Stucka Artis

Administratīvās tiesības

Artis Stucka

Administratīvās tiesības

juridiskā koledža 2006

civildienests

(Piezīme. doc fails, no kura radies fb2, izveidots tik nemākulīgi, ka diemžēl grūti orientēties, lai to sakārtotu izmantojamā formā. Ja kādam tas izdodas - padalieties. I.Ločmelis)

VISPĀRĒJĀ DAĻA

1. Administratīvās tiesības kā patstāvīga publisko tiesību nozare

1.§ Administratīvo tiesību jēdziens …………………………………………………. 5

2. § Administratīvās tiesības kā patstāvīga publisko tiesību nozare… 6

3. § Administratīvi tiesisko attiecību struktūra…………………………………… 8

4. 8 Administratīvo tiesību metodes …………………………………………….. 10

5. § Administratīvo tiesību sistēma…………………………………………………… 11

6. § Administratīvo tiesību saikne ar citām tiesību nozarēm……………. 13

2. Administratīvo tiesību principi…………………………………………………..13

1.§ Administratīvo tiesību principa ……………………………………………….. 13

2. § Administratīvo tiesību patstāvīgie principi……………………………….. 14

3. § Administratīvo tiesību procesuālie (administratīvo tiesību normu īstenošanas) principi

3. Administratīvo tiesību norma.

1.§ Administratīvo tiesību normas jēdziens…………………………………… 18

2. § Administratīvo tiesību normas struktūra…………………………………… 19

3. 8 Administratīvo tiesību normu klasifikācijas kritēriji un iedalījums veidos 20

4.Valsts pārvaldes procesa administratīvi tiesiskais regulējums…21

1.§ Valsts pārvaldes sistēmas jēdziens…………………………………………… 21

2. § Valsts pārvaldes procesa jēdziens un tā administratīvi tiesiskais regulējums 22

3. § Valsts pārvaldes formu jēdziens un iedalījums…………………………. 23

5. Valsts pārvaldes akti24

1.8 Valsts pārvaldes akta jēdziens…………………………………………………. 24

2. 8 Valsts pārvaldes aktiem izvirzāmās prasības…………………………….. 25

3. 8 Valsts pārvaldes aktu klasifikācijas kritēriji un iedalījums veidos 26

6. Administrattvo tiesību subiekts - valsts pārvaldes iestāde……….26

1.8 Valsts pārvaldes iestādes jēdziens……………………………………………. 27

2. § Valsts pārvaldes iestādes struktūra, tiesiskais statuss un kompetence 28

3. 8 Latvijas Republikas valsts pārvaldes iestāžu iedalījums…………… 30

SEVIŠĶĀ DAĻA

7. Latvijas Republikas Ministru kabinets - augstākais valsts pārvaldes

subiekts………………………………………………………………………………………….32

1.§ Latvijas Republikas Ministru kabinets - Latvijas Republikas valdība 32

2. § Ministru kabineta struktūra, statuss un kompetence…………………. : 33

3. § Tiesību aktu virzība Ministru kabinetā……………………………………… 36

8. Ministrijas, resori - centrālie valsts pārvaldes subjekti39

1.8 Latvijas Republikas ministriju vispārējs raksturojums……………. 39

2. 8 Latvijas Republikas resoru vispārējs raksturojums…………………… 40

3. § Valsts pārvaldes iestāde - valsts aģentūra…………………………………. 41

9. PaSvaldTbas pārvaldes institūcijas - vietējie valsts pārvaldes subjekti…………………………

1.8 Latvijas Republikas pašvaldības kā valsts pārvaldes subjekti.. 43

2. 8 Pašvaldības administrators - izpilddirektors………………………………. 47

3. 8 Pašvaldību darbības pārraudzība……………………………………………… 47

10… Pašvaldību lēmumu veidi49

1.8 Pašvaldības lēmumu pieņemšanās kārtība……………………………… 50

2. § Pašvaldību lēmumu veidi un tiesiskā reglamentācija……………….. 51

11 Sabiedriskas organizācijas ka iespējamie valsts Pārvaldes subjekti55

1.8 Sabiedriskās organizācijas jēdziens…………………………………………. 55

2. 8 Sabiedrisko organizāciju veidi…………………………………………………… 56

3. § Sabiedrisko organizāciju līdzdalība valsts pārvaldē…………………. 57

12. Valsts civildienests ka valsts pārvaldes subjekts..

1.§ Valsts civildienesta izpratne…………………………………………………….. 60

2. 8 Valsts civildienesta ierēdņa juridiskā atbildība, tās veidi un piemērošanas

kārtība

13 Cilvēktiesību aizsardzības institūcijas un to kompetence65

1.8 Cilvēktiesību aizsardzības biroja struktūra un kompetence personas tiesību

nodrošināšanā………………………………………………………………………………….. 65

2. § Cilvēktiesību aizsardzības institūcijas - ombudsmena izveidošanas

teorētiskie un tiesiskie aspekti……………………………………………………….. 66

14. Kontrole un tas loma administratīvo tiesību subjektu

likumīgas darbības nodrošināšana…………………………………………………….68

1.§ Kontrole kā valsts pārvaldes likumīgas darbības nodrošināšanas līdzeklis 68

2. § Kontroles veidi………………………………………………………………………….. 69

studiju kursos augstskolās

ADMINISTRATĪVAIS PĀRKĀPUMSun ADMINISTRATĪVAIS PROCESS

15 Administratīvais pārkāpums un administratīva atbildība74

1.§ Administratīvās atbildības jēdziens………………………………………….. 74

2. § Administratīvie ietekmēšanas līdzekļi un administratīvais sods.. 76

3. § Pie administratīvās atbildības sauktās personas tiesības un pienākumi 78

16 Administratīva procesa tiesības, to vispārējie noteikumi78

1.§ Administratīvi procesuālo tiesību nozīmīgums………………………… 79

2. § Administratīvā procesa tiesību jēdziens…………………………………….. 80

3. § Administratīvā procesa principi…………………………………………………. 82

17Administratīva akta jēdziens, tā saturs un forma82

1.§ Administratīvā akta jēdziens un dažādās izpratnes………………… 83

2. § Administratīvā akta forma un sastāvdaļas……………………………….. 86

3. § Iestādes faktiskā rīcība……………………………………………………………… 86

18 Administratīvais process iestāde87

1.§ Piekritība, sadarbība un informācijas atklātība………………………. 87

2. § Administratīvā procesa ierosināšanas pamats………………………….. 89

3. § Faktu konstatēšana un faktu iegūšanas ierobežojumi………………. 89

4. § Administratīvā akta stāšanās spēkā………………………………………….. 90

5. § Termiņi……………………………………………………………………………………….. 93

19Administratīvais process tiesa94

1.§ Administratīvo tiesu institūciju modeļi…………………………………….. 94

2. § Administratīvā procesa likumā paredzētais administratīvais process tiesā 95

Literatūras un tiesību aktu saraksts……………………………………………….. 98

1.Pielikums………………………………………………………………………………….. 101

2.Pielikums…………………………………………………………………………………….. 108

VISPĀRĒJĀ DAĻA

1. Administratīvās tiesības ka patstāvīga publisko tiesību nozare

1.§ Administratīvo tiesību jēdziens

2.§ Administratīvas tiesības ka patstāvīga publisko tiesību nozare

3.§ Administratīvi tiesisko attiecību struktora

4.§ Administratīvo tiesību metodes

5.§ Administratīvo tiesību sistēma

6.§ Administratīvo tiesību saikne ar citam tiesību nozarēm

1.§ Administratīvo tiesību jēdziens

Administratīvās tiesības ir zinātnes nozare, administratīvās tiesības tiek saprastas kā visu valstī izdoto valsts pārvaldes aktu kopums,

tiek pētītas dažādas administratīvo tiesību teorijas, atziņas, kas tiek izklāstītas grāmatās, zinātniskos rakstos un  referātos

Valsts varas līdzsvarošanas princips nosaka, ka valsts varu veido: likumdošanas vara, kas veic likumdošanas darbu; tiesu vara, kas veic jurisdiktīvo darbu; izpildvara, kas veic administratīvo darbu.'

1 Abas pēdējās pieskaitāmas izpildošajām varām. Proti, likumdošanas vara valsti rada noteikumus, bet tiesu vara un izpildvara seko, lai šie noteikumi tiktu izpildīti. Abas izpildošās varas nošķir tā saucamā diskrēcionārā vara (brīvās rīcības tiesība). K.Dišlers skaidro, ka jurisdiktīvajā (tiesu) darbībā tiesnesis ir stingri saistīts ar likumu, tiesas

Izpildvaru pēta administratīvās tiesības.

Pamatojoties uz iepriekš minēto, var teikt, ka administratīvās tiesības2 ir sabiedrisko attiecību apvienojums, kuras rodas izpildvaras organizācijas un darbības procesā. Administratīvās tiesības var saukt arī par juridisko formu, vadīšanas (pārvaldes) modeli, kas nostiprina juridisko nevienlīdzību starp pārvaldes attiecību subjektiem ("priekšnieks" - "padotais"). Vienkāršoti - pārvaldīšanas, vadīšanas tiesības.

2. § Administratīvas tiesības kā patstāvīga publisko tiesību nozare

Lai labāk izprastu administratīvo tiesību kā patstāvīgas publisko tiesību nozares būtību, sākotnēji jānoskaidro, kas ir publiskās tiesības.

Publiskās tiesības5 (vārds "publisks" cēlies no latīņu vārda "publicus", kas nozīmē "sabiedrisks, vispārīgs, atklāts") regulē attiecības starp valsti un personu (fizisko un privāto tiesību juridisko personu), nosaka to publiskās tiesības un pienākumus, kā arī valsts uzbūvi.

Publisko tiesību uzdevums - demokrātiskā sabiedrībā līdzsvarot indivīda un sabiedrības intereses, vienlaicīgi nodrošinot indivīdu pret neattaisnotu valsts iejaukšanos viņa brīvībās un garantējot indivīda vienlīdzīgas tiesības uz kvalitatīviem pakalpojumiem.

Kādas attiecības regulē publiskās tiesības? Publiskās tiesības izpaužas attiecībās starp valsti un personu, kur pastāv pakļautības (subordinācijas) attiecības. Viena no pusēm publisko tiesību attiecībās vienmēr uzstājas valsts vai kāda tās institūcija (amatpersona), kurai piešķirtas noteiktas valsts varas pilnvaras, bet no otras puses fiziskā persona vai privāto tiesību juridiskā persona. Tiesisko attiecību puses publiski tiesiskajās attiecībās darbojas kā juridiski nevienlīdzīgas (piemēram, personai ir jāmaksā nodokļi un nodevas, jāpilda aktīvais militārais dienests, jāievēro ceļu satiksmes noteikumi, jāmaksā administratīvais naudas sods, tā var saņemt pensiju tādā kārtībā un apmērā, kā to nosaka tiesību akti un nevis tā, kā persona pati to vēlas vai nevēlas). Persona pati nevar atteikties no uzlikto publisko pienākumu pildīšanas, piemēram, nodokļu maksāšanas, kriminālsoda izciešanas, kas tiek panākts ar piespiešanas mehānismu.4

Ar publiskās varas palīdzību tiek izdoti publiskās varas akti (noteikumi, rīkojumi, saistošie noteikumi) publiskās pārvaldes interesēs, tādējādi tiek īstenota publiskā pārvalde. Kāpēc personai nepieciešami šādi viņa brīvības ierobežojumi? To var vienkārši pamatot, izzinot publiskās varas mērķi. Šis mērķis ir visas sabiedrības un valsts interešu nodrošināšana, kas izpaužas, īstenojot valsts pārvaldes funkcijas. Tādējādi indivīda intereses tiek ierobežotas, ja labumu gūst ievērojama sabiedrības daļa.

sprieduma izpaužas noteikta panta piemērošana par noteiktu gadījumu, turpretī valsts pārvaldē strādājošais var daudzos gadījumos likuma noteiktās robežās rīkoties brīvi, vadoties no valsts interešu viedokļa. Minēto var ilustrēt ar piemēru no Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksa, kad valsts amatpersona saskaņā ar 2 1 .pantu var atbrīvot personu no soda par maznozīmīgu pārkāpumu, aprobežojoties ar mutvārdu aizrādījumu.

2 K.Dišlers monogrāfijā "Ievads administratīvo tiesību zinātnē" administratīvās tiesības objektīvā nozīmē definē kā

tiesību normu kopumu, kas noregulē publisko iestāžu iekārtu un darbību, amatpersonu kompetenci, valsts un

pašvaldību darbinieku tiesisko stāvokli, kā arī pilsoņu publiskos pienākumus un tiesības.

Administratīvās tiesības subjektīvā nozīmē sastādās no tiem, juridiskajiem pienākumiem un tiesībām, kas uz objektīvo administratīvo tiesību pamata piekrīt publiskajām iestādēm, viņu darbiniekiem un pilsoņiem vai pilsoņu grupām viņu attiecībās ar publiskajām iestādēm.

3 Piemēram, V.Jakubaņecs skaidro, ka publiskās tiesības ir tiesību specifikas viengabalaina izpratne sabiedriski

nozīmīgā sfērā, tas ir, tādā sfērā, no kuras ir atkarīga sabiedrības, valsts, organizēto grupu, korporāciju, apvienību un

pilsoņu eksistence, funkcionēšana un attīstība. J.Tihomirovam tās ir sava veida tiesībām funkcionāli un strukturāli

pakārtota sistēma, kas atspoguļo valstiskas, starpvalstiskas un sabiedriskas attiecības.

4 J.Briedē. Publiskās un privātās tiesības. Mūsdienu tiesību teorijas atziņas: Mācību grāmata// Rakstu krājums prof.

E.Melķiša redakcijā. - Rīga: "Tiesu nama aģentūra", 1999., 42.lpp.

Publisko tiesību jomā katrai personai ir publiskās subjektīvās tiesības. Tās ir konkrēta indivīda tiesības prasīt no valsts kādu konkrētu tiesību normās paredzētu darbību vai'atturēšanos no darbības kādā konkrētā gadījumā. Tās izpaužas arī kā rīcības brīvība amatpersonām viņu lēmumu pieņemšanas un rīcības brīvībā kādā konkrētā gadījumā.

Publiskās subjektīvās tiesības var iedalīt negatīvajās un pozitīvajās tiesībās. Pastāvot negatīvajām tiesībām (stāvoklim), valstij jāatturas no jebkādas rīcības, tādējādi dodot individam iespēju īstenot kādu tam piešķirto tiesību vai brīvību (privāto dzīvi, biedrošanās brīvību, vārda brīvību). Savukārt pastāvot pozitīvajām tiesībām (stāvoklim), valstij jānodrošina šo tiesību īstenošana, tas ir, jāveic kādas noteiktas darbības, lai indivīds varētu pienācīgi īstenot savas tiesības (tiesības uz medicīnas aprūpi, tiesības uz izglītību, pensiju).

Publiskajās tiesībās darbojas princips: "atļauts viss, kas ir noteikts". Tas nozīmē: ja publiskās iestādes kompetences aktā ir noteikts, ka iestāde ir tiesīga ierobežot kādas privātās aktivitātes, tad iestādes rīcība ir pamatota. Ja nav noteikts, tad šāda rīcība nav pamatota, tātad ir nelikumīga.

Pie publiskām tiesībām pieskaitāmas administratīvās tiesības, konstitucionālās tiesības, krimināltiesības, nodokļu tiesības, pašvaldību tiesības, policijas tiesības utt.

Administrat īvās tiesības ir patstāvīga tiesību nozare, io tai ir:

1) patst āvīgs regulēšanas priekšmets (tas ir, specifiskas sabiedriskās attiecības, kuras

regulē šī tiesību nozare, administratīvajām tiesībām ir publiski tiesisks raksturs, kas izpaužas

publisko, sabiedrisko interešu apmierināšanā. Administratīvi tiesiskajās attiecībās obligāts

subjekts ir valsts, kas tiek pārstāvēta ar tās institūciju palīdzību, kuru mērķis ir izteikt,

garantēt un nodrošināt vispārējā labuma īstenošanu);

2) raksturīgas metodes:

a)   kā nodrošināt to, ka administratīvo tiesību subjekti īsteno administratīvo tiesību

aktos noteikto;

b)   kā pētīt (interpretēt) administratīvās tiesības.

Sabiedriskās attiecības, kuras regulē administratīvās tiesības

Administratīvās tiesības regulē sabiedriskās attiecības, kuras rodas:

1)   valsts pārvaldes sistēmas veidošanā un darbībā (tas ir, tiek regulētas attiecības,

kuras rodas, attīstot (uzlabojot) valsts pārvaldes dzīvotspēju, kā arī tiek regulētas

attiecības, kuras nosaka optimālu valsts pārvaldes sistēmas elementu (valsts pārvaldes

iestāžu) darbību);

2)   apkalpojot pārvaldes sfēru (tas ir, tieši īstenojot valsts pārvaldes funkcijas, sniedzot

iedzīvotājiem kvalitatīvus pakalpojumus).

Sabiedrisko attiecību administratīvi tiesiskā regulēšana tiek panākta:

1)   ai pastāvošo sabiedrisko attiecību sakārtošanu un nostiprināšanu (arī LR Satversmē

nostiprināto tiesību nodrošināšanu, lai radītu jaunu, dzīvotspējīgu sabiedrisko

attiecību regulēšanas sistēmu);

2)  ar attiecīgo administratīvo normu starpniecību sabiedrisko attiecību un tiesību

aizsardzībā:

Piemēram, tiek noteikti alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecības ierobežojumi, kas tiek

nostiprināti Ministru kabineta noteikumu formā (1.posms); tiek noteiktas sankcijas, ja

šie noteikumi tiks pārkāpti (alkoholisko dzērienu tirdzniecības atļaujas atņemšana)

(2.posms).______________________________________________

3) izslēdzot no izpildvaras darbības sfēras sabiedrībai nevēlamās tiesiskās attiecības.

Piemēram, atsevišķu alkoholisko dzērienu tirdzniecība nakts laikā vispār tiek aizliegta

(3.posms)._______________________________________________

Ar administratīvo tiesību normu palīdzību tiek noteikts un panākts sabiedrisko attiecību regulējums šādos virzienos:

1)   optimālas administratīvo iestāžu sistēmas izveidošana;

2)   salīdzinoši precīza valsts pārvaldes funkciju nodošana izveidotajām

administratīvajām iestādēm;

3)   izveidoto administratīvo iestāžu kadru komplektēšana;

4)   noteikt un nodrošināt privātpersonu iespēju līdzdarboties valsts pārvaldes funkciju

veikšanā un šo funkciju izpildes kontrolē.

Minētos virzienus var salīdzināt ar jaunas valsts pārvaldes sistēmas izveidošanu. Sākotnēji, veidojot valsts pārvaldi (izpildvaru), izveido ministrijas un tām padotās iestādes (turpmāk, valsts pārvaldes iestādes). Nākošais posms ir salīdzinoši precīzi izveidotajai valsts pārvaldes iestāžu sistēmai uzticēt valsts pārvaldes funkcijas. Posmā svarīgi nepieļaut funkciju izpildes "pārklāšanos", kad divas valsts pārvaldes iestādes būtībā dara vienu un to pašu. Lai to nepieļautu, īpaša uzmanība jāpievērš iestādes kompetences akta (nolikuma) izstrādei. Nākošajā posmā iestādes tiek nokomplektētas ar personālsastāvu, tas ir, cilvēkiem, kuri šīs funkcijas izpilda, īpaša uzmanība Šeit pievēršama valsts pasūtījumam izglītības jomā. Un pēdējais posms optimālas valsts pārvaldes sistēmas izveidošanā ir tāda stāvokļa nodrošināšana, lai valsts pārvalde pastāvētu iedzīvotāju vajadzību nodrošināšanai. Proti, ja fiziskai personai rodas problēmas, kas saistītas ar valsts pārvaldes sniegtajiem pakalpojumiem, valstij jānodrošina tāds stāvoklis, lai persona ikvienu problēmu varētu atrisināt, vēršoties valsts pārvaldes iestādē. Nepieciešams, lai darbotos princips: "Valsts pārvalde cilvēkam, nevis cilvēks pārvaldei!".

Administratīvajām tiesībām sabiedrisko attiecību sakārtošanā ir šādi uzdevumi:

a)   radīt apstākļus administratīvās varas optimālai funkcionēšanai;

b)   nodrošināt izpildvaras demokrātisku organizāciju;

c)   radīt apstāk|us, lai privātpersonas ar izpildvaru saistītās jomās varētu īstenot savas

tiesības un brīvības;

d)   nodrošināt privātpersonu aizsardzību pret valsts administrācijas patvaļu.

3.§ Administratīvi tiesisko attiecību' struktūra

Administratīvi tiesisko attiecību struktūras elementi ir administratīvi tiesisko attiecību subjekts (1), objekts (2) un attiecību saturs (3).

(1) Administratīvi tiesisko attiecību subjekts' - sabiedriski tiesisko attiecību dalībnieks, kuram pārvaldes funkcijas veikšanai administratīvo tiesību normas piešķir tiesības un pienākumus.

5 Tiesiskās attiecības ir tiesību normu darbības rezultāta radušās sabiedriskas attiecības, kuru dalībniekiem ir valsts

garantētas subjektīvās tiesības un juridiskie pienākumi. Administratīvi tiesiskās attiecības ir viens no tiesisko

attiecību veidiem.

6 Tiesību subjekts • persona, kurai tiesiskā iekārta atzīst tiesības un pienākumus, tā var stāties tiesiskās attiecībās ar

citiem tiesību subjektiem. Katram tiesību subjektam ir savs tiesiskais statuss, kuru raksturo noteikti pienākumi un

tiesības. Valsts un pašvaldību institūciju kā tiesību subjektu statusa nozīmīgākais elements ir viņu kompetence jeb

Administratīvi tiesisko attiecību subjektu statusā izšķir divas spējas: pasīvo jeb tiesībspēju un aktīvo jeb rīcībspēju. Tiesību teorijā tiek izdalīta:

•      vispārējā tiesībspēja - tiesību subjekta spēja vispār būt par tiesību subjektu. To

valsts atzīst personai no dzimšanas;

•      nozares tiesībspēja -juridiskās un fiziskās personas juridiska spēja būt par tiesību

subjektu kādā tiesību nozarē;

•      speciālā tiesībspēja - spēja būt par tiesisko attiecību dalībnieku, kas personai

rodas sakarā ar noteikta amata ieņemšanu (Ministru prezidents, tiesnesis, Saeimas

deputāts utt.) vai ar personas piederību noteiktai subjektu kategorijai (policists,

robežsargs utt.).7

Administratīva tiesībspēja- spēja uzņemties administratīvo tiesību normās nostiprinātās tiesības un pienākumus. Tā atkarīga no vecuma, veselības stāvokļa un citiem faktoriem (piemēram, sodāmības).

Administratīvas tiesībspējas īpatnības

a)   to regulē ar administratīvo tiesību normām;

b)   saturā ir attiecību regulēšana starp individuāliem subjektiem un izpildvaras

subjektiem;

c)   tā nav vienāda pēc apjoma dažādām personām.

Administratīvā rīcībspēja- personas spēja ar darbībām īstenot tiesības, pildīt pienākumus, kas paredzēti administratīvo tiesību normās un uzņemties atbildību saskaņā ar šīm normām.

(2) Administratīvi tiesisko attiecību objekts - fizisko personu darbība izpildvaras sfēra, kas izpaužas tiesību un pienākumu īstenošanā, uzvedībā.

Daži autori, piemēram, J.Kozlovs uzskata par vienīgo objektu jebkurā attiecībā cilvēka rīcību, bet citi izšķir "materiālās attiecības", dažreiz materiālos priekšmetus un lietas, objektus materiālajās attiecībās (darbība, cilvēka uzvedība).

M.Marčenko uzskata, ka par tiesību objektu var būt:

-      mantiskas dabas objekti, priekšmeti;

-      garīgās, intelektuālās darbības rezultāti (mākslas vai dokumentālās filmas, zinātniskās

grāmatas utt.);

-      cilvēku uzvedība - darbība vai bezdarbība, kā arī uzvedības sekas;

-      personiskās nemantiskās vai citas sociālās vērtības, kuras kalpo kā tiesisko attiecību

dalībnieku interešu un vajadzību apmierinātājas, kuru rezultātā rodas juridiskie

pienākumi un subjektīvās tiesības.*

Tiesību subjektu statusā izšķir divas puses: pasīvo jeb tiesībspēju un aktīvo jeb rīcībspēju. Tiesību spēja ir ar likumu atzīta spēja būt par tiesību subjektu, rīcības spēja ir tiesiska spēja pašam kārtot tiesiskas attiecības, pašam personīgi pildīt tiesiskos pienākumus un īstenot subjektīvās tiesības (tiesību subjektivitāte).

Kā nošķirt tiesību subjektu no tiesisko attiecību subjekta? M.Marčenko uzskata, ka tiesisko attiecību subjektam ir raksturīgas divas puses - aktīvā (subjekts ir tiesību nesējs) un pasīvā puse (subjektam piemīt pienākumi). Tiesību teorijā galvenokārt runāts par tiesību subjektu, izšķirot to juridisko attiecību dalībnieku, kuram piemīt tikai tiesības (MapneHKO M.H. Teopns rocyaapcTBa h npaea a aonpoca* h OTBerax. VneŌHoe noco6ne - M.: HEOrOJl TpaMea C. M., 2001.-141 cmp.).

7 MapMCHKO M.H. TeopHa rocvflapCTaa h npasa b sonpocax h OTBerax. vhcōhoc rrocoŌHe - M.: OBOrOJl FpjmeB

C. M., 2001.-143 c.

8 Turpat, 146.lpp.

Katrā konkrētā attiecībā objekts var būt manta vai pakalpojumi, vai izpildāmais darbs, vai grūti novērtējams mantiska aspekta labums, kurā izpaužas personas sabiedrības novērtējums vai arī personas novērtējums pret sabiedrībā noteikto.

Secinot var teikt, ka teorijā valda šādi uzskati par to, kas var būt par tiesību objektu:

tikai cilvēku uzvedība, darbība;

mantisko attiecību objekts,kuru dažreiz sauc par priekšmetu (materiālie priekšmeti un

lietas), un arī nemantiskās attiecības(cilvēku uzvedība).

(3) Administratīvi tiesisko attiecību saturs.

Administratīvi tiesisko attiecību saturā izšķir divas puses (D.Bahrahs):

1. materiālā puse (subjektu uzvedība);

2. juridiskā puse (subjektīvās tiesības un juridiskie pienākumi).

Administratīvo tiesību izpētes objekts ir attiecību juridiskā puse.

Juridiskās puses subjektīvās tiesībastiek saprastas kā subjekta, kas apveltīts ar tiesībām, pilnvaras diktēt subjektam, kuram ir noteikti pienākumi, nepieciešamo rīcību. Tās ir tiesības pieprasīt veikt noteiktu darbību vai atturēties no tās, un tiesības izmantot valsts pilnvarojumu, lai piespiestu šo subjektu izpildīt juridiskos pienākumus. Subjektīvajām tiesībāmir raksturīgas īpatnības:

-      subjektam ir noteiktas tiesības uz noteiktu darbību;

-      šādas tiesības ir noteiktas tiesību normās;

-      šo tiesību rašanās iemesls ir juridisks fakts (notikums vai darbība);

-      pretējai pusei ir pienākums izpildīt pieprasīto;

-      jābūt objektam, kura dē| rodas šādas attiecības.

Juridiskie pienākumiizpaužas kā:

-      darbību veikšana vai atturēšanās no darbībām;

-      juridiska iedarbība, ja netiek izpildīti noteiktie pienākumi.

Atšķirīgs viedoklis ir D.Ovsjanko, kurš administratīvi tiesisko attiecību saturā izšķir:

1.subjektu tiesības un juridiskos pienākumus;

2.   subjektu atbildību un to stimulēšanu (pozitīvu vai negatīvu);

3.   juridiskos faktus (notikumi un darbības).

Tiesību teorijā izšķir trīs tiesiskās regulēšanas paņēmienus (regulēšanas tiesiskos līdzekjus), ar kuru palīdzību tiesību nozares (piemēram, administratīvās tiesības) īsteno regulatīvo funkciju (iedarbojas uz sabiedriskajām attiecībām):

1)   pienākumi- pienākumu uzticēšana veikt kādu darbību apstākļos, kas noteikti ar

tiesību normām (piemēram, būvniecības gadījumā būvniecības veicējam ir pienākums

to saskaņot ar pašvaldību kā izpildvaras subjektu);

2)   atļaujas- subjektīvo tiesību piešķiršana tiesisko attiecību dalībniekiem (tiesību

subjektiem). Šis paņēmiens izpaužas ar atļauju kompleksa deleģēšanu tiesību

subjektam noteiktu darbību veikšanai (piemēram, personai ir atļauts saņemt viņu

interesējošo informāciju no valsts pārvaldes iestādes);

3)   aizliegumi- aizliegumu noteikšana, t.i., pienākumi atturēties no noteiktām darbībām

(saistīti ar Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksā noteiktajiem

ierobežojumiem).

Minēto pilnā mērā var attiecināt uz administratīvajām tiesībām, bet administratīvi tiesiskās regulēšanas funkcijai ir arī īpatnības:

a)   administratīvi tiesiskās regulēšanas sistēmā raksturīgi norādošie tiesiskie

līdzekļi — pienākumi (izpaužas tā, ka vienai pusei ir noteikts daudzums

juridiski vadošu pienākumu, kuri jāadresē otrai pusei. Pēdējai ir jāpakļaujas

priekšrakstiem);

b)   administratīvi tiesiskajām attiecībām raksturīga viena attiecību dalībnieka

gribas izpausmes vienpusība (tas nozīmē, ka raksturīga attiecību dalībnieku

nevienlīdzība gribas izpausmē);

c)   pārvaldošajai pusei ir tādas juridiski valstiskas pilnvaras, kādu nav

pārvaldāmajai pusei. Veidojas tiesiskās regulēšanas mehānisms, kurš nav

abpusējas gribas izpausmes rezultāts;

d)   pakļautajai pusei normas ietvaros ir arī zināma rīcības brīvība (diskrēcionārā

vara).

Vēl administratīvajās tiesībās raksturīgas administratīvo tiesību tulkošanas (interpretācijas) metodes, kas saistītas ar administratīvo tiesību normas jēgas noskaidrošanu. Šai sakarā uzmanība jāpievērš Administratīvā procesa likuma 17.pantam, kurā likumdevējs ir noteicis administratīvo tiesību normu tulkošanas pamatmetodes, kuras jāizmanto tiesību normas interpretētajam.10

4.§ Administratīvo tiesību metodes

Administratīvo tiesību svarīgs uzdevums ir īstenot regulatīvo funkciju. Tādē| administratīvajās tiesībās izmanto noteiktus tiesiskus līdzekļus vai arī to kopumu, arī regulējošas iedarbības paņēmienus - metodes*,tas ir, paņēmienus un līdzekļus, ar kuru palīdzību tiek panākts vēlamais rezultāts. Tas nozīmē, ka administratīvajās tiesībās, pildot regulatīvo funkciju, izmanto noteiktu tiesisku līdzekļu vai regulējošas iedarbības normu un paņēmienu kopumu, kas ietekmē pārvaldes attiecības, to dalībnieku uzvedību (administratīvajās tiesībās - izzināta katra administratīvo tiesību institūta (institūta kategorijas) būtība, funkcionēšanas nosacījumi, pievēršot uzmanību noteiktu institūtu mijiedarbībai).

9 Tiesiskās regulēšanas metožu problēma ir saistīta ar to satura izpratni. Pastāv divas principiāli atšķirīgas pieejas Šo metožu satura izzināšanai: katrai tiesību nozarei bez priekšmeta ir ari sava metode; visas tiesību nozares izmanto vienotus tiesiskos līdzekļus, kas iekļauti pašā tiesību dabā.

10Administratīvā procesa likums. 17.pants.Tiesību normu interpretācija un analoģija.

1l) Iestāde un tiesa, interpretējot (tulkojot) tiesību normu, lieto šādas interpretācijas pamatmetodes:

1) gramatisko (filolo ģisko) interpretācijas metodi, tas ir, noskaidro tiesību normas jēgu no valodnieciskā viedokļa;

2) v ēsturisko interpretācijas metodi, tas ir, noskaidro tiesību normas jēgu, ņemot vērā apstākļus, uz kuriem

pamatojoties tā radīta;

3) sist ēmisko interpretācijas metodi, tas ir, noskaidro tiesību normas jēgu saistībā ar citām tiesību normām;

4) teleolouisko fi ēgas un mērķa) interpretācijas metodi, tas ir, noskaidro tiesību normas jēgu, pamatojoties uz

lietderīgu un taisnīgu mērķi, kas ar attiecīgo tiesību normu jāsasniedz.

(2)Ja iestāde vai tiesa konstatē tiesību sistēmā nepilnību, tā var šo nepilnību novērst, arī lietojot analoģijas metodi,

tas ir, sistēmiski analizējot līdzīgu gadījumu tiesisko regulējumu un šīs analīzes rezultātā konstatētos tiesību

principus piemērojot konkrētajā gadījumā. Ar analoģiju nedrīkst pamatot tādu administratīvo aktu, kurš ierobežo

adresāta cilvēktiesības.

(3)Ja, interpretējot tiesību normu pēc dažādām metodēm, iespējams nonākt gan pie rezultāta, kas atbilst tiesību

sistēmai, gan pie rezultāta, kas ir pretrunā ar kādu tiesību normu, lieto to interpretācijas metodi, kuras rezultāts

konkrētajā gadījumā atbilst tiesību sistēmai.

(4)Ja, interpretējot tiesību normu pēc dažādām metodēm, iespējams nonākt pie dažādiem rezultātiem, kas visi atbilst

tiesību sistēmai, lieto to interpretācijas metodi, ar kuru konkrētajā gadījumā iespējams sasniegt lietderīgāko un

taisnīgāko rezultātu.

(5)Ja Satversmes tiesa attiecīgo tiesību normu ir interpretējusi spriedumā, iestāde un tiesa piemēro šo interpretāciju.

(6)Ja augstāka iestāde iekšējā normatīvajā aktā interpretējusi tiesību normu, iestāde piemēro šo interpretāciju.

Iestādes tiesības, kas minētas šā līkuma 16.panta piektajā un sestajā daļā, paliek neskartas.

5.§ Administratīvo tiesību sistēma

Lai vieglāk piemērot administratīvās tiesības, tās tiek dažādi grupētas, dalītas, veidojot sistēmas. Teorijā tiek piedāvātas dažādas administratīvo tiesību sistēmas. Populārākās ir uzrādītas turpmāk.

Administratīvajās tiesībās izšķir šādus sistēmas elementus (populārākais iedalījums arī citās tiesību nozarēs, piemēram, krimināltiesībās; pašvaldību tiesībās):

1)   vispārējā daļa(šajā daļā administratīvo tiesību teorētiķi ietver

normas, kas paredz pārvaldi vispār);

2)   sevišķā daļa(satur normas, kas darbojas noteiktu sfēru robežās

izpildvarā, piemēram, izglītība, sabiedriskā kārtība).

Pazīstama ir administratīvo tiesību sistēma, kurā tiek izšķirta:

1)  vispārējā daļa(satur dažādus administratīvo tiesību teorijas

jautājumus, piemēram, administratīvo tiesību sistēma, avoti, principi,

formas, metodes utt.);

2)  sevišķā daļa,kas paredz noteiktu pārvaldes sfēru tiesisko regulējumu:

a)   sociāli politiskās;

b)   sociāli kulturālās;

c)   saimnieciskās.

3) normas, kuras reglamentē administratīvo atbildību.

Pieminētie administratīvo tiesību iedalījumi apskata administratīvās tiesības kā rakstītu tiesību normu sistēmu, un tos varētu uzskatīt par nepilnīgiem, jo pirmajā sistēmā trūkst administratīvo tiesību teorijas, bet abās - prakses. Precīzāka administratīvo tiesību sistēma ir piedāvāta turpmāk, ko raksturo arī J.Načisčionis. Šādā sistēmā izšķir trīs elementus:

Administratīvo tiesību

Administratīvo tiesību normu kopums

Teorijas un normu

teorija (zinātne)

īstenošanas praksē

i

i.

J

L

Administratīvo tiesību zinātnešajā sistēmā ir teorētiska disciplīna, kura galvenais pētāmais objekts ir administratīvās tiesības.

Bez administratīvajām tiesībām administratīvo tiesību zinātne pēta un analizē tās tiesiskos jēdzienus un tiesiskos principus, kā arī aplūko tiesiskos institūtus, pētot to būtību. Administratīvo tiesību zinātne aplūko un pēta arī publisko administrāciju jeb administratīvo darbību no juridiskās puses, tas ir, kā šī darbība regulēta ar tiesībām un kā izpaužas tiesību aktos. Administratīvo tiesību teoriju var uzskatīt arī par dogmatisku pieņēmumu kopumu, kurus veido teorētiski uzskati, viedok|i, informācija, kas apliecina administratīvo tiesību kategoriju eksistenci (teorētiska mācība par visiem administratīvo tiesību subjektiem, kas uz pētījumu pamata izvirza prognozes administratīvo tiesību subjektu attīstībai). Vēl izšķir valsts pārvaldes teoriju -zinātnisku atziņu kopumu tikai par tiem administratīvo tiesību subjektiem, kuri piedalās valsts pārvaldē (privātpersonas un valsts kalpotāji, kuri nav tiesīgi pieņemt administratīvos aktus, nav valsts pārvaldes subjekti).

Sistēmas īpatnības

1) Raksturīga pastāvīga mijiedarbība, tas ir, attīstība, uzlabošanās, kad:

a) tiesību normu radītāji izmanto teorētiski pamatotu informāciju tiesību normu formulēšanā;

b) darbojas tiesību aktu īstenošanas informācija (notiek informācijas aprite, kas jauj secināt, vai teorijā radītās doktrīnas ir optimāli nostiprinātas tiesību normās, kas darbojas praksē. Vienkāršoti - teorija rada normas, kuras praksē tiek pielietotas. Ja normas nedarbojas atbilstoši teorijai, teorijai jāizskaidro, kāpēc tā notiek).

2) Ja kāds elements trūkst, tad administratīvi tiesiskā regulēšana nav optimāla. Nav pieņemams, ja iztrūkst kāds no elementiem. Nav iespējams bez teorijas radīt normālu administratīvo tiesību normu sistēmu, kas optimāli darbotos praksē.

Šobrīd Latvijā populārāko administratīvo tiesību sistēmu, atsaucoties uz ārvalstu pieredzi, ir piedāvājis E.Levits, kurš administratīvajās tiesābas izšķir šādas apakšnozares:

1.materiālas administratīvas tiesības- regulē personas publiskās tiesības un

pienākumus attiecībās ar valsti;

2.      pārvaldes organizācijas tiesības- regulē valsts pārvaldes iekšējo organizatorisko

uzbūvi, valsts pārvaldes iestāžu kompetenci, iestāžu darbības kārtību, attiecības starp

valsts pārvaldes iestādēm (amatpersonām);

3.      administratīva procesa tiesības- nosaka, kā valsts pārvaldes iestāde konkrētā

gadījumā drīkst iedarboties uz indivīdu, regulē administratīvo aktu izdošanas,

apstrīdēšanas un pārsūdzēšanas kārtību

6.§ Administratīvo tiesību saikne ar citam tiesību nozarēm

Administratīvās tiesības ir saistītas ar:

•            konstitucionālajām tiesībām (uz konstitucionālo tiesību pamata tiek veidotas un

noformulētas administratīvo tiesību normas, jāatzīmē arī administratīvo tiesību

aktu pakārtotība likumiem, kā arī Saeimas loma valsts administrācijas izveidē un

kontrolē);

•            civiltiesībām (civiltiesiskajās attiecībās administratīvā iestāde uzstājas kā juridiskā

persona, piemēram, likuma "Par pašvaldībām" 4.pantā minēts, ka pašvaldības ne

tikai ir publisko tiesību subjekts, bet arī ir tiesīgas uzstāties privāttiesiskajās

attiecībās līdztiesīgi fiziskajām un privāto tiesību juridiskajām personām);

•            krimināltiesībām (administratīvā pārkāpuma saistība ar kriminālsodu, īpaši sodu

teorijā);

•            darba tiesībām (darba tiesisko attiecību nodibināšana ar valsts pārvaldē

strādājošajiem);

•            finanšu un nodokļu tiesībām (darba apmaksa, valsts finanšu sistēmas veidošana un

valsts pārvaldes subjekta - Finansu ministrijas nozīme, nodok|u sistēma);

•            citām tiesību nozarēm (būtībā nav tiesību nozaru, kuras nebūtu saistītas ar

administratīvajām tiesībām).

2. Administratīvo tiesību principi

1.§ Administratīvo tiesību principa jēdziens

2.   § Administratīvo tiesību patstāvīgie (substantTvie) principi

3.   § Administratīvo tiesību procesuālie (administratīvo tiesību normu īstenošanas) principi

1.§ Administratīvo tiesību principa jēdziens

Ja rakstītās normas neparedz atbildi uz konkrētu lietu, tas ir, neviena norma tieši neattiecas uz lietas faktiskajiem apstākļiem, tad jādarbojas ar vispārīgajiem tiesību principiem (Francijā tiesību principu izpratnē administrāciju pak|auj nerakstītiem noteikumiem, kuriem ir

"likumdošanas efekts" un kuri kontrolē administratīvo varu, administratīvo normu radīšanas varu).

Tiesībās princips ir pamatideja, uz kuru balstās tiesību sistēma, valsts un sabiedriska kartība, tā, kas nosaka valsts varas un sabiedrības attīstības modeli un virzienus, ka arī nosaka, kādas būs sabiedrības un valsts attiecības un attīstība nākotne. Dabisko tiesību teorija vispārīgie tiesību principi tiek uzskatīti par sava veida augstākajam tiesībām. Tiesību principi" ir jāievēro, radot vai piemērojot tiesību normas.

Runājot par tiesību principu formu,teorijā ir divi atšķirīgi viedokļi. daži (piemēram, J.Valdruns) uzskata, ka pincips ir ideāls un tam obligāti nav nepieciešams formāls nostiprinājums, jo tas var būt apziņā, arī zinātnieku apspriestajās tēzēs, politiķu izvirzītajās koncepcijās. Citi, piemēram, J.Tihomirovs, uzskata, ka princips tikai tad ir princips, kad tas ir noformulēts, tas nozīmē, kad līdzās tiesību normām pastāv tiesību normas - principi.

Runājot par principu saturu,r.dvorkins uzskata, ka tiesību principi var tikt skaidroti plašākā un šaurākā nozīmē:

- plašākā nozīmē principos tiek ietvertas visas vispārīgās direktīvas, kas nav normas;

ar tiesību principu šaurākā nozīmē saprot principu un mērķu nodalīšanu. Mērķi ir saistīti ar sociālās objektivitātes sekmēšanu, attiecīgās^sabiedrības ekonomisko, politisko un sociālo rādītāju uzlabošanos. Savukārt princips ir vērsts uz taisnīguma vai sociālās morāles sekmēšanu. Šis princips jāievēro nevis tādēļ, ka jāuzlabo ekonomiskā, politiskā vai sociālā situācija, kas ir vēlama, bet tādēļ, ka tā ir taisnīguma, godīguma vai citas morāles normas prasība.

Ja salīdzina tiesību normas ar tiesību principiem, tad konstatējams, ka tiesību norma ir formulēta attiecībā uz noteiktu juridisko situāciju un pielietojama tikai šajā situācijā. Principam šajā zinā ir priekšrocība - tas ir vispārīgs, pielietojams nenoteikta skaita gadījumos.

Principu problēma tiesību teorijā - normāli būtu, ja tiesību principi atrastos vienā līmenī ar konstitucionālajām normām, bet tas atkarīgs no konkrētas valsts normatīvā regulējuma vai no tiesību principu piemērošanas prakses.12

Tiesības tiek izšķirti vispārējie tiesību principi, tiesību nozaru principi un tiesību institūtu principi."

Administratīvajās tiesības principiir pamats, lai piemērotu normu pēc analoģijas vai tiesību aktu pēc analoģijas, vai piemērotu pašu principu. Vēlams, lai administratīvo tiesību princips būtu tāds ideāls, no kura varētu atvasināt ikvienas administratīvās darbības mērķi un visas pārvaldes sistēmas mērķi.

Administratīvās tiesībās populārs ir principu iedalījums: patstāvīgie principi un procesuālie principi.

Raksturojot patstāvīgos administratīvo tiesību principus, tie tiek nosaukti par patstāvīgajiem - tie ir nosakoši, konstatējoši, veidojoši.patstāvīgie principi ir pamats, lai uz tiem attīstītos citi tiesību principi (procedūras principi). Tie ir konstatējoši tāpēc, ka ir pamatā tiesību aktu piemērošanai, administratīvās iestādes darbībā, indivīda likumīgo interešu un tiesību

nodrošināšanā. Stingri novilkt robežu starp substantīvajiem un procesuālajiem principiem nav iespējams, jo pastāv iespēja, ka kāds princips nosaka gan administratīvo tiesību, arī administratīvā procesa materiālo pusi, gan procesuālo pusi.

2. S Administratīvo tiesību patstāvīgie principiLikumības princips

Princips nosaka, ka jebkuram administratīvajam aktam jābūt likumīgam pamatam. Likumības princips prasa ne tikai to, lai administratīvās iestādes nepārkāptu likumu, bet arī to, lai lēmumiem būtu likumīgs pamats un lai saturs atbilstu likumam. Administratīvajām iestādēm jāpakļaujas šīm prasībām un tās efektīvi jāīsteno. Likumības princips prasa arī tp, lai administratīvās iestādes lēmumi tiktu noformulēti pietiekami skaidri un konkrēti. Nelikumīgi administratīvie akti jāatceļ.

Likumības princips nosaka, ka administratīva iestāde pilda ikvienā tiesību aktā noteikto, protams, ja tas attiecas uz lietu (tiek noformēts lēmums un nosūtīts adresātam kā administratīvs akts, kuram jābūt likumīgam. Administratīvās iestādes ir izpildvaras iestādes, kuras veic izpildu rīcības darbību. Administratīvā iestāde pilda to, kas noteikts tiesību aktos, rīcības brīvība saistās ar diskrēto varu - iestāde var izdot administratīvo aktu. Šādā kontekstā likumība attiecas gan uz izpildi un rīcību, gan var būt tikai atbilstoša tiesību aktiem).

Likumības princips prasa atbilstību konstitūcijai, vispārējiem tiesību principiem, likumiem un sekundārajai likumdošanai, tiesu lēmumiem.

Likumības principu iedala: likuma atrunas princips; likuma prioritātes princips; legalitātes princips; tiesību normas saprātīgas pielietošanas princips; priekšrakstu ievērošanas princips.

Vienlīdzības princips (vienlīdzība likuma priekša)14

Ja lietas ir objektīvi vienādas, tad tām jābūt līdzīgai pieejai. Ja lietas ir objektīvi atšķirīgas, tad tām jābūt atšķirīgai pieejai. Šis princips ir pamats tam, lai administratīvā iestādē netiktu aizkavēts lietu izlemšanas process. Administratīva iestāde, lemjot par objektīvi līdzīgām lietām, piemēro vienus un tos pašus tiesību aktus.

Administratīvas iestādes reakcijai uz individuālu lietu jābūt paredzamai, ievērojot iepriekšējos administratīvos lēmumus. Izņēmums - atšķirīga situācija un pamatoti iemesli. Atšķirīgu lietu izskatīšanu nedrīkst attiecināt uz ieinteresēto privāto personu (nedrīkst būt diskriminācija).

Rīcības mērķa princips (atbilstība mērķim)

Administratīvās iestādes kompetences aktā (pamatā nolikumā, reglamentā) visbiežāk ir fiksēts mērķis - kādēļ šī iestāde ir radīta un strādā. Mērķim ir jābūt līdzsvarotam un sakārtotam atbilstoši valsts pārvaldes sistēmas mērķim, kas virzīts uz sabiedrības labumu nodrošināšanu. Administratīvā iestāde ir publiskās pārvaldes iestāde ikvienam sabiedrības loceklim un darbojas sabiedrības labā.

Nelikumīgs un valsts pārvaldes sistēmas mērķim neatbilstošs mērķis nevar būt iestrādāts administratīvajā aktā. Piemērota nodoma vai administratīvā akta atbilstība likumā noteiktiem mērķiem var tikt norādīta akta preambulā, izdevēja skaidrojošā paziņojumā vai to var saprast no paša akta jēgas.

" Ar principiem literāra nozīme tiek saprastas pamatidejas, atzinumi un pieejas, kas balstās uz procesu un parādību attīstības objektīvajām likumsakarībām dabā un sabiedrībā. Tulkojumā no latīņu valodas vārda "principum"-namats, pirmsākums.

2 Principiem ir prioritāte pār kolīzijā esošām normām. Ja rodas kolīzija starp principiem, tad jānoskaidro kuram ir lielāks "svars", tas ir, kurš princips konkrētajā gadījumā ir lietderīgāks, sabiedrībai izdevīgāks. " McpaanueB A.O. Teopm rocyaapcTBa m npasa. yie6HnKan>i BV30B. M.: (Opnc-r- M, 2002. - 186.cmp.

14

14 Administratīva procesa likums. 6.pants. Vienlīdzības princips.

Pastāvot vienādiem faktiskajiem un tiesiskajiem lietas apstākļiem, iestāde un tiesa pieņem vienādus lēmumus neatkarīgi no administratīvā procesa dalībnieku dzimuma, vecuma, rases, ādas krāsas, valodas, reliģiskās pārliecības, politiskajiem vai citiem uzskatiem, sociālās izcelšanās, tautības, izglītības, sociālā un mantiskā stāvokļa, nodarbošanās veida un citiem apstākļiem.

15

Administratīvs akts, kurš nav saskaņā ar likumā noteiktajiem mērķiem, tiek atzīts par pilnvaras pārkāpjošu aktu. Administratīvā akta neatbilstību mērķim nedrīkst pamatot ar kādām sabiedrības interesēm (piemēram, bāra atvēršanas licences izdošana tikai vienai personai).

Proporcionalitātes princips

Proporcionalitātes principa nozīme ir divējāda:

1) izmantotie līdzekli ir proporcionāli izvirzītajiem mērķiem (tiek pieprasīts, lai izvēlētie

līdzekli būtu piemēroti un pielietoti īstajā vietā un lai tie nebūtu ierobežojoši vairāk,

kā tas nepieciešams likumīga mērķa sasniegšanai. Jābūt saiknei starp izvēlētajiem

līdzekļiem un sasniegtajiem rezultātiem);

2) veiktajiem pasākumiem jārada taisnīgs līdzsvars starp sabiedrības interesēm un

privātpersonas interesēm (princips aicina valsts pārvaldi atturēties no darbības

vispār, ja jebkura darbība attiecībā uz indivīdu būtu netaisnīga).

Administratīvajai iestādei, lemjot par administratīvām lietām, ir jāievēro proporcija

starp publiskajām un privātajām interesēm. Tomēr administratīvā iestāde prioritāri

nodrošina un noteikti garantē publiskās intereses. To īstenošana ir prioritāra,

dominējoša un noteicoša. Proporcionalitātes principam tāpat jāparedz, ka privātai

personai intereses tiek garantētas, nodrošinātas tik, cik to paredz likumīgās tiesības.

Katrā konkrētā lietā administratīvajai iestādei jāizvērtē: kāds būs sabiedrības guvums; cik daudz zaudēs indivīds (piemēram, publiskām interesēm dominējoša zemes gabala iegūšana un kompensācija privātpersonai, valsts vajadzībām piespiedu kārtā tiek atsavināts nekustamais īpašums - zeme, lai tai vietā uzceltu bērnudārzu. Šajā piemērā dominē publiskas intereses, bet privātās personas tiesības tiek ievērotas, jo par atsavināto zemi tiek piešķirta naudas kompensācija vai līdzvērtīgs īpašums). Saskaņā ar proporcionalitātes principu varas iestādes var samazināt pilsoņu tiesības un valsts tiesības tikai tādā apjomā, kāds nepieciešams sabiedrības interešu apmierināšanai.

Objektivitātes un taisnīguma princips

Lemjot par administratīvu lietu, administratīva iestāde ņem vērā tikai objektīvi nepieciešamu informāciju — dokumentus, kuri ir absolūti nepieciešami lēmuma sagatavošanai. Administratīva iestāde neizmanto nevajadzīgus, nesvarīgus materiālus un, ja nepieciešams, var pieprasīt visus objektīvi nepieciešamos materiālus. Indivīdam tikai jāiesniedz dokumenti, pārējais ir jāveic administratīvai iestādei. Administratīvo aktu nedrīkst ietekmēt privātās vai personīgās intereses, vai aizspriedumi, kuri radušies personai, kas nodarbojas ar konkrētā akta piemērošanu.

Ticības princips

Administratīva iestāde strādājot stiprina sabiedrības pārliecību, ka darbojas precīzi un iedzīvotāju labā. Administratīvai iestādei ir jādarbojas, ievērojot visus tiesību aktus un principus, lai negrautu iestādes autoritāti un ticību valsts varai.

"Ticības princips pamatojas uz:

1.valsts pārvaldes institūcijas juridiski precīzu darbību pieņemot lēmumus un nostiprinot

autoritāti;

2. personas paļāvību uz attiecīgo pārvaldes institūciju likumīgu un taisnīgu rīcību, pieņemot

objektīvus un pamatotus lēmumus.""

Principles of Administrative Law Concerning the Relations Between Administrative Aulhorities and Private Persons. A. Handbook. Directorate of Legal Affairs. Strasbourg, 1996., 13.lpp.

Atklātības princips"

Atklātības principa izpratne ir divējāda:

1) jāinformē sabiedrība par administratīvā iestādē izskatāmām un skatīt paredzētām

administratīvajām lietām;

2) administratīvai iestādei gan pēc iesniedzēja, gan pēc jebkuras personas pieprasījuma

jāsniedz informācija par administratīvajām lietām.

Pieeju informācijai var ierobežot, lai demokrātiskā sabiedrībā pasargātu:

1)   sabiedrības likumīgās intereses;

2)   privātās dzīves noslēpuma vai citas indivīda likumīgās intereses.

Ja pieeja informācijai ir liegta, administratīvai iestādei oficiāli jāpaziņo iemesli.

3.§ Administratīvo tiesību procesuālie (administratīvo tiesību normu īstenošanas) principiPieejas valsts dienestam princips (tiesības iesniegt iesniegumus, sūdzības un priekšlikumus)

Ikvienam ir tiesības iesniegt administratīvā iestādē iesniegumus, sūdzības un priekšlikumus. Savukārt administratīvai iestādei ir pienākums tos pieņemt un attiecīgi izlemt. Pamatā ievērojamas prasības, kuras nostiprinātas likumā "Iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas kārtība valsts un pašvaldību institūcijās".

Tiesību uz pārstāvību princips

Princips paredz ikvienai personai iespējas administratīvā iestādē izmantot pārstāvja palīdzību." Pārstāvība var būt:

1)   likumiskā (rodas uz tiesību aktu pamata - vecāki, aizbildņi, aizgādņi);

2)   līgumiskā (rodas uz līguma jeb vienošanās pamata).

Ekonomijas jeb sapratīgu terminu ievērošanas princips

Administratīvai iestādei jāstrādā tā, lai lēmumu pieņemtu maksimāli īsā laikā, vienlaikus nepārkāpjot tiesību aktos noteikto lietas izlemšanas laiku. Obligāts nosacījums - minimāli izdevumi.

Administratīvās iestādes izdoto aktu uzraudzības princips

16 sīkāk par atklātības principu skatīt - Rukers M. Personas datu tiesiskā aizsardzība. Biznesa augstskola "Turība",

Rīga, SIA, 2000., 192.lpp.

17 Šādas tiesības darbojas "uz papīra", jo Latvijā juridiskā palīdzība nav pieejama plašam iedzīvotāju lokam, ņemot

vērā, ka valstī ir liels sociāli maznodrošināto un mazaizsargāto cilvēku skaits un ka juridiskie pakalpojumi ir dārgi.

Spēkā esošais tiesiskais regulējums garantē aizstāvību bez maksas tikai kriminālprocesā, bet liela daļa atbildētāju

civilprocesā un administratīvajā procesā pirmās instances tiesā neizmanto advokātu palīdzību šo pakalpojumu

dard/.ībiis dēļ. Juridisko pakalpojumu augstās cenas un likumu komplicētība liedz iedzīvotājiem aizstāvēt savas

tiesības. Šai sakarā Saeimā ir iesniegts likumprojekts "Par valsts un pašvaldību tiesisko palīdzību", kurā paredzēta

iespēja šādām personām sniegt tiesisko palīdzību * juridiskas konsultācijas, veikt juridisko dokumentu sagatavošanu,

pārstāvniecību administratīvajā vai civilprocesā. Attiecīgi pašvaldības piedalītos juridiskās konsultācijās un

juridisko dokumentu sagatavošanā, bet valsts sniegtu palīdzību personas pārstāvniecības jautājumā administratīvajā

un civilprocesā. Tiesisko palīdzību varētu saņemt: personas (ģimenes), kas likumā noteiktajā kārtībā ir atzītas par

trūcīgām (maznodrošinātām); bēmi bāreņi un bērni, kuri palikuši bez vecāku apgādības; maznodrošinātas personas,

kas ir atbrīvotas no ieslodzījuma pirmā mēneša laikā pēc atbrīvošanas; maznodrošinātas personas ar nenoteiktu

tiesisko statusu; citas personas gadījumos, kas paredzēti Latvijas Republikas starptautiskajos līgumos vai ja attiecīgā

valsts vai pašvaldību iestāde atzīst, ka personai, kas nav minēta šajā pantā, ir nepieciešama tiesiskā palīdzība. Valsts

tiesiskā palīdzība varētu tikt finansēta no valsts pamatbudžeta, pārskaitot attiecīgās summas pašvaldības izveidotā

tiesiskās palīdzības fondā, kas veiks izmaksas no fonda par pašvaldības tiesiskās palīdzības sniegšanu.

Uzraudzība var būt: augstākstāvošas institūcijas un/vai tiesas. Ir gadījumi, kad sakarā ar tiesību aizskārumu personai jāgriežas nevis augstākstāvošā iestādē vai pie amatpersonas, bet tiesā.18

3. Administratīvo tiesību norma

1.§ Administratīvo tiesību normas jēdziens

2. § Administratīvo tiesībunormas struktūra

3.§ Administratīvo tiesību normu klasifikācijas kritēriji un iedalījums veidos

1.§ Administratīvo tiesību normas jēdziens

Tiesību norma"- vispārēja satura uzvedības noteikumi, kam piemīt obligāts raksturs. To neievērošanas gadījumā paredzēta atbildība.

Administratīvo tiesību normas sevī ietver tās sabiedriskās attiecības, kas ietilpst administratīvo tiesību regulēšanas priekšmetā, kā arī šo sabiedrisko attiecību administratīvi tiesiskās regulēšanas īpatnības. Administratīvo tiesību regulējošā loma izpaužas administratīvo tiesību normās, kuras tiek izmantotas šādiem mērķiem:

1.nodrošina visas izpildvaras sistēmas, kā arī atsevišķu tās struktūrdaļu pienācīgu

organizāciju, darbību un racionālu mijiedarbību;

2.   nodrošina efektīvu personu konstitucionālo tiesību un brīvību izmantošanu valsts

pārvaldes sfērā;

3.   nosaka personas un personu apvienību, kas darbojas valsts pārvaldē, optimālu

uzvedību variantu, tas ir, uzvedību, kas atbilst tiesiskas valsts interesēm;

4.   aizstāv publiski tiesiskās intereses valsts pārvaldes sterā;

5.   regulējamo sabiedrisko attiecību ietvaros izveido un nodrošina noturīgu likumības un

valstiskās disciplīnas režīmu.

Tādējādi administratīvo tiesību normu var definēt ka noteikts kartībāizdotu vispārsaistošu uzvedības noteikumu, kas regulē attiecības, kuras rodas izpildvaras formēšanas vai tas darbības rezultāta un kam piemīt visiemobligāts raksturs, un kura izpilde ir nodrošināta ar piespiedu mehānisma palīdzību. Administratīvāstiesības var skatīt kā kompleksu, kassastāv no normām, kuras reglamentē izpildvaras radošo unaizsargājošo darbību."

IB Piemēram, likuma "Par pašvaldībām" 47.pantā noteikts, ka jautājumos, kas attiecas uz atsevišķām fiziskajam vai juridiskajām personām, vietējās pašvaldības dome (padome) pieņem lēmumus, ierakstot tos vietējās pašvaldības domes (padomes) sēdes protokolā (šādi lēmumi ir administratīvie akti). Šādā kārtībā pieņemtus nelikumīgus lēmumus attiecīgā fiziskā vai juridiskā persona var pārsūdzēt tiesā likumā noteiktajā kārtībā.

ly Ī.Krastinš skaidro tiesību normas kā kompetentu valsts iestāžu noteiktus vai sankcionētus vispārīgā rakstura uzvedības noteikumus, kas izsaka valsts gribu, regulē sabiedriskās attiecības un kuru izpildi garantē valsts.

20 D.Ovsjanko monogrāfijā "AaMHHHCTpaTHBHoe npaso: V'ieŌHoe nocoGne ajih ctvachtob KjpHAHHecKHx (ļ>aKyjiī,TeTOB h hhcthtvtob" norāda, ka administratīvo tiesību normas nosaka cilvēku, izpildvaras institūciju un to amatpersonu, kā arī uzņēmumu, iestāžu, organizāciju vajadzīgās, pieļaujamās vai ieteicamās uzvedības robežas valsts pārvaldes sfērā, kā arī tiesisko režīmu valsts pārvaldes un vietējās pašpārvaldes subjektu savstarpējās attiecībās, tāpat kārtību, kā īstenojama pārvaldes darbība, nosakot arī pilsoņu tiesības un pienākumus valsts pārvaldes sfērā, īstenojot un garantējot to izpildi.

A.Popovs definē administratīvo tiesību normas kā nozīmīgāko likumdošanas piemērošanas juridisko formu valsts pārvaldē, kas būtībā kalpo tiesību piemērošanas mērķiem, tas ir, izpildīšanai. Par to liecina tas, ka likumdošanā ir noteikts, ka valsts pārvaldes subjektu normatīvie akti tiek izdoti, lai izpildītu likumu, tas ir, tie ir likumpamatotie akti.

Izdot noteiktā kārtībā nozīmē, ka to izdod likumdevējs vai izpildvaras struktūras, tautai nobalsojot vai pašvaldības lēmējinstitūcijai lemjot.

Vispārsaistošs nozīmē, ka tas ir obligāts uzvedības noteikumu izpildītājam, tas ir, tiesību subjektam vai visiem, vai noteiktai subjektu kategorijai.

Savukārt i-pildes nodrošinājums ir noteikumu ievērošanas mehānisms, jo pats uzvedības noteikums izvirza prasību, lai to ievēro. Ja izpildvaras iestāde vai cits administratīvo tiesību subjekts savā rīcībā atkāpjas no noteikumiem, tad var piespiest izpildīt noteikumus. Piespiest var:

a)   liekot izpildīt noteikumu;

b)   liekot izpildīt noteikumu un vienlaikus sodot;

c)    liekot izpildīt un paredzot mantisku iedarbību.

Nozīmīga administratīvo tiesību normu īpatnība ir tā, ka tām ir juridisks aizsardzības līdzeklis administratīvo tiesību normu nepildīšanas vai ignorēšanas gadījumos, tas ir, administratīva atbildība,pie kuras sauc administratīvā kārtībā. Administratīvo tiesību normu īpatnība ir arī tā, ka bieži tās regulē sabiedriskās attiecības, kuras ir citu tiesību nozaru priekšmets (piemēram, nodokļu iekasēšanas kārtības noteikšana). Vēl viena īpatnība - bieži administratīvo tiesību normas nosaka pašiizpildvaras subjekti valsts pārvaldes procesa (piemēram, Ministru kabinets izdod noteikumus).

2.§ Administratīvo tiesību normas struktūra

Administratīvo tiesību normas būtības izpratnei jāizpēta tās sastāvdaļas. Izzinot katras sastāvdaļas būtību, iespējams labāk saprast, kas ir pati norma. Administratīvo tiesību normas struktūra ir sastāvdaļu uzskaitījums, elementu kopums, kas veido normu atkarībā no administratīvo tiesību normas veida. Ar administratīvo normu struktūru jāsaprot uzbūve ar iedalījumu struktūrdaļās, kas ir nosacīti, kā arī normā ietverto jēdzienisko uzvedības noteikumu struktūra, izvietojums un tekstuālā būtība.

Normas loģiska struktūra:

1.Hipotēze (II)- sabiedriskās attiecības, uz kurām, pastāvot noteiktiem

nosacījumiem, tai jāiedarbojas un kura savukārt rada noteiktas tiesiskas

attiecības.

Hipotēzes iedala:

a)  absolūti noteiktās (konkrēti un tieši norāda normas piemērošanas

apstākļus un dzīves faktus);

b)  relatīvi noteiktās (tikai nosauc normas piemērošanas

priekšnoteikumus, atstājot to detalizētāku noteikšanu tiesību subjektu

ziņā);

c)   alternatīvās (norāda uz vairākiem normas piemērošanas

priekšnoteikumiem);

d) vienkāršās (ar vienu normas piemērošanas priekšnoteikumu);

c) saliktās (ar vairākiem piemērošanas priekšnoteikumiem).

Vienkāršotai izpratnei var teikt, ka hipotēze atbild uz jautājumu: "Kādiem

priekšnoteikumiem jāpastāv, lai normu varētu piemērot?'"

2. Dispozīcija (D)- uzvedības noteikums, ko paredz norma, nosaka jeb apraksta

pieprasīto rīcību (darbība vai bezdarbība). Tā paredz tiesību subjektam

tiesības vai pienākumus. Vienlaicīgi normā var ietvert gan tiesības, gan

pienākumus, dodot subjektiem saistošus priekšrakstus. Visvienkāršākais

normas dispozīcijas formulēšanas paņēmiens ir norādījums par atļautām un

19

aizliegtām darbībām, sīkāk tās neaprakstot. Atkarībā no vispārinājuma pakāpes dispozīcijas iedala:

a)   noteiktās;

b)   relatīvi noteiktās.

Jautājums: Kādu rīcību (darbību) tiesības prasa no regulējamo sabiedrisko attiecību dalībniekiem?

3. Sankcija(s) - tiesību normas sastāvdaļa, kas paredz negatīvas sekas zīs normas pārkāpējiem vai nepildītajiem. Tā piešķir uzvedības noteikumiem obligātu raksturu. Tātad sankcija administratīvajās tiesībās ir nelabvēlīgās sekas, kas var iestāties subjektam, ja viņš hipotēzē noteiktajos gadījumos nepildīs vai izpildīs to, ko paredz dispozīcija. Nelabvēlīgās sekas var būt morāla un/vai materiāla rakstura (tiesību normās vispār var būt soda sankcijas un tiesību atjaunotājas sankcijas). Atkarībā no normas satura un tās piemērošanas nosacījumiem administratīvās tiesībās sankcijas vietā var tikt piemērots apbalvojums.

Jautājums: Kādas būs sekas personām, kas neievēros normas priekšrakstus?

Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksa 201. pants

Iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas noteikumu pārkāpšana

(1) Par rakstveida atbildes nesniegšanu iesnieguma, sūdzības vai priekšlikuma iesniedzējam (D) likumā noteiktajā termiņā (H) -

uzliek naudas sodu amatperson ām līdz divdesmit pieciem latiem (S).____

Administratīvo tiesību normu īpatnība ir tā, ka sankcija (dažreiz ari hipotēze) vienmēr nav izteikta tieši to tiesību akta saturā, kurā ietverta norma, Nereti tā ir paredzēta citā tiesību aktā.

Administratīvo tiesību norma struktūras ziņā var būt ierakstīta divās daļās, kur ir hipotēze un dispozīcija. Šādu noteikumu piemērošana nav nepieciešama, tāpēc nav paredzēta sankcija. Var būt hipotēze un dispozīcija, kuras apvienotas nesaraujamā vārdiskā izpratnē.

3.Ž Administratīvo tiesību normu klasifikācijas kritēriji un iedalījums veidos

Pēc sabiedrisko attiecību regulējuma administratīvo tiesību normas var klasificēt dažādi.

Administratīvo tiesību normu klasifikācijas kritēriji var tikt noteikti konstitucionālā ceļā, ierakstot tos valsts pamatlikumā, kā arī pēc speciāla normatīva akta izdošanas valstī. Mūsu valstī iedalījums, kas noteikts normatīvajā aktā, nepastāv. Bet teorijā pastāv šādi administratīvo tiesību normu klasifikācijas kritēriji:

1.pēc izdevejinstitūcijas(iedala pēc augstākstāvošās likumdošanas varas institūcijas):

a)   tādas administratīvo tiesību normas, kuras izdod Saeima un

likumdevējs -tauta, referenduma ceļā;

b)   izpildvaras iestāžu izdotie administratīvo tiesību normas saturošie

tiesību akti (Ministru kabineta noteikumi, saistošie noteikumi, iestādes

administrācijas rīkojumi).

2. pēc administratīvo tiesību normas spēkā esamības teritorija;

a)   administratīvo tiesību normas, kas ir spēkā Latvijas Republikas

teritorijā (piemēram, Ministru kabineta noteikumi);

b)   administratīvo tiesību normas, kas ir spēkā noteiktā administratīvā

teritorijā (piemēram, pašvaldību saistošie noteikumi);

c) administratīvo tiesību normas, kas ir spēkā noteiktā reģionā (piemēram, Gaujas nacionālā parka likums, kurā ietvertas normas, kuras ir spēkā Gaujas nacionālajā parkā).

3. pēc juridiskā speķa laikā:

a)   beztermiņa administratīvo tiesību normas;

b)   terminētās jeb īslaicīgās darbības administratīvo tiesību normas;

c)   ārkārtējās administratīvo tiesību normas, kuras ir spēkā ārkārtējās

situācijās zināmā laika posmā (piemēram, plūdu laikā aizsardzībai pret

marodieriem).

4. pēc juridiskā spēka attiecībā uz noteiktu personu - tiesību subjektu:

a)   administratīvo tiesību normas, kas saistošas ikvienam tiesību

subjektam (piemēram, Ministru kabineta noteikumos ietvertās

normas);

b)   administratīvo tiesību normas, kas attiecas uz noteiktas kategorijas

subjektiem (piemēram, Ministru kabineta instrukcijās ietvertās

normas).

5. pēc administratīvo tiesību normu iekšēja satura21 :

a)   atļaujošās normas;

b)   noteicoSās normas;

c)   tikai pienākumu noteicošās normas;

d)   aizliedzošās normas.

6. pēc tiesiskās regulēšanas metodes:

a)   imperatīvās normas;

b)   dispozitīvās normas;

c)   rekomendējošās normas.

7. pēc normu nozīmes:

a)   materiālās normas;

b)   procesuālās normas.

4. Valsts pārvaldes procesa administratīvi tiesiskais regulējums

1.§ Valsts pārvaldes sistēmas jēdziens

2.§ Valsts pārvaldes procesa jēdziens un administratīvi tiesiskais regulējums

3.§ Valsts pārvaldes formu jēdziens un iedalījums

l-§ Valsts pārvaldes sistēmas jēdziens

Pārvalde ir viena no nozīmīgākajām parādībām cilvēku sabiedrībā, bez tās nav iedomājama cilvēku sabiedrības pastāvēšana. Ja nepieciešams nodrošināt cilvēku grupas saskaņotu darbību, tad tas tiek panākts ar pārvaldes starpniecību, kad tiek nodibināta saskaņa starp atsevišķu indivīdu darbību un kad darbība tiek virzīta uz vienota mērķa sasniegšanu.

Pārvalde vienmēr tiek īstenota kādā organizētā un norobežotā sistēmā, kas sastāv no atsevišķiem, patstāvīgiem posmiem (elementiem, apakšsistēmām). Sistēma ir savstarpēji sakārtotu elementu daudzums, kuri veido vienu veselo, kam ir sistēmas kvalitatīvās īpašības, kuras nepiemīt katram šīs sistēmas objektam atsevišķi. Cilvēki veido dažādas sistēmas, lai sasniegtu savus mērķus un lai izpildītu uzstādītos uzdevumus.

D.Bahrahs monogrāfijā "AoMHHHCTparaBHOe npaBo" pieskaita šiem normu veidiem arī pilnvarojošās, stimulējošās un rekomendējošās normas.

•20

21

Katru pārvaldes sistēmu (arī valsts pārvaldes sistēmu) iedala: pārvaldes subjekta, kas īsteno (vada) pārvaldi; pārvaldes objekta, uz kuru īsteno pārvaldi (kuru vada). Kā pārvaldes objekts, tā pārvaldes subjekts parasti sastāv no vairākiem elementiem, veidojot sarežģītas apakšsistēmas.

Starp pārvaldes subjektu un pārvaldes objektu pastāv kā tieši, tu atgriezeniski sakari (attiecību saturs). Ar tiešo sakaru palīdzību pārvaldes subjekts nodod pārvaldes objektam obligātus norādījumus un citu informāciju, tādejādi panākot tā darbības pārveidošanos nepieciešamā virzienā. Ar atgriezenisko sakaru palīdzību pārvaldes subjekts saņem informāciju, kas raksturo situāciju pārvaldes objektā, atkarībā no tā koriģējot savu darbību.

2. S Valsts p ārvaldes procesa jēdziens un administratīvi tiesiskais regulējums

Valsts pārvalde22 - izpildu darbība, kurai ir juridiski obligāts un likumam pakļauts raksturs un kuru īsteno valsts pārvaldes institūcijas. Šī darbība izpaužas likumu praktiskā izpildē, īstenojot saimnieciskās, sociāli kulturālās un administratīvi politiskās darbības vadību. Valsts pārvalde ir viens no sociālās pārvaldes veidiem, tas ir, viena no valsts darbības formām, kas nodrošina valsts politikas un likumu īstenošanu. Valsts pārvalde ir svarīgākais sociālās pārvaldes veids. Tās darbība ir balstīta uz valsts varas pilnvarām."

Valsts pārvaldes process satur:

1. ikdienas rīcību, kad vadītājs noved sev pakļauto jaunā stāvoklī;

2.    valsts pārvaldes aparāta izpildu rīcības darbību, kas izpaužas, iestādēm ikdienā

īstenojot valsts pārvaldes funkcijas;

3.    kompetentas administratīvas iestādes rīcību, kad ar valsts pārvaldes aktu

starpniecību tiek regulēta administratīvo subjektu rīcība.

Valsts pārvaldes administratīvi tiesiskais regulējums ir visu spēkā esošo tiesību aktu kopums, kas attiecas uz administratīvi tiesisko attiecību reglamentāciju.

Administratīvās tiesības ir tiesību nozare, kuras normas regulē sabiedriskās attiecības valsts pārvaldes sfērā, tas ir, attiecības praktiskās organizācijas procesā valsts uzdevumu un funkciju izpildē. Par administratīvi tiesiskās regulēšanas raksturlielumu var uzskatīt pārvaldes attiecību regulēšanas metožu daudzveidību, kas izskaidrojams ar regulējamā priekšmeta sarežģītību, kurš galīgajā variantā nosaka metodi.

Valsts pārvaldes metode

Ar pārvaldes metodi saprot viena pārvaldes dalībnieka izpausmes raksturu pret otru dalībnieku. Ar pārvaldes metodēm saprot arī pārvaldītāju mērķtiecīgas iedarbības paņēmienus un

22 Atbilstoši E.Levita sagatavotajai Valsts pārvaldes iekārtas likuma koncepcijai valsts pārvalde ir Ministru

kabinetam saskaņā ar 58.pantu padotā valsts pārvalde, kas dalās:

•      tiešā pārvaldē (visas institūcijas, kas juridiski pieder pie sākotnējās publisko tiesību juridiskās personas

"Latvijas Republika", Tās ir ministrijas, citas Ministru kabinetam, Ministru prezidentam vai ministram

tieši pakjautas pārvaldes iestādes, kā arī to padotībā atrodošās citas Latvijas Republikas iestādes);

•      pastarpinātā pārvaldē (visas institūcijas, kas juridiski pieder pārejām publisko tiesību juridiskām

personām).

23 Ar jēdzienu "administratīvās tiesības" apzīmē pārvaldes liestba.l (tulkojumā no latīņu vārda "administrācija" —

pārvalde) vai precīzāk valsts pārvaldes tiesības.

Stingri saistītie (līdzīgie) jēdzieni administratīvajās tiesībās ir: izpildvara; valsts pārvalde, valsts administrācija; administratīvā vara. Šie jēdzieni ietver sevī:

1)       pārvaldes (izpildošo, administratīvo) sistēmu (kalpojošo institūciju apvienojumu);

2)       pārvaldes sistēmas darbību (vadošo, izpildošo, administratīvo);

3)       pārvaldes varas veikšanu (pārvaldi, administrēšanu)-

veidus uz pārvaldāmo gribu un apzinu. Apvienojot iepriekš minēto, valsts pārvaldes metode -paņēmienu, līdzekļu kopums, ar kuru palīdzību augstākais var iedarboties uz zemākiem.

Pēc juridiska rakstura visas valsts pārvaldes metodes var iedalīt tiesiskās un organizatoriskas. Šīs klasifikācijas nozīmīgumu nosaka tas, ka svarīgi atrast norādīto metožu veidu pareizās attiecības institūciju un amatpersonu praktiskajā darbībā.

Valsts pārvaldes tiesiskās metodes var iedalīt: tiešie rīkojumi; rekomendācijas; atjaujošās metodes; tiesību aktu saskaņošanas metodes.

Viena no organizatoriskajām pārvaldes metodēm, piemēram, ir pārvaldes akta izpildes pārbaude.

Iespējams arī valsts pārvaldes metožu iedalījums pēc pielietošanas mērogiem:

- vispārējās pārvaldes metodes (pārliecināšana un piespiešana, koleģiālisms un

vienpersoniskums, kontrole un izpildījuma kontrole u.c.);

- speciālas pārvaldes metodes (piemēram, ekonomiskā stimulēšanas metode).

Šis iedalījums administratīvajās tiesībās ir pats populārākais un tiks apskatīts sīkāk.

Valsts pārvaldes vispārējās metodes:

1)   pārliecināšana - administratīvo tiesību subjekts tiek pārliecināts, ka pēc tiesību akta

pieņemšanas tas ir jāizpilda. Tiesību akts nosaka uzvedības modeli (praksē šī metode

ir likumu, noteikumu un citu tiesību aktu izdošana un novadīšana līdz izpildītājam,

tas ir, izdošana un propagandēšana). Pārliecināšanā ietilpst: uzmanības iegūšana,

iespaidošana, iedarbība uz apziņu, intereses izraisīšana. Pārliecināšanas formas:

apmācība, propaganda, aģitācija, izskaidrošana;

2)   piespiešana - metode, kuru pielieto, kad pārliecināšana nav bijusi efektīva un kad

likuma normā tiek paredzētas kaitīgās sekas vai tās tiek paredzētas, ņemot vērā

augstākstāvošā tiesības piespiest zemākstāvošo (situācija, kad priekšrakstā tiek

ietverta sankcija). Piespiešanas veidi ir psihiskie, materiālie, organizatoriskie.

Papildus daži autori izšķir arī atbalstīšanu (piemēram, prēmiju piešķiršana), kuras būtība ir atziņā: ja cilvēkam nebūtu nepieciešams, tad nebūtu arī stimulu darbībai (stimuli - iedarbības līdzekļi uz cilvēku darbību, kas aktivizē to spējas).

Valsts pārvaldes speciālās metodes:

1)   ārpus ekonomiska (metode netiek saistīta ar labumiem un izdevīgumu. Tā izpaužas

kā izdotā tiesību akta uztveršana un izpilde. Tas ir klajš rīkojums, augstākstāvošā

izdots administratīvs akts, kas jāizpilda);

2)   ekonomiskā metode (labumu piešķiršana, piemēram, valsts pārvaldes iestādei tiek

dots uzdevums, kura izpilde tiek finansēta).

Pārvaldes metodes var iedalīt arī administratīvajās metodes un ekonomiskajās metodes (šis iedalījums cieši saistīts ar iepriekšējo).

3. § Valsts pārvaldes formu jēdziens un iedalījums

Galvenā pārvaldes metodes īpatnība: tā raksturo un apraksta vienu un to pašu darbību no dažādām pusēm. No tās izriet valsts pārvaldes metodes un formas savstarpējās attiecības. Valsts pārvaldes forma parasti pieļauj vairāku metožu pielietošanu.

Valsts pārvaldes forma - izpildvaras iestādes vai tās amatpersonas darbība, kura notiek noteiktas kompetences ietvaros (pārvaldes darbības ārējās izpausmes, kuras veic pārvaldes institūcijas, lai izpildītu tām uzticētos uzdevumus).

Forma parāda, kā tiek īstenota pārvaldes darbība. Pārvaldes īstenošana var izraisīt noteiktas juridiskas sekas vai tādas neizraisīt. Tāpēc pārvaldes formas var būt kā tiesiskas, tā netiesiskas -

23

organizējošas. Gan vienas, gan otras tiek īstenotas tiesību noteikumu ietvaros, ar kuriem valsts reglamentē pārvaldes institūciju darbību. Pārvaldes institūcija noteiktās robežās pati izvēlas konkrētā uzdevuma vai funkcijas īstenošanas formu, vai to izpildei pieņem tiesību aktu, vai aprobežojas ar organizatoriskām darbībām. Izplatītākais pārvaldes formu iedalījums:

1)   tiesiska forma— atbilstoši tiesību aktu prasībām. Pieprasītajā izpildījumā izdots

administratīvs akts. Pārvaldes forma tiek saukta par tiesisku, ja notiek atbilstoši

tiesību aktos noteiktajam un ievērojot tiesiskas formas izpildi. Tiesiskās formas

paveidi: tiesisku aktu pieņemšana, administratīvo līgumu slēgšana, citu juridisku

darbību veikšana.

2)   netiesiska forma- nav valsts pārvaldes akta formā un izpaužas:

a)   organizatoriskā darbība kā administratīvās iestādes rīcība pozitīvās pieredzes

apgūšanai un uzkrāšanai;

b)   civiltiesisku darījumu slēgšana (piemēram, īpašuma izmantošana, gūstot no tā

labumu).

5. Valsts pārvaldes akti

1.§ Valsts pārvaldes akta jēdziens

2.§ Valsts pārvaldes aktiem izvirzāmas prasības

3.§ Valsts pārvaldes aktu klasifikācijas kritēriji un iedalījums veidos

1. § Valsts pārvaldes akta jēdziens

Publisko iestāžu administratīvā darbība izpaužas valsts pārvaldes aktos. Šī apzīmējuma plašākā nozīmē ar tiem tiek saprasta administratīvās iestādes darbība.

Valsts pārvaldes akts ir likumā noteikta izpildvaras pilnvarota subjekta vienpusējs, juridiski paveļošs gribas izteikums, kas virzīts uz administratīvi tiesisku normu nodibināšanu vai administratīvi tiesisku attiecību rašanos, izmainu vai izbeigšanos, lai īstenotu izpildvaru.bieži valsts pārvaldes akti tiek saukti par administratīvo iestāžu juridiskajiem aktiem, pārvaldes aktiem, administratīvajiem aktiem, kas plašākā nozīmē uzskatāmi par sinonīmiem.

Valsts pārvaldes akti atbilst diviem galvenajiem noteikumiem:

1)   tajos izpaužas publiskā vara;

2)   tie ietverti noteiktā juridiskā formā jeb izdoti noteiktā kārtībā. Šeit ietilpst arī

izdošanas kārtības noteikšana, piemēram, noteikumu publicēšana, rīkojumu

paziņošana adresātam un tamlīdzīgi.

Pārvaldes aktiem piemīt šādas īpatnības:

1)  tos pieņem, īstenojot administratīvo varu, kas ir izpildu rīkojuma darbības tiesiska

forma;

2)  tie ir izdoti saskaņā ar pastāvošiem likumiem (tie ir likumpakārtoti akti);

3)  tiesību aktu oficiālais raksturs izpaužas faktā, ka tie tiek izdoti noteiktas valsts

pārvaldes struktūras vienībās un izteic valsts gribu',

4)  pārvaldes āte ir vienpusējs gribas izteikums un tajā īstenota kompetenta subjekta

vara, kurš, izmantojot pilnvaras, pārvērš zināšanas un gribu valsts priekšrakstos;

5)  tiesību aktam jābūt pienācīgi noformētam (to galvenokārt regulē administratīvā

procesa tiesību normas);

6)  valsts pārvaldes akti radajuridiskas sekas.

Valsts pārvaldes akta pieņemšanā izšķir stadijas:

1) lēmuma sagatavošana:

iniciatīva(pamatojums akta pieņemšanai vai atcelšanai ir

administratīvā varas subjekta iniciatīva, akts tiek pieņemts, ja tam ir

faktisks un juridisks pamatojums);

situācijas analīze(analīzes rezultātā tiek noskaidrota faktiskā lietas

būtība, problēmas, kas prasa risinājumu);

lēmuma projekta sagatavošana(tiek praktizēta arī alternatīvu

projektu sagatavošana).

2) lēmuma pieņemšana(vairākums tiesību aktu tiek pieņemti vienpersoniski, tātad

galvenais šajā stadijā ir sagatavotā projekta parakstīšana):

- parakstīšana;reģistrēšana.

2. § Valsts pārvaldes aktiem izvirzāmās prasības

Pārvaldes akts ir valsts pārvaldes līdzeklis. Lai šis līdzeklis būtu efektīvs un lai nodrošinātu veiksmīgu pārvaldes funkciju, jāievēro prasības, kas attiecas gan uz akta formu, gan uz tā saturu.

Svarīgākā prasība pārvaldes aktam ir likumības nodrošināšana.neatkarīgi no pārvaldes akta līmeņa tam jābūt balstītam uz likumu, kā arī jāatbilst jebkuram tiesību aktam, ko izdevis likumdevējs vai augstākstāvoša institūcija. Atbilstība likumam tiek skatīta arī no pārvaldes akta līdzsvarotības, pretrunā neesamības ar starptautiskajiem tiesību aktiem - deklarācijām, konvencijām, kurām mūsu valsts ir pievienojusies, kā arī starpvalstu līgumiem, ko Latvija ir noslēgusi. Iestāde izdoto administratīvo aktu var pamatot, vienīgi atsaucoties uz Satversmi, likumiem, Ministru kabineta noteikumiem vai pašvaldību saistošiem noteikumiem, kā arī uz starptautisko tiesību dokumentiem. Atsaucē jānorāda attiecīgās tiesību normas pants vai punkts. Iestāde nedrīkst pamatot izdoto administratīvo aktu, atsaucoties uz kādu no iestādes iekšējām tiesību normām (piemēram, instrukcijām, amatpersonu rīkojumiem),

Ikviens pārvaldes akts var būt izdotstikai attiecīgās pārvaldes institūcijas kompetences ietvaros.iestādes vai amatpersonas kompetences aktā jābūt noteiktam, kādu pārvaldes aktu pēc rakstura, formas un satura tā ir tiesīga izdot. Būtiska loma ir arī administratīvās lietas piekritībai.

Iekams izdot valsts pārvaldes aktu, iestādei jāizlemj, vai izdošana ir lietderīga.apsverot administratīvā akta satura un izdošanas lietderību, iestāde lemj par administratīvā akta:

1)   nepieciešamību, lai sasniegtu mērķi vai uzlabotu konkrēto situāciju;

2)   atbilstību attiecīgā mērķa sasniegšanai un iespējām šo mērķi sasniegt ar tādiem

līdzekļiem, kas mazāk ierobežo pārvaldes procesa dalībnieku tiesiskās intereses;

3)   samērīgumu ar iespējamiem zaudējumiem, ņemot vērā, ka būtisku indivīda tiesisko

interešu ierobežošana ir attaisnojama tikai ar ievērojamu valsts un sabiedrības ieguvumu.

Pārvaldes aktam var būt juridisks spēks tikai tad, ja tas ir atbilstoši noformēts, respektīvi, pārvaldes aktam jāsatur visas dokumentam nepieciešamās pazīmes(dokumenta juridiskais spēks - dokumenta īpašība (pazīmju kopums, statuss), kas nodrošina iespēju izmantot to kādas darbības veikšanai, tiesību īstenošanai un likumīgo interešu aizstāvībai).24

Ministru kabineta 23.04.1996. noteikumos Nr. 154 "Dokumentu izstrādāšanas un noformēšanas noteikumi" noteikts, kā izstrādājams un noformējams pārvaldes dokuments, lai tas iegūtu juridisku spēku.

24

Dokuments jāuzraksta tā, lai visu tā glabāšanas laiku nodrošinātu juridisko speķu un informatīvo funkciju.dokumentam jābūt uzrakstītam, ievērojot valodas pareizrakstības normas un terminoloģiju. Nav pieļaujams vienā pārvaldes dokumentā lietot vairākas valodas vienlaikus. Dokumentā visi vārdi lietojami pilnā formā, lai parādītu to savstarpējo saistījumu. Ja dokumentā lieto saīsinājumus, tiem jāatbilst valsts valodas vispārpieņemtajiem pareizrakstības noteikumiem.

3. 8 Valsts pārvaldes aktu klasifikācijas kritēriji un iedalījums veidos

Tiesību aktu daudzveidības dēļ eksistē daudz dažādu klasifikācijas kritēriju, kas ļauj tos sagrupēt pēc juridiski svarīgām pazīmēm un īpatnībām;

1) pēc aktu juridiska speķaizšķir:

a) normatīvos aktus- izmaina vai atceļ juridiskās normas, tas ir, ietver sevī

vissvarīgākos noteikumus bez konkrēta adresāta. Normatīvie akti ir pats

svarīgākais tiesību avots. Pēc personu loka, kam tie adresēti tos var iedalīt:

- kopīgas nozīmes aktos;

- starpresoru aktos;

- iekšējos aktos.

b) individuālos aktus— tie ir administratīvās varas subjektu konkrēti lēmumi par

konkrētu jautājumu. Pēc juridiskām sekām individuālie akti var būt

pienākuma, aizlieguma, atteikuma akti.25

2)pēc aktu formas ir:

a)   rakstiski akti;

b)   mutiski akti;

c)   konkludenti akti (piemēram, ceļu policista žests apstādināt transporta

līdzekli).

3) pēc subjekta, kas pieņēmis administratīvo aktu:

a)   izpildvaras iestāžu un to amatpersonu izdotie akti;

b)   sabiedrisko organizāciju akti, kuri deleģē valsts pilnvaras.

4) pēc valsts varas subjekta pilnvarām:

a)   diskrēcionārie akti, kas tiek pieņemti pēc amatpersonu brīviem ieskatiem;

b)   alternatīvu pilnvaru akti, kas dod iespēju subjektam izvēlēties vienu no

daudziem tiesību normu variantiem;

c)   administrācijas sasaistītie akti, ko pieņem pēc izvēles iespējām (piemēram,

uzņemšana augstskolā pēc konkursa).

5)pēc aktu spēkā stāšanās laika:

a)   nekavējoties - no parakstīšanas brīža;

b)   no aktā norādītā datuma;

c)   no termiņa, kas norādīts citā aktā;

d)   pēc oficiālās reģistrācijas un publikācijas.

6) pēc pieņemšanas kārtības:

a)   koleģiāli akti;

b)   akti, kas tiek pieņemti vienpersoniski.

7) pēc sekām, kādas ir radušās akta adresātam:

a)   adresātu apgrūtinoši pārvaldes akti;

b)   adresātam labvēlīgi pārvaldes akti.

23 Teorijā izšķir arī kopīgos aktus, kas ietver sevi kopīgus, īslaicīgus norādījumus (piemēram, brīvdienas pārcelšana, iesaukšana obligātajā militārajā dienestā) un jauktos aktus (vienlaicīgi ietver sevī kopīgo prasību normas).

6. Administratīvo tiesību subjekts - valsts pārvaldes iestāde

1.§ Valsts pārvaldes iestādes jēdziens

2.§ Valsts pārvaldes iestādes tiesiskaisstatuss, kompetence un struktūra

3.§ Latvijas Republikas valsts pārvaldes iestāžu iedalījums

1. S Valsts pārvaldes iestādes jēdziens

Valsts pārvaldes iestāde ir noteiktā kārtībā nodibināta, ar personālsastāvu nokomplektētavalsts pārvaldes aparāta struktūrvienība, kura izveidota, lai veiktu valsts pārvaldes funkcijas.

Valsts pārvaldes iestāde ir nodibināta noteiktā kārtībā.

Tas nozīmē, ka noteikta valsts pārvaldes iestāde ir nodibināta noteiktā procesuālā kārtībā uz noteiktu normatīvo aktu pamata bāzes.

Var piedāvāt plašāku skaidrojumu - kompetenta iestāde, piemēram, Saeima ar likumu palīdzību vai Ministru kabinets ar noteikumu palīdzību nodibina valsts pārvaldes iestādi. Iespējams, ka iestādi nodibina Ministru kabinets - nevis pēc savas iniciatīvas, bet izpildot likumdevēja - Saeimas uzdevumu. Tas varētu notikt, Saeimai pieņemot likumu, kurā būtu teikts, ka noteiktā laika posmā tiek nodibināta valsts pārvaldes iestāde un ka to nodibina, Ministru kabinetam pieņemot attiecīgu lēmumu. To Ministru kabinets var darīt, pamatojoties uz Ministru kabineta iekārtas likumā ietvertajiem noteikumiem.

Valsts pārvaldes iestāde ir ar personālsastāvu komplektēta valsts pārvaldes aparāta struktūra.

Var teikt, ka iestāde nedarbosies vispār, ja tai nebūs noteikts personālsastāvs. Valsts aparāta struktūra šajā gadījumā tiek saprasta kā sastāvdaļa veselai sistēmai - valsts pārvaldes aparātam. Valsts pārvaldes aparāts ir noteikta sistēma, kurā noteiktā kārtībā ir apvienotas valsts pārvaldes iestādes, kā arī citas iestādes, kas īsteno pārvaldi. Aplūkojot šo sistēmu, var teikt, ka tā sastāv no vairākiem elementiem, kas ir sakārtoti pēc zināmiem kritērijiem īstenojamo iespēju ziņā, tas ir, pēc kompetences. Valsts pārvaldes aparāts ir sakārtots Šādā sistēmā:

1)Ministru kabinets,kas ir pati augstākā valsts pārvaldes iestāde;

2)ministrijas- valsts pārvaldes iestādes, ar kuru palīdzību Ministru kabinets īsteno tam

uzdotos uzdevumus;

3) resori- valsts pārvaldes iestādes, kurām ir nodotas viena vai vairākas valsts pārvaldes

funkcijas;

4) pašvaldību izpildiestādes,piemēram, izpilddirekcija, kuras pārziņā ir pārvaldes

īstenošana noteiktā administratīvi teritoriālā vienībā;

5) iestāžu, uzņēmumu, organizāciju administrācijas,tas ir, konkrētu iestāžu pārvaldes

struktūra, kas nodrošina pārvaldes īstenošanu šīs iestādes uzņēmuma vai organizācijas iekšienē.

Valsts pārvaldes iestāde veic valsts pārvaldes funkcijas.

Tas nozīmē, ka dotās definīcijas izpratnē valsts pārvaldes iestādes ir tādas, kuras īsteno valsts pārvaldes funkcijas. Šajā sakarā nepieciešams noskaidrot, ko nozīmē jēdziens "valsts pārvaldes funkcijas".

Valsts pārvaldes funkcijas ir tādas, kuras ir atvasinātas no kādas valsts funkcijas, un visu no šīs valsts funkcijas atvasināto valsts pārvaldes funkciju kopuma īstenošana ir priekšnoteikums

27

sekmīgai valsts funkcijas īstenošanai. Arī Valsts pārvaldes iekārtas likuma 9.pantā skaidrots, ka valsts pārvalde Ministru kabineta vadībā pilda izpildvaras administratīvās funkcijas (valsts pārvaldes funkcijas), kas sastāv no atsevišķiem pārvaldes uzdevumiem un atbildības par to izpildi.

Valsts pārvaldes iestādēm ir raksturīgas pazīmes.teorijā izšķir valsts pārvaldes iestāžu vispārējās, sevišķās un individuālās pazīmes. Pārvaldes iestāžu vispārējas pazīmes:

• kopā veido vienotu sistēmu;

• kā atsevišķi elementi pastāv valsts pārvaldes aparātā;

• īsteno valsts pārvaldes funkcijas un sabiedrības kopumā intereses:

• darbojas vienlaicīgi savā un valsts vārdā;

• piemīt sava kompetence;

• nav atbildības par savu darbību valsts priekšā;

• ir valsts izveidotas institūcijas, darbojas uz valsts izdoto likumu pamata;

• ar normatīvu aktu tiek reglamentēts to statuss, struktūra un darbība.

Šīs vispārējās pazīmes piemīt visām valsts pārvaldes iestādēm, Ja kādai piemīt tikai dažas, tad tā vairs nav valsts pārvaldes iestāde. Bet bez vispārējām pazīmēm pārvaldes iestādēm piemīt arī sevišķās un individuālās pazīmes.

Sevišķās pazīmesvar izpausties dažādi: katrai iestādei ir noteikta sava kompetence, bet tai var būt dažāds raksturs (piemēram, izteikts nozares pārvaldes raksturs jūrniecības, darba aizsardzības un citās nozarēs).

Individuālās pazīmes- tām ir fakultatīvs raksturs, tas ir, tās var būt un var nebūt. Piemēram, lielākajai daļai pārvaldes iestāžu piemīt juridiskas personas tiesības, tomēr tās nepiemīt pilnīgi visām.

2.§ Valsts pārvaldes iestādes struktūra, tiesiskais statuss un kompetence

Katrai pārvaldes iestādei jābūt arī kompetences aktā nostiprinātai struktūrai,kas var sastāvēt no apakšstruktūrām, amatiem, bet dažreiz - ne no viena, ne no otra.

Katra iestāde kā juridiska persona sastāv no dažādām amatpersonām, kuru starpā ir sadalīta amatvara.

Katrai iestādei ir organizatoriska struktūra,kurā izšķir trīs elementus:

• vadības (iestādes administrācijas, tas ir, vadītāji, to aizvietotāji);

• darba nodrošināšanas (grāmatvedība, personāldaļa u.c.);

• darba izpildes.

Iestādēm bieži ir diezgan liels apkalpojošais personāls, bet tas ir tikai tāpēc, lai varētu savlaicīgi un kvalitatīvi pildīt funkcijas, jo apkalpojošais personāls strādā iestādes labā, nodrošina normālus funkcionēšanas apstākļus. Tātad iestāde kopumā nodrošina nepieciešamos materiālos labumus, bet administrācija nodrošina normālu funkcionēšanu.

Valsts pārvaldes sistēmā valsts pārvaldes iestāžu tiesību subjektivitāti raksturo kompetence(katru pārvaldes iestādi raksturo funkcijas un uzdevumi, kurus tā īsteno savā un valsts vārdā. Pilnvaras sastāv no deleģējuma izdot normatīvus (administratīvus) aktus, kuri ir obligāti tiem, kam tie ir adresēti, un no tiesībām pielietot valsts pārvaldes metodes, lai tiktu īstenoti normatīvie (arī individuālie) alai), bet individuālo fizisko un juridisko personu tiesību

subjektivitāti - statuss.tiesiskais statuss ir tiesību normās noteikts juridisko pazīmju kopums, kas nosaka attiecīgās iestādes vietu un lomu valsts pārvaldes iestādēs.

Teorijā liela uzmanība tiek veltīta fiziskas personas statusa pētījumiem, bet valsts pārvaldes un vietējās pārvaldes iestāžu kompetencei - pastarpināta.

Teorijā kompetences saturs galvenokārt tiek saistīts ar konkrētā tiesību subjekta izveidošanas mērķi un darbību. Valsts pārvaldes iestādēm kompetences teorētiskā izpēte visbiežāk pievērsta iestāžu īstenoto valsts pārvaldes funkciju analīzei, to uzskaitīšanai. Kompetence parasti tiek vērtēta funkcionālā skatījumā, analizējot to izteiksmi tiesību aktos.

Administratīvajās tiesības dominē viedoklis, ka publiskas iestādes valsts pārvalde raksturo kompetence, kurā ietilpst: mērķis, funkcijas, uzdevumi, tiesības, pienākumi, pilnvaras, atbildība.

Bet pastāv arī pretējs uzskats, kad var runāt arī par publiskām iestādēm piešķirto statusu, kurš norāda iestādes stāvokli valsts pārvaldes sistēmā, kurā ietilpst kompetence, kas uzskatāma par patstāvīgu sistēmas elementu. Minētajam viedoklim pievienojas arī šī darba autors, izvirzot ideju, ka ar statusu var tikt saprasta konkrētās iestādes struktūra organizatoriskā izpratne un tas stāvoklis valsts pārvaldes sistēmā, kad sākotnēji tiek noteikts tiesisko attiecību regulēšanas mērķis un iestādes darbības virziens, izpildāmās funkcijas, piešķirtas tiesības un noteikti pienākumi, pilnvaras, atbildība.

Praksē valsts pārvaldes iestāžu kā publisko tiesību subjekta statusa noteikšana vai grozīšana vienmēr ir saistīta ar ievērojamām teorētiskām un praktiskām problēmām. To noteikšanas procesā tiesību jaunradi ievērojami ietekmē šie "vidusceļa meklējumi": tiek meklēts kompromiss starp politiskiem spēkiem; notiek īsto pārvaldes iestādes tiesību, pienākumu un kompetences apjoma meklējumi; tiek meklēts, lai iestādes funkcionēšana būtu optimāla arī iedzīvotājiem.

Runājot par valsts pārvaldes iestādes tiesisko statusu, izšķir vairākus elementus, kas raksturo attiecīgās valsts pārvaldes iestādes stāvokli valsts pārvaldes sistēmā. Tie ir:

1.mērķa elements(elementa ietvaros analizējamas arī no mērķa atvasinātās konkrētai

iestādei funkcijas un uzdevumi);

2. struktūras elements(raksturo iestādes iekšējo organizāciju, izveidošanas, darbības,

reorganizācijas un likvidācijas procesus un to īpatnības);

3. kompetences elements(ietilpst tiesības, pienākumi, pilnvaras, atbildība).

Pirmajam elementam pieder mērķis,no kura atvasināti uzdevumi un funkcijas. Mērķis ietver konkrētu sabiedrības vajadzību.

Tiesību aktos parādās šī mērķa konkretizācija valsts pārvaldes iestādes izpildāmajās funkcijās. Ņemot vērā, ka šī iestāde pastāv konkrēta mērķa dēļ, tad tās darbība, izdotie akti un pieņemtie lēmumi nedrīkst būt pretrunā ar mērķi. Šī neatbilstība mērķim var būt jebkāda rīcība, nepildot no mērķa izrietošas funkcijas. Lai noteiktu šādu neatbilstību mērķim, tai jābūt formulētai kompetences aktā. Bet šī prasība tiek bieži pārkāpta. Funkcijas tiek uzskaitītas biežāk, tomēr formulējums bieži ir vispārējs, pat nepareizs (piemēram, vienā gadījumā tās tiek nosauktas par galvenajām, otrā gadījumā par pamatfunkcijām, to uzskaitījums ir nepilnīgs). Teorētiski funkcijas var apvienot divās grupās:

' funkcijas, kas konkretizē to mērķi, kā labad valsts pārvaldes iestāde ir radīta (piemēram,

reģistrēšanas, kontroles utt.);

• sociālās funkcijas - rūpēšanās par konkrētās iestādes darbiniekiem, viņu profesionālo

izaugsmi, lai nodrošinātu labvēlīgus apstākļus viņu pienākumu veikšanai, materiālo apstākļu

uzlabošanai utt.

Struktūras elementsbūtībā pats ir vesela sistēma. tajā ietilpst iestādes rašanās normatīvā regulēšana, tās legalizēšana, reorganizēšana, subjektu likvidācija, to pakļautība un šīs pakļautības nodošana no vienas organizācijas rokām otrās, organizatoriskās struktūras noteikšana

28

un izmainīšana, tiesības uz iekšējo pašpārvaldi, darbības procedūras un tiesības uz oficiāliem simboliem.

Kompetence ir galvenais elements (kaut gan pirmais elements - mērķis kopā ar uzdevumiem un funkcijām - arī būtībā ir pieskaitāms kompetencei. Tas tiek apskatīts kā elements, kas sastāv no attiecīgām pilnvarām, kas attiecas uz konkrētām vadīšanas darbībām, tāpat arī no pienākumiem un tiesībām, kas saistīti ar varas īstenošana, piedalīšanos pārvaldes attiecībās, kā arī tiesībām izdot tiesību aktus).

Kompetenci var apskatīt arī funkcionālā "griezumā" (kontroles, plānošanas u.c. sfērās) attiecībā pret citiem subjektiem (citām valstīm, pašvaldību iestādēm, uzņēmumiem, sabiedriskām organizācijām, pilsoņiem). Bet vispārējās kompetences institūciju kompetenci jāskata "nozaru griezumā", tas ir, izglītības, veselības, transporta u.c. sfērās.

Valsts pārvaldes iestādes atbildības elements raksturo valsts pārvaldes subjekta vispārējo atbildību noteiktā valsts pārvaldes sfērā, bet galvenokārt tā tiek saistīta ar iestāžu amatpersonu atbildību. Arī valsts pārvaldē var runāt par atbildības jēdzienu pozitīvā nozīmē, kas izpausmi rod amatpersonu attieksmē pret pienākumu optimālu izpildi, iespēju kalpot sabiedrības labā. Un, protams, var runāt arī par atbildību negatīvā aspektā, kad amatpersona izmanto piešķirto amata varu savtīgās interesēs. Vienlaicīgi jāatzīmē, ka atbildība28 ir elements, kuram parasti valsts pārvaldes iestādes kompetences aktā vienmēr netiek veltīta vajadzīgā uzmanība.

3. § Latvijas Republikas valsts pārvaldes iestāžu iedalījums Pēc kompetences rakstura valsts pārvaldes iestādes iedala:

a)  vispūrljas kompetences - var izlemt visus jautājumus, kas skar konkrētās teritorijas

iedzīvotājus konkrētā nozarē. Tās vada daudzu nozaru institūcijas un saskaņo to darbību. Tās

pilda vispārējas administratīvās funkcijas. Šāda vispārēja kompetence piemīt augstākajam

pārvaldes iestāžu līmenim - Ministru kabinetam, kas var izlemt lietas valsts ietvaros. Par tām

lemj vispārēji, neiedziļinoties detaļās. Ministru kabinetu var saukt par augstāko vispārējas

kompetences pārvaldes iestādi, tas ir, centrālo valdību;

b)  nozaru (speciālas) kompetences - īsteno pārvaldi un risina problēmas, kas saistītas ar

konkrētu nozari, jomu, sfēru. Pārsvarā tās ir ministrijas vai departamenti;

c) starpnozaru kompetences - izlemj visus starpnozaru rakstura jautājumus (piemēram, Finansu

ministrija).

Pēc to izveidošanas pamata valsts pārvaldes iestādes iedala:

a)  uz konstitucionāls pamata izveidotas - Latvijā tās ir iestādes, kuru tiesiskais pamats ir

noteikts Satversmē (piemēram, Ministru kabinets, ministrijas);

b)  uz likuma pamata izveidotas— iestādes, kuru tiesiskais pamats nav noteikts Satversmē, bet

atsevišķā likumā vai likumos; šo iestāžu pastāvēšana ir apdraudētāka, jo to darbību,

kompetenci, statusu utt. viegli var grozīt vai vispār likvidēt.

Pēc lēmumu pieņemšanas kārtības izšķir:

a)  koleģiālas iestādes - kad lemj koleģiāli sēdēs, sanāksmēs, ar vairāku personu piekrišanu

(komisijas, padomes, valdes, komitejas u.c.);

b)  vienvadības iestudēs - tās ir izplatītākas; lemj kāda amatpersona vienpersoniski (direkcijas,

pārvaldes).

Pēc teritoriāliem kritērijiem izšķir:

a) tas, kuras kompetence ietilpst valsts teritorijas pārvalde (šo iestāžu izdotie normatīvie akti

aptver un ir spēkā visā valsts teritorijā);

b) tas, kuru kompetence ietilpst kādas noteiktas valsts teritorijas pārvalde (daudzas no šīm

pārvaldes funkcijām veic pašvaldības, kuras uzskatāmas par valsts pārvaldes institūcijām), tas

ir, tās nodala konkrētās teritorijas robežas.

Pārvaldes iestāžu iedalīšana pēc līmeņiem

Dažādas pārvaldes iestādes savā starpā veido vienotu sistēmu. Tām ir hierarhisks raksturs, tas ir, tās ir pakļautas cita citai. Pakļautības raksturu nosaka līmenis, kurā pārvaldes iestāde atrodas.

Līmeni ir šādi:

• Ministru kabinets - pats augstākais līmenis, jo visas valsts pārvaldes iestādes ir

padotas Ministru kabinetam;

• ministrijas;

• ministrijām padotas iestādes (pakļautībā, pārraudzībā un pārziņā esošās iestādes);

• pilsētās un rajonos izvietotas valsts pārvaldes iestādes - zemākais līmenis.

Dažkārt izveido reģionālās pārvaldes iestādes, kuru darbības teritorija nesakrīt ar valstī

pastāvošo administratīvi teritoriālo dalījumu (piemēram, virsmežsaimnieclbas).

~6 Administratīvo tiesību teorija uzmanība tiek pievērsta valsts atbildības elementam, ko saista ar privātai personai nodarīto zaudējumu atlīdzību. F.Peine nodala četrus valsts atbildības veidus:

1.Amatpersonas atbildība par prettiesisku rīcību;

2.Valsts par nodarītu zaudējumu uzstājas kā vienīgā atbildētāja. Atnpersonas rīcība tiek uzskatīta par valsts

pašas rīcību (valsts pašatbildība);

3.Abu, gan amatpersonas, gan valsts līdzatbildība;

4. Amatpersonas atbildība, kad valsts pārņem amatpersonas parādu, amatpersonu no tā atbrīvojot

(atvasinātā valsts atbildība).

31

SEVIŠĶĀ DAĻA

7. Latvijas Republikas Ministru kabinets - augstākais valsts pārvaldes subjekts

1.§ Latvijas Republikas Ministru kabinets - Latvijas Republikas valdība

2. § Ministru kabineta struktūra, statuss un kompetence

3. § Tiesību aktu virzība Ministru kabinetā

1. § Latvijas Republikas Ministru kabinets - Latvijas Republikas valdība

Ministru kabineta darbības virzieni

Citi

Saskaņā ar Latvijas Republikas Satversmi Latvijā ir parlamentāra demokrātija, kurā galvenais politiskās atbildības smagums gulstas uz valdības galvu - Ministru prezidentu (prezidentālā republikā uz prezidentu). Ministru kabinets stājas pie amata pienākumu pildīšanas pēc tam, kad Saeima ir noklausījusies Ministru prezidenta ziņojumu par Ministru kabineta sastādīšanu un deklarāciju par iecerēto darbu, izsakot viņam uzticību.

Politiskajā

Kompetents

Likumdošanas

Rīkojas

vadības jomā

visos valsts

jomā uzstājas ar

ārkārtējos

izstrādā un

pārvaldes

likumdošanas

apstākļos,

īsteno valsts

jautājumos,

iniciatīvām,

kas saistīti ar

iekšējo un ārējo

vada visu

pats izdod

ārējo un

politiku saskaņā

valsts

administratīvo

iekšējo

ar deklarāciju

pārvaldes

tiesību aktus un

draudu

par valdības

iestāžu darbu

ir tiesīgs

novēršanu,

iecerēto darbību

izmantot

piemēram,

deleģētās

ārkārtējo

likumdošanas

situāciju

tiesības

izsludināša-

na, nekārtību

novēršana

Ministru kabinets ir valsts vald ība, izpildvaras augstāka vispārējas kompetences valsts pārvaldes iestāde. Tas ir valsts izpildvaras orgāns, kas veic politiski administratīvus uzdevumus ("executive power"). Ministru kabinets ir tiesiski noSkirts no parlamenta un no trešās valsts varas - tiesām.27

Ministru kabinets tiek saukts par izpildvaras augstāko valsts pārvaldes iestādi, ņemot vērā gan izvietojumu valsts pārvaldes sistēmā, gan kompetenci. Analizējot nešaubīgi jāņem vērā Ministru kabineta tiesiskais statuss - tiesību normās noteikts juridisko pazīmju kopums (vispārējās, sevišķās, individuālās), kas nosaka šīs iestādes vietu un lomu valsts pārvaldes sistēmā, kompetences raksturu, apjomu un īstenošanas kārtību.

Atbilstoši Valsts pārvaldes iekārtas likuma 7.pantam Ministru kabinets īsteno padotību par valsts pārvaldes organizāciju (institucionāla padotība) un pār valsts pārvaldes funkciju pildīšanu (funkcionālā padotība).

Ministru kabinets padotību īsteno ar atsevišķa Ministru kabineta locekļa starpniecību. Ministru kabineta loceklis padotību īsteno tieši vai ar tiešās pārvaldes iestādes, tās struktūrvienības vai amatpersonas starpniecību.

Interesantu skaidrojumu Latvijas pirmās brīvvalsts laikā ir piedāvājis J.Stiprais, kas Ministru kabinetu nosaucis par koleģiālu iestādi, kas saskaņo atscviSko ministru darbību un vada to vienā virzienā.3

2.8 Ministru kabineta strukt ūra, statuss un kompetence

Ministru kabinets sastāv no Ministru prezidenta un viņa aicinātiem ministriem.

Ministru skaitu un darbības apjomu, kā arī valsts iestāžu iekšējās attiecības nosaka Ministru kabineta iekārtas likums. Ministru kabineta locekļiem ir šādi rangi:

1.Ministru prezidents;

2. Ministru prezidenta biedrs;

3. ministrs, īpašu uzdevumu ministrs;

4. valsts ministrs.

Viena ranga ietvaros augstāks rangs ir tam Ministru prezidenta biedram, ministram vai valsts ministram, kurš ilgāk bijis attiecīgajā amatā. Ja amata pildīšanas ilgums ir vienāds, augstāks rangs ir tai amatpersonai, kura ir vecāka (pēc dzimšanas datuma). Ministru kabineta locekļu darba vietas Ministru kabineta un komitejas sēžu laikā nosaka atbilstoši rangam. Ministru kabineta locekļu rangus piemēro Ministru kabineta sēdes vadītājs un komitejas priekšsēdētājs Ministru kabineta un komitejas sēžu laikā, dodot vārdu debatēs par izskatāmo jautājumu un nosakot, kurš Ministru kabineta loceklis līdzparakstīs Ministru kabineta akceptēto tiesību aktu projektu.

Ministru kabinetam kā augstākajā pozīcijā esošai iestādei salīdzinājumā ar zemākstāvošām valsts pārvaldes iestādēm ir atšķirīga darbības specifika un pilnvaru sfēra, līdz ar to -kompetence.

Satversmē un citos likumos par Ministru kabineta kompetenci sīkāk nekas nav teikts. Ministru kabineta iekārtas likumā kompetence netiek minēta, bet lakoniski tiek norādīts "uz attiecīgiem likumiem", tas nozīmē, ka Ministru kabineta kompetencē ietilpst visi tie valsts pārvaldes jautājumi, kas ar likumiem nav nodoti izlemšanai citām valsts pārvaldes institūcijām.

Mērķis

Jebkuru efektīvu un rezultatīvu rīcību nosaka konkrēta mērķa apzināšanās un izvēles pamatojums. Tikai konkrēti zinot virzienu, un pats galvenais - motivāciju, iespējams efektīvi un nekļūdīgi koncentrēt spēkus mērķa sasniegšanai. Šis princips darbojas ikvienā valsts pārvaldes institūcijā, arī Ministru kabinetā, veidojot tās darbības pamatu.

Stiprais J. Pamatjēdzieni par valsti un tiesībām. Rīga, Ģeneralkomisīja Latvijas vidusskolu kooperatīva. Terbatas iela 15/17, 1931., 91.lpp.

33

Ministru kabineta mērķis nekur netiek definēts. Ministru kabinets ietilpst valsts pārvaldes sistēmā tāpat kā zemākstāvošas valsts pārvaldes iestādes, līdz ar to mērķim jābūt līdzsvarotam un pakārtotam publiskās pārvaldes mērķim, tas ir, kalpot sabiedrībai, veicināt tās labklājību un attīstību. Mērķis ir tas, kas jāsasniedz darbības rezultātā un kā labad vispār ir izveidota konkrētā iestāde.

Funkcijas un uzdevumi (turpmāk, funkcijas)

Samērā sarežģīti nodalīt tādus kompetences elementus, kā funkcijas un uzdevumi, tāpēc šeit mēģināsim tos nevis nodalīt, bet veikt vispārēju analīzi.29

Pirmās Saeimas deputāti, apspriežot Ministru kabineta iekārtas likuma projektu, iestājās par to, lai valdībai "dotu brīvas rokas", tas nozīmēja atteikšanos no valdības uzdevumu izstrādāšanas un noformulēšanas. Šī likuma 13.pantā tikai vispārēji noteikts, ka Ministru kabinets apspriež vai izlemj visas lietas, kuras ietilpst tā kompetencē saskaņā ar Satversmi un likumiem.

Teorētiski var izšķirt atsevišķas Ministru kabineta funkcijas, un svarīgāko funkciju analīze sekos turpinājumā.

Latvijas Republikas Satversmes 65 .pantā noteikts, ka Ministru kabinetam pieder Icģislatīva funkcija, tas ir, likumierosināšanas funkcija. Tieši Ministru kabinets ir visaktīvākais likumdošanas iniciēšanas subjekts. Lielāko da]u likumprojektu Saeimai iesniedz Ministru kabinets, jo Ministru kabineta padotajās iestādēs ir atrodami lietpratēji un attiecīgi materiāli likumprojektu pienācīgai izstrādei. Likumprojekti tiek izstrādāti konkrētā ministrijā, pēc tam Ministru kabinets apspriež visus ministriju izstrādātos likumprojektus un iesniedz tos Saeimā. Ministru kabinets nepiedalās likumprojektu apspriešanā Saeimā, tas ir atsevišķu ministru kompetencē.Latvijas Republikas Satversmes 63.pantā paredzēts, ka ministriem, ja viņi nav Saeimas locekļi, un ministru pilnvarotām atbildīgām valsts amatpersonām ir tiesības piedalīties Saeimas un tās komisiju sēdēs, iesniedzot papildinājumus un pārlabojumus likumprojektos.

Ministru kabineta jaunrade neaprobežojas ar likumdošanas iniciatīvas izmantošanu. Daudz lielāku skaitu tiesību aktu Ministru kabinets izdod patstāvīgi, pārvaldes kārtībā. Ministru kabinets ir valsts pārvaldes iestāde, tāpēc tas ne tikai izpilda likumus, bet arī īsteno tiesisku aktu izdošanu, lai panāktu un nodrošinātu, ka likumus izpilda citi tiesību subjekti.

Ministru kabinets ir tiesīgs izdot kā normatīvus, tā nenormatīvus aktus, kas obligāti izpildāmi visā valsts teritorijā. Papildus Ministru kabinets tiesīgs izdot: instrukcijas - "iekšējus normatīvus tiesību aktus, kas pēc satura adresēti tikai noteiktām, instrukcijā minētajām valsts institūcijām: Valsts kancelejai, ministrijām un to pakļautībā esošajām iestādēm vai visiem minētajiem adresātiem kopā"; ieteikumus - " iekšējus normatīvus tiesību aktus, kas satur izvēles tiesības, pieņemot konkrētu lēmumu, paredz tikai noteiktām, ieteikumos minētajām personām vai valsts institūcijām."; rīkojumus - "kā ārējus administratīvus tiesību aktus, kas adresēti tikai rīkojumā minētajai fiziskai vai juridiskai personai attiecībā uz konkrētu jautājumu."; rīkojumus -

Šai sakarā interesanta ir padomju laika pieredze, jo 18.03.1992. Augstākās Padomes likumā "Par Latvijas Republikas Ministru Padomi" tika iezīmēti galvenie valdības darbības virzieni. Likuma 3 pantā noteiktas šādas Ministru Padomes funkcijas:

1)organizēt Latvijas Republikas likumu un Latvijas Republikas Augstākās Padomes lēmumu izpildi vai

pildīt tos pašai;

2)rīkoties ar valsts mantu, vairot to un atbildēt par tās saglabāšanu un racionālu izmantošanu;

3)izvirzīt Latvijas Republikas tautsaimniecības attīstības mērķus, izstrādāt tautsaimniecības attīstības

koncepcijas un to realizācijas ekonomisko mehānismu.

Ministru Padomes vairs nav, bet uzskaitītās funkcijas var attiecināt arī uz Ministru kabīne

:"|cā iekšējus administratīvus aktus, kas saistoši valsts pārvaldes institūcijām, to struktūrvienībām vai pakļautībā esošajām iestādēm un to ierēdņiem, amatpersonām un citiem darbiniekiem."; {protokolllmumus -"iekšējie administratīvo tiesību akti, kas attiecas uz Ministru kabineta locekļiem, Valsts kanceleju vai citām valsts iestādes un to amatpersonām. Ministru kabineta iekārtas likuma 15.pantā noteikts, kad un kādos gadījumos ir izdodami minētie tiesību akti.

Visbiežāk Ministru kabineta izdotais tiesību akts ir noteikumi. Ministru kabineta noteikumi ir normatīvs tiesību akts, kas satur normas, kuras ir saistošas visām fiziskām un juridiskām personām vai atsevišķām to grupām. Ministru kabineta iekārtas likuma 14.pantā noteikts, ka Iļļinistru kabinets var izdot normatīvus aktus - noteikumus tikai šādos gadījumos:

1)  Satversmes 81.panta noteiktajā kārtībā;

2)  ja likums Ministru kabinetu tam īpaši pilnvaro (pilnvarojumā jābūt formulētiem

noteikumu satura galveniem virzieniem);

3)  ja attiecīgais jautājums ar likumu nav noregulēts.

Ministru kabineta noteikumi no materiālās puses kā vispārīgas abstraktas normas saturoši akti, pieskaitāmas leģislatīvajiem aktiem. Šie noteikumi iedalās divās kategorijās:

1) parastie noteikumi pārvaldes kārtībā;

2) noteikumi Satversmes 81. panta kārtībā.x

Saskaņā ar Satversmes 81.pantu valdībai dotas arī zināmas likumdevēja tiesības (deleģētā likumdošana), proti, izdot noteikumus, kuriem ir likuma spēks. Šo tiesību īstenošanas priekšnoteikumi ir īpaši atrunāti: laikā starp Saeimas sesijām un ja to prasa neatliekama vajadzība. Taču pat šajā gadījumā pastāv stingri ierobežojumi. Noteikumi nevar grozīt:

1) Saeimas vēlēšanu likumu;

2) tiesu iekārtas un procesa likumus;

3)   budžetu un budžeta tiesības;

4)   pastāvošās Saeimas laikā pieņemtos likumus;

5)   nevar attiekties uz amnestiju, valsts nodokļiem, muitām un aizņēmumiem.

: Minētajiem noteikumiem nav galīga likuma spēka, jo tie iesniedzami Saeimā ne vēlāk kā trīs dienas pēc Saeimas nākamās sesijas atklāšanas. Ja tas netiek izdarīts laikus, noteikumi zaudē spēku.

Ja noteikumi tiek ieviesti, neievērojot visus iepriekš minētos priekšnoteikumus, proti, nav neatliekamas vajadzības vai attiecas uz kādu no sfērām, kas ir uzskaitītas ierobežojumos, tad tie ir antikonstitucionāli un tiek uzskatīti par spēkā neesošiem kopš to pieņemšanas brīža.

Visus 81.panta kārtībā pieņemtos noteikumus Saeima izskata kā likumprojektus: tie tiek nosūtīti komisijām un var tikt noraidīti, tos akceptē pilnībā vai ar izmaiņām. Ja 6 mēnešu laikā, kopš tie ir nodoti komisijām, tos nepieņem likumdošanas procesā, noteikumi zaudē spēku. Iesniegtie noteikumi kļūst par likumiem, kad ir izgājuši visu procedūru un ir izsludināti. Līdz tam tie ir tikai administratīvi akti. Noteikumi zaudē likuma spēku, ja Saeima tos nepaspēj izskatīt Saeimas pilnvaru izbeigšanās dēļ.

ešos pieņēma 12 noteikumus. Intensīva 81.panta zmantoana zsauca asu auzu potu u, iprināta preses un sabiedrības uzmanība. Strīdi par 81.pantu sākās jau pagājušā gadsimta 20.gados. oja, ka Satversmes S l .pants nav ierasta lieta un attaisnojama tikai ar to, ka Saeima vēl nav paguvusi

K.Dišlers apgalvoja, ka Sat izstrādāt nepieciešamos likumus.

Ministru kabinets īsteno arī kreatīvo funkciju (amatpersonu iecelšana civildienesta jomā; līdzdalība armijas un diplomātiskā dienesta darbinieku iecelšanā); finanšu funkciju (budžeta projekta sastādīšana un iesniegšana Saeimā. Budžeta projekts vispirms pa dalām tiek izstrādāts atsevišķos resoros, un Ministru kabineta galvenais uzdevums ir apvienot un saskaņot

35

atsevišķu resoru budžetus, līdzsvarot valsts izdevumus ar ieņēmumus); regulatlvo funkciju (Ministru kabineta tiešais uzdevums ir apvienot, saskanot un plānot valsts administratīvo darbību. Regulatīvā funkcija izpaužas tā saucamajā valdības politikā, tā noteikta Satversmes 61. pantā - Ministru kabinets apspriež visus "jautājumus, kuri attiecas uz vairāku ministriju darbību, kā arī atsevišķu kabineta locek[u ierosinātus valsts politikas jautājumus") un citas funkcijas.

Tiesības un pienākumi

Ministru kabineta tiesību un pienākumu uzskaitījums atsevišķi nav atrodams nevienā tiesību aktā. Latvijas Republikas Satversmes 63. pantā noteiktas divas īpaši svarīgas Ministru kabineta locekju tiesības:

l . piedalīties Saeimas un tās komisiju sēdēs, kas dod iespēju tieši piedalīties likumdošanā un ietekmēt lēmumus. Šādas tiesības pieder arī valsts ministriem un ministru pilnvarotām valsts amatpersonām. Saeimas kārtības rullī minētas "Ministru kabineta pārstāvja" tiesības piedalīties Saeimas un tās komisiju sēdēs.

2. izteikt priekšlikumus par Saeimā izskatāmajiem likumprojektiem, iesniegt priekšlikumus attiecīgā likumprojekta otrajam un trešajam lasījumam. Ministru kabinets ir tiesīgs izteikt priekšlikumus par likumprojektu papildināšanu ar jauniem pantiem, to daļām, vārdiem, par atsevišķu pantu, to da|u vai vārdu svītrošanu, par atsevišķu pantu, to daļu grozīšanu. Priekšlikumus ir tiesīgi iesniegt: Ministru prezidents, ministri, valsts ministri vai ministriju pilnvarotas amatpersonas ar ministra īpašu, rakstisku pilnvarojumu.

Atsevišķu Ministru kabineta locekļu tiesībām un pienākumiem ir veltīta Ministru kabineta iekārtas likuma 4.nodaļa. Šeit jāmin arī tādas pie Ministru kabineta pastāvošas institūcijas, kā Valsts kancelejas tiesības. Valsts kanceleja pārzina Ministru kabineta un Ministru prezidenta lietvedību, kā arī, ja nepieciešams, nodrošina Ministru prezidenta biedru, īpašu uzdevumu ministru lietvedību un tās personas lietvedību, kuru Valsts prezidents aicinājis sastādīt Ministru kabinetu, un veic citos likumos, Ministru prezidenta vai Ministru kabineta izdotajos aktos noteiktās funkcijas. Valsts kancelejas pienākums ir radīt priekšnoteikumus Ministru prezidenta un viņa vadītā Ministru kabineta saskaņotai darbībai, lai nodrošinātu optimālu un operatīvu lēmumu pieņemšanu saskaņā ar Satversmi un citiem likumiem.

Ministru kabineta iekārtas likuma atsevišķi panti nosaka arī Ministru prezidenta tiesības un pienākumus. Būtībā Ministru prezidents nosaka Ministru kabineta darbību un ir atbildīgs Saeimas priekšā. Ja sadarbība Ministru kabinetā neizveidojas, Ministru prezidents ir tiesīgs prasīt attiecīgo ministru, ministru prezidenta biedru, valsts ministru atkāpšanos.

3.ļj Tiesību aktu virzība Ministru kabineta

Ministrijas, īpašu uzdevumu ministra sekretariāta, Valsts kancelejas vai Eiropas integrācijas biroja izstrādāto tiesību akta projektu izskatīšanai Ministru kabineta komitejas vai Ministru kabineta sēdē ir tiesīgs iesniegt Ministru prezidents, Ministru prezidenta biedrs, ministrs, īpašu uzdevumu ministrs vai - pēc saskaņošanas ar attiecīgo ministru, norādot par to pavadvēstulē - valsts ministrs.

Politisku dokumentu projektus, tiesību aktu projektus vai informatīvus ziņojumus citu valsts un pašvaldību institūciju, kā arī nevalstisku organizāciju vadītāji ir tiesīgi iesniegt izskatīšanai Ministru kabineta vai Ministru kabineta komitejas sēdē tikai ar tā Ministru kabineta locekļa starpniecību, kurš ir politiski atbildīgs par attiecīgo jomu.

Katru nedēļu notiek Valsts kancelejas direktora organizēta un vadīta Valsts sekretāru sanāksme, kurā:

1.apstiprina Valsts kancelejas apkopoto sarakstu par pieteiktajiem tiesību aktu

projektiem un par izsludināto projektu atsaukšanu;

2. izskata valsts sekretāra sniegto ziņojumu par pieteikto tiesību akta projektu;

3. lemj par sabiedriskās apspriešanas un anotācijas nepieciešamību pieteiktajiem Ministru

kabineta noteikumu projektiem, ja to ir pieprasījis balsstiesīgais dalībnieks;

4. pirms izskatīšanas Ministru kabinets izskata tos tiesību aktu projektus, kuri nav

uzskatāmi par saskaņotiem;

5. izskata jautājumus par likumos, Saeimas lēmumos, Ministru kabineta tiesību aktos un

Ministru prezidenta rīkojumos (rezolūcijās) doto uzdevumu izpildes gaitu.

Lai pieteiktu jaunus projektus izsludināšanai Valsts sekretāru sanāksmē, balsstiesīgie dalībnieki divas darbdienas pirms Valsts sekretāru sanāksmes iesniedz Valsts kancelejā tiesību akta projektu un tā anotāciju, kā arī pieteikumu. Valsts kancelejā projektu un ar to saistītos dokumentus ievieto Ministru kabineta mājas lapā. Projekts uzskatāms par pieteiktu brīdī, kad tas ievietots Ministru kabineta mājas lapā.3 '

Par pieteiktajiem tiesību aktu projektiem valsts sekretārs sanāksmē sniedz informatīvu .ziņojumu, raksturojot pieteiktā projekta būtību.

Pieteiktais projekts uzskatāms par izsludinātu un termiņa tecējums atzinuma sniegšanai sākas divas darbdienas pēc Valsts sekretāru sanāksmes, kurā tika skatīts un akceptēts pieteikto projektu saraksts, ja Valsts sekretāru sanāksmē nav lemts citādi. Atzinums sniedzams par Ministru kabinetā mājas lapā ievietoto projektu.

Pēc izsludināšanas tiesību akta projekts jāsaskaņo ar Valsts sekretāru sanāksmes protokolā norādītajām ministrijām un citām institūcijām.

Tiesību akta projektu Valsts sekretāru sanāksmes protokolā norādītās ministrijas un citas institūcijas saskaņo:

1. sniedzot atzinumu, kurā ir iekļauts politikas dokumenta projekta vai tiesību akta

projekta un tā anotācijas vērtējums un, ja nepieciešams, izteikti iebildumi un

priekšlikumi. Ja projektu akceptē bez iebildumiem, to norāda atzinumā (pozitīvs

atzinums) vai apliecina ar attiecīgās institūcijas vadītāja vīzu uz projekta un anotācijas;

2. r īkojot starpministriiu (staroinstitūciiu) sanāksmi, ja, precizējot politikas dokumenta

projektu vai tiesību akta projektu, nav ņemti vērā vai ņemti vērā daļēji atzinumā izteiktie

iebildumi.

Atzinums sniedzams divu nedēļu laikā (ja Valsts sekretāru sanāksmē nav noteikts cits termiņš) no projekta izsludināšanas dienas. Ja ministrija vai cita institūcija atzinumu minētajā termiņā nesniedz, projekts uzskatāms par saskaņotu. Atzinumā ministrija vai cita institūcija:

1.atbilstoši savai kompetencei izsaka pamatotus iebildumus, par kuriem saskaņošanas

gaitā jāpanāk vienošanās;

2. izsaka priek šlikumus (priekšlikumiem ir ieteikuma raksturs);

3. norada atbalst āmo variantu, ja projektā ir paredzēti vairāki problēmas risinājuma

varianti.

Ja tiesību akta projektu ministrijas un citas institūcijas akceptējušas bez iebildumiem (pozitīvs atzinums) vai atzinumos ir sniegušas tikai priekšlikumus, kā arī, ja visi atzinumos izteiktie iebildumi, precizējot tiesību akta projektu, ņemti vērā, projekts uzskatāms par saskaņotu un atbildīgā ministrija šajos noteikumos noteiktajā kārtībā sagatavo projektu iesniegšanai attiecīgi Ministru kabineta komitejas vai Ministru kabineta sēdē.

Lai panāktu vienošanos par vērā neņemtajiem vai daļēji vērā ņemtajiem iebildumiem, ministrija divu nedēļu laikā pēc atzinumu sniegšanai paredzētā termiņa beigām sasauc kopīgu starpministriju (starpinstitūciju) sanāksmi.

Ja starpministriju (starpinstitūciju) sanāksmē ir panākta vienošanās par visiem atzinumos paustajiem iebildumiem un triju darbdienu laikā pēc precizētā projekta nosūtīšanas nav saņemti atzinumi ar iebildumiem no institūcijām, kas nav piedalījušās starpministriju (starpinstitūciju)

www.nik.gov.lv

37

sanāksmē un kurām sākotnēji bija pozitīvs atzinums vai atzinums ar priekšlikumiem, projekts uzskatāms par saskaņotu un iesniedzams izskatīšanai attiecīgi Ministru kabineta komitejas vai Ministru kabineta sēdē. Ja atzinumi ar iebildumiem ir saņemti, tiesību akta projekts iesniedzams izskatīšanai Valsts sekretāru sanāksmē.

Ministru kabineta iesniegtos tiesību aktu projektus virza un to izskatīšanas gaitu Valsts sekretāru sanāksmēs, Ministru kabineta komitejas sēdēs un Ministru kabineta sēdēs kontrolē Valsts kanceleja. Valsts kanceleja septiņu darbdienu laikā pēc projekta iesniegšanas Ministru kabinetā sniedz atzinumu, kurā izvērtē:

1.projekta atbilstību likumiem, citiem tiesību aktiem, kā arī Ministru kabineta

akceptētajiem politikas plānošanas dokumentiem;

2. anotāciju kopumā;

3. projekta atbilstību tiesību akta izdošanas juridiskās tehnikas prasībām.

Lai saskaņotu viedokļus un sagatavotu tiesību akta projektu izskatīšanai Ministru kabineta sēdē, izsludināto tiesību akta projektu vispirms skata Valsts sekretāru sanāksmē. Izskatīšanai Ministru kabineta sēdē virzāms tikai tāds tiesību akta projekts, kas Valsts sekretāru sanāksmē akceptēts bez grozījumiem vai kurā nepieciešams izdarīt grozījumus, kas precīzi formulēti sanāksmes laikā vai kuru formulējumu rakstiski iesniedz izskatīšanai sanāksmes laikā, un tie ir ierakstīti Valsts sekretāru sanāksmes protokolā.

Lai Ministru kabineta locekļi izvērtētu tiesību aktu projektus, par kuriem nav panākta vienošanās Valsts sekretāru sanāksmē, tos vispirms izskata Ministru kabineta komitejā. Komiteju skaitu, sastāvu un sēžu norises laiku un vietu nosaka Ministru prezidents.

Komitejas sēdē par iesniegto politikas dokumenta projektu vai tiesību akta projektu ziņo iesniedzējs, valsts sekretārs vai valsts sekretāra vietnieks, departamenta direktors, īpašu uzdevumu ministra vai ministrijas pakļautībā vai pārraudzībā esošās iestādes vadītājs vai viņa pilnvarota amatpersona. Komiteja lēmumu par projekta virzību izskatīšanai Ministru kabineta sēdē pieņem vienbalsīgi.

Izskatīšanai uz Ministru kabineta sēdi virzāms tiesību akta projekts, kas komitejas sēdē akceptēts bez grozījumiem vai kurā iesniedzējam viena mēneša laikā, ja komitejas sēdē nav nolemts citādi, nepieciešams izdarīt grozījumus, kas precīzi formulēti sēdes laikā vai kuru formulējumu rakstiski iesniedz izskatīšanai komitejas sēdē, un tie ir ierakstīti komitejas sēdes protokolā.

Valsts kanceleja juridiski un redakcionāli precizē atbalstīto un uz Ministru kabineta sēdi novirzīto tiesību akta projektu.

Valsts sekretāru sanāksmē akceptētos tiesību aktu projektus Ministru kabineta sēdes darba kārtībā parasti iekļauj divu nedēļu laikā pēc tam, kad iesniedzējs Valsts sekretāru sanāksmē akceptēto projektu ir iesniedzis izskatīšanai Ministru kabinetā. Komitejas sēdē izskatītos un atbalstītos politikas dokumentu projektus un tiesību aktu projektus Ministru kabineta sēdes darba kārtībā parasti iekļauj divu nedēļu laikā pēc komitejas sēdes vai pēc precizētā politikas dokumenta projekta vai tiesību akta projekta iesniegšanas izskatīšanai Ministru kabinetā.

Ministru kabineta sēžu laiku un vietu nosaka Ministru prezidents.

Ministru kabineta sēdi Ministru prezidenta uzdevumā izziņo Valsts kancelejas direktors, un uz to uzaicina visus Ministru kabineta locekļus, kā arī likumos noteiktās amatpersonas un Ministru prezidenta uzaicinātās personas (attiecīgajā darba kārtības jautājumā). Ministru kabineta sēdi, nosakot debašu kārtību un ilgumu, vada Ministru prezidents vai persona, kura normatīvajos aktos noteiktajā kārtībā viņu aizvieto.

Ministru kabineta sēdē lēmumus pieņem Ministru kabineta iekārtas likumā noteiktajā kārtībā. Ja balsis sadalījušās vienādi ("par" vienādi ar "pret" un "atturas"), izdarāma pārbalsošana. Ja arī pārbalsojot balsis atkārtoti sadalījušās vienādi ("par" vienādi ar "pret" un "atturas"), izšķirošā ir Ministru kabineta sēdes vadītāja balss.

Tiesību aktus datē ar to pieņemšanas dienu. Ministru prezidenta rīkojumus un Ministru kabineta rīkojumus datē ar to parakstīšanas dienu.

Ministru kabineta akceptēto politikas dokumentu, izdoto tiesību aktu un izskatīto informatīvo ziņojumu divu darbdienu laikā pēc Valsts kancelejas nosūtītā politikas dokumenta, tiesību akta vai informatīvā ziņojuma apliecinātas kopijas saņemšanas publicē laikrakstā "Latvijas Vēstnesis".

8. Ministrijas, resori - centrālie valsts pārvaldes subjekti

1.§ Latvijas Republikas ministriju vispārējs raksturojums

2.§ Latvijas Republikas resoru vispārējs raksturojums

3.§ Valsts pārvaldes iestāde - valsts aģentūra

1. 8 Latvijas Republikas ministriju visnarCis raksturojums

Ministrija - valsts pārvaldes centrālo institūciju posms, ar kura palīdzību valdība īsteno Satversme un likumos noteiktās funkcijas un uzdevumus kādā atsevišķa valsts pārvaldes nozarē un kura darbību politiski vada ministrs("ministerium" tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "kalpošana").

Valsts pārvaldes iekārtas likuma 18.pantā noteikts, ka ministrijair attiecīgās valsts pārvaldes nozares vadošā (augstākā) iestāde. Ministrija organizē un koordinē likumu un citu normatīvo aktu īstenošanu, tā piedalās nozares politikas izstrādāšanā.

Ministriju loma valsts pārvaldes aparātā jeb izpildvaras mehānismā ir ļoti būtiska. Gandrīz visu pārvaldi Ministru kabinets īsteno ar ministriju starpniecību, jo Ministru kabinets viens nespēj apspriest vai izlemt visas lietas, kuras ietilpst tā kompetencē saskaņā ar Satversmi un likumiem. Tādēļ noteiktas valsts pārvaldes funkcijas tiek nodotas ministrijām, kuras savukārt ir centrālās iestādes attiecīgā nozarē un kuras lemj par visu, kas ir saistītas ar šo nozari tiktāl, ciktāl to atļauj likums un Ministru kabineta noteikumi. Ministrijas ir tās valsts pārvaldes institūcijas, kurām Ministru kabinets ir deleģējis noteiktu varas apjomu, tas ir, ministrijām izpildei ir noteiktas vairākas valsts pārvaldes funkcijas. Šīs valsts pārvaldes funkcijas Ministru kabinets var hodot, pamatojoties uz Latvijas Republikas Satversmes 58. pantu, kurā noteikts, ka "Ministru kabinetam ir padotas valsts pārvaldes iestādes".

Ministrijas paredz Latvijas Republikas Satversme, tādēļ ministrijas var uzskatīt par konstitucionāli nodibinātu iestāžu veidu. Latvijas Republikas Satversmes 57. pantā noteikts, ka ministriju skaitu un darbības apjomu, kā arī valsts iestāžu savstarpējās attiecības nosaka likums. Jāatzīmē, ka Latvijas Republikas Satversme paredz ministrijas tikai pēc būtības, ministriju skaits, tām nododamās valsts pārvaldes funkcijas, uzdevumus, pilnvaras, tiesības, pienākumus un atbildību, tas ir, kompetenci pilna apjoma nosaka citi tiesību akti (visprecīzāk ministrijas kompetence ir norādīta nolikumā).

Ministru kabinets apstiprina katras ministrijas nolikumu, kurā nepieciešams norādīt:

1)   ministrijas mērķi;

2)   ministrijas funkcijas, tiesības un pienākumus;

3)   ministrijas atbildīgo amatpersonu (ministra, valsts ministra, valsts sekretāra,

parlamentārā sekretāra) pilnvaras;

4)   ministrijas atbildīgo amatpersonu atbildību;

5)   ministrijas struktūru.

36

39

Ministrijas struktūra

Ministrijas vadība tiek iedalīta divos līmeņos:

1)  politiskais līmenis(ministrs un politiskie darbinieki. Ministrs ap sevi pulcina tādus

politiskus darbiniekus, kā ministra palīgu, padomnieku, preses sekretāru, parlamentāro

sekretāru, valsts ministru);

2)   administratīvais līmenis(priekšgalā atrodas ministrijas "administrators" - valsts

sekretārs, kura galvenais uzdevums ir nodrošināt ministrijas darba nepārtrauktību, ja

mainās politiskais līmenis).

Ministrijas pamatvienība ir departaments,kas ir sadalīts nodalās.departamentu skaits ministrijā var būt dažāds atkarībā no darbības apjoma. Ministrijā var būt patstāvīgas nodaļas,kas pakļautas nevis departamentam, bet tieši valsts sekretāram vai viņa vietniekam.

Ministrakompetencē atbilstoši valsts pārvaldes iekārtas likuma 19.pantam ir vadīt ministrijas darbu. Ministrs var bez īpaša pilnvarojuma pārstāvēt ministriju; dot rīkojumus valsts sekretāram; dot rīkojumus ministrijas pārvaldes amatpersonām un darbiniekiem, kuri par to informē augstāku amatpersonu; atcelt valsts ministra, parlamentārā sekretāra, valsts sekretāra un citu ministrijas pārvaldes amatpersonu izdotos iekšējos normatīvos aktus, lēmumus un rīkojumus, izņemot administratīvos aktus; var pats īstenot ministrijas administratīvā vadītāja kompetenci.

Valsts sekretārsatbilstoši minētā likuma 23.pantam ir ministrijas administratīvais vadītājsun pakļauts ministram. valsts sekretārs organizē iepriekšējā ministra valsts sekretāram nodotās lietvedības un dokumentu nodošanu jaunajam ministram. Ja tiešās pārvaldes iestāde, kas nav ministrija, atrodas kāda Ministru kabineta locek|a tiešā pakļautībā, Ministru kabinets var noteikt, ka attiecīgās iestādes vadītājs ir amatpersona ar valsts sekretāra tiesībām.

2. 8 Latvijas Republikas resoru vispārējs raksturojumsValsts pārvaldes iestāžu veidi un to padotība

Saskaņā ar Satversmes 58. pantu visas valsts pārvaldes iestādes ir padotas Ministru kabinetam, tādējādi tās veido pārvaldes sistēmu. Šai sistēmai ir hierarhisks raksturs, un tajā var izšķirt vairākus padotības līmeņus. Pats augstākais līmenis ir Ministru kabinets, nākošais līmenis ir ministrijas, tam seko ministrijām pakļautās centrālās pārvaldes iestādes un zemākais līmenis, kurš aptver pilsētās un rajonos izveidotās valsts pārvaldes iestādes.

Valsts pārvaldes iestāžu nosaukumi var būt dažādi: pārvaldes; komitejas; komisijas; padomes; dienesti; inspekcijas; centri; valdes; ģenerāldirekcijas; biroji.Šie nosaukumi ne|auj spriest par šo iestāžu darbības raksturu, struktūru un pilnvaru apjomu. Lai to uzzinātu, jāiepazīstas ar attiecīgo iestāžu nolikumiem un likumiem, kas regulē to darbību. Tomēr zināmu informāciju var gūt arī no šiemnosaukumiem. piemēram, nosaukums "pārvalde" vai "direkcija" norāda uz vienvadības iestādi, nosaukums "komiteja", "komisija", "padome", "valde" norāda, ka tā ir koleģiāla iestāde, nosaukums "inspekcija" liecina, ka iestāde īsteno uzraudzības un kontroles funkcijas, nosaukums "fonds" norāda uz iestādi, kas veic konkrētam mērķim domātu līdzekļu uzkrāšanu un sadali.

Ne mazāk svarīgs ir jautājums par zīs iestādes padotību. Starp Ministru kabinetu un ministrijām pastāvošās padotības attiecības ir vienveidīgas, tās regulē Satversme un Ministru kabineta iekārtas likums. Savukārt attiecības starp ministrijām un to padotībā esošajām iestādēm diferencētas, tās tiek noteiktas Ministriju iekārtas likumā un Ministru kabineta apstiprinātajos ministriju^nolikumos (Satversmes 57. pants). Ministriju iekārtas likums paredz divus padotības veidus, kādi pastāv starp Ministru kabinetu un attiecīgo ministriju no vienas puses un attiecīgo valsts pārvaldes iestādi no otras puses. Šī likuma 13. pantā noteikts, kas visas valsts pārvaldes iestādes ārpus ministrijām atrodas Ministru kabineta pakļautībā vai pārraudzībāun ka ministru kabinets šo pakļautību vai pārraudzību īsteno ar attiecīgās ministrijas starpniecību.

Atbilstoši Valsts pārvaldes iekārtas likuma 7.pantam pakļautībanozīmē augstākas iestādes vai amatpersonas tiesības dot rīkojumu zemākai iestādei vai amatpersonai, kā arī atcelt zemākas iestādes vai amatpersonas lēmumu. Ministrijas pakļautībā esošās iestādes raksturo šādas pazīmes:

1) iestādi izveido un likvidē Ministru kabinets;

2) iestādei ir juridiskas personas statuss;

3) iestādes kompetenci nosaka nolikums, kuru apstiprina Ministru kabinets vai tā

pilnvarojumā - attiecīgā ministrija;

4) iest ādes vadītais ir tieši pakļauts ministram vai valsts ministram, vai ministra (valsts

ministra) pilnvarotai amatpersonai, vai viņu izdotiem rīkojumiem.

Pārraudzībanozīmē augstākas iestādes vai amatpersonas tiesības pārbaudīt zemākas iestādes vai amatpersonas lēmuma tiesiskumu un atcelt prettiesisku lēmumu, kā arī prettiesiskas bezdarbībasgadījumā dot rīkojumu pieņemt lēmumu. Ministriju pārraudzībā esošās iestādes raksturo šādas pazīmes:

1) iestādi izveido uz Saeimas izdota likuma vai uz Ministru kabineta izdotu noteikumu

pamata;

2) iestādei ir juridiskas personas statuss;

3) iestādes kompetenci nosaka likums;

4) iestādes pārraudzību veic ministrs, valsts ministrs vai ministra (valsts ministra)

pilnvarota amatpersona;

5) šī persona nevar dot pārraugāmai iestādei obligātus rīkojumus, bet var atcelt iestādes

vadītāja rīkojumus vai apturēt iestādes darbību, ia šis rīkojums vai darbība bijusi

nelikumīga;

6) persona, kura veic pārraudzību, var sniegt ieteikumus Saeimai vai Ministru kabinetam

par iestādes vadītāja ievēlēšanu amatā vai atbrīvošanu no tā, kā arī par valsts budžeta

līdzekļu piešķiršanu šai iestādei.

Iepazīstoties ar valsts pārvaldes iestāžu sistēmu, var izšķirt vēl trešo kategoriju - pārziņā esošas iestādes.tā var nosaukt iestādes, kuras nepilda valsts pārvaldei raksturīgas administratīvās funkcijas un neizdod tiesību aktus, kuriem būtu juridisks spēks ārpus iestādes ietvariem. Tās ir iestādes, kuras tiek uzturētas pilnīgi vai lielākoties no valsts budžeta un kuras sniedz zināmus pakalpojumus (galvenokārt sociālā un kultūras sftrā). Tās ir mācību iestādes, veselības aizsardzības iestādes, bibliotēkas, muzeji, teātri utml. Minētās iestādes vispār nav ierindojamas valsts pārvaldes iestāžu skaitā.

Atsevišķs resora veids - valsts aģentūra, kas tiks aplūkota, par pamatu raksturojumam ņemot Valsts aģentūru likumā noteikto.

3. § Valsts pārvaldes iestāde - valsts aģentūra

Valsts aģentūra ir ministrijas pārraudzībā esoša valsts iestāde, kurai ar likumu vai Ministru kabineta noteikumiemuzdots veikt noteiktas valsts funkcijas un kura tās veic saskaņā ar pārvaldes līgumu, ko noslēdz ministrs, kura vadītās ministrijas pārraudzībā nodota attiecīgā valsts aģentūra un valsts aģentūras direktors.

Izveidojot, reorganizējot vai likvidējot valsts aģentūru, Ministru kabinets izvērtē izveidošanas, reorganizēšanas vai likvidēšanas nepieciešamību atkarībā no lietderīguma, efektivitātes un citiem Ministru kabineta noteiktajiem kritērijiem.

41

Valsts aģentūrai var uzdot veikt Šādas valsts funkcijas:

1) sniegt pakalpojumus valsts un pašvaldību iestādēm;

2) sniegt publiskos pakalpojumus fiziskām un juridiskām personām;

3) vadīt un īstenot valsts, pašvaldību un starptautiskus projektus un programmas.

Valsts aģentūras kompetences akta (nolikuma) norada:valsts aģentūras nosaukumu; ministriju, kuras pārraudzībā valsts aģentūra nodota; valsts aģentūras izveidošanas mērķi; valsts aģentūras funkcijas; valsts aģentūras kompetenci; valsts aģentūras finansēšanas kārtību; apjomu un kārtību, kā valsts aģentūra rīkojas ar nekustamu un kustamu mantu, kā arī uzņemas saistības; valsts aģentūras tiesības iekasēt maksu par sniegtajiem publiskajiem pakalpojumiem; valsts aģentūras tiesības ņemt aizr/ēmumus un uzņemties garantijas, to apjomu tiesību aktos noteiktajā kārtībā; konsultatīvās padomes izveidošanas nepieciešamību un tās uzdevumus; u.c. noteikumus.

Valsts aģentūras nolikuma tiek arī noteikts, vai valsts aģentūrai ir tiesības iekasēt maksu par

sniegtajiem publiskajiem pakalpojumiem. Publisko pakalpojumu izcenojumus apstiprina ministrs

pēc valsts aģentūras direktora priekšlikuma. Publisko pakalpojumu izcenojumu noteikšanas

metodiku apstiprina Ministru kabinets, ņemot vērā, ka maksa par publisko pakalpojumu nedrīkst

pārsniegt valsts aģentūras funkciju veikšanai nepieciešamo līdzekļu apjomu. ________________

Valsts aģentūras darbu vada direktors,kas rīkojas saskaņā ar likumā, valsts aģentūras nolikumā un pārvaldes līgumā minētajiem noteikumiem. Valsts aģentūras direktors ir atbildīgs par pārvaldes līguma izpildi.

Ministrs noslēdz darba līgumu ar valsts aģentūras direktoru uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus. Izbeidzoties darba līgumā noteiktajam termiņam, līgumu var atjaunot uz citu termiņu, kas nepārsniedz piecus gadus.

Valsts aģentūras direktors izstrādā valsts aģentūras vidēja termiņa darbības un attīstības stratēģiju uz pārvaldes līguma darbības laiku, paredzot noteiktā laika posmā sasniedzamos darbības rezultātus un Šo rezultātu sasniegšanai prognozējamos resursus. Valsts aģentūras direktors iesniedz valsts aģentūras vidēja termiņa darbības un attīstības stratēģijas izklāstu ministram apstiprināšanai.

Pārvaldes līgumsir vienošanās par valsts aģentūrai nodoto valsts funkciju veikšanu atbilstoši ministra apstiprinātajai valsts aģentūras vidēja termiņa darbības un attīstības stratēģijai.

Pārvaldes līgumu valsts vārdā paraksta ministrs, bet valsts aģentūras vārdā — valsts aģentūras direktors.

Pārvaldes līgumā nosaka:

1)     valsts aģentūras darbības kvantitatīvos un kvalitatīvos rādītājus, to skaitā publisko

pakalpojumu sniegšanas un klientu apkalpošanas rādītājus;

2)     valsts aģentūras funkciju veikšanai paredzamos finanšu līdzekļus un to avotus, ja

nepieciešams, citus paredzamos resursus un to avotus;

3)  valsts aģentūras darbības rezultātu izvērtēšanas kārtību un kritērijus;

4)  kārtību, kā valsts aģentūra sniedz ministrijai kārtējo un gada pārskatu;

5)  pārvaldes līguma grozīšanas nosacījumus un kārtību;

6)  kārtību, kā izdarāmi grozījumi pārvaldes līgumā, ja tiek izdarīti grozījumi gadskārtējā valsts

budžeta likumā vai citos likumos;

7)  valsts aģentūras darbinieku materiālās stimulēšanas kārtību un kārtību, kā viņiem piemēro

sankcijas atbilstoši pārvaldes līguma izpildes novērtējumam;

8)  pārvaldes līguma darbības termiņu, kas nevar būt īsāks par trim gadiem;

9)  citus jautājumus, kurus ministrs un valsts aģentūras direktors uzskata par būtiskiem.

Valsts aģentūras gada darbības plāns un gada budžets ir pārvaldes līguma sastāvdaļas, kuras katru gadu pēc to apstiprināšanas pievieno pārvaldes līgumam.

Pārvaldes līgumu precizē katru gadu, bet ne vēlāk kā mēneša laikā pēc gadskārtējā valsts budžeta likuma izsludināšanas.

Pārvaldes līgums ir publiski pieejams.

Pamatojoties uz valsts aģentūras vidēja termiņa darbības un attīstības stratēģiju, valsts aģentūra izstrādā valsts aģentūras gada darbības plānu. Gada darbības plānā nosaka sasniedzamos rezultātus un šo rezultātu sasniegšanai nepieciešamos pasākumus. Pamatojoties uz darbības plānu, tiek apstiprināts valsts aģentūras gadskārtējais budžets.

Valsts aģentūras manta ir valsts manta, kas atrodas valsts aģentūras valdījumā.

Tiesiskajās attiecībās ar fiziskām un juridiskām personām valsts aģentūra atbild ar valdījumā nodoto valsts mantu. Ja ar to nepietiek vai ja valsts aģentūras saistītu izpilde traucē valsts aģentūras funkciju veikšanu, par valsts aģentūras saistībām atbild valsts. Kārtību, kā valsts atbild par valsts aģentūras saistībām, reglamentē Ministru kabineta apstiprināti noteikumi.

Valsts aģentūrai ir tiesības likumā noteiktajā kārtībā iegādāties darbībai nepieciešamo mantu, kā arī atsavināt valsts aģentūras valdījumā esošo valsts kustamo mantu. Līdzekļus, kas iegūti valsts kustamās mantas atsavināšanas rezultātā, ieskaita valsts aģentūras budžetā.

Valsts aģentūra tiek finansēta no valsts budžeta dotācijas, kas iegūtas no vispārējiem ieņēmumiem, īpašiem mērķiem iezīmētiem ieņēmumiem, kā arī no pašu ieņēmumiem, to skaitā no ieņēmumiem par valsts aģentūras sniegtajiem maksas pakalpojumiem, no valsts vai pašvaldību pasūtījumiem, ziedojumiem, dāvinājumiem un ārvalstu finansiālās palīdzības.

9. FaSvaldlbas pārvaldes institūcijas - vietējie valsts pārvaldes subjekti

1.§ Latvijas Republikas pašvaldības ka valsts pārvaldes subjekti

2.§ Pašvaldības administrators - izpilddirektors

3.§ Pašvaldību darbības pārraudzība

Ž.S Latvijas Republikas pašvaldības ka valsts pārvaldes subjekti"

PaSvaldību institūta izveidošanās vēsturiskie motīvi:

1)    valsts mērķis samazināt administratīvo aparātu un budžeta izdevumus;

2)    iedzīvotāju ieinteresētības radīšana publiskajā pārvaldē;

3)    iedzīvotāju interešu aizstāvība uz vietas.

Pašvaldību jēdziens

Eiropas vietējo pašvaldību hartā noteikts, ka vietējā pašvaldība irvietējo varu tiesības unspējas likuma robežās regulēt un vadīt nozīmīgu publisko lietu da|u uz savu atbildību un vietējo iedzīvotāju interesēs. Šīs tiesības īsteno padomes un vēlētāju sapulces, kuru locekļus brīvi ievēl aizklāti balsojot uz tiešu, vienlīdzīgu un vispārēju vēlēšanu tiesību pamata, kurām var būt padotas izpildinstitūcijas. Šis princips nekādā veidā neierobežo tiesības izmantot pilsoņu sapulces, referendumus un jebkuras citas pilsoņu tiešas līdzdalības formas.

Atbilstoši likuma "Par pašvaldībām" 2.pantam Latvijā ir divu veidu pašvaldības: vietējās paivaldības(pilsētu,novadu un pagastu pašvaldības) un rajonu pašvaldības.

32 2001.gada 11.marta vēlēšanās Latvijā tika ievēlētas 467 pagastu pašvaldības, 62 pilsētu pašvaldības, II novadu pašvaldības, kā arī 7 republikas pilsētu pašvaldības (kopā 547 vietējās pašvaldības). 26 rajonu (reģionālās) pašvaldības izveidoja, deleģējot lēmējinstitūciju - rajona padomi no vietējo pašvaldību domju (padomju) priekšsēdētājiem likumā "Par pašvaldībām" noteiktā kārtībā.

42

43

Saskaņā ar likuma 3.pantu vietējā pašvaldība ir vietējā pārvalde, kas ar pilsoņu vēlētas pārstāvniecības - domes (padomes) - un tās izveidoto institūciju un iestāžu starpniecību nodrošina likumos noteikto funkciju, kā arī šajā likumā paredzētajā kārtībā Ministru kabineta doto uzdevumu un pašvaldības brīvprātīgo iniciatīvu izpildi, ievērojot valsts un attiecīgās administratīvās teritorijas iedzīvotāju intereses.

Rajona pašvaldība ir rajonu (reģionālā) pārvalde, kas ar vietējo pašvaldību deleģētās pārstāvniecības - padomes - un tās izveidoto institūciju un iestāžu starpniecību nodrošina likumos noteikto funkciju un vietējo pašvaldību deleģēto funkciju izpildi, ievērojot valsts un attiecīgā rajona administratīvās teritorijas iedzīvotāju intereses.

Pašvaldību kompetence

Uzsākot Latvijas pašvaldību kompetences analīzi, sākotnēji uzmanība jāpievērš faktam, ka saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 4.pantu, īstenojot vietējo un rajonu (reģionālo) pārvaldi, pašvaldības likuma noteiktajos ietvaros ir publisko tiesību subjekts, bet privāttiesību joma pašvaldībām ir juridiskas personas tiesības.

Minētais pants norāda uz šo pašvaldību kā tiesību subjekta divējādo dabu, kad atbilstoši publisko un privāto tiesību nodalīšanas doktrīnām tiek nošķirta pašvaldības kā publisko tiesību subjekta kompetence un to juridiskās personas statuss privātajās tiesībās. Ar minēto normu likumdevējs it kā mākslīgi novelk robežu ne tikai starp divējādo pašvaldību dabu tiesībās, bet arī norāda uz atšķirību starp privātām un publiskām tiesībām.

Pašvaldību mērķis netieši izriet no likuma "Par pašvaldībām" 3.pantā piedāvātā vietējo pašvaldību (nodaļā pievērsīsimies tieši vietējām pašvaldībām) jēdziena skaidrojums. Pantā noteikts, ka pašvaldībām jānodrošina likumos noteikto funkciju, kā arī likumā "Par pašvaldībām" paredzētajā kārtībā Ministru kabineta doto uzdevumu un pašvaldību brīvprātīgo iniciatīvu izpildi, ievērojot valsts un noteiktas administratīvās teritorijas iedzīvotāju intereses. Var teikt, ka pašvaldības ir izveidotas, lai noteikta administratīva teritorija iedzīvotāju intereses īstenotu valsts pārvaldes funkcijas. Tiesību aktos šī mērķa konkretizācija parādās pašvaldību funkcijas un uzdevumos.

īpaša uzmanība jāpievērš likuma "Par pašvaldībām" 6.pantā noteiktajiem pašvaldību funkciju veidiem, kur uzskaitīts, ka pašvaldības pilda:

1)     šajā likumā noteiktās vietējās un rajonu (reģionālās) pārvaldes un sociāli

ekonomiskas, kā arī kultūras un izglītības veicināšanas funkcijas, kuras pašvaldības

pilda pastāvīgi (ari ārvalstis pašvaldībām likumdevējs galvenokārt ir uzticējis

funkcijas, kas saistītas ar pakalpojumu sniegšanu un sabiedriskas kartības

nodrošināšanu);

2)     citos likumos noteiktas vietējās un rajonu (reģionālās) pārvaldes un sociāli

ekonomiskās, kā arī kultūras un izglītības veicināšanas funkcijas, kuras pašvaldības

pilda noteiktu laika posmu;

3)  valsts pārvaldes funkcijas, kuru izpilde šajā likumā noteiktajā kārtībā ir nodota

attiecīgajai pašvaldībai;

4)  citu pašvaldību kompetence ietilpstošās funkcijas, kuru izpilde šajā likumā

noteiktajā kartība ir nodota attiecīgajai pašvaldībai;

5)  vienreizēji uzdevumi, kuru izpildi valsts pārvaldes iestādes Šajā likumā noteiktajā

kārtībā ir uzdevušas pašvaldībām;

6)  brīvprātīgas iniciatīvas.

Minētā uzskaitījuma ietvaros likumdevējs norāda uz kompetences pamatelementiem -funkcijām, uzdevumiem un īpašu elementu, kas tiek nosaukts par brīvprātīgām iniciatīvām, kas ir pašvaldību kā administratīvo tiesību subjekta viens no diskrēcionārās varas izpausmes formām,

to pašvaldības veic sava finansējuma ietvaros, kas varbūt pat nav uzskaitāms šajā pantā. Arī brīvprātīgās iniciatīvas var uzskatīt par ftmkciju veidu."

Pašvaldību pastāvīgās funkcijas uzskaitītas likuma "Par pašvaldībām" 15.pantā.14 Likuma 10.pantā noteikts, ka pašvaldības pēc savstarpējas vienošanās var nodot cita citai atsevišķu to kompetencē esošo funkciju izpildi. Lēmumu par funkciju izpildes nodošanu pieņem attiecīgās pašvaldības dome (padome). Pamatojoties uz šo lēmumu, tiek noslēgts rakstveida fijgums, kurā paredzēti funkciju izpildes finansēšanas avoti. Par minēto funkciju izpildi ir atbildīga un to izpildi uzrauga tā dome (padome), kurai ar likumu uzdots pildīt šīs funkcijas. Citām pašvaldībām nevar deleģēt funkcijas, kas ir attiecīgās domes (padomes) ekskluzīvajā kompetencē un noteiktas šī likuma 21.pantā, kā arī šī likuma "Par pašvaldībām" 9.pantā noteiktajā kārtībā pašvaldībām nodotās funkcijas.

Vietējo pašvaldību domes (padomes) var deleģēt rajona padomei un rajona padome var deleģēt vietējo pašvaldību domēm (padomēm) funkciju izpildi, nosakot tās finansēšanas kārtību, ja par to lēmumu pieņēmušas visas attiecīgā rajona pašvaldības. Lēmums par deleģētās funkcijas atsaukšanu pašvaldībām jāpieņem ne vēlāk kā trīs mēnešus pirms saimnieciskā gada sākuma, un tie stājas spēkā saimnieciskā gada sākumā.

Likuma 11.pantā paredzēts, ka Ministru kabinets var uzdot pašvaldībām vienreizējus uzdevumus. Uzdodot veikt vienreizējus uzdevumus, Ministru kabinetam vienlaikus jānodod pašvaldībām finansu līdzekļi, kas nepieciešami šo uzdevumu izpildei. Ja pašvaldības piekrīt, tās var veikt vienreizējus uzdevumus arī par saviem līdzekļiem. Pašvaldībām uzdoto vienreizējo Uzdevumu izpildi organizē attiecīgā pašvaldība.

Interesants ir likuma 12.pants, kurš nosaka, ka pašvaldības attiecīgās administratīvās teritorijas iedzīvotāju interesēs var brīvprātīgi realizēt savas iniciatīvas ikvienā jautājumā, ja tas nav Saeimas, Ministru kabineta, ministriju, citu valsts pārvaldes iestāžu, tiesas vai citu pašvaldību kompetencē vai ja Šāda darbība nav aizliegta ar likumu.35 Pamatojoties uz minēto pantu, pašvaldību deputāti bieži mēģina iedzīvotāju interesēs brīvprātīgi realizēt savas iniciatīvas "ikvienā" jautājumā, bet visbiežāk tas notiek, pārkāpjot tiesību aktu normu regulējumu. Jāatgādina, ka 12.panta norma pēc satura vairāk ir deklaratīva un ka publiskajās attiecībās galvenokārt jāievēro princips "viss ir atļauts, kas ir noteikts". Tātad brīvprātīgās iniciatīvas var tikt izmantotas tikai tiesību aktos noteiktā kārtībā un apmērā. Kā piemēru var minēt likuma "Par nekustamā īpašuma nodokli" 5.pantā noteikto deleģējumu pašvaldībām izdot saistošos noteikumus par nekustamā īpašuma nodokļu atvieglojumiem, kā arī iespēju savā administratīvajā

Ārvalstu praksē likumdevējs bieži sadala pašvaldību funkcijas obligātās un neobligātās. Pie pirmajām pieskaitāmas valstiski svarīgas funkcijas. Pie pašvaldību funkcijām pieskaitāma ceļu uzturēšana, teritorijas sanitārās firibas nodrošināšana, ugunsdzēsības dienestu darbību nodrošināšana, skolu uzturēšana. Funkciju apjoms var tikt paplašināts ar centrālās varas deleģējumu. Šāda deleģējuma iespējamība ir noteikta ASV, Lielbritānijā, Vācijā, Japānā. Francijā pašvaldības pilda funkcijas, kas attiecas uz pilsētu teritoriālajiem plānojumiem, municipālo infrastruktūru, subsidētiem mājokļiem, vietējiem sabiedriskajiem pakalpojumiem, veselības aprūpi, izglītību, kultūras lietām, policijas uzdevumiem un palīdzību nodarbinātības jautājumos un uzņēmējdarbībai. Pastāv funkciju sadalījums starp pašvaldību līmeņiem.

likumos un Ministru kabineta noteikumos. Pēc funkciju formulēuma roas preca, a ažas un

virzieni attiecīgās sabiedrisko attiecību vides sakārtošanai pašvaldībās, piemēram, likumā minētā pašvaldību

pastāvīgā funkcija ir sekmēt uzņēmējdarbību attiecīgajā administratīvajā teritorijā.

Ārvalstīs šādas brīvprātīgās iniciatīvas bieži sauc par pašvaldību neobligātajām funkcijām, kuras vietējā vara īsteno pēc sava ieskata. Visbiežāk tās ir saistītas ar dažādu pakalpojumu sniegšanu, ko realizē pašvaldība, tas ir, jaunu komunālo uzņēmumu izveidi, dzīvojamā fonda celtniecību, pašvaldības iesaisti komercdarbībā, arī izklaides pasākumu rīkošanu.

45

teritorijā veidot pašvaldību policijas vienību. Par brīvprātīgo iniciatīvu izmantošanu varētu uzskatīt arī, ja pašvaldība izmanto tiesības Koncesiju likumā noteiktajā kārtībā nodot privātām juridiskām personām koncesijā noteiktas pašvaldību funkcijas.

Otrs pašvaldību statusu raksturojošais elements ir struktūras elements, ko būtībā veido elementu sistēma, kas orientēta uz pašvaldības iekšējās uzbūves noteikšanu. Šeit varētu izšķirt: lēmējinstitūciju un izpildinstitūciju izveidošanas regulēšanu; pastāvīgo komiteju, komisiju, valžu izveidošanu, amatpersonu iecelšanu; pašvaldības darba organizācijas noteikšanu; pārvaldes tiesisko regulēšanu un citus jautājumus.

Pēdējais no pašvaldību statusa elementiem, ir pašvaldību kompetence. Kompetence tiks apskatīta kā atsevišķa sistēma, kurā ietilpst tiesību, pienākumu, pilnvaru un atbildības komponenti. Sākotnēji likuma "Par pašvaldībām" 21.panta ietvaros būtu jāizceļ īpaša pašvaldību kompetences izpausme - domes (padomes) ekskluzīvā kompetence, ko varētu uzskatīt par noteiktu darbību (likuma 10.panta trešajā daļā tās tiek nosauktas par funkcijām) kopumu, ko ekskluzīvā un koleģiālā kārtā drīkst īstenot vienīgi dome (padome) kā deputātu kopums.

Pašvaldības vispārējās tiesības un pienākumi ir noteikti likuma "Par pašvaldībām" 14.pantā.

Likuma "Par pašvaldībām" ietvaros pašvaldību pilnvaras varētu skatīt kā:

1)   domes (padomes) vispārējās pilnvaras;

2)   amatpersonu (priekšsēdētāja, priekšsēdētāja vietnieka, izpilddirektora)

pilnvaras;

Ar vispārējām pilnvarām jāsaprot pašvaldībām piešķirtās izpildvaras apjoms, tas ir, valsts pārvaldes funkcijas, kuras likumdevējs ir deleģējis pašvaldībām.

Ar vispārējām pilnvarām jāsaprot arī likuma "Par pašvaldībām" 12.pantā minētais pilnvarojums administratīvās teritorijas iedzīvotāju interesēs brīvprātīgi realizēt savas iniciatīvas ikvienā jautājumā, ja tas nav Saeimas, Ministru kabineta, ministriju, citu valsts pārvaldes iestāžu, tiesas vai citu pašvaldību kompetencē vai ja šāda darbība nav aizliegta ar likumu.

Analizējot priekšsēdētāja vietnieka pilnvaras, likumdevējs ir izvairījies dot konkrētu uzskaitījumu. Būtībā likumdevējs paredzējis šo priekšsēdētāja vietnieka pilnvaru noteikšanu pašvaldības domes (padomes) nolikumā.

Pēdējais kompetences elements ir atbildība. Izšķir:

1)   pašvaldības domes (padomes) vispārēju atbildību;

2)   domes (padomes) amatpersonu atbildību.

Par pašvaldības domes (padomes) vispārēju atbildību var runāt saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 91.pantu, kurā noteikts, ka Saeima var atlaist vietējās pašvaldības domi (padomi). Tas tiek nostiprināts ar likumu, kura projektu Saeimai iesniedz Ministru kabinets.

Pašvaldības priekšsēdētāja atbildība likumā ir noteikta vispārīgi. To apskatot, uzmanība jāpievērš likuma "Par pašvaldībām" 65.pantam un 93.pantam. 65.pants paredz: ja vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs nepilda likumā vai attiecīgās pašvaldības nolikumā noteiktos pienākumus, vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumus, tiesas spriedumus, neievēro likumus vai Ministru kabineta noteikumus, tad vietējās pašvaldības dome (padome), aizklāti balsojot, var atbrīvot viņu no amata. Atbrīvošana notiek, ja to pieprasa:

1) vismaz viena trešdaļa vietējās pašvaldības domes (padomes) deputātu;

2) Ministru kabineta pilnvarotais ministrs.

Pašvaldības iestāžu darbības reglamentēšanai vietējās pašvaldības dome (padome) izdod nolikumus.16 bet pašvaldības iestāžu vadītāju un citu amatpersonu darbības reglamentēšanai - instrukcijas.

' Pašvaldības nolikumā par pārvaldes organizāciju jāparedz:

l) pašvaldības pārvaldes struktūra, kā arī izpilddirektora, pašvaldības iestāžu un uzņēmumu savstarpējās tiesiskās attiecības;

40

2. § PaSvaldības administrators • izpilddirektors

Parasti izpilddirektoram ir divi galvenie uzdevumi:

1)  padomdevēja funkcijas politiskajā sistēmā (galvenokārt izpaužas padomu došanā

pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājam);

2)  vietējās pašvaldības administrācijas ikdienas darba vadīšana (izpilddirektoru pēc

pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētāja priekšlikuma ieceļ pašvaldības dome

(padome), un viņš ir atbildīgs par pašvaldības iestāžu un uzņēmumu darbu).

Pašvaldības izpilddirektors īsteno administrācijas vadīšanu, bet priekšsēdētāja

kompetencē ir politiskās sistēmas - padomes un pastāvīgo komiteju - vadība.

Izpilddirektors nodrošina pašvaldības iestāžu un uzņēmumu darba nepārtrauktību, mainoties vietējās pašvaldības domei (padomei). Izpilddirektora kompetenci pašvaldībā var salīdzināt ar valsts sekretāra kompetenci ministrijā, jo abi ir atbildīgi par politiķu lēmumu izpildi.

Izpilddirektors nedrīkst būt vietējās pašvaldības domes (padomes) deputāts, izņemot likumā paredzēto gadījumu, kad pašvaldībā ir ierobežots iedzīvotāju skaits (mazāk kā 5000 cilvēku).

Pašvaldības izpilddirektors atbilstoši likumam "Par pašvaldībām":

1) organizē vietējās pašvaldības domes (padomes) izdoto saistošo noteikumu un citu normatīvo

aktu izpildi;

2) dod rīkojumus pašvaldības iestāžu vadītājiem;

3) sagatavo priekšlikumus vietējās pašvaldības domei (padomei) par attiecīgās pašvaldības

iestāžu nelikumīgu un nelietderīgu lēmumu atcelšanu;

4) ierosina vietējās pašvaldības domei (padomei) iecelt amatā vai atbrīvot no amata pašvaldības

iestāžu un uzņēmumu vadītājus, domes (padomes) nolikumā noteiktajā kārtībā pieņem darbā un

atbrīvo no darba vietējās pašvaldības domes (padomes) darbiniekus;

5) iesniedz vietējās pašvaldības domei (padomei) priekšlikumus par pašvaldības iestāžu un

uzņēmumu izveidošanu, reorganizēšanu un likvidēšanu;

6) vietējās pašvaldības domes (padomes) noteiktajā kārtībā un ietvaros rīkojas ar pašvaldības

mantu un finanšu resursiem, slēdz saimnieciskus darījumus ar juridiskajām un fiziskajām

personām;

7) organizē teritorijas attīstības programmas projekta, teritorijas plānojuma projekta un budžeta

projekta izstrādāšanu, kā arī saimnieciskā un gada publiskā pārskata sagatavošanu;

8) veic citus pienākumus, kas paredzēti attiecīgās pašvaldības nolikumā un vietējās pašvaldības

domes (padomes) lēmumos.

3 §. Pašvaldību darbības pārraudzība

Pašvaldību un centrālo valsts pārvaldes institūciju savstarpējās attiecības raksturo pašvaldību darbības tiesiskais regulējums un tiesu un administratīvās uzraudzības ietekme uz pašvaldību darbību. Valdības uzraudzības mehānisms pār pašvaldībām dažādās pasaules valstīs ir atšķirīgs. Unitārās valstīs (piemēram, Lielbritānijā, Francijā, Itālijā, Japānā) šo uzraudzību veic centrālās valsts pārvaldes iestādes. Lielbritānijā pašvaldību uzraudzību īsteno vides aizsardzības ministrija, Francijā, Itālijā un Somijā — iekšlietu ministrija, bet Japānā — vietējo pašvaldību lietu ministrija. Dažādas pašvaldību uzraudzības funkcijas realizē arī citas ministrijas un valsts

2) vielējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētāja un viņa vietnieka, kā arī izpilddirektora tiesības, pienākumi un atbildība.

47

iestādes, pirmkārt — finanšu ministrija. Federatīvās valstīs pašvaldību kontroli visbiežāk realizē federācijas subjektu valdības. ASV kontrole tiek realizēta ar departamentu starpniecību — tie uzrauga piekritīgās attiecīgas tautsaimniecības nozares. Vācijā kontroli realizē federālo zemju pārvaldes aparāts. Federālajām valdībām bieži vien ir raksturīga konstitucionālo pašvaldību regulējuma apiešana, ietekmējot pašvaldības ar dažādu finansiālu programmu palīdzību, piešķirot vai nepiešķirot tām finanses šīs valdības prasību izpildes vai neizpildes gadījumā.

Dažās valstīs, piemēram, Itālijā un Japānā, centrālās valdības deleģējumu pašvaldību uzraudzībā realizē speciāli centrālās valdības pārstāvji, kuriem vietējā pašpārvaldē piešķirta nozīmīga pozīcija. Viņi realizē pašvaldību institūciju darbības kontroli, svarīgu jautājumu izlemšanā var tās pat aizvietot, var dažādi ietekmēt, ierobežojot pašvaldību kompetenci dažādu jautājumu risināšanā.

Lielbritānijā un Skandināvijas valstīs pašvaldību kontroli īsteno neatkarīgi kontrolieri — ombudsmeņi, kuri ierosina izskatīt jautājumus par pašvaldību darbinieku finansiālās un cita veida darbības atbilstību tiesību aktu prasībām.

Centrālās valdības pamatvirzieni pašvaldību kontrolē pasaulē šobrīd ir šādi:

1)tieša pašvaldību darbības regulēšana(tiek īstenota valstīs, kur darbojas centralizētais

pašvaldību modelis);

2)pašvaldību institūciju darbības kontrole.

Iespējams, atsevišķi varētu izdalīt arī situāciju, kad pašvaldības atrodas no centrālās valdības atkarīgā finansiālā stāvoklī.

Pašvaldību institūciju darbības kontrole visbiežāk tiek īstenota, valdībai vai atbildīgajai ministrijai izdodot normatīvos aktus, ar kuru palīdzību tiek risināti dažādi ar pašvaldību organizāciju vai kompetences noteikšanu saistīti jautājumi. Institūciju regulēšana var izpausties arī tādējādi, ka atsevišķi pašvaldību pieņemtie akti un paredzētās darbības var tikt īstenotas tikai pēc to apstiprināšanas atbildīgā valsts pārvaldes iestādē vai arī to akceptējot vietējam valsts centrālās varas pārstāvim (visbiežāk tas ir saistīts ar svarīgiem organizatoriskajiem jautājumiem, darbībām ar pašvaldību īpašumu, saistošo noteikumu pieņemšanu. Piemēram, Lielbritānijā ministriju apstiprinājums nepieciešams aktiem, kuri regulē vietējo nodokļu likmju noteikšanu, pašvaldību aizņēmumus, būvniecību).

Valdība pastāvīgi kontrolē pašvaldību realizēto vietējo pārvaldi. Kontroles formas visbiežāk ir pašvaldību ziņojumi, pašvaldību sniegtā statistiskā informācija, pašvaldību pārvaldes nozaru revīzijas un pārbaudes, kuras realizē par to atbildīgie ministriju un citu centrālās pārvaldes iestāžu kalpotāji.

Pašvaldību atkarība no centrālās valdības aparāta tiek nodrošināta, arī veidojot valsts dotāciju piešķiršanas sistēmu. ASV šīs dotācijas veido apmēram vienu ceturto da|u no visiem pašvaldību ienākumiem, bet Anglijā šī summa pat pārsniedz pašvaldību iekasēto vietējo nodokļu apjomu.

Pašvaldību lēmējinstitūciju un administratīvā aparāta atbildība centrālās valdības priekšā tiek nodrošināta ar dažādu sankciju draudu palīdzību. Šeit var uzskaitīt tādas iespējas kā pašvaldību lēmējinstitūcijas atlaišana, atsevišķu pašvaldību kompetencē ietilpstošo jautājumu nodošana valdības pārstāvjiem, pašvaldības vadītāja un atbildīgo kalpotāju atbrīvošana no amatiem, pašvaldību pieņemto aktu atcelšana. Piemēram, municipālo institūciju atlaišana paredzēta Francijas, Itālijas un Japānas tiesību aktos. Lielbritānijā un Japānā centrālā valdība, bet ASV — štatu vadība — ir tiesīga atsevišķu pašvaldību uzdevumus gadījumos, kad pašvaldība pēc valdības ieskatiem nav spējīga tos veikt patstāvīgi, uzticēt saviem ierēdņiem.

Daudzās valstīs, pirmkārt, anglo-sakšu tiesību lokā, paralēli administratīvajai uzraudzībai darbojas tiesu uzraudzība pār pašvaldību pieņemto lēmumu atbilstību spēkā esošo tiesību aktu prasībām. Ar tiesas spriedumu pašvaldības lēmumu var atcelt un var noteikt arī citus papildu piespiedu līdzek]us. Tiesu precedents ASV, Lielbritānijā, Kanādā un dažās citās valstīs tiek traktēts kā viens no galvenajiem pašvaldību tiesību avotiem. Jāatzīmē, ka tiesu uzraudzības klātbūtne ievērojami ierobežo municipālo institūciju aktivitāti.

Analizējot pašvaldību darbības ierobežošanas starptautiski reglamentētos limitus, jāatzīmē Eiropas vietējo pašvaldību hartā noteiktie pašvaldību kontroles ierobežojumi. Hartā noteikts, ka jebkuru administratīvo uzraudzību pār vietējo varu darbību var veikt tikai saskaņa ar tādām procedūrām un tādos gadījumos, kas ir noteikti valsts konstitūcijā vai likumos. Administratīvā uzraudzība par vietējām varām jāveic tā, lai kontrolējošās varas iejaukšanas būtu proporcionāla to interešu svarīgumam, kuras ar šādu darbību paredzēts aizsargāt.

Saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 5.panta otro da|u pašvaldību darbību minētā likuma ietvaros pārrauga Ministru kabineta noteiktā institūcija. Valsts pārvaldes iestādām un amatpersonām, kuras likumos paredzētajos gadījumos un noteiktajā kārtībā pārrauga pašvaldību darbības likumību, atklājot, ka pašvaldības dome (padome), vai tās priekšsēdētājs nepilda vai pārkāpj Satversmi, likumus, Ministru kabineta noteikumus vai nepilda tiesas spriedumus, ir pienākums par to zinot Ministru kabineta noteiktajai institūcijai. Pašlaik šī Ministru kabineta noteiktā pašvaldības pārraugošā iestāde ir Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministrija. Tā ir tiesīga:

1)   pārraudzīt likumos un citos normatīvajos aktos noteikto uzdevumu izpildi pašvaldību

darbības jomā, koordinēt pašvaldību attīstības stratēģijas izstrādi un pašvaldību

reformas ieviešanu;

2)   reģistrēt pašvaldību izdotos saistošos noteikumus vai sniegt motivētu reģistrācijas

atteikumu;

3)   apturēt nelikumīgu pašvaldību normatīvo aktu vai to atsevišķu punktu darbību;

4)   par pieļautiem tiesību aktu pārkāpumiem atstādināt no amata pienākumu pildīšanas

pašvaldības priekšsēdētāju;

5) izskatīt fizisko un juridisko personu iesniegumus un sūdzības par pašvaldību darbību.

Autors uzskata, ka pašlaik Latvijas pašvaldību kontroles mehānismu nevar uzskatīt par optimālu un tā uzlabošanai nepieciešams:

• pārskatīt republikas nozīmes pilsētu pašvaldību kontroles mehānismu, izveidojot vietēju valsts

kontroles institūciju ar pilnvarām iejaukties pašvaldību darbībā;

• paplašināt pašvaldību darbību uzraugošo institūciju kompetenci pašvaldību darbības kontrolē,

to skaitā paredzot tiesības ministram apturēt ne tikai pašvaldību normatīvos aktus, bet jebkuru

pašvaldību nelikumīgu lēmumu.

10. Pašvaldību lēmumu veidi

1.§ Pašvaldību lēmumu pieņemšanas kārtība

2.§ Pašvaldību lēmumu veidi un to tiesiskajā reglamentācija

Privātās un publiskās aktivitātes pašvaldības dome (padome) juridiski nostiprina, pieņemot lēmumus. Likumdevējs ir norādījis, ka vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumiem jāatbilst Satversmei, likumam "Par pašvaldībām" un citiem likumiem, kā arī Ministru kabineta noteikumiem.

Saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 41.pantu vietējās pašvaldības dome (padome) lēmumus pieņem:

a)  saistošo noteikumu;

b)  noteikumu;

c)  nolikumu;

49

d)   instrukciju;

e)   ieteikumu veidā;

f)   tikai ieraksta sēdes protokola un datē ar to pieņemšanas dienu.

Minētajā pantā dots izsmejošs pašvaldību lēmumu veidu uzskaitījums, tādējādi nosakot robežas tiesiskās iedarbības veidiem, kurus var nostiprināt attiecīgā lēmumā, kas skar šīs administratīvās teritorijas iedzīvotājus un pašvaldību amatpersonas. Papildus var minēt speciālu lēmuma veidu - patvaldības domes (padomes) priekšsēdētāja rīkojums.rīkojumus var pieņemt arī citas pašvaldības amatpersonas (piemēram, izpilddirektors), bet tam ir jābūt speciāli atrunātam pašvaldības nolikumā.

Lēmumu iedalījums:

1)   lēmumi, kas ir obligāti visām pašvaldības administratīvajā teritorijā dzīvojošajām

personām (ārējie normatīvie tiesību akti);

2)   lēmumi, kuri skar konkrētas domes (padomes) darba organizāciju un amatpersonas

(iekšējie normatīvie tiesību akti);

3)   lēmumi, kas attiecas uz atsevišķām fiziskām un juridiskām personām (administratīvie

akti).

1. S Pašvaldību lēmumu pienemSanas kartība

Pašvaldību lēmumu pieņemšanas gaitā izšķir šādas stadijas :

1) lēmumu projektu sagatavošana;

2) lēmumu projektu iesniegšana;

3) lēmumu projektu apspriešana;

4) lēmumu pieņemšana;

5) lēmumu spēkā stāšanās.

Lēmumu projektu iesniegšanu reglamentē pašvaldības nolikums, kurā jāparedz kārtība, kādā lēmumu projekti izskatāmi vietējās pašvaldības domes (padomes) pastāvīgajās komitejās un saskaņojami ar pašvaldības iestādēm vai to darbiniekiem. Vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs, saņemot lēmuma projektu, nosaka komiteju, kurā tas apspriežams.

Atbilstoši likuma "Par pašvaldībām" 33.pantam vietējās pašvaldības domes (padomes) sēdē izskata lēmumu projektus, kurus iesniedz:

1)vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs;

2)vietējās pašvaldības domes (padomes) komitejas;

3)vietējās pašvaldības domes (padomes) deputāti;

4)ārkārtas sēdes ierosinātājs.

Lēmumu projekti iesniedzami vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājam.

Lēmums tiek apspriests pašvaldības domes (padomes) sēdēs, un tas ir pieņemts, ja par to nobalso vairāk nekā puse no klātesošiem vietējās pašvaldības domes (padomes) deputātiem, ja likumā nav paredzēts citādi. Praksē ir gadījumi, kad pašvaldības deputātu balsis sadalās vienādi un rodas strīdi par to, vai lēmums ir pieņemts. Likumdevējs ir nepārprotami noteicis, ka lēmums ir pieņemts, ja par to nobalso vairāk nekā puse no klātesošajiem deputātiem. Izņēmums ir pašvaldību komiteju lēmumu pieņemšanas procedūrā: ja balsis sadalās vienādi, tad noteicošā ir komitejas priekšsēdētāja balss.

Ja par lēmuma projektu nav saņemts nepieciešamais balsu skaits, lēmuma projekts ir noraidīts. Noraidīto lēmuma projektu var iesniegt vietējās pašvaldības domei (padomei) atkārtotai izskatīšanai. Likuma 42.pantā noteikts, ka vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumiem, kuru izpilde ir saistīta ar izdevumiem, jābūt nodrošinātiem ar pašvaldības materiālu

un finanšu resursiem. Nelikumīgu vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumu rezultātā nodarītie zaudējumi jāatlīdzina no pašvaldības budžeta.

Vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumi priekšsēdētājam jāparaksta piecu dienu laikā no pieņemšanas dienas. Var gadīties, ka pašvaldības priekšsēdētājs konstatē lēmumā tiesību aktu pārkāpumus un atsakās lēmumus parakstīt. Tādā gadījumā viņam ir pienākums sasaukt vietējās pašvaldības domes (padomes) ārkārtas sēdi, kurā attiecīgais lēmums tiek izskatīts atkārtoti.

Tiesības neparakstīt vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumus un šā jautājuma atkārtotai izskatīšanai sasaukt vietējās pašvaldības domes (padomes) ārkārtas sēdi ir tikai vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājam. Šīs tiesības vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs nevar izmantot attiecībā uz vietējās pašvaldības domes (padomes) lēmumu, ar kuru tiek atcelts vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētāja rīkojums vai ar kuru vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētājs tiek atbrīvots no amata likuma "Par pašvaldībām" 65.pantā noteiktajā kārtībā.

2.§ Pašvaldību lēmumu veidi un tiesiskajā reglamentācija

Tiesību akts ar augstāko juridisko spēku, ko pašvaldības izdod savā administratīvajā teritorijā, ir pašvaldību saistošie noteikumi.

Tiesību zinātnē pastāv trīs jēdzienu satura atklāšanas veidi — izmantojot legālo, doktrinālo vai jurisprudences piedāvāto jēdziena skaidrojumu. Saistošo noteikumu jēdziena skaidrojums Latvijā šādās formās nepastāv. Laikam tas tiek uzskatīts par pašsaprotamu. Likumdevējs ir izvēlējies vienkāršāku ceļu, mēģinot jēdziena skaidrojumu aizvietot ar vienkāršu saistošo noteikumu veidu uzskaitījumu.

Autors piedāvā šādu saistošo noteikumu jēdziena skaidrojumu:

Saistošie noteikumi ir pašvaldības domes (padomes) uz tiesību aktu pamata un tiesību aktos deleģēto jautājumu risināšanai noteiktā kartībā izdoti, tas ir, ierosināti, izstrādāti, apstiprināti un izsludināti uzvedības noteikumi, ar kuriem tiek regulētas noteiktā administratīvā teritorijā esošu fizisku un juridisku personu sabiedriskās, ekonomiskās un cita veida aktivitātes, lai nodrošinātu pašvaldībām uzticēto valsts pārvaldes funkciju izpildi."

Saistošos noteikumus saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 14.panta trešo daļu pašvaldības izdod funkciju izpildes nodrošināšanai. Likuma "Par pašvaldībām" 45.panta pirmajā daļā noteikts, ka saistošie noteikumi ir obligāti visām fiziskajām un juridiskajām personām attiecīgajā administratīvajā teritorijā.

Jau 1930.gada Pilsētu pašvaldības likuma 37.pants noteica, ka pilsētas dome var izdot saistošos noteikumus, kuri nedrīkstēja būt pretrunā ar likumiem. Savukārt 1922.gada Pagastu

" Jāatzīst, ka teorijā pašvaldību saistošajiem noteikumiem tiek pievērsta |ori maza nozīme un uzmanība, ari tiesību speciālisti par tiem runā tikai tiesību aktos minētā reglamentējuma ietvaros, turklāt nelabprāt. Diskusijās galvenokārt tiek minēti saistošo noteikumu veidi, aprakstīta to pieņemšanas procedūra, pārraudzība un apstrīdēšanas kārtība, bet teorētiskais pamatojums tiek uzskatīts par visiem saprotamu un neapspriežamu. Tas praksē rada ievērojamas problēmas. Jāatceras, ka puse no Latvijas pašvaldībām nevar atļauties algot juristu un korekti noformēt saistošos noteikumus. Tādēļ pašvaldību vadītāji izturas pret saistošajiem noteikumiem nevis kā pret tiesiskā regulējuma instrumentu, bet kā pret zināmu slogu. Kad likums paredz saistošo noteikumu izdošanu kā alternatīvu (piemēram, likuma "Par nekustamā īpašuma nodokli" 5.panta kārtībā), šo iespēju neizmanto, savukārt obligātu saistošo noteikumu izdošanu (piemēram, likuma "Par nodokļiem un nodevām" 12.panta kārtībā) uztver kā zobu sāpes, īpaši daudz juridisku kuriozu šai sakarā rodas pēc kārtējām vēlēšanām, kad mainās pašvaldību politisks vadība.

51

pašvaldības likuma 13.pants deva pagasta padomei tiesības izdot saistošos noteikumus. Pašvaldībām tika paredzētas diezgan plašas pilnvaras izdot normatīvos aktus, ietekmējot noteiktā teritorijā dzīvojošo iedzīvotāju tiesības un brīvības. Tas savukārt garantēja pašvaldībām zināmu neatkarību, bet valsts pārvaldē — varas decentralizāciju. Ar šīm normām tika nostiprināts jau viduslaikos un arī jauno laiku sākumā pastāvējušais un pilsētām piešķirtais īpašās patstāvības statuss.

Ar šādu normatīvo aktu starpniecību pašvaldība varēja iesaistīties ne tikai publiski tiesiskajās attiecībās, bet arī aktīvi piedalīties un pat ietekmēt privāto tiesību sfēru.

Vēsturiski izveidojies, ka satura ziņā saistošos noteikumos var regulēt vienīgi tos jautājumus, kādos likums tieši ir pilnvarojis pašvaldības. Vienkāršoti var teikt, ka ar saistošiem noteikumiem drīkst regulēt tikai to, ko likumdevējs ir tieši likumā paredzējis.

Skatot regulējumu vēsturiski, jāsecina, ka Latvijas pirmajā brīvvalstī saistošo noteikumu izdošanas tiesības likumdevējs piešķīra divējādi:

1) vispārējā veidā, piešķirot pašvaldībām vispārīgas tiesības;

2) uzskaitījuma veidā, nosaucot atsevišķus gadījumus, kurus var risināt ar saistošiem

noteikumiem.

Pilsētu pašvaldības likuma 37.pantā pašvaldībai tika izmantots uzskaitījums — pantā nosaukti 32 jautājumi, kuru reglamentācijai pilsētas dome varēja izdot saistošos noteikumus.

Pagastu pašvaldības likumā noteikumu izdošanas tiesība tika piešķirta, izmantojot vispārēju formulu — pagasta padomei tika piešķirtas tiesības izdot saistošos noteikumus.

Pašlaik Latvijā ir spēkā šī uzskaitījuma forma — tiek nosaukti atsevišķi jautājumi un gadījumi, kad pašvaldību lēmējinstitūcijas ir tiesīgas izdot saistošos noteikumus.

Visplašākais uzskaitījums ir minēts likumā "Par pašvaldībām" 43.pantā noteikts, ka vietējās pašvaldības dome (padome) ir tiesīga izdot saistošos noteikumus, paredzot administratīvo atbildību par to pārkāpšanu, ja tas nav paredzēts likumos, Šādos gadījumos:

1) par pilsētas, novada vai pagasta teritorijas apbūvi;

2) par publiskā lietošanā esošo mežu un ūdeņu, kā arī par pagasta, novada vai pilsētas

īpaši aizsargājamo dabas un kultūras objektu aizsardzību un uzturēšanu;

3) par tirdzniecību publiskajās vietās, kā arī par alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecības

laika un vietas ierobežojumiem;

4) par sabiedrisko kārtību;

5) par namu un teritoriju un būvju uzturēšanu;

6) par sanitārās tīrības uzturēšanu;

7) par reklāmas materiālu, izkārtņu, sludinājumu un citu informatīvo materiālu

izvietošanu publiskās vietās;

8) par sabiedriskā transporta lietošanu;

9) par pilsētas, novada vai pagasta teritorijas labiekārtošanu, zaļumstādījumu uzturēšanu

un aizsardzību;

10)par mājdzīvnieku uzturēšanu;

11)par pilsētas, novada vai pagasta inženierkomunikāciju aizsardzību;

12) par dzīvojamo māju (dzīvokļu) pārveidošanu par nedzīvojamām mājām

(nedzīvojamām telpām) atbilstoši teritoriālās attīstības plānam;

13) citos likumos un Ministru kabineta noteikumos paredzētajos gadījumos.

Novada dome un pagasta padome ir tiesīga izdot saistošos noteikumus arī par nezāļu apkarošanu, ķimikāliju un minerālmēslu lietošanu un glabāšanu, kā arī paredzēt administratīvo atbildību par to pārkāpšanu.

Minētā likuma 44.pantā noteikts, ka republikas pilsētas dome ir tiesīga izdot saistošus noteikumus un paredzēt administratīvo atbildību par to pārkāpšanu, ja tas nav paredzēts likumos, šādos jautājumos:

1) par pasākumiem, kas veicami, lai novērstu epidēmiju un epizootiju izplatīšanos;

2) par sabiedrisko kārtību stihisku nelaimju gadījumos vai citos ārkārtējos apstākļos, par

pasākumiem to seku novēršanai;

3) par pilsētas īpaši aizsargājamo objektu, kā arī kultūras pieminekļu aizsardzību;

4) citos likumos un Ministru kabineta noteikumos paredzētajos jautājumos.

Šajos pantos noteikto regulējumu var sadalīt it kā divās daļās — tiek piešķirtas tiesības izdot saistošus noteikumus, kā arī tiek paredzētas sodīšanas tiesības.

Sodīšanas tiesības tiek saistītas ar administratīvo sodu piemērošanu, tomēr uzreiz tiek noteiktas arī robežas, uzsvērta likumu prioritāte. Šai sakarā vislielākā uzmanība piešķirama tieši Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksam, kurš regulē svarīgākos ar administratīvo atbildību saistītos jautājumus.

Saistošo noteikumu pieņemšanai likumdevējs nav paredzējis speciālu procedūru, tāpēc darbojas vispārējie likuma "Par pašvaldībām" noteikumi. Proti, saistošie noteikumi pēc apspriešanas jāpieņem likumā noteiktā balsošanas procedūrā. Kvalificētu balsu vairākumu likums šādos gadījumos neparedz, pietiek ar absolūtu balsu vairākumu. Saistošie noteikumi uzskatāmi par pieņemtiem, ja par tiem ir nobalsojusi vairāk nekā puse no klātesošajiem domes (padomes) deputātiem.

Saistošo noteikumu apstiprināšanai var būt divējāda procedūra. Tā saistošie noteikumi var tikt apstiprināti pēc pozitīva pārraudzības iestādes lēmuma saņemšanas pēc to reģistrācijas vai, ja pārraudzības iestādei noteiktā laikā pret tiem nav bijis iebildumu un ja tie ir pieņemti zināšanai,

Likuma "Par pašvaldībām" 45.panta otrā daļa nosaka, ka republikas pilsētu domju izdotie saistošie noteikumi ne vēlāk kā divas nedēļas pēc to pieņemšanas publicējami laikrakstā "Latvijas Vēstnesis" un ka tie stājas spēkā nākamajā dienā pēc publicēšanas, izņemot minētos speciālos gadījumus, kad saistošie noteikumi stājas spēkā izsludināšanas dienā.

Panta trešā daļa nosaka, ka rajona pilsētu domju, novada domju un pagastu padomju izdotie saistošie noteikumi ne vēlāk kā divas nedēļas pēc to pieņemšanas izliekami redzamā vietā vietējās pašvaldības domes (padomes) ēkā vai pie tās un stājas spēkā nākamajā dienā pēc to izlikšanas. Saistošie noteikumi triju dienu laikā pēc to parakstīšanas nosūtāmi Ministru kabineta pilnvarotajam ministram. Šāda procedūra attiecināma uz likuma "Par pašvaldībām" 43.un 44.panta kārtībā pieņemtiem saistošiem noteikumiem, kad likums neparedz speciālu reģistrāciju un to spēkā stāšanās kārtību.

Speciāla kārtība pašvaldību saistošo noteikumu apstiprināšanai ir paredzēta likumā "Par nodokļiem un nodevām". Likuma 12.panta ceturtā daļa nosaka, ka republikas pilsētu domju un rajonu padomju pieņemtie saistošie noteikumi par pašvaldību nodevām pēc to parakstīšanas piecu darbdienu laikā nosūtāmi pašvaldību darbību pārraugošajai institūcijai reģistrēšanai Ministru kabinetā noteiktajā kārtībā un ne vēlāk kā nedēļu pēc to reģistrācijas pašvaldību darbību pārraugošajā institūcijā publicējami laikrakstā "Latvijas Vēstnesis", un tie stājas spēkā ne ātrāk kā nākamajā dienā pēc to publicēšanas. Pašvaldību darbību pārraugošā institūcija veic noteikumu reģistrāciju vai arī sniedz motivētu atteikumu to darīt ne vēlāk kā 30 dienu laikā pēc reģistrācijas pieteikuma saņemšanas.

Mazliet atšķirīga kārtība paredzēta rajonu pilsētu domju un pagastu padomju pieņemtiem saistošiem noteikumiem par pašvaldību nodevām. Likums nenosaka to publicēšanu "Latvijas Vēstnesī", bet paredz šos saistošos noteikumus ne vēlāk kā nedēļu pēc to reģistrācijas pašvaldību darbību pārraugošajā institūcijā izlikt redzamā vietā domes (padomes) ēkā vai pie domes (padomes) ēkas, un tie stājas spēkā ne ātrāk kā nākamajā dienā pēc to izlikšanas redzamā vietā.

Jāuzsver, ka jebkuri grozījumi saistošos noteikumos ir noformējami kā saistošie noteikumi, un tiem ir vispārēja spēkā stāšanās kārtība.

Par nelikumīgi pieņemtiem saistošiem noteikumiem jāinformē pašvaldību darbību pārraugošā institūcija. Nelikumīgus saistošos noteikumus vai atsevišķus to punktus ar motivētu

53

rīkojumu aptur Ministru kabineta pilnvarotais ministrs. Minēto procedūru regulē likuma "Par pašvaldībām" 49.pants.

Nākamais pašvaldību lēmuma veids ir noteikumi.likuma "par pašvaldībām" 46.panta pirmajā daļā noteikts, ka vietējo pašvaldību domju (padomju) lēmumi par attiecīgās pašvaldības budžeta apstiprināšanu un budžeta grozījumiem tiek noformēti kā noteikumi. Noteikumi stājas spēkā nākamajā dienā pēc to parakstīšanas, ja tajos nav noteikts cits spēkā stāšanās laiks.

Pašvaldības iestāžu darbības reglamentēšanai vietējās pašvaldības dome (padome) izdod nolikumus.

Šai sakarā īpaša uzmanība būtu pievēršama pašvaldību nolikumiem. Saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 24.pantu pašvaldības nolikumā jāparedz:

1) pašvaldības pārvaldes struktūra, kā arī izpilddirektora, pašvaldības iestāžu un

uzņēmumu savstarpējās tiesiskās attiecības;

2) pašvaldības teritoriālais dalījums;

3) vietējās pašvaldības domes (padomes) priekšsēdētāja un viņa vietnieka, kā arī

izpilddirektora tiesības, pienākumi un atbildība;

4) vietējās pašvaldības domes (padomes) komitejas, to skaitliskais sastāvs, izveidošanas

kārtība, tiesības un pienākumi;

5) kārtība, kādā sagatavojami jautājumi izskatīšanai vietējās pašvaldības domes

(padomes) un pastāvīgo komiteju sēdēs;

6) kārtība, kādā vietējās pašvaldības dome (padome) un tās komitejas apspriež vietējās

pašvaldības domes (padomes) lēmumu projektus un jautājumus, kuri attiecas uz

pašvaldības iestāžu darbību;

7) citi pašvaldības darbības jautājumi.

Daudzās pašvaldībās šī lēmuma nozīme tiek pārprasta, jo to uztver kā likuma diktētu nepieciešamību, nevis kā tiesību aktu, kurš vislielākajā mērā nosaka pašvaldības domes (padomes) darba organizāciju, pašvaldības amatpersonu atbildību. Likuma 24.pants nosaka tikai jautājumus, kuri jāregulē nolikumā, saturisko formulējumu atstājot pašvaldības ziņā. To gan drīkst darīt tikai tiesību aktu ietvaros.

Pašvaldības iestāžu vadītāju un citu amatpersonu darbības reglamentēšanai pašvaldības dome (padome) izdod instrukcijas. Instrukcijas pret parakstu izsniedzamas attiecīgās iestādes vadītājam, citai amatpersonai vai darbiniekam.

Vietējās pašvaldības domes (padomes) ieteikumi un lēmumi par maksas pakalpojumu noteikšanuizliekami redzamā vietā vietējās pašvaldības domes (padomes) ēkā vai pie tās un, ja iespējams, publicējami vietējā laikrakstā. Diemžēl dažās pašvaldībās tiek pārprasta lēmumu par maksas pakalpojumu nostiprināšanas forma.

Ņemot vērā, ka minētais lēmums attiecas uz abstraktu personu loku, tiek uzskatīts: šādi lēmumi noformējami kā saistošie noteikumi. Pareizi būtu šādus lēmumus noformēt kā lēmumus sēdes protokola izraksta veidā. Bieži maksa par pakalpojumiem tiek jaukta ar pašvaldību nodevām, kas minētas likuma "Par nodokļiem un nodevām" 12.pantā. Saskaņā ar likuma "Par pašvaldībām" 21.panta pirmās daļas 14.punktu pašvaldībām ir tiesības noteikt, ja tas nav aizliegts vai noteikts ar likumiem vai Ministru kabineta noteikumiem, maksu par:

a)pašvaldības zemes, cita nekustamā un kustamā īpašuma lietošanu (iznomāšanu);

b)pašvaldības dzīvojamā un nedzīvojamā fonda īri (nomu);

c)pašvaldības ūdensvada un kanalizācijas lietošanu;

d)pašvaldības piegādāto siltumenerģiju;

e)sadzīves atkritumu savākšanu;

f) licenču (atļauju) izsniegšanu;

g)citiem pakalpojumiem, ko sniedz pašvaldības iestādes un uzņēmumi.

S4

Likuma "Par pašvaldībām" 47.pantā noteikts: jautājumos, kas attiecas uz atsevišķām fiziskajām vai juridiskajām personām, vietējās pašvaldības dome (padome) pieņem lēmumus, ierakstot tos vietējas pašvaldības domes (padomes) sēdes protokola.Šie lēmumi stājas spēkā ar to parakstīšanas brīdi.

Tas ir visbiežāk izdodamais pašvaldību lēmuma veids. Ņemot vērā, ka šis lēmuma veids tiek pieņemts visbiežāk, tiesību aktu pārkāpumi tajā tiek pieļauti visbiežāk. Tā varbūtējs iemesls iespējams, ir saistīts ar šādā kārtībā pieņemto lēmumu sarežģīto apstrīdēšanas kārtību, jo šādā kārtībā pieņemtus nelikumīgus lēmumus fiziska vai juridiska persona var pārsūdzēt tiesā likumā noteiktajā kārtībā. Šī panta sakarā uzmanība būtu pievēršama faktam, ka pārsūdzami ir tieši lēmumi. Proti, ja persona, pamatojoties uz likuma "Par pašvaldībām" 47.pantu, ir vērsusies tiesā ar sūdzību par pašvaldības nelikumīgu rīcību, tad šādu sūdzību var neizskatīt tāpēc, ka iztrūkst pašvaldības domes (padomes) lēmuma, jo persona ir saņēmusi nelikumīgu atteikumu uz iesniegumu, ko pieņēmusi kāda pašvaldības domes (padomes) amatpersona. Iespējams, ka situācija mainīsies pēc Administratīvā procesa likuma spēkā stāšanās, kur paredzēta atvieglota pašvaldības kā valsts pārvaldes subjekta nelikumīgo lēmumu (rīcības) apstrīdēšana.

11. Sabiedriskas organizācijas ka iespējamie valsts pārvaldes subjekti

1.§ Sabiedriskas organizācijas jēdziens

2.§ Sabiedrisko organizāciju veidi

3.§ Sabiedrisko organizāciju līdzdalība valsts pārvalde

1. S Sabiedriskas organizācijas jēdziens

Sabiedriskās organizācijas sabiedrībā sauc dažādi, piemēram, nevalstiskās organizācijas, nevalstiskās struktūras, sabiedriskās aktivitātes struktūras utt. Teorijā sabiedriska organizācija1 "ir forma, ar kuras palīdzību jebkurš indivīds var apmierināt vajadzības, vēlmes, intereses. Tā kā cilvēku intereses ir dažādas, tad arī sabiedriskas organizācijas ir dažādas, lai intereses varētu apmierināt katrs indivīds (nevalstiskas masu aktivitātes, pašdarbības un interešu izpausmes organizācijas).

Likumā "Par sabiedriskajām organizācijām un to apvienībām" 1.pantā ir noteikts, ka lai savstarpēji koordinētu darbību un sasniegtu statūtos noteiktos mērķus, vairākas fiziskas vai juridiskās personas uz brīvprātības un mērķu kopības pamata, šajā likuma noteiktajā kartība izveidojot kopīgu vadības institūciju, var nodibināt sabiedrisko organizāciju. Sabiedriskas organizācijas mērķim nedrīkst būt pe|nas gāšanas, ka ari saimnieciskas darbības nolūks un raksturs."

Katrai sabiedriskai organizācijai ir statūti,kuros jānorāda sabiedriskās organizācijas mērķi, uzdevumi un metodes, nosaukums, simbolika, darbības teritorija, struktūra, tiesiskas attiecības ar teritoriālajam un citam struktūrvienībām, biedru uzņemšanas un izslēgšanas noteikumi, biedru tiesības un pienākumi, finanšu līdzekļu iegūšanas un

38 Starptautiska izpratne jēdziens "sabiedriskas organizācijas" tiek saprasts plašāk, proti, ārpus valdības pastāvošas

juridiskas personas, kuru mērķis nav gūt pelnu un kuras nodarbojas ar attīstības veicināšanu un konsultācijām.

Pieņemts tās saukt par "nevalstiskajām organizācijām" vai "par pilsoniskām organizācijām" un "bezpeļņas

organizācijām" (piemēram, Pasaules banka, ANO, ICNL).

39 Praksē par sabiedriskajām organizācijām tiek uzskatītas apvienības, biedrības, fondi, labdarības fondi, bezpeļņas

organizācijas vai citas juridiskas personas, kuras konkrēto likumu sistēmā netiek pieskaitītas valsts sektoram un

kuras nedarbojas peļņās gūšanas nolūkā.

55

izlietošanas kartība, pašlikvidOSanSs un reorganizācijas kartība. Vel pastāv citi noteikumi, kuri ir ierakstīti likumā "Par sabiedriskajam organizācijām un to apvienībām".

2. § Sabiedrisko organizāciju veidi

Viens no sabiedrisko organizāciju veidiem ir arodbiedrības — šis nevalstiskais veidojums mēģina aizsargāt indivīdu ekonomiskās un sociālās intereses, apvienojot tos pēc profesionālā un teritoriālā aspektiem. Profesionālais aspekts izprotams kā indivīda piederība, strādājot konkrētā sfērā (kultūrā, izglītībā, medicīnā utt.), bet teritoriālais aspekts izprotams kā arodbiedrību struktūru izveidošana administratīvajās teritorijās un šādu teritoriālo struktūru apvienošana valsts struktūrā — savienībā (Latvijas Brīvo arodbiedrību savienība). Tā ir strādājošo apvienība.

Politiskas partijas — sabiedriskie veidojumi, ar kuru palīdzību indivīds vai indivīdi mēģina īstenot savas likumīgas politiskās biedrošanās intereses. Politisku partiju var uzskatīt par veidojumu, kas apmierina kādas sabiedrības daļas velmēs, intereses pēc aktīvas politiskas līdzdalības valsts lietu kārtošanā starp vēlēšanām.

Likumā "Par sabiedriskajām organizācijām un to apvienībām" 43.pantā tiek dots politiskas partijas jēdziens un darbības mērķis - politiskās organizācijas (partijas) ir organizācijas, kuras nodibina ne mazāk kā 200 Latvijas pilsoņi, lai uz politisko mērķu kopības pamata veiktu politisko darbību, piedalītos vēlēšanu kampaņā, izvirzītu deputātu kandidātus, vadītu deputātu darbību Saeimā un pašvaldībās un ar deputātu starpniecību īstenotu savu programmu, kā arī iesaistītos valsts pārvaldes institūciju izveidē.

Reliģiskas organizācijas — valsts atzīti sabiedriski veidojumi, kuros apvienojas cilvēki, lai apmierinātu savas vajadzības, vēlmes, intereses, vienojoties ticībā, un caur šo sabiedrisko veidojumu viņi īsteno vēlmi kalpot augstākajam. Šī apvienošanās notiek draudzēs. Ticīgo draudzes var uzturēt lūgšanu namus. Var veidot apvienību - konfesiju. Satversmē šī ticības brīvība, tiesības uz ticības mācību, tiesības uz apvienošanos ir izteikta pilnīgāk, jo Satversmes 99.pantā noteikts, ka ikvienam ir tiesības uz domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvību. Baznīca ir atdalīta no valsts.

Biedrības — apvieno indivīdus, tas kalpo par formu indivīdiem, visdažādāko likumisko interešu apmierināšanai. Tiesību aktos gan nav dots uzskaitījums, kurš var biedrībās apvienoties. Būtībā biedrībās var apvienoties jebkuru interešu cilvēki — gan tie, kuri vēlas vienoties kopīgam sportam, gan tie, kuri grib vienoties kopīgai atpūtai, gan tie, kuriem patīk medīt. Biedrības parasti ir tikai indivīdu interešu apmierināšanai, tās nepretendē uz līdzdalību valsts lietu kārtošanā (piemēram, Latvijas Neredzīgo biedrība, Latvijas Antropologu biedrība). Arī to darbības reglamentācija īpaši nav noteikta, biedrība kā sabiedriskā organizācija zināmā pakāpē ir ārpus uzskaites un reģistrācijas.

Fondi — sabiedriski veidojumi, kurus dibina indivīdi, kurus vieno vēlme palīdzēt citiem (labdarības intereses), turklāt šī palīdzība pārsvarā ir finansējums izglītībai vai sportam, vai individuāli, piemēram, kādas personas atveseļošanai.

Profesionāli radošā organizācija - apvienojas personas pēc mākslinieciskās un zinātniskās jaunrades interesēm. Šīm sabiedriskajām organizācijām ir pienākums nodarboties ar atļautu uzņēmējdarbību, lai tās uzturētu. Šāds pienākums ir tikai profesionāli radošajām organizācijām. Mērķis - Latvijas kultūras attīstība.

Korporācija — sabiedrisks veidojums, kurā apvienojas indivīdi pēc interesēm iegūt izglītību noteiktā profesijā. Veidojums sekmē indivīda turpmāko izglītību un profesionālo izaugsmi, tās atbalsta savus biedrus pēc viņu profesionālās darbības beigām. Korporācijas var uzskatīt par elitārām mūža apvienībām. Korporācijas apvieno sevī biedrību, fondu un profesionāli radošo biedrību iezīmes. Turklāt korporācijas, atšķirībā no citām pieminētajām sabiedriskajām organizācijām ir internacionālas. Valsts mērogs korporācijai ir tikai viena no šī sabiedriskā formējuma darbības teritorijām. Valstī tā var darboties kā filiāle, kas uztur attiecības gan organizatoriski, gan finansiāli, gan iekšējās pārvaldes jautājumos uztur attiecības ar līdzīga nosaukumā korporāciju citā valstī (piemēram, "Lettonija" — studentu korporācija, "Fraternitas Metropolitana" — studentu korporācija). Specifiskas prasības biedriem - noteikta izglītība un profesionālā kvalifikācija.

īstenībā sabiedrisku organizāciju veidu ir daudz vairāk: kustības (piemēram, Eiropas Kustība Latvijā), apvienības (piemēram, Latvijas Politiski Represēto apvienība), asociācijas (piemēram, Latvijas Apdrošinātāju asociācija, Latvijas Jaunatnes asociācija, Latvijas Kvalitātes asociācija), centri (piemēram, Dienas centrs ielu bērniem, Rīgas Bērnu tiesību aizsardzības centrs, Ētikas un atjaunotnes centrs), klubi, federācijas utt.

Neatkarīgi no organizācijas veida, tā ir un paliek forma, kas indivīdiem ļauj apvienoties, lai tiktu nodrošinātas viņu likumīgās intereses. Indivīds ar sabiedriskas organizācijas palīdzību pārstāv un aizstāv savas cilvēktiesības, to viņš drīkst, jo tā nosaka Satversme (102.pants).

3. S Sabiedrisko organiz āciju līdzdalība valsts Pārvaldē

Attiecības starp sabiedriskajām organizācijām un valsti kopumā ir sarežģītas. Ir organizācijas, kuras bez valsts palīdzības nevar pastāvēt. Ir tādas, kurām ar valsti ir "lietišķas" attiecības (politiskas partijas, arodbiedrības), ir tādas, kuras nav un negrib būt saistītas ar valsts pārvaldi un tādas, kuras par mērķi uzstāda iedarbību uz to.

Sabiedriskas organizācijām var iedalīt divās grupās:

1.opozīcija valsts institūcijām. Opozicionāra sabiedriski politisko apvienību darbība ir

sabiedrības daļas alternatīvas pieejas konkrēts iemiesojums.

2. sadarbība starp valsts institūciju un organizāciju. Tā var izpausties sabiedrībai derīgu

programmu īstenošanā, slēdzot dažāda veida līgumus. Alternatīvā darbība, kā arī

sadarbība sekmē administratīvās pārvaldes sistēmas negatīvo īpašību novēršanu, ja ir

noteikta, valsts garantēta sabiedriskās darbības brīvība. Nav pareizi alternatīvo vai

opozicionāro darbību uzskatīt par pretvalstisku. Mēģinājumi šādu darbību aizliegt tieši

sekmē opozīcijas palielināšanos, protesta uzvedības formu aktivizāciju*

Latvijas Valsts pārvaldes reformas koncepcija 5.punktā ir noteikts, ka optimāls funkciju sadalījums starp sabiedrību un valsti ir tāds, ka pakāpeniski decentralizē funkcijas, paplašinot sabiedrības lomu jautājumu risināšanā.

Koncepcijas 7.punktā noteikts, ka valsts pārvaldes reformām jāveicina sabiedrības iedrošināšana, panākot to, lai:

- ikkatrs indivīds jūt, ka viņš un sabiedrība nosaka valsts darbību, veicinot tās attīstību;

- sabiedrība un indivīdi zina, ka tiem ir tiesības un pienākums piedalīties valsts pārvaldē

un iestājas par savām tiesībām;

-    sabiedriskās organizācijas un indivīdi pārstāv savas intereses likumdevēju un

izpildvaras orgānu priekšā, un to viedokļi tiek ievēroti, pieņemot lēmumus;

-    sabiedrība uz brīvprātības pamata pārņem līdzšinējos valsts pārvaldes veiktos

uzdevumus piemērotās jomās.

56

Volosnuhina R. Sabiedrisko organizāciju līdzdalība valsts pārvalde. Maģistra darbs Latvijas Policijas akadēmijā,

nepublicēts, 2000.

57

Koncepcijas 9.punktā irminēti virzieni, kādos ir jābūt orientētiem reformu pasākumiem attiecībās starp sabiedrību un valsti. Šiem pasākumiem ir jābūt orientētiem, lai:

1.veicinātu sabiedrisko organizāciju attīstību un darbību;

2. decentralizētu pēc iespējas vairāk funkciju, nododotu tās no centrālās valsts pārvaldes

pašvaldībām, sabiedriskajām organizācijām un, beidzot, sabiedrībai;

3. palielinātu sabiedrības organizāciju īpatsvaru, pārstrukturējot valsts pārvaldi;

4. attīstītu konsulatīvās padomes, kas piedalītos koncepciju, programmu un stratēģiju

izstrādāšanā un izvērtēšanā vai kas sagatavotu un pieņemtu lēmumus noteiktajās jomās;

5. iesaistītu sabiedrību valsts pārvaldes funkciju izpildē;

6. nodrošinātu iespēju katram sabiedrības loceklim viegli iegūt aktuālu, skaidru,

uztveramu un precīzu informāciju par valsts pārvaldes darbību un par attiecībām starp

valsts pārvaldi un sabiedrību;

7. nodrošinātu tiesiskā ceļā indivīda un sabiedrības tiesības uz šādu informāciju.

Valstī jārada tāds stāvoklis, lai pārvaldes institūcijas balstītos uz sabiedrisku organizāciju palīdzību, kuras iesaistās kādu jautājumu apspriešanā un izlemšanā (pārņem pieredzi, ministrijas konsultējas ar zinātniekiem, speciālistiem, organizācijas izstrādā rekomendācijas, kā sekmēt valsts pārvaldes aparāta darbības uzlabošanu (tās gan nav obligātas), iesaistās pieņemto lēmumu īstenošanā (piemēram, kopīgi veikt lēmumu izskaidrošanu un izpildes organizēšanu).

Sabiedriskās organizācijas un to apvienības likumos vai Ministru kabineta noteikumos paredzētajos gadījumos var k|ūt par publisko tiesību subjektu un pildīt atsevišķas tām nodotās valsts funkcijas.

Ja sabiedriskā organizācija vai sabiedrisko organizāciju apvienība pilda valsts funkcijas, tai ir tiesības:

1.saņemt no valsts un pašvaldību institūcijām informāciju, kas nepieciešama, lai pildītu

attiecīgajai sabiedriskajai organizācijai vai sabiedrisko organizāciju apvienībai nodotās

valsts funkcijas;

2. būt klāt un izteikt savu viedokli valsts un pašvaldību institūciju sēdēs, kad tiek izskatīti

jautājumi, kas saistīti ar attiecīgajai sabiedriskajai organizācijai vai sabiedrisko

organizāciju apvienībai nodotajām valsts funkcijām;

Ja sabiedriskā organizācija vai sabiedrisko organizāciju apvienība pilda valsts funkcijas, tai ir šādi pienākumi:

1.pēc valsts un pašvaldību institūciju pieprasījuma sniegt atzinumu jautājumos, kas

saistīti ar attiecīgajai sabiedriskajai organizācijai vai sabiedrisko organizāciju apvienībai

nodotajām valsts funkcijām;

2.  izskatīt fizisku un juridisku personu iesniegumus, sūdzības un priekšlikumus tādā

kārtībā, kā nosaka likums "Iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas kārtību

valsts un pašvaldību institūcijās".

Lai nodotu sabiedriskai organizācijai atsevišķas valsts funkcijas, ir nepieciešams:

1.kompetentas valsts institūcijas lēmumus uzlikt izpildīt valsts programmu kādā jomā

organizācijai, kura uzvarējusi konkursā. Lēmumā norādams maksimālais dalībnieku loks,

kas pakļauts organizācijas vadībai;

2. finanšu līdzekli;

3. institūcijas aktā organizācijai jāpiešķir tiesības pieņemt organizatoriska un metodiska

rakstura lēmumus, kuri ir obligāti visiem programmas dalībniekiem. Ja jāpieņem lēmums,

kas neattiecas uz programmai pakļautajām institūcijām, tad organizācija vēršas pie

institūcijas, kas ir kompetenta pieņemt šādu lēmumu;

4.aktā arī jānorāda, ka organizācijai jāsniedz informācija, atskaite par programmas izpildi un finanšu izlietojumu.

58

"Sabiedriskās organizācijas pilda arī vairākas sabiedrības organizēšanas funkcijas:

1)apkopo sociālās vajadzības un vada tās;

2)aizsargā un stiprina plurālismu, arī kultūras, etnisko, reliģisko, valodas pašapziņu;

3) paaugstina pilsoniskās pašapziņas līmeni, kas sekmē atsevišķu personu līdztiesību

attiecībās ar valsts varu;

4) veido sistēmas, kuras ļauj sabiedrībai kontrolēt politisko un ekonomisko kursu."41

Prasmīgi un mērķtiecīgi izmantojot jau esošos un ieviešot jaunus valsts pārvaldes kompetenču deleģēšanas līdzekļus, var panākt veiksmīgāku sabiedrības iesaistīšanos valsts pārvaldē, tādējādi uzlabojot valsts pārvaldes darbu kopumā.

Nevalstisko organizāciju attīstība un līdzekļu iegūšana

Starptautiskā prakse liecina, ka pastāv divi svarīgi jautājumi, kuru veiksmīgs risinājums nodrošina iespējas veidoties un attīstīties nevalstiskajam organizācijām (NVO) -reģistrācijas noteikumi un līdzekļu iegūšanas iespējas.

Normatīvie akti, kas regulē nevalstisko organizāciju darbību Latvijā, lielākoties ir pieņemti deviņdesmito gadu sākumā, kad Latvijā bija vērojams plašs nevalstisko organizāciju uzplaukums. Desmit gadu laikā sabiedrisko organizāciju skaits ir strauji audzis, 2000.gadā sasniedzot 4500 oficiāli reģistrēto NVO, kas apliecina samērā augstu iedzīvotāju vēlmi iesaistīties un līdzdarboties šādās organizācijās. Tomēr lielākā daļa organizāciju darbojas uz brīvprātības pamata un ar ierobežotiem līdzekļiem, lielākoties par organizācijas biedru naudām.lielā mērā šo situāciju veido Latvijas likumdošana, kas atļauj nevalstiskās organizācijas izveidot, bet nepietiekami tās finansē.

Latvijas likumdošana veiksmīgi risina NVO dibināšanas un reģistrācijas noteikumus. Izveidot un reģistrēt NVO Tieslietu ministrijā vai Uzņēmumu reģistrā ir samērā viegli.

Ar līdzekļu nodrošinājumu ir cieši saistīts jautājums par NVO dalījumu sabiedriska un biedru labuma organizācijās.pasaules praksē izplatīta pieeja NVO sektora darbības regulēšanā ir organizāciju stingrs dalījums sabiedriska labuma un biedru labuma organizācijās, un no šī statusa lielā mērā ir atkarīgs tas, uz kādu finansējumu organizācija var pretendēt. No sabiedriska labuma organizāciju darbības labumu gūst liela sabiedrības daļa vai pat sabiedrība kopumā (piemēram, sabiedrība par atklātību "Delna"), turpretī biedru labuma NVO darbojas savu biedru interesēs un tiek veidotas savu biedru interešu aizstāvībai (piemēram, Latvijas Ārstu biedrība, Latvijas Būvnieku asociācija).42

41 Aui6oT T. Pojib rpa^uaHCKH\ opraHHgauHH b vnpaajieHHH oōiucctbom, // ripoŌjieMbl TeopHH H npaKTHKH vnpaBjieHHH.- 1999.- Ni! 1., 17 cip.

43 Liel ākajā daļā Eiropas valstu ar labi attīstītu NVO sektoru sabiedriska labuma NVO saņem lielu dalu finansējuma no valsts. Iepazīstoties ar citu valstu pieredzi, redzams, ka daudzās valstis sektora ienākumi no valsts ir stabili un ka tie var būt dažādās formās - dotācijas(norvēģija, Ungārija) vai daļa no akcīzes nodok|a ieņēmumiem(igaunija), vai no nodok|a par azartspēlēm(somija), vai procenti no privatizācijas ieņēmumiem(Čehija). latvija nvo sektoram šādu stabilu ieņēmumu no valsts nav.

Tradicionāli nozīmīgākais ienākumu avots NVO sektoram daudzās valstis ir privātpersonu ziedojumi.asv, kur nevalstisko organizāciju sektoram ir nozīmīga vieta valsts ekonomikā, privātpersonu ziedojumi veido 85% no sektora ieņēmumiem. ASV likumdošana paredz, ka privātpersonas var prasīt samazināt līdz pat 50% ar nodokli apliekamo ienākumu summu par ziedojumiem, kas veikti NVO, bet Austrālijā šai summai nav nekādu ierobežojumu vispār. Latvijas likumdošana neveicina privātpersonu ziedojumus — atvieglojumi ir nebūtiski un sarežģīti no administratīvā viedokļa. Tāpēc būtisku un vienkārši administrējamu iedzīvotāju ienākumu nodokļa atlaižu ieviešana var radikāli uzlabot finanšu piesaisti sektoram.

59

12. Valsts civildienests ka valsts p ārvaldes subjekts

1.§ Valsts civildienesta izpratne

2.  § Valsts civildienesta ierēdņa juridiska atbildība, tās veidi un piemērošanas kartība

Vācu sociologs Makss Vēbers monogrāfijā "Birokrātijas teorija" atzīmējis, ka birokrātijas attīstība sociālai organizācijai nozīmē to pašu, kas mehāniskā kustība ekonomiskajā ražošanā -tā padarījusi pārvaldes procesu ātrāku un efektīvāku. Viņš rakstīja, ka uz darba dalīšanas pamatiem organizētā profesionālā ierēdniecība Eiropā pakāpeniski izveidojusies aptuveni 500 gadu ilgā attīstībā. Ierēdniecība sāka intensīvi veidoties feodālisma beigu posmā, kad attīstījās brīvā uzņēmējdarbība un tirgus ekonomika, tādējādi radās priekšnoteikumi demokrātijai un racionālai sabiedrības pārvaldīšanai. Jau 16.gadsimtā profesionālā ierēdniecība bija nostiprinājusies finansiālajā un militārajā jomā, kā arī tiesvedībā."3

Ikdienā ar vārdiem "birokrātija" un "birokrāts" mēdz negatīvi raksturot darba stilu. Taču zinātniski tie apzīmē nepieciešamu parādību, bez kā sabiedrība nespētu pastāvēt un attīstīties.

Birokrātiju (no franču valodas "bureaucratie" - "kancelejas kundzība") sauc sociālu grupu (sabiedrības slāni), ko veido pārvaldes darbinieki. Tā ir pastāvējusi dažādās sabiedriskās iekārtās, izņemot pirmatnējo kopienu. Birokrātijas galvenais uzdevums ir efektīva sabiedrības (ražošanas, politikas, sociālās sfēras) pārvaldīšana.

1. 8 Valsts civildienesta izpratne

Valsts civildienesta nozīme:

1) valsts civildienests ir ierēdņu kopums, ar kuru palīdzību Ministru kabinets efektīvi var

nodrošināt stabilu un efektīvu valsts pārvaldes darbu;

2) pastāv gan vispārējais, gan speciālais civildienests, kurus vieno civildienesta

pamatprincipi (nodrošināt stabilu, efektīvu, atklātu un paredzamu valsts pārvaldes

darbību sabiedrības interesēs) un amatpersonu lojalitāte valdībai;

3) ierēdņiem jābūt tām amatpersonām, kuras tieši īsteno valsts pārvaldes funkcijas un

kuru pienākumu izpildē lojāla attieksme pret valdības pieņemtiem lēmumiem ir obligāta

prasība.

Valsts civildienesta ierēdņa vispārējie pienākumi:

1. izpildīt priekšnieka pavēles;

2.    pildīt pienākumus pēc labākās sirdsapziņas;

3.    ziņot par rīkojumu pildīt nelikumīgas darbības;

4.    neizpaust dienesta noslēpumu (jāuzsver valsts noslēpuma

nozīme).

Valsts civildienesta ierēdņa tiesības:

1.uz dienesta stāvokli (tiesības virzīties pa dienesta "kāpnēm");

2.  uz kompetenci (amatvaru).

Papildus valsts civildienestā strādājošiem ir īpatnēji ierobežojumi, kas saistīti ar ētikas kodeksiem un atbildību (specifisks atbildības veids - disciplinārā atbildība).

Valsts civildienesta ierēdņa jēdziens un ierēdņu veidi

Ierēdnis ir persona, kas valsts kancelejā, ministrijā, Ministru prezidenta biedra sekretariātā, īpašu uzdevumu ministra sekretariātā, kā arī ministrijas, īpašu uzdevumu ministra vai Ministru prezidenta biedra pakļautībā vai pārraudzībā esošajā valsts pārvaldes iestādē veido nozares

43 sīkāk skatīt: Weber M. Die Wirtschaft und die gesellschaftliche Ordnungen und Māchte. Tiibingen, 1921. 60

politiku vai attīstības stratēģiju, koordinē nozares darbību, sadala vai kontrolē finanšu resursus, izstrādā normatīvos aktus vai kontrolē to ievērošanu, sagatavo vai izdod administratīvos aktus vai arī sagatavo vai pieņem citus ar indivīda tiesībām saistītus lēmumus.

Ierēdnis specializētajā valsts civildienestā ir persona, kas minētās funkcijas veic diplomātiskajā un konsulārajā dienestā, policijā, robežsardzē, valsts ugunsdzēsības un glābšanas dienestā, Ieslodzījuma vietu pārvaldē.

Ministru prezidents, ministrs, īpašu uzdevumu ministrs, Ministru prezidenta biedrs, valsts ministrs, minēto amatpersonu biroju darbinieki (palīgi, padomnieki, preses sekretārs), kā arī parlamentārais sekretārs nav ierēdņi.

Ier ēdņu amatus** iestādē atbilstoši amatā veicamiem pienākumiem, saskaņojot ar Valsts civildienesta pārvaldi, nosaka iestādes vadītais.

Tiesības un pienākumus nosaka gan Valsts civildienesta likums, gan noteikumi par ierēdņu disciplinārsodiem. Visprecīzāk statusu paredz konkrētā civiliestādē konkrētam ierēdnim apstiprināts (noteikts) dienesta apraksts. Nereti praksē dienesta apraksta vietā lieto nosaukumu:

-  funkcionālo tiesību un pienākumu apraksts;

-  dienesta instrukcija;

-  tiesības un pienākumi;

-  amata apraksts.

Dienesta aprakst ā jābūt normu kopumam - risinājumam svarīgu strīdu gadījumos. Tas tiek noteikts konkrētā civiliestādē ar tās vadītāja vai struktūrvienības vadītāja apstiprinājumu. Mainoties amatam, to var paplašināt vai sašaurināt. Dienesta apraksta mērķis ir noteikt ierēdņa amatā veicamā darba saturu.

Dienesta aprakstā norāda:

1.iestādes nosaukumu;

2.  iestādes struktūrvienības nosaukumu;

3.  ierēdņa amata nosaukumu un amata kvalifikācijas kategoriju;

4.  ierēdņa amata pakļautību;

5.  ierēdņa amata pienākumus;

6.  ierēdņa amata tiesības;

7.  ierēdņa amata pildīšanai nepieciešamo izglītību;

8.  ierēdņa amata pildīšanai nepieciešamo profesionālo pieredzi;

9.  ierēdņa amata pildīšanai nepieciešamo sadarbību;

10. ierēdņa atbildību par darba norisi un rezultātiem.

Ierēdņa tiešais vadītājs, ievērojot iestādes funkcijas un normatīvajos aktos noteiktos amata pienākumus un tiesības, nodrošina amata apraksta izstrādi. Amata aprakstu sagatavo trijos eksemplāros.

' Valsts civildienesta likuma 7.pantā noteikts, ka uz ierēdņa amatu var pretendēt persona, kas:

1) ir Latvijas Republikas pilsonis;

2) pārvalda latviešu valodu;

3 ir augstākā izglītība;

4) nav sasniegusi likumā noteikto pensijas vecumu;

5) nav sodīta par tīšiem noziedzīgiem nodalījumiem vai ir reabilitēta vai kurai ir noņemta vai dzēsta

sodāmība;

6) nav atbrīvota no ierēdņa amata ar tiesas spriedumu krimināllietā;

7) nav atzīta par rīcībnespējīgu likumā noteiktajā kārtībā;

8) nav vai nav bijusi PSRS, Latvijas PSR vai kādas ārvalsts valsts drošības dienesta, izlūkdienesta vai

pretizlūkošanas dienesta štata darbinieks;

9) nav vai nav bijusi ar likumiem vai tiesas nolēmumiem aizliegto organizāciju dalībnieks;

10) nav iestādes vadītāja vai tiešā priekšnieka radinieks (persona, kura ar ierēdni ir laulībā, svaīnībā vai

radniecībā līdz pirmajai pakāpei, kā arī brā|i un māsas). Ministni kabinets var noteikt izņēmumus

gadījumos, ja citādi attiecīgā iestāde nevar nodrošināt tai noteikto funkciju izpildi.

61

Amata aprakstu apstiprina iestādes vadītājs, iestādes vadītāja amata aprakstu — ministrs, bet Valsts kancelejas direktora un Eiropas integrācijas biroja direktora amata aprakstu — Ministru prezidents.

Vienu amata apraksta eksemplāru izsniedz ierēdnim, otru amata apraksta eksemplāru — ierēdņa tiešajam vadītājam, bet trešais amata apraksta eksemplārs glabājas iestādes personālvadības struktūrvienības lietvedībā.

Valsis civildienesta likuma 15. pantā noteikti ierēdņu pamatpienākumi:

1) ievērot Satversmi, Latvijai saistošas starptautisko tiesību normas, likumus un citus

normatīvos aktus;

2)  neatkarīgi no politiskās pārliecības būt lojālam likumīgai valdībai;

3)  apzinīgi, izrādot personisku iniciatīvu un darbojoties sabiedrības interesēs, pildīt amata

pienākumus, priekšniecības likumīgos rīkojumus43 , atbildēt par savu darbību

normatīvajos aktos noteiktajā kārtībā un ievērot Ministru kabineta noteiktos ierēdņa

uzvedības principus. Ierēdnis amata pienākuma izpildes laikā un ārpus tā ar savu rīcību

nedrīkst diskreditēt sevi, iestādi un valsti.

Ierēdņu komercdarbības, ienākumu gūšanas, amatu savienošanas, darbu pildīšanas, kā arī ar tiem saistītos citus ierobežojumus un pienākumus nosaka likums "Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā".

Ierēdnis drīkst izteikt iestādes oficiālo viedokli tikai ar iestādes vadītajā pilnvarojumu

Ierēdņa pienākums ir regulāri papildināt zināšanas, pilnveidot profesionālās iemaņas un prasmes, kas nepieciešamas amata pienākumu pildīšanai.

Valsts civildienesta likumā ir noteikts arī pienākums ierēdnim gan valsts civildienesta pildīšanas laikā, gan pēc tā izbeigšanās glabāt un neizpaust valsts un dienesta noslēpumus.

Ierēdnim ir šādas vispārīgās tiesības:

1)   uz pastāvīgu civildienestu, ja likumā nav noteikts citādi;

2)   veikt valsts pārvaldes funkcijas amatam noteiktās kompetences ietvaros;

3)   normatīvajos aktos paredzētajos gadījumos pieprasīt un saņemt no jebkuras fiziskās vai

juridiskās personas informāciju, kas nepieciešama amata pienākumu izpildei;

4)   uz amata pienākumu izpildei piemērotiem apstākļiem;

5)   pieteikties uz vakantajiem augstākas kvalifikācijas kategorijas ierēdņu amatiem;

6) piedalīties mācību programmās, lai iegūtu amata pienākumu izpildei nepