava rīcība varētu kļūst par vispām likumu. Tas nozīmē, ka meklējot risinājumu konkrētam gadījumam, km nav tieši aprakstīts normas tekstā, juristam, balstoties uz pastāvošo tieši!; sistēmu kopumā [...] ir jāatrod vispārējs šāda gadījuma saprātīga risinājunļ modelis. Eiropā šīs juridiskās metodoloģijas apgūšana ir visas juris! izglītības pamats.”[46]

Sistēmiskās iztulkošanas metode aptver ne tikai tiesību teksta normāli' aspektu, bet, kas ir visai svarīgi, arī atbilstošo tiesu praksi un tiesību zinātu, atziņas, kas attiecas uz piemērojamām un iztulkojamām normām. Sā| sistēmiskās iztulkošanas nozīme ir ietverta specifiskā Eiropas Cilvēktiesi _ konvencijas interpretācijas metodoloģijā. Sistēmiskās iztulkošanas ietvi«1, uzsvars tiek likts uz salīdzinošo palīgmetodi, tas ir, normas jēgt meklēšanu, salīdzinot attiecīgus risinājumus dažādās valstīs. U noskaidrotu kāda jēdziena nozīmi, tiek salīdzināta attiecīgu vai līdzi!

jēdzienu satura iztulkošana dalībvalstu tiesībās, tai skaitā to tiesvedībā un juridiskajā literatūrā. Tādā veidā tiek atrasti kopīgi satura elementi, kas var tikt pārnesti uz attiecīgo konvencijas jēdzienu.[47]

6.Vēsturiskā metode

“Tiesības kā tautas gara parādība ... attīstās līdz ar tautu, tādēļ iztulkošanas uzdevums ir iejusties likumdevēja domu gaitā un mākslīgi atkārtot viņa rīcību ”, ‘‘rekonstruēt likuma iekšienē mītošo domu ”.

Fridrihs Karls Saviņji.

1. Iztulkošanas vēsturiskais elements.

Ikvienam juridiskam jēdzienam un normā ietvertajam tiesiskajam regulējumam ir savi pirmsākumi, sava vēsture. Katrs likums, tiesību norma ir pieņemta konkrētos vēsturiskos apstākļos, kuros ‘’atrodas” normas pieņemšanas nepieciešamība. Tādējādi mēs nonākam pie normas iztulkošanas vēsturiskā elementa”, kura izpēte un analīze ir ieguvusi iztulkošanas vēsturiskās metodes nosaukumu.

Vēsturiskais iztulkošanas elements dod “racionālus norādījumus par likuma mērķi: konkrētā likuma rašanās un priekšvēsture, tiesību tradīcija, kurā likums ierindojams, ļoti bieži kalpo par svarīgu pazīmi ideālam, kas likumdevējam bija acu priekšā, pieņemot priekšrakstu.[48]‘;

Kā zināms, daudzi juridiskie jēdzieni, regulējumi un risinājumi, it īpaši civiltiesību jomā, ir saistīti ar Senās Romas tiesībām. Tādēļ redzami juristi šāda veida normu izpēti sāk no pirmsākumiem. Tā darīt iesaka arī Prof. fTBartholomeiciks grāmatā “Likumu interpretācijas māksla”.[49] Par

vēsturiskās metodes praktiskās pielietošanas nepieciešamību mūsdiengj liecina tas, ka atjaunotā 1937.g. Civillikuma komentētāji arvien vairr^ pievēršas Civillikuma “priekšteča” - Vietējā civillikumu kopojunļ;i normām un to komentētāju darbiem^61 un pat tiesu praksei uz vietcj(i Civillikumu kopojuma bāzes^62. Vēsturiskās metodes uzdevumi pēc būtības ir tādi paši, kā iepriekš aplūkotās gramatiskās un sistemātiskās metode, uzdevumi, tikai pārnesti uz to laiku, kad iztulkojamā norma (tiesību aktv tikai izstrādāts un pieņemts. No tā laika apstākļu un nosacījumu viedokl; jāpēta normas teksta vārdu, jēdzienu un satura nozīme, jānoskaidro, kog, to likumdevējs gribējis sasniegt. Dažkārt svarīgi ir arī noskaidrot norma; piemērošanas praksi laikā tūlīt pēc normas pieņemšanas. Kā raksturīgi, piemēru tam var minēt Ministru kabineta noteikumus par muitas tarifi noteikšanu, kurus Satversmes 81 .panta noteiktajā kārtībā sāka izdot kop;

1993.gada. Pēc pirmo noteikumu izdošanas vairāki juristi izteica viedokli ka šie noteikumi ir pretrunā ar Satversmes 81.pantā noteiktajien ierobežojumiem. Tajos teikts, ka šādi izdotie noteikumi nevar atliektie uz “valsts nodokļiem, muitām, dzelzceļa tarifiem un aizņēmumiem Valdības pārstāvis, lietojot gramatisko metodi, deva skaidrojumu, ka tas ka jēdzieni “muitām, dzelzceļa tarifiem” novietoti blakus, bet jēdziet tarifi attiecināti tikai uz dzelzceļš, liecinot par to, ka likumdevēj Satversmes 81 .pantā nav domājis muitas tarifus, jo tad būtu rakstīts, kati nevar attiekties “uz muitas un dzelzceļa tarifiem”. Tarifi šajā konteksļ attiecoties tikai uz dzelzceļa tarifiem. Muita šeit esot domāta kā institūcijļ Iebildumi par to, ka šādi iztulkojot un piemērojot Satversmes 81 .panti pārkāpj 81. panta saturu un jēgu, tika noraidīti. Taču, kā redzams, sit gadījumā tika piemērota tikai viena - gramatiskā iztulkošanas metode, būtu pielietota arī vēsturiskā metode, lai pārliecinātos, kā Satversmi 81.pantā noteiktos ierobežojumus izprata pirmskara Latvijā, tad var? nonākt pie cita rezultāta. Atklātos, ka tajā laikā muitas tarifus noteica ne' Ministru kabinets, bet Saeima ar likumu. Pat pēc Ulmaņa apvērsml 1934.gadā, kad Saeima tika atlaista, muitas tarifus noteica nevis ar M, noteikumiem, bet gan ar MK likumu. Jāatzīmē, ka valdības pārsta'1

61 - sk.Konrādi F. un Valters A. Civillikumi ar paskaidrojumiem. R. 1935; Sinaiski'ļ-Latvijas Civiltiesību apskats. R.1940; ?уковский R Свод гражданских узакоп«-'11, губерний Прибалтийских. R, 1914.

62 - sk.Grütups А. Civillikuma komentāri. Rīga, 1996.

63 - sk.Engisch K. Einführung in das juristische Denken. 15.Aufl. Stuttgart, Berlin, i*-1’1 Mainz. 1971, S.95.

sniegtajā iztulkojumā ir vēl viens trūkums. Arī gramatiskā metode bija pielietota nepilnīgi. Nebija ņemts vērā, ka jēdzienam “muita” ir divas nozīmes: 1) muita - “kā maksājums valstij par preču importu, eksportu vai tranzītu” un 2) muita - “kā valsts iestāde, kas kontrolē visus pār robežu vedamos priekšmetus un muito tos” (LLVV 5.sēj.. R., 1984, 283.lpp). Tādejādi vienā iztulkojumā bija pieļautas divas kļūdas, kā rezultātā tika pārkāptas Satversmes 81.panta prasības.

2. Par “likumdevēja gribu”.

Vēsturiskajā metodē, spilgtāk nekā citās, parādās centieni atklāt “likumdevēja gribu”, ko normu iztulkošanā, kā bija norādīts rakstā sākumā, sauc par “subjektīvo” jeb “gribas” teoriju. Jāatzīmē, ka “gribas” teorija dominēja sociālistisko tiesību lokā, kur likumi tika uzskatīti kā valdošās šķiras griba, ko valsts pacēlusi par likumu. Grūtības šeit sagādā paša jēdziena “likumdevēja griba” noskaidrošana.

Mūsdienu valstīs likumdevējs nav viena persona, bet, parastā gadījumā, sapulce, parlaments, dažās valstīs - no divām palātām sastāvoša institūcija; cita starpā arī visu balsstiesīgo pilsoņu kopums. Pats par sevi saprotams, būtu bezjēdzīgi pētīt priekšstatus par šīs vai citas likuma normas nozīmi, ko pārstāv visas lemjošās personas, visi, kas balsojuši par likumprojektu. Šie priekšstati nav izdibināmi un, ja arī tie būtu izdibināmi, kuri tad būtu tie būtiskie, ja savā starpā atšķirtos? Daži izlīdzas ar pieņēmumu, ka likumdevējas institūcijas locekļi parasti “akceptē to jēgu, ko patiesie likuma autori ir piešķīruši likuma tekstam un ko tie izklāstījuši pamatojumā.63 Tātad par likumdevēja gribu būtu uzskatāmi to ministriju ierēdņu uzskati par normām, kuri izstrādājuši projektu, kā arī to deputātu, kuri uzstājušies ar likumdošanas iniciatīvu vai piedalījušies likuma izveidē. Lielākā deputātu daļa turpretim nav pat spējīga veidot savu viedokli par likuma Jetaļām. Tas, par ko viņiem ir savs viedoklis, un par ko viņi izlemj, ir ■egulējuma mērķis un likuma nolūks, to izraisītās sociālpolitiskās vai cita /eida sekas, likuma kopīga tendence.64

Bez tam, droši vien, viņi ieņem noteiktu nostāju attiecībā uz diskutablām letālām. Visā pārējā viņi apmierinās ar to, ka balso par likumu kopumā, mļaujoties, ka teksts atbilst viņu nospraustajiem mērķiem, un pēc viņu 'iedokļa, svarīgiem principiem, ka valsts institūcijām, kuru pienākums ir

54 - sk. Larenz K./Canaris C.-W. Tuipat. 137.- 141.lpp.

likuma piemērošana, iestādes un tiesas interpretēs likumu saskaņā ar tietļ Deputātu balsojums tātad attiecas uz tekstu kopumā un nevis uz atsevišķ. teksta vietas konkrētu iztulkojumu.

Par likumdevēja gribu, tātad jāuzskata likumdevēja pamatnolūki (] tie priekšstati, kas pausti likumdevējinstitūcijas apspriedēs vai pastāvīgajās komisijās, un ir palikuši bez iebildumiem.

Par avotiem, kuros atspoguļojas likumu saskaņošanā un formulēšai,' iesaistīto personu priekšstati par regulējumu, var kalpot dažādi projeķ. apspriežu protokoli, projektu pamatojumi, ziņojumi komisijās J parlamentā, stenogrammas. Šīs liecības savukārt iztulkojamas uz tā lai’ķ valodas izpratnes. Šajā vietā juridiskajam iztulkojumam palīdz vēsturiski pētījumi plašākā nozīmē.

3. Likumdevēja mērķa un nolūka noskaidrošana.

No iepriekš teiktā zinām, ka likumdevēja gribas noskaidrošan, pamatavots ir likuma teksts. Ar tā izpēti sākas arī likumdevēja mērķa t nolūka noskaidrošana, kādi tie bija likuma piemērošanas brīdī. Informāei; par mērķu un nolūku satur likuma ievads, tā sākumā atrodošās vispārēji normas, gan viss pārējais teksts, tajā atrodamās nozīmju likumsakarība un no tām izrietošie vērtību priekšstati.

Nepieciešamības gadījumos izpētes apritē var tikt iesaistīti citi materiā; t.sk. tiesu prakse, zinātniskās publikācijas u.c., kas attiecas uz liku» pieņemšanu.

Kā piemērs tam var kalpot Satversmes tiesas 1997.gada 7.maija spriedut (Lieta nr. 04-1(97)). Iztulkojot Satversmes 81.pantā ietverto jēdzie^1 “pastāvošās Saeimas laikā pieņemtais likums”, tiesa secināja,' izskatāmajā gadījumā likumdevēja mērķis iziet ārpus dotā jēdziena * aptver ne tikai Saeimas pieņemtā likuma izsludināto tekstu, bet ari t priekšlikumus par atsevišķu normu saglabāšanu no likuma iepriekšēja spēkā esošās redakcijas. Saeima tos izskatījusi un pieņēmusi, kaut ari^1 nav atspoguļots izsludinātajā likuma tekstā.

Analizējot likumdevēju noskaidroto gribu par konkrēto regulējumu^1 tā mērķi, jāapsver vēstures perioda un regulējamo attiecību objekti' atšķirības, kad likums tika pieņemts un kad tas tiek iztulkots, lai apsvēĶ iespēju to piemērot konkrētam gadījumam. Šeit var rasties vērtību krit&ļ pretruna. Pēc analoģijas attiecinot to uz principu, ka ja rodas pretn^1! starp jaunāko normu un vecāko, tad spēkā ir jaunākā. Tad senākā liku^1 46

iztulkošana tiek samērota ar jaunako likumdošanu.65

Tātad pārstāvības demokrātijā likumdevēja griba jāiztulko tā, kā likumdevējs to domājis, vai arī kā viņš vismaz varējis domāt. Taču likuma piemērotājs pretēji likumdevējam veic normas atlases tiesisko kontroli un no izvēlei iespējamām likuma nozīmēm, kas konstatētas iztulkošanas ceļā, piemēro tās, kas dotajā laikā ir vistuvāk tiesiskajā sabiedrībā valdošajiem taisnīguma priekšstatiem.“

Par labu iztulkošanai uz tagadni liecina sekojošas parādības: šodien pielietoto tiesību leģitimitāte saskaņojas nevis pagātnē, bet gan tagadnē. Šodienas tiesiskās sabiedrības rīcībā vienmēr ir mantotas tiesības. Šī sabiedrība var tās vai nu atcelt, vai grozīt. Tas rada atbalstu Tomasa Hobsa^67 domā: šodienai nav noteicoši tas, ar kādu autoritāti tiesības šodien turpina pastāvēt, un tas nozīmē arī - kādus taisnīguma priekšstatus šīs tiesības reprezentētu, ja tās izdotu šodien. Ja tomēr pastāvošo tiesību leģitimitātes bāze sakņojas tagadnē, tad ir arī pareizi iztulkot ex nunc - tagadnei - t.i. izvēlēties to iztulkošanu, kuras rezultāti visvairāk līdzinās šodien valdošajiem priekšstatiem.

Pārliecinošs piemērs, ka normas jēga iztulkojama atbilstoši ne tās vēsturiskajai izpratnei, bet jaunajiem apstākļiem ir CL 2209.pants par graudniecības tiesiskām attiecībām:

“Ražas nokulšanas izdevumos, ja nav norunāts citādi, saimniekam jāpiedalās maksājot pusi par kuļamās mašīnas lietošanu un dodot pusi kurināmā materiāla, kurš graudniekam jāpieved un jāsastrādā”.

7. Teleoloģiskā metode

Normas mērķa izzināšana - “teleoloģiskā konstrukcija, kurā atsevišķu tiesību struktūru un institūtu mērķi ir kā līdzekli arvien augstāku un augstāku mērķu apzināšanai, līdz nonāk līdz galam -visas tiesību sistēmas mērķim. Šis gadīgais mērķis piedalās visās pārmaiņās, kas notiek tiesību sistēmā. ”

Gustavs Radbruhs.

65 - sk. Larcnz K./Canaris C.-W. Turpat, 150., 158.Ipp.

66 - sk.Zippelius R. Juristische Methodenlehre.1985, S.24.

67 - sk.Hobbes Th. Leviathan. London. 1994. Kap 26.

1. “Objektīvā”, uz mērķa izzināšanu orientētā iztulkošana.

Katra tiesību norma un uz tās pamata prognozētais tiesiskais regulēju^ vērsts uz kādu mērķi, pareizāk, uz šī mērķa sasniegšanu.

Šie mērķi var būt tieši izteikti tiesību normās, likumos vai arī netici izrietēt no tiesiskā regulējuma satura. Šie mērķi pēc savas dabas var bļ gan juridiska rakstura - tad tos var saukt par likuma normatīviem mērķien gan sociāla rakstura - likuma sociālie mērķi.

Šo mērķu noskaidrošanai, kā jau redzējām, tiek pielietotas div; teorētiskas pieejas - “subjektīvā” un “objektīvā”. “Subjektīvās iztulkošaii; teorija” balstās uz to, ka likuma pamatojumus atspoguļo to persor, (kolektīva) gribu, kas piedalījušies likuma pieņemšanā. No tā izrij prevalējošs uzskats, ka iztulkojumam jābūt pēc iespējas tuvākam tie uzskatiem, kurus izteica personas, kas līdzdarbojās likuma pieņemšanā

Turpretim “objektīvās iztulkošanas teorijā” prevalē uzskats, 1 jāizdibina “likuma griba”. Likumdevēja gribas noskaidrošana bū! uzskatāma tikai kā sākuma punkts likuma teksta teleoloģiskai iztulkošan; kas noved pie likuma juridiskā mērķa izzināšanas. Jebkurš iedalījums g; var būt tikai orientējošs, jo daudzi ar mērķi un nolūku saistītie faktori v “pārklāties” vai “saplūst”.

Kā piemēru gadījumam, kad vienā likumā doti gan juridiskais, gan virk sociālo mērķu, var minēt Bērnu aizsardzības likumu (LV, 08.07.1998 Likuma 1.pantā dots juridiskais mērķis: (!) [...] “noteikt bērna tiesīfc brīvības un to aizsardzību [...] (2) [...] regulēt ari “pamatnosacījumi: saskaņā ar kuriem kontrolējama bērna uzvedība un nosakāma viņa atbildft tas reglamentē vecāku un citu fizisko un juridisko personu tiesībi pienākumus un atbildību ... [•■•]”, Likuma 4.pantā noteikti likuma sociā mērķi:

1) sabiedrības interesēm atbilstošas vērtību orientācijas veidošu® un nostiprināšanas bērnā;

2) bērna orientāciju uz darbu kā vienīgo morāli atbalstāmo eksistenij līdzekļu iegūšanas un labklājības avotu;

3) bērna orientāciju uz ģimeni kā sabiedrības organizārt pamatvienību un vienu no sabiedrības un indivīda galveni' vērtībām. j

4) bērna orientāciju uz veselīgu dzīves veidu kā tautas izdzīvošu o bj ek tīv u pri ekšnosacīj um u;

5) bērna veselības un dzīvības maksimālu aizsardzību, sev'1'

uzmanību liem veltot publisku pasakumu, bruņotu konfliktu, ugunsgrēku vai citu ārkārtas situāciju (plūdu, vētras, paaugstinātas radiācijas līmeņa u.tml.) laikā”.

Šajā gadījumā likuma juridiskais mērķis pēc būtības ir tikai līdzeklis kā veicināt 4.panta uzskaitīto sociālo mērķu īstenošanu. Ne vienmēr likumdevējam ir izdevies pietiekami skaidri noformulēt sociālo mērķi. Tā, piemēram, likumā “Par sociālo palīdzību” kā šāds mērķis ir norādīts -“nodrošināt”. Tāpēc mērķa formulējuma teksts, tāpat kā visa likuma teksts to piemērošanas procesā ir pakļaujams juridiskai iztulkošanai, analizējot šos mērķa formulējumus kontekstā ar visa likuma saturu.

Likuma mērķis ir, nodrošināt, lai sociālie pakalpojumi tiktu sniegti savlaicīgi un institūcijas, kas atbildīgas par pakalpojumu sniegšanu, būtu viegli pieejamas”. Pēc būtības tās gan norāda tikai uz sociālo pakalpojumu sniegšanas kārtību.

Mērķis var tikt formulēts arī kā sastāvdaļa kādam tiesiskam darījumam. “Katram dāvinājumam var pievienot atsevišķu uzlikumu, ar kuru vai nu tuvāk norādīts, kādā kārtā vai kādam mērķim apdāvinātam jāizlieto saņemtā dāvana [...]” (CL, 1928.pants). Pieņemot dāvanu, šis mērķis ir jārespektē.

Atsevišķa norma ar savu mērķi ir tikai sastāvdaļiņa tiesību normatīvajā regulējumā. Tikai kopībā ar pārējām normām tā sastāda juridiskā un sociālā mērķa caurausto likumu, likumu grupu, nozari.

Pie tam šie mērķi varbūt dažādi - īslaicīgi, ilgtermiņa, pagaidu, galvenie. Ikviens no viņiem var vienlaikus būt arī kā līdzeklis citu plašāku mērķu sasniegšanai. Tas viss kopā veido ārkārtīgi sarežģītu normu “pinumu”.68

Nozīme ir ne tikai tam, kādu tiesisku vai sociālpolitisku risinājumu likumdevējs paredz un kādā veidā grib pie tā nonākt, bet ar no tā, cik adekvāti un citiem atpazīt iespējami likumdevējam ir izdevies izteikt šo mērķi normas vai likuma tekstā. Pie tam šāds mērķis visbiežāk saskatāms nevis atsevišķajā normā, bet normatīvajā aktā, tiesību institūtā, nozarē, vai visas tiesību sistēmas kontekstā.

2. “Ratio legis” noskaidrošana.

Teleoloģiskā iztulkošana nozīmē iztulkošanu saskaņā ar normas juridiskiem un sociāliem mērķiem vai nolūkiem, kas saskatāmi vai izriet

68 - sk.Zippelius R. Allgemeine Staatslehre. 13.Aufl. München. 1997, S.36.

no normas, likuma, un tiesību pamatprincipiem, kuri izriet, vai ir secināiJ no “tiesību iekārtas” kopumā. Šeit vēlreiz vietā ir minēt CL 24.pantu, kur. norādīts uz Latvijas sabiedrisko iekārtu kā tiesisku kopumu, atbilstībj kuram ir obligāts nosacījums ārvalstu likumu piemērošanai Latvijai.

Teleoloģiskās iztulkošanas procesā nosacīti var tikt izdalīti vairāk posmi (uzdevumi). Pirmo no tiem literatūrā bieži sauc par likuma gribaSļ noskaidrošanu.[50] Šķiet gan, ka nebūtu pareizi likumam piedēvēt gribuI kas, kā zināms, piemīt tikai dzīvai būtnei. Precīzāk būtu šo posmu nošauj par likuma juridiskā mērķa noskaidrošanu. Tas pamatojas uz atziņām, kas! iegūtas no tiesību teksta gramatiskās, sistēmiskās un vēsturiskās izpētes! Šis mērķis pauž tiesību tekstā tieši saskatāmo juridiski izteikto mērķi.

Par otru posmu varētu uzskatīt sociālā mērķa noteikšanu.Kā raksturīgi piemēru šinī ziņā var minēt Satversmes 8.panta grozījumu 1994.gadā. Līda tam, šajā pantā bija noteikts, ka “tiesības vēlēt ir pilntiesīgiem LatvijaJ pilsoņiem, kuri vēlēšanu dienā ir sasnieguši 21 gadu vecumu”.

Kā zināms, jau no pēckara gadiem līdz 1994.gadam tiesības piedalītie;1 vēlēšanās bija no 18 gadu vecuma. Tātad Satversmes 8.panta juridiskais mērķis bija - noteikt 21 gadu vecumu, bet iepriekšējās LPSR un L8 Konstitūcijas - tas bija noteikts 18 gadu. 1993.gadā, apspriežot toreizēji Latvijas Augstākajā Padomē jautājumu par nepieciešamību atjaunot LE Satversmi un pieņemt likumu par 5.Saeimas vēlēšanām, bija jāizlemj, vaj vēlēšanu tiesības saglabāt no 18 gadu vecuma, kā bija iepriekš, vai ari paredzēt Satversmē noteikto 21 gadu vecumu. Ievērojama daļa deputāt nostājās pret jebkuriem grozījumiem Satversmē. Pielietojot teleoloģiski iztulkošanu, E. Levits pierādīja, ka, nosakot Satversmē 21 gada vecum», likumdevēja mērķis sociālais mērķis un nolūks bijis nevis tieši šis 21 gad'ļ bet gan vecums, kad persona sasniedz pilngadību un pilnā apjomā iegūļ rīcībspēju. Tā kā pilngadība un pilna rīcībspēja Latvijā iepriekš bija no 1' gadiem, AP izdarīja grozījumu Satversmē 8.pantā, nosakot tajā un aļ vēlēšanu likumā noteica 18 gadu vecumu.

Praksē un juridiskajā literatūrā tiek izdalīts arī vēl trešais, apkopojošai teleoloģiskās iztulkošanas posms, kas ietver sevī iepriekš noskaidroto. TiEļ runāts gan par likuma jēgas noskaidrošanu, pārlikumā "saprātu”, likuflj nolūku vai pamatojumu, par likuma objektīvi - teleoloģisko mērķi, v: likuma mērķi kontekstā ar visu tiesību sistēmu. Pēc būtības šeit gan dažādiem jēdzieniem apzīmē to, ko juridiskajā zinātnē un jurisprudenci

saprot ar "le8is ■

Vācu tiesību zinātnieks G. Radbruhs šī gala mērķa izzināšanu nosauc “teleoloģisku konstrukciju”, kurā atsevišķu tiesību struktūru un institūtu f’iērki jr ]<£ līdzekļi ar vien augstāku un augstāku tiesību struktūru mērķa ināšanai, līdz nonāk līdz galam - visas tiesību sistēmas mērķa zināšanai^51. Šis galīgais mērķis pamatojoties uz tiesību ideju un daloties visās pārmaiņās, kas notiek tiesību sistēmā^52. Pēc Jēringa domām, visu tiesību pamatā ir tās regulējošais piespiedu spēks, ko rada praktisko nepieciešamību reālā pasaule^53.

LU profesors Vasilijs Sinaiskis 30-tos gados, pētot likumu iztulkošanas problēmas, izstrādāja teoriju par normatīvi civiltiesisko sabiedrību kā par tiesību teleoloģiskās iztulkošanas dziļāko pamatu.

“Mana ilggadīgā profesora darbība, kā arī pārdomas par šo jautājumu ir pakāpeniski vedušas pie jauna zinātniska izskaidrojuma, kuru esmu sniedzis teorijā par normatīvi - civiltiesisko sabiedrību” Pēc viņa uzskata ‘’tiesību sistēma nav juridiskās loģikas sistēma, bet tās sabiedrības atspoguļojums, kurai vajag realizēties dzīvē ik katru reizi, kad piemēro šo sistēmu. No tā ari vairāk vai mazāk skaidrs, ka taisni pati normatīvā sabiedrība ir ari tā vispārējā likuma jēga, viņu pamatprincipi utt.”. Likumu iztulkojot “katru reizi jāiziet ne no jēdzienu loģiskās sistēmas, bet no pašas sabiedrības, cik tālu pēdējā ir izteikta likumos. Tā tad pat atsevišķa likuma panta pareiza pienācīga iztulkošana būs tikai tad apmierinoša, kad pati iztulkošana savā gala rezultātā atlieksies uz pašu normatīvo tiesisko sabiedrību... Tāda metode arvien ir paņēmiens, ar kuru mēs daļu iztulkojam ar veselo. Katru reizi ne tik daudz jāiztulko pats likuma pants, cik visa normatīvā sabiedrība. Likuma pants ir tikai iemesls - iztulkošanas izejas punkts.

Lūk kāpēc tiesneši un advokāti nerīkojās pareizi, ja viņi domā, ka likuma panta iztulkojums ir pašmērķis. Viņu rīcība arvien ir nedroša: vienīgi vēl zināmi piedzīvojumi, kā ari jau tiesās nodibinājies izpratnes veids attiecībā uz vienu vai otru pantu dod zināmas garantijas pareizai likumu pantu iztulkošanai. Cik daudz strīdu neizceļas dažreiz ap vienu vai otru likuma panta vienīgi aiz tā iemesla, ka šī panta iztulkojums sastāda pašmērķi. Bet attiecināts uz visu tiesību sistēmu, kā normatīvi civiltiesisku sabiedrību, likuma pants tūdaļ iegūst savu pienācīgo un neapstrīdamo nozīmi. Protams, P'e sādas izpratnes jāpierod jau no skolas sola. Tāpēc arī vecās paaudzes juristiem šī iztulkošana izliekas i nesaprotama, i nevajadzīga un sarežģīta.

Tātad, pienācīga likuma pantu iztulkošanas problēma pastāv tā veselā konstatēšanā ikkatru reizi, ar ko apstiprinās šī vai cita likuma piemērošanas pareizība 7<

Teleoloģiskā iztulkošana ir vissarežģītākā metode ar augstāko abstrakcijas un asociatīvo sakaru pakāpi. Tieši šī metode vislielākā mērā ietver sevi to, ka franču juristi sauc par “interpretācijas zinātnisko tehniku”. Tai pēc būtības jāveic zinātniskā prognozēšana, noskaidrojot, ko likumdevējs būtu gribējis teikt jaunajos apstākļos^54. “Administratīvā akta procesa noteikumos” teleoloģiskās metodes uzdevums definēts kā tiesību normas jēgas noskaidrošana, lai ar attiecīgo tiesību normu sasniegtu lietderīgu un taisnīgu mērķi.75.

Lai iespējami pareizāk un pilnīgākā apjomā noteiktu likuma ratio legis, ieteicams ievērot vairākus nosacījumus. Pirmkārt, iztulkojot to kontekstā ar tiesību institūtu, nozaru un tiesību sistēmas mērķiem un nolūkiem kas, saturiski caurauž un saista normas un tiesību aktus, nosaka tiesību sistēmas sociālo būtību un ievirzi. Otrkārt, vērā ņemami vispārīgie nacionālo un atzīto starptautisko tiesību principi, kuri attiecas uz likuma mērķa un jēgas izpratni; treškārt, likuma mērķis un jēga iztulkojami kontekstā ar pastāvīgi mainošo reālo dzīvi un sabiedrības attīstības loģiku.

3. Mērķu un līdzekļu samērīgumci jautājums.

Sakarā ar likumu mērķu noteikšanu un izpēti rodas jautājums par mērķu un līdzekļu samērību. Tiesību dogmā pastāv dažādos veidos izteikta tēze, kuru neviens neapstrīd, proti, ja likumdevējs izvēlas mērķi, tad viņam jāizvēlas arī atbilstoši līdzekļi. R. Cipeliuss šādu atziņu saista ar “tiesisku sociālo vadīšanas procesa modeli”, kurā “likumdevējs, izdodot noteiktu saistošu normu, ar to grib sasniegt zināmu mērķi. Ar to tas izdara regulācijas aprēķinus attiecībā uz sasniedzamo mērķi, no vienas puses, un tā ierobežojumu - no otras puses, kā arī uz juridisko līdzekļi mērķtiecību (lietderību), kuri tiek paredzēti, lai šos mērķus sasniegtu.”[55]

Jākonstatē, ka normas mērķa un līdzekļu samērības princips ne vienmēr tiek ievērots. Pirmkārt, bieži pastāv daudz ceļu kā sasniegt mērķi un nevar izslēgt iespēju, ka likumdevējs nav izvēlējies pašus efektīvākos līdzekļus, mērķa sasniegšanai. Nevar izslēgt arī gadījumus, kad likumdevējs neprecīzi izvēlas jēdzienus, noformulē tiesību tekstu, nesabalansē visus juridiskos nosacījumus vai nepilnīgi prognozē sekas. Starp citu, par to pašreizējā laikā liecina biežie grozījumi tiesību aktos. Nesabalansētības piemēri vai pretrunas sastopami viena tiesību akta vai pat vienas normas ietvaros.

Piemēram, Augstskolas likuma 18.panta “Revīzijas komisija” pirmā punktā noteikts, ka ’’revīzijas komisijai ir tiesības pārbaudīt visu augstskolas darbības sfēru atbilstību spēkā esošajiem likumdošanas aktiem, augstskolas satversmei un vadības institūcijas lēmumiem”. Taču panta trešajā punktā paredzētie līdzekļi - pilnvaras nenodrošina šī mērķa sasniegšanu. Tajā nav paredzētas tiesības iepazīties ar visiem nepieciešamiem dokumentiem, bet tikai ar tiem, kas attiecas uz augstskolas “finansiālo un saimniecisko darbību”. Ja vadāmies no tēzes, ka mērķis ir augstāks par līdzekļiem, tad panta 3.punkts būtu jāiztulko tādējādi, lai revīzijas komisijai būtu iespējams visā pilnībā realizēt pirmajā punktā dotās tiesības. Šinī gadījumā gan vēl pastāv arī citi pareizi risinājumi.

Teleoloģiskai iztulkošanai ir liela izplatība un nozīme arī Eiropas Savienībā. Uzsvars uz to tiek likts specifiskā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas iztulkošanas metodoloģijā. Ar to tiek meklēts taisnīgs un saprātīgs rezultāts, izejot no šodienas cilvēktiesību izpratnes. Eiropas Cilvēktiesību tiesa, kā norāda Egils Levits, tādējādi mēģina atrast tādu konvencijā lietoto jēdzienu saturu, lai konvencijas garantētā cilvēktiesību aizsardzība būtu nevis “teorētiska un iluzoriska”, bet gan “praktiska un efektīva”. Konvencija tādēļ nedrīkst tikt iztulkota sašaurinoši.[56]

8. Iztulkošanas rezultāti

“Teksta sagrozīšana un iztulkošana atbilstoši pušu subjektīviem mērķiem ir uzskatāma par jurista profesionālās ētikas nopietnu pārkāpumu. Šāda rīcība ir raksturīga sliktam un pērkamam juristam. ” Helmuts Koings (Coing).

1. Objektivitātes prasība.

Tiesību normu iztulkošanā iegūtās atziņas un secinājumi izvērtējami un pielietojami, vadoties no prasības, kā tiem jāsekmē to nepretrunlga un tiesiski drošu attiecību regulēšana, kas noved pie taisnīga un lietderīga rezultāta. Pie tam jāņem vērā uzdevums īstenot likumdevēja izvirzīto regulēšanas mērķi, likuma ratio legis. Iztulkošanai visnotaļ ir jānosargā tiesību vienotība, tātad jāmeklē risinājumi, kas nepretrunīgi iekļautos tiesību sistēmā^57.

Par cik iztulkošana kā juridisks institūts ir konkrētas tiesību sistēmas sastāvdaļa, tad viņas institucionalizācijā un funkcionēšanā ievērojamas visas tās pašas prasības, kas attiecas uz tiesību sistēmu kopumā. Veicot atsevišķu juridisku pazīmju un nosacījumu izvērtēšanu, apsvērumus, un pēc tam pieņemot lēmumu, jāievēro tiesību akta, nozares un kopējie sistēmas mērķi un principi, t.sk., arī iepriekš minētie pamatprincipi. Sakarā ar iztulkošanas nosacījumu objektivitātes ievērošanu var rasties zināmas grūtības. Par to netieši liecina tiesību sociologu vērojumi, ka iztulkošanas procesu varot iedalīt neitrālā un ieinteresētā, vai arī apsūdzošā un aizstāvošā. Šeit pat ir gan piebilde, ka tas varot būt atkarīgs ne tikai no iztulkotāja dienesta stāvokļa, bet arī no daudziem citiem motīviem.[58]

2. Sašaurinoša, paplašinoša u.c. iztulkošana.

Iztulkošanas rezultāts attiecībā pret tiesības teksta gramatisko (filoloģisko) saturu kā arī juridisko mērķi var būt sekojošs: 1) burtiski atbilstošs saturam vai juridiskajam mērķim - interpretatio verba] 2) paplašinošs - interpretatio extensiva] 3) sašaurinošs - interpretatio restrietiva] 4) vai arī nepieciešama cita pieeja - interpretatio abrogens.[59] Ja burtisko atbilstību pieņem par standartpozīciju, tad jārod atbilde, kā pamatot risinājuma izvēli pārējos trijos gadījumos.

Vai normas piemērotāja darbā iegūto intuīciju, pārliecību vai tiesisko apziņu varētu uzskatīt par pietiekamu pamatu, lai izdarītu izvēli, jeb vai nepieciešami definējami argumenti? Dažos gadījumos pats likumdevējs norāda, kā jārīkojas.

Tā, piemēram, CL 928.pantā pieļauti iztulkojumi tikai to šaurākā nozīmē: “Kaut gan īpašnieks var gan pēc privātas gribas, tā arī pēc likuma tikt dažādi aprobežots, tomēr visi šie aprobežojumi tulkojami to šaurākā nozīmē, un šaubu gadījumā arvien pieņemams, ka īpašums ir neaprobežots.” (izcēlums - E.M).

Citos gadījumos norma satur norādi uz paplašinošu iztulkošanu.

Tā, Civillikuma 1510.pantā noteikts, ka “darījumi par uzturu un pēdējās gribas rīkojumi jāiztulko tā, lai šaubu gadījumā arvien paliktu spēkā ar darījumu vai rīkojumu nodibinātās tiesības pēc iespējas plašākā apmērā.”

Taču, kā rīkoties gadījumos, kad tādu norāžu nav? Pastāv tomēr vispārēja atziņa, ka mūsu tiesību sistēmai ir raksturīgi, ka normās dotie ierobežojumi, aprobežojumi vai izņēmumi nebūtu iztulkojami paplašinoši. Tomēr tā nav kategoriska aksioma, bet uz pieredzes balstīta atziņa. Šīs atziņas neievērošana katrā gadījumā būtu pārliecinoši jāpamato.

Risinot sašaurinošas vai paplašinošas iztulkošanas jautājumus, jānoskaidro, kāds ir tas izejas punkts, no kura sākās kā sašaurinoša, tā paplašinoša iztulkošana. “Subjektīvās iztulkošanas teorijas” piekritēji uzskata, ka izejas punkts ir likumdevēja gribas formulējums^60. Kā redzējām sadaļā par vēsturisko iztulkošanas metodi, likumdevēja gribas izzināšana gribot negribot noved pie “vēsturiskās” gribas. Tai pašā laikā normas leģitimitāte ir vērsta uz šodienu. Pamatotāk būtu šo izejas punktu meklēt likuma normatīvā mērķa piemērošanas jomā: vai tā ir plašāka vai šaurāka, salīdzinot ar likuma tekstā konstatēto mērķi.

Izejot ārpus visplašākajām robežjomām, tā vairs nebūtu iztulkošana, bet runa varētu būt par analoģiju. Turpretim, ja tiktu izslēgtas parādības, kas neapšaubāmi pieder pie pamatnozīmes, tad runa varētu būt par likuma teleoloģisko redukciju.

Tiesību socioloģiskie pētījumi liecina, ka mūsu tiesību sistēmai ir raksturīgi, ka normās dotos ierobežojumus, aprobežojumus vai izņēmumus nedrīkst interpretēt paplašināti.

Sašaurinošai un paplašinošai iztulkošanai piemīt arī kontrastējošas sociālas nozīmes. Pirmā veicina esošo attiecību saglabāšanu, konservatīvismu, otrā - pārmaiņas, reformas.[61]

3. Argumentācijā iztulkošanas procesa.

Ja iztulkošanas procesā iegūtās atziņas liecina par tāda risinājuma nepieciešamību, kas nesakrīt ar normas izpratnes standartpozīciju, tad normas piemērotajam savs lēmums ir jāpamato. Par pamatojumu var būt tikai tādi argumenti, kas balstās uz primārām tiesību normām, nacionālo vai starptautisko tiesību principiem, vai arī tieši izriet no tiem vai visas tiesību “iekārtas”.

Attiecībā uz argumentu izvēli un to “spēka” noteikšanu var formulēt sekojošus racionālus nosacījumus. 1) Argumentiem jābūt tādiem, lai viņiem nevarētu atrast kontrargumentus, kuri pamatojās uz augstāka juridiskā spēka normām. 2) Ja ir vairāki argumenti, kas balstās uz vienāda juridiska spēka normām, tad piemērojams tas, kas atbilst augstākas nozīmības tiesību principiem. 3) Ja ir vienāda juridiska spēka argumenti, kas attiecas uz mērķi un līdzekļiem, tad svarīgāki ir tie, kas attiecas uz mērķi.[62]

Argumentu pielietošana, kas iziet ārpus tiesību sistēmas normatīvajiem ietvariem, parastos apstākļos nav pieļaujama. Vienīgais izņēmums varbūt, ja pastāvošā tiesību sistēma tiek nomainīta ar jaunu sistēmu (revolucionāra rakstura pārmaiņas) vai arī radikāli reorganizēta un ja ir likumdevēja tieša atļauja to darīt, vai arī nepārprotami izriet no augstākā juridiskā spēka dokumentiem (piem., deklarācijas) vai tiesību aktiem. Pēc fašistiskās režīma gāšanas Vācijā Federālā Augstākā tiesa, realizējot savu jurisdikcijas funkciju 1968.g. 14.februāra lēmumā deva tādu atļauju attiecībā uz “trešā reiha” likumiem.

“Nacionālsociālistiskie “tiesiskie” noteikumi nevar tikt atzīti par spēkā esošām tiesībām, jo tie tik acīmredzami ir pretrunā ar fundamentāliem taisnības principiem, ka tiesnesis, kas ir vēlējies to piemērot, tiesību vietā noformulēs netiesības”.[63]

Latvijā, sākoties padomju tiesību sistēmas atcelšanai, normu piemērotajiem tika piešķirtas tiesības nepiemērot šīs normas, ja tās ir pretrunā ar LR Satversmes 1., 2.; 3., un 6.pantu (sk. LPSR AP Deklarācija par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. 6.pants.).

Argumentus, kurus normu piemērotāji pielieto no standartpozīcijām atšķirīgo iztulkojumu pamatošanai, nepieciešams norādīt normas piemērošanas aktā (lēmumos, spriedumos u.c.). Tas vajadzīgs ne tikai tādēļ, lai šādu risinājumu pēc iespējas labāk saprastu personas, uz kurām tas attiecas. Tas dod arī sabiedrībai iespējas kontrolēt, kā tiesas vai administratīvās institūcijas motivē un argumentē iztulkošanu, pieņemot juridiskos lēmumus, cik pareizas un mērķtiecīgas ir tās. Racionāla taisnīguma kontroles iespēju liegšana, pēc vācu tiesību zinātnieka J. Essera atzinuma, liecinot par justīcijas degradēšanos, kas notiek pārliekas autonomizācijas vai arī totālas monopolizācijas virzienā. Kā vienā, tā otrā gadījumā šādas kontroles liegšana atdodot tiesību sistēmu politiskajām manipulācijām.[64]

9. Iztulkošanas veidi.

1. Oficiālā iztulkošana.

Tiesību normu iztulkošana savā būtībā ir darbība, ko veic tas, kurš piemēro normu konkrētā dzīves gadījuma juridiskai risināšanai. Taču, atkarībā no tā, kas to veic, un kādas irtās juridiskās sekas, iztulkošana var tikt iedalīta vairākos veidos. Ja tiesību normu iztulko normas radītājs, uz to pilnvarotas valsts institūcijas vai amatpersonas, tad to sauc par oficiālu interpretāciju.

Ja normas radītājs interpretē normu, ko viņš pats izdevis, tad šādu oficiālu iztulkošanu sauc par autentisko (gr. authentinos - atbilstošs oriģinālam, pirmavotam). Jāsaka gan, ka šī iztulkošanas veida attiecināšana uz likumiem rod teorijā visai kritiski noraidošu vērtējumu. Pastāv uzskats, ka tiesību normas nevar pašas regulēt savu iztulkošanu. Šāda interpretācija rada iespēju likumam piešķirt atpakaļēju spēku, kas var radīt nopietnas neskaidrības tā piemērošanā.

Ja likumdevējs uzskata par nepieciešamu mainīt normas izpratni, tad vispareizākais ceļš ir izdarīt attiecīgu grozījumu likumā. Likuma tekstos dotās legāldefinīcijas vai paskaidrojumi, t.sk. piezīmju veidā (sk., piemēram, CL 1635.pantu), pēc savas būtības ir tikai skaidrojumi, jo iztulkošana tā ir parādība, kas rodas tikai piemērojot normu konkrētā dzīves

gadījuma risinašanai.

“Administratīvo aktu procesa noteikumos” attiecībā uz iekšējām tiesību normām ierakstīts, ka “ja augstāka iestāde izdevusi instrukciju par attiecīgās tiesību normas tulkošanu, iestādei jāpiemēro tas pats tulkojums (26.punkts). Pēc savas dabas pareizāk šeit būtu lietot nevis jēdzienu “tulkošana”, bet “skaidrojums”.

Oficiālu normu iztulkošanu var veikt Satversmes tiesa publicētos spriedumos. Iestādēm šāds tulkojums ir jāpiemēro (25.punkts).

Visplašākais un nozīmīgākais oficiālais normu iztulkošanas veids ir kazuālā (lat. casualis - gadījums) iztulkošana. Tā ir normas iztulkošana, ko veic uz to pilnvarots normas piemērotājs, attiecinot konkrētā gadījuma risināšanu. Kazuāla iztulkošana ir saistoša konkrētam gadījumam. Taču šajā konstatējumā nebūtu pareizi saskatīt normas piemērošanas izolētību. Katrs normas piemērošanas gadījums ietver sevī arī kaut ko vispārēju, kas ne tikai raksturīgs, bet arī nepieciešams visas sistēmas un tās pamatprincipu funkcionēšanai. Līdzīgi gadījumi ir risināmi līdzīgi. Tiesu prakse ir tiesību sistēmas vienotāja, cilvēku līdztiesības nodrošinātāja.

2. Neoficiālā iztulkošana.

Bez oficiālas tiesību normu iztulkošanas pastāv tā sauktā neoficiālā iztulkošana. Ievērojamu dalu no tās gan nevarētu saukt par iztulkošanu. Tā ir cilvēku tieksme paust savu viedokli, vērtējumu par tiesību dzīves parādībām. Var piekrist Fridriham Nīcšem, kurā uzskatījis, ka katram cilvēkam dvēseles dziļumos piemīt tādas tieksmes, kā visu notikumu izskaidrošana, visu vērtību pārvērtēšana. Paši par sevi šādi skaidrojumi vai vērtējumi nerada juridiskas sekas. Taču zināmos gadījumos tie var ierosināt normu izstrādātājus vai piemērotājus attiecīgai rīcībai, sevišķi, ja tie masu mēdijos vai citādā veidā iegūst plašu rezonansi sabiedrībā.

Nozīmīgs neoficiālās iztulkošanas veids ir doktrinālā iztulkošana. To veic kvalificēti speciālisti, tiesību zinātnieki vai pedagogi, izklāstot un argumentējot savas no iepriekšējās prakses vai teorijas atšķirīgas, zinātniski pamatotas atziņas par likumu, normu vai atsevišķu jēdzienu izpratni un piemērošanu publiski pieejamos rakstos, monogrāfijās. Bieži šādas interpretācijas doktrinālais nosaukums apstiprinās ar to, ka atbilstošie speciālisti un normu piemērotāji ņem to vērā un tās pielieto juridiskajā argumentācijā, normu piemerošana konkrētas lietas. Tas dod savu ieguldījumu tiesas prakses veidošanā vai arī likumu jaunradē.

No 1988.-89.g. varētu minēt gadījumu, kas tika nosaukts par “Rozenberga doktrinālo tulkojumu”.

Tās fabula: juristu B., kurš strādāja nejuridiskā darbā, tiesa oficiāli CPK

44.p. 7.punkta kārtībā pielaida kā prasītāja A. pārstāvi lietā par A. nepamatotu atlaišanu no darba. B. piedalījās AT Civillietu tiesas kolēģijas sēdē un sekmēja A. atjaunošanu darbā. Tūlīt pēc tam no darba tika atbrīvots B. par neattaisnotu darba kavēšanu tajā dienā, kad notika tiesas sēde. Pamatojums - tiesas pavēstē teikts, ka “piedalīšanās kasācijas instances sēdē nav obligāta”. Juridiskās fakultātes docents J.Rozenbergs deva skaidrojumu, ka pavēstē ierakstītais nevar tikt uzskatīts kā normatīvs pamats, jo atbilstoši CPK 31.pantam visiem civillietas dalībniekiem ļr tiesības piedalīties visās tiesas sēdēs.

Lai izprastu šī tulkojuma tā laika nozīmi, jāpaskaidro, ka docents Rozenbergs jau tajā laikā bija pazīstams kā cilvēktiesību aizstāvis. Arī B. uzstājās šajos jautājumos un tādēļ bija “nevēlams” oficiālai varai. Kad Rozenberga iztulkojums tika nopublicēts Maskavā iznākošajā “Komsomoļskajā Pravdā”, toreizējais republikas prokurors Dzenītis izvirzīja kategorisku prasību, lai Rozenbergs to atsauc. Lai šis skaidrojums netiktu uzskatīts tikai kā Rozenberga subjektīvs viedoklis, tas tika nosaukts par “doktrinālu” tulkojumu”. Prokuratūrai tā arī neizdevās panākt ne šī tulkojuma oficiālu atspēkošanu, ne atsaukšanu. To minētajā avīzē sāka atbalstīt arī Krievijas progresīvie juristi.

Pie tiesību normu neoficiālās iztulkošanas pieskaitāmi arī likumu (kodeksu) komentāri, kurus izstrādā tiesību zinātnieki un augstas kvalifikācijas justīcijas darbinieki.

Vēl nesenā pagātnē komentāri lielā mērā bija Augstākās tiesas plēnumu saistošo lēmumu izklāsts. Šeit var saskatīt zināmu pēctecību iepriekšējā tiesību sistēmā piekoptai centralizētai, vieglāk kontrolējamai normu iztulkošanai, neuzticot to veikt tiešajiem normu piemērotajiem. Pēdējos gados, it īpaši ar A.Grūtupa sagatavotiem civillikuma komentāriem (CL 927.-1129.p.p.), stāvoklis šajā jomā ievērojami uzlabojās. Komentāros atspoguļojās zinātniskas atziņas, prakses materiāli.

Mūsdienu apstākļos, kad jurisdikcijas realitātes arvien pārliecinošāk atklāj nepieciešamību palielināt ikviena normas piemērotajā lemjošo lomu un arī atbildību juridiskās iztulkošanas un normu piemērošanas rezultātu jomā, tālāk pilnveidojama arī komentāru izstrādāšanas metodoloģija.

Neoficiāls raksturs ir arī praktizētiem valsts iestāžu, tai skaitā Tieslietu

59

ministrijas un Saeimas Juridiskā biroja dotiem skaidrojumiem vai iztulkojumiem par vispārīgām tiesību normām. Zināmā mērā tie “izauga” no iepriekšējās tiesību sistēmas. Tā, piemēram, LR Augstākās Padomes Prezidijam bija tiesības dot likumu un citu tiesību normu oficiālus tulkojumus. Pēc tam, kad Augstākās Padomes vietā ievēlēja Saeimu un izveidoja Prezidiju, kādu laiku tā vēl saglabāja šīs tiesības. Pēc to atcelšanas attiecīgo pieprasījumu iesniegšana turpinājās. Uz tiem atbildes sāka dot Saeimas Juridiskais birojs, vienlaikus gan pasakot, ka šiem skaidrojumiem ir neoficiāls raksturs. Taču Saeimas vārds un autoritāte tomēr tiem piešķir autoritatīvu spēku, kas normas piemērošanas procesā bieži vien iegūst arī juridisko spēku. Šādi skaidrojumi, manuprāt, nebūtu vēlami vairāku apstākļu dēļ. Pirmkārt, Saeima likumus pieņem, kā jau redzējām, ne vienprātīgi, dažkārt ari pretēji Juridiskā biroja viedoklim. Tas dod zināmu pamatu strīdīgos jautājumos dotos skaidrojumus apšaubīt par viena viedokļa atbalstīšanu.

Otrkārt, vajadzība pēc iztulkošanas rodas vārda tiešā nozīmē tikai saistībā ar nepieciešamību normu piemērot konkrētam gadījumam. Bez šīs saistības iztulkojumam ir abstrakts raksturs, kas pienācīgi nenodrošina tā iesaistīšanu normas piemērošanai nepieciešamo konkrēto apsvērumu un vērtējumu apritē.

Treškārt, var tikt pārkāpts Satversmes 91 .pantā noteiktais princips par visu personu vienlīdzību likuma un tiesas priekšā. Tie, kuri juridisko lēmumu pieņemšanā līdzīgās lietās izmantos Juridiskā biroja skaidrojumus, būs tiesiski labvēlīgākā un drošākā pozīcijā nekā tie, kuri par šādu skaidrojumu neko nezin. No tā varētu izvairīties, vienīgi oficiāli publicējot visus skaidrojumus.

Ceturtkārt, mazinās normas piemērotāja atbildība. Dažkārt valsts iestāde nosūta savus iesniegumus pēc skaidrojuma vairākām institūcijām un tad izvēlas vienu no atbildēm. Piemēram, Satiksmes ministrija šā gada jūlijā no divām atbildēm - Saeimas Juridiskā biroja un profesora Kalva Torgāna

- izvēlējās pēdējo.

IZMANTOTO AVOTU SARAKSTS

1. Akmentiņš R. Tiesību zinību teorija. Rīga, 1926.

2. Autoru kolektīvs. Likumu terminu vārdnīcā. Rīga: BK, 1999.

3. Cippelius R. Likumu iztulkošanas specifiskās problēmas. Par tiesisko apsvērumu racionālu strukturēšanu. “Likums un Tiesības”, 2000.gada aprīlis, Nr.4.

4. Gadamers H.G. Hermeneitiskās pieredzes teorijas. Patiesība un metode. Rīga: Jumava, 1999.

5. Grūtups A. Civillikuma komentāri. Rīga, 1996.

6. Grūtups A. Tiesu prakse un komentāri. Rīga, 1994.

7. Kalniņš E. Tiesību normu iztulkošana. “Datortehnika”, 1998.

8. Konrādi F. un Valters A. Civillikumi ar paskaidrojumiem. Rīga, 1935.

9. Krastiņš I. Tiesību teorijas pamatjēdzieni. 2.izdevums, 1996.

10. Levits E. Demokrātijas jēdziens Satversmes 1.pantā - cilvēktiesību juridiskais pamats pašreizējā tiesību sistēmā. “Datortehnika”, 1996.

11. Levits E. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana Latvijas iestādēs un tiesās. Rīga, 1997.

12. Levits E. Starp tiesību normu un tiesisko realitāti. Vispārīgās tiesību teorijas un valstszinātnes atziņas. Rīga: LU, 1997.

13. Loebers A. Lekcijas par ievadu tiesību zinātnē. 2.daļa. Rīga, 1922.

14. Plotnieks A. Padomju sociālistiskās tiesības. Rīga. 1975.

15. Sinaiskis V. Latvijas civiltiesību apskats. Rīga. 1940.

16. Sinaiskis V. Civillikumu iztulkošanas problēma. “Jurists”, 1933, Nr.6.

17. Sinaiskis V. Lietderība un noteikumu likumu tulkošana. “Jurists”, 1928, Nr.3.

18. Vinzarājs N. Jēdzienu jurisprudence. TMV, 1937, Nr.l.

19.Ziemele I. Cilvēktiesību iedzīvināšanās mehāniski Latvijā. “Cilvēktiesību žurnāls”, Nr.7.

20.Ziemele I. (red.) Cilvēktiesību īstenošana Latvija: tiesa un administratīvais process. Rīga, 1998.

21. Alexy R. Theorie der juristischen Argumentation. 1 .Aufl. Frankfurt am Main, 1983.

22. Bartholomeyczik H. Die Kunst der Gesetzesauslegung. Frankfurt am Main. 1951.

23. Coing H. Grundzüge der Rechtsphilosophie. 1976.

24. Dreier R. Recht, Moral, Ideologie.

25.Engisch K. Einführung in das juristische Denken 15.Aufl. Stuttgart, Berlin, Köln, Mainz, 1971.

26. Esser J. Vorverständnis und Methodenwahl in der Rechtsfindung. Frankfurt am Main, 1970.

27. Hobbes Th. Leviathan. London, 1974.

28. Hubert Jean-Luc. Introduction au Droit. Paris, 1979.

29. Jhering G. Zweck im Recht. Leipzig, 1883.

30. Kaulbach F. Experiment, Perspektive und Urteilskraft bei der Rechtsverkenntnis. ARSP, 1989.

31.Larenz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. Berlin, 1969.

32. Larenz/Canaris. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 1995.

33. Maurer H. Allgemeines Verwaltungsrecht. München, 1994.

34. Radbruch G. Einführung in die Rechtswissenschaft. 9.AulL, 1952.

35. Savigny F.K. Juristische Methodenlehre. Wesenborg, Stuttgart, 1951.

36.UdtkeG. Rechtstheorie im Umbruch. München, 1991.

37. Wilhaber L.Menschen - und Minderheitenrecht un der modernen Demokratie, Basel, 1992.

38. Zippelius R. Allgemeine Staatslehre. München, 1988.

39. Zippelius R. Juristische Methodenlehre. 4 Aufl., Meindren, 1985.

40. Zippelius Reinhold. Juristische Methodenlehre. 6.AulL, München, 1994.

41. Аристотель. Афинская полития. Москва, 1938.

42. Бартушек М. Римское право. Москва, 1989.

43. Буковский Р. Свод гражданских узаконений губерний Прибалтийских. Рига, 1914.

44. Васьковский Е. В Руководство к толкованию и примерению законов. Москва, 1913.

45. Грязин И. Текст права (опыт методологического анализа конкурирующих теорий). Таллинн, 1983.

46. Карбонье Ж. Юридическая социология. Москва. 1986.

Periodiskie izdevumi:

1. Cilvēktiesību žurnāls // Nr.2, 1996.

2. Latvijas Vēstnesis // 1995.gada 4.jūnijs.

3. Latvijas Vēstnesis // 1995.g. 4.jūlijs.

4. Latvijas Vēstnesis// 1998.g.8jūlijs.

5. Likums un Tiesības // 2000.g.aprīlis, Nr.4.

Normatīvie akti:

1. Civillikums. Rīga: TIC, 1998.

2. Civilprocesa likums.

3. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības Konvencija.

4. Konvencija “Par precētas sievietes pilsonību”. 1958.g.

5. Krimināllikums.

6. Latvijas Kriminālkodekss un komentāri. Rīga: TIC, 1998.

7. Latvi jas Republikas 6.Saeimas parlamentārās izmeklēšanas komisijas ziņojums, lai noskaidrotu Latvenergo, “Bankas Baltija” un Lihtenšteinas firmu cesijas līguma rezultātā zaudēto trīs miljonu latu lietu, komisijas ziņojums, LV 1998.g.

24 jūlijs.

8. LPSR AP Deklarācija “Par LR neatkarības atjaunošanu”.

9. LR “Advokatūras likums”.

10.LR “Bērnu tiesību aizsardzības likums”.

11. LR likums “Par likumu un citu Saeimas, Valsts Prezidenta un MK pieņemto aktu izsludināšanas, publicēšanas, spēkā stāšanās kārtību un spēkā esamību”.

12.LR likums “Par nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts un sabiedriskajām vajadzībām”.

13.LR likums “Par nodokļiem un nodevām”.

14.LR likums “Par tiesu varu”.

15.LR Satversme.

16.MK noteikumi Nr. 154 “Administratīvo aktu procesa noteikumi” // Latvijas Vēstnesis, 1995.g. 4.07.

17.Starptautiskais pakts “Par ekonomiskajām, sociālām un kultūras tiesībām”. 1966.g.

18.Starptautiskais pakts “Par pilsoņa un politiskajām tiesībām”. 1966,g.

19.EDSA Cilvēka faktora konferences Kopenhāgenas 1990.gada jūnija tikšanās Dokuments. Rīga: Datortehnika.

20. Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija. 1948.g.

JURIDISKO JEDZIIINU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

(Cipari atbilst lpp.)

A

Administratīvo aktu procesa noteikumi Analītiskā tiesību teori ja

Analoģija

Argumentācija

Auglis

Augstākās Tiesas Plēnums

- lēmums Autentiskā iztulkošana

C

Cilvēktiesības

Civilkodekss

Civillikums

Civilprocesa kodekss Civilprocesa likums Civiltiesības

D

Darījuma dalībnieki Demokrātija Doktrinālā iztulkošana

E

Eiropas Cilvēktiesību konvencija Eiropas Savienība

- normatīvie tiesību dokumenti

F

Faktiskais sastāvs G

Gramatiskā iztulkošanas metode Gribas izteikums

G

Ģenerālklauzulas

H

Hermeneitika (izziņas teorija) Historisms (vēsturiskums)

I

Ikdienā lietotā valoda Interešu jurisprudence Interpretācijas process Interpretācijas stadija Interpretācijas tehnika -eksegēzes -zinātniskā Interpretētājs Interpretatio

- abgrogans

- extensiva

- institūts

- izpratne -jēdziens

- kanoni

- objektivitāte

- salīdzinošā

- vienotība

- mērķi

- nepieciešamība

- normatīvais (tiesiskais) pamats

- paplašinoša

- priekšmets

- problēmas

- rezultāts

- robežas

- sastāvdaļas

- uzdevumi

- vēsturiskais elements Iztulkošanas metodes

- gramatiskā

- loģiskais pamatojums

- salīdzinošā palīgmetode

- sistēmiskā

- teleoloģiskā

- vēsturiskā Iztulkošanas teorija Iztulkošanas veidi

- autentiskā

- doktrinālā

- kazuālā

- neoficiālā

- oficiālā

Izziņas teorija (hermeneitika)

J

Jēdzienu j uri sprudence Juridiskais izziņas process Juridiskais jēdziens

- abstraktais

- atklātais (nenoteiktais)

- konkrētais

- saturs

- nenoteiktība -juridiskā nozīme

Juridiskā intuīcija Juridiskā terminoloģija

- padomju Juridiskās metodes mācība Juridiskie jēdzieni

-juridiskā nozīme

- nenoteiktība

- saturs

- viennozīmīgie Juridisko metožu izpratne Juristu “valoda”

K

Kazuālā iztulkošana Klasiskā iztulkošanas mācība Kolīzija

Komunistiskā partija

Konkurence

Kriminālkodekss

Krimināllikums

Kriminālprocesa kodekss (LPSR) Kukulis

L

Latvijas integrēšanās ES Latvijas sabiedriskā iekārta Lēgāldefinīcija Legālie iztulkojumi Likumdevējs

- griba

- mērķis

- domas Likums

- autors

- “burts”

- “gars”

- griba

- izskaidrojumi -juridiskais

- mērķi

- mērķu konkurence

- piemērotājs

- saistošs spēks

- vārdiskā nozīme Limburgas noteikumi Loģiskā metode

M

Ministru Kabinets Muita

N

Neoficiālie iztulkojumi Normu tālākattīstīšana

O

“Objektīva” teorija Oficiālā iztulkošana 68

p

Padomju tiesības Paplašinošā iztulkošana Parlamentārās izmeklēšanas komisija Pilsonis

- LR pilsonība Pozitīvo tiesību sistēma Principu atvasināšanas metode Privāto tiesību nozare Publiskās tiesības

R

Ratio iuris Ratio legis “Robi” likumdošanā

- aizpildīšana Romiešu tiesības

Rozenberga doktrinālais tulkojums

S

Saeima

Saeimas Juridiskais birojs Saistību tiesības Sašaurinošā iztulkošana Satversme Satversmes tiesa

- iztulkojumi

- spriedums Senāta lēmumi Servitūts

Sirakūzas principi

Sistēmiskā iztulkošanas metode 12; 15;

Sociālistiskā tiesiskā apziņa Spriedums

Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālām un kultūras tiesībām Starptautiskais pakts par pilsoņa un politiskajām tiesībām Starptautiskā tiesa Starptautiskās tiesības

- cilvēktiesības

- cilvēktiesību akti

Starptautiskie līgumi Starptautisko tiesību principi “Subjektīvā” teorija

T

Taisnības princips Taisnīgums

Teksta satura noskaidrošana Teleoloģiskā iztulkošanas metode

- posmi Teleoloģiskā konstrukcija Teleoloģiskā redukcija Teorētiskās skolas Tiesa

Tiesības

- veidošana

- vienotība Tiesību akti Tiesību doktrīna

- atziņas Tiesību funkcionālisms Tiesību izpratne Tiesību norma

- adresāts

- augstākstāvoša

- hierarhija

- piemērošana

- piemērošanas kvalitāte

- piemērotājs

- radītājs

- saturs

- satura robežas

- vārdiskā forma Tiesību principi Tiesību sistēma

- Latvijas

- pretrunīga

- transformācija Tiesību teksts (likuma teksts, juridiskais teksts) 4;

- valodas nenoteiktība Tiesību teorija

Tiesību tēzes Tiesiskais sastāvs Tiesiskā drošība Tiesiskā kārtība Tiesiskās sekas Tiesisks darījums Tiesnesis Tiesu prakse

- atklātums

V

Valoda

- ikdienā lietotā

- juridiskā nozīme

- leksiskais elements

- likuma valoda

- loģiskais elements

- sintaktiskais elements

- stilistiskais elements Vārda jēga

Vārda nozīme

- “parastā”

- “pārnestā”

- plašākā

- šaurākā”

Vēlēšanu tiesības Vēsturiskā iztulkošanas metode

- uzdevumi Vēsturiskums (historisms)

Vērtēj urnu j urisprudence Viennozīmīgie jēdzieni Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija

Ž

Žurnāls “Likums un Tiesības”

5

PERSONU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

Akmentiņš Roberts Aleksis Roberts Apsītis Romāns Aristotelis

B

Bartolomeiciks H.

C

Cippeliuss Reinholds E

Essers J.

G

Gadamers Hanss Grūtups Andris H

Hobss Tomass J

Jērings

K

Kanaris Klauss Kants I.

Koings Helmuts L

Larencs Karls Levits Egils N

NTcše Fridrihs P

Pūriņa Dzintra S

Saviņji Fridrihs Karls Sinaiskis Vasīlijs Solons R

Radbruhs Gustavs Rozenbergs J.

Rubiks Alfrēds T

Torgāns Kalvis

0509028000

1

- 7.ziņojuma sadaļa: “Tiesiskie aspekti, kas veicināja šo darījumu un traucēja izmeklēšanu” norādīts, ka “Advokatūras likums un Kriminālprocesa kodekss tiek interpretēts vienpusēji tikai par labu aizstāvības puses interesēm.” “Pilnīgi dažādi” interpretējumi tiek doti CPK grozījumiem. “Advokatūras likuma, Kriminālprocesa kodeksa, ka ari banku datu regulējošo likumu interpretāci ja vispār traucē attiecīgo personu nopratināšanu par šo lietu.”

2

- LR 6.saeimas parlamentārās izmeklēšanas, lai noskaidrotu Latvenergo, “Bankas Baltija” un Lihtcnšteinas firmu cesijas līguma rezultātā zaudēto 3 miljonu latu lietu, komisijas ziņojums, LV 1998.g. 24.jūlijs. No ziņojuma izriet, ka minētos iztulkojumus devušas personas, kas tādā vai citādā veidā saistītas ar šo lietu. Iztulkošanas teorija šādus iztulkojumus atzīst par neoficiāliem un nesaistošiem. Tic nevar būt šķēršļi nepieciešamam procesuālām darbībām. Šo personu ieinteresētības dēļ arī to objektivitāte var izteikt pamatotas šaubas. Oficiālu iztulkošanu ir tiesīga veikt tikai tā amatpersona vai institūcija, kura saskaņā ar procesuāliem likumiem ved šo lietu un piemēro tam nepieciešamas normas. Šādi iztulkojumi, kas skar personu likumīgās intereses vai tiesības, var tikt pārsūdzētas tiesas ceļā.

3

- LR Saeimas un MK Ziņotājs, Nr.3, 1997., 86.1pp.

4

- sk.Larenz K./Canaris C-W. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. 3., neu bearbeitete Auflage. Springer - Verlag, Berlin, Heidelberg. 1995, S. 149.

5

- sk. Larenz/Canaris. Turpat, 150.tpp.

6

- sk. Gadamers H.G. Hermcneitiskas pieredzes teorijas. Patiesība un metode (tulkojums no vācu valodas). R.: Jumava. 1999., 253.-347.Ipp.

7

- sk. Бартушек М. Римское право. М., 1989. стр.159.

8

- sk.Gadamers H.G. Turpat, 1999., 292.-293.lpp.

9

- sk. MK 1995,gadu 13.jūniju noteikumi Nr.154”Administratīvo aktu procesa noteikumi” H Latvijas Vēstnesis, 1995.gada 4.julijs.

10

- sk. Sinaiskis V. Lietderība un noteikumi likumu tulkošanā.// “Jurists”. 1928. Nr.3, 65.1pp.

11

- sk. piem., Cippelius R. Likumu iztulkošanas specifiskas problēmas. Par tiesisko apsvērumu racionālu strukturēšanu. //"Likums un Tiesības”. Nr.4., 2000.g., 113.lpp.

12

- sk. Аристотель. Афинская полития. М.1938, стр.38.

13

- sk. Аристотель.Тигра!, 38.1рр.

14

- sk.Coing Helmut. Grundziigc der Rechtsphilosophie. 1976, S.310.

15

- sk. Coing Helmut. Turpat. 314.lpp.

16

- sk. Coing Helmut. Turpat. 123.lpp.

17

- sk. Larcnz K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft. Berlin. 1969., S.286.

18

- sk. Alexy R. Theorie der juristischen Argumenation. 1 .Aufl. Frankfurt am Main 1983, S.289-300.

19

- sk. Sinaiskis V. Civillikumu iztulkošanas problēma. // Jurists. 1933., Nr.6. 161 -Ipp -Lietderība un noteikumi likumu tulkošanā. // Jurists. 1928., Nr.3. 65.1pp.

20

- sk. Loeber A. Lekcijas par ievadu tiesību zinātne. 2.daļa. R. 1922. 41-42.lpp.

21

- sk. Vīnzarājs N., Jēdzienu jurisprudence, TMV, 1937, nr. 1, 70.Ipp.

22

- sk. Latvijas Vēstnesis, 1995.gada 4.jūlijs.

23

- Termins administratīvais akts tiek lietots nozīmē kā tiesību akts, ko publisko tiesībi jomā izdod iestāde un kas attiecas uz individuālu juridisko vai fizisko personu, nodibino: grozot vai izbeidzot konkrētas tiesiskās attiecības.

18

24

- sk. Levits E., Eiropas Cilvēktiesību Konvencijas piemērošana Latvijas iestādēs u( tiesās. Rīga, 1997;ZiemeleI., Cilvēktiesību iedzīvināšanās mehāniski Latvijā, Cilvēktiesīb> žurnāls Nr.7, 54.lpp; Ziemele I. (red.) Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa i|! administratīvais process., Rīga, 1998.

20

25

- sk. Savigny F.K. Juristische Mcthodenlehrc. Wesenborg, Stuttgart, 1951/, S. 18.

26

- sk. Savigny F.K. Turpat. 17.1pp.

27

- sk. Savigny F.K. Turpat. 7.1pp.

28

- sk. Savigny F.K. Turpat. 19.1pp.

29

- sk. Zippelius R. Juristische Mcthodenlehrc. 7.Aufl. München. S.49.

30

- sk. Zippelius R. Turpat. 43.lpp.

31

- sk. Larenz K. Canaris C.-W. Turpat. R2.

32

- sk. Грязин И. Текст права (опыт методологического анализа конкурируют«' теорий). Таллинн. 1983. стр.50-82.

22

33

- sk. Udikc G. Rechtstheoric ira Umbruch. München* 1991. S. 118-119.

34

- sk.Plotnicks A. Padomju sociālistiskās tiesības. R. 1975.; Krastiņš I. Tiesību teorija pamatjēdzieni. R.:LU. 1996.

35

- sk. Akmentiņš R. Tiesību zinību teorija. R. 1926. 91.1pp.

24

36

- sk. Kalniņš E. Tiesību normu iztulkošana (Lekcijas teksts). 1998., 12.1pp

37

- sk. Kalniņš E. Turpat, 12.1pp.

38

- sk. Банковский E.B. Руководство к толкованию и применению законов. М., 1913, стр. 40.

/4 - sk. Levits E. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana Latvijas iestādēs un csās.// Cilvēktiesību žurnāls . 1997. Nr.7, 74.lpp.

39

•7 - sk. Likumu terminu vārdnīca. Autoru kolektīvs. Rīga: BK. 1999, 251.lpp.

40

0 - sk. Levits E. Demokrātijas jēdziens Satversmes I.panta - cilvēktiesību juridiskais ^'tmats pašreizējā tiesību sistēmā. 1996. (Datortehnika).

41

- sk.Larcnz K./Canaris C.-W. Turpat, 285.Ipp.

42

- sk. ZippeliusR. Turpat, 53.Ipp.

43

- sk. Zippclius R. Turpat, 57.-59.lpp. 40

44

- sk. “Latvijas Vēstnesis”, 08.07.1998.

45

Ī6 - sk. Kaulbach F. Experiment, Perspektive und Urteilskraft bei der Rechtsverkenntins. ^RSP. 1989. S.455.

46

- sk. Levits E. Starp tiesību normu un tiesisko realitati. Vispārīgas tiesību teorij;|S^ valstszinātnes atziņas. Rīga: LU. 1997, 4.1pp.

J

47

- sk. Levits E. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemerošana Latvijas iestādēs un iesās. Rīga. 1997, I9.lpp.

48

- sk. Cippelius R. Par tiesisko apsvērumu racionālu strukturēšanu. II “Likums un Tiesības”. Nr.4 (8), 2.sēj., 2000.gada aprīlis, 115.lpp.

49

- sk. Bartholomeyczik H. Die Kunst der Gesetzesauslegung. Frankfurt amMain. 1951. '.53. Jāatzīmē, ka svarīgākās atziņas par interpretāciju tiesību vēsturē no vissenākajiem niķiem uzkrājis tiesību filozofs Hugo Grocijs (1583 - 1648) grāmatā “Par kara un miera iesībām”

50

sk.Engisch K. Turpat, 97.lpp.

51

50

52

- ^dc'*5rUc*1 G. Einführung in die Rechtswissenschaft., 9.Aufl., 1952, S.243.

53

,S ‘lc^ruch G. Turpat, lll.lpp.

- ' Jhering G. Zweck im Rccht, Leipzig, 1883, S. 22.

54

- sk. Aubert Jean-Luc. Introduction au Droit, Paris, 1979, 57.1pp.

55

- sk. Zippelius R. Turpat, 53.lpp.

52

56

P ' sk. Levits E. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemerošana Latvijas iestādes un esās. 1997, 19.lpp.

57

- sk. Zippelius R. Turpat, 52.lpp.

58

- sk. Карбонье Ж. Юридицеская социология. (Перевод с французского)! М. 1986., стр.317.

59

- sk. Бартушек Р. Turpat, 159.1рр.

54

60

- sk. Larenz K-ZCanaris C-W. Turpat, 138.lpp.

61

- sk. Kap6om,e vK.. Turpat, 313.lpp.

62

- sk. Alexy R. Theorie der juristischen Argumentation, l.Aufl. Frankfurt am Main, 1983, S.295.

63

- sk. Dreier R. Recht, Moral, Ideologie. S. 189.

56

64

- sk. Esser J. Vorverstiindņis und Methodenwahl in der Rechtsfindung. Frankfurt am Main. 1970, S. 138.

Content

Meļķisis Edgars Tiesību normu iztulkošana

Ievadam. Cik juristu, tik viedokļu?

1.Iztulkošanas izpratne

1. Tiesību teksts.

2. Iztulkošanas jēdziens.

6. Iztulkošanas nepieciešamība.

2.Tiesiskais pamats

3. Iztulkošanas teorijas pamatelementi

4. Gramatiska (filoloģiska) metode

3. Likumdevēja mērķa un nolūka noskaidrošana.

7. Teleoloģiskā metode

1. “Objektīvā”, uz mērķa izzināšanu orientētā iztulkošana.

3. Mērķu un līdzekļu samērīgumci jautājums.

8. Iztulkošanas rezultāti

2. Sašaurinoša, paplašinoša u.c. iztulkošana.

3. Argumentācijā iztulkošanas procesa.

1. Oficiālā iztulkošana.

2. Neoficiālā iztulkošana.

1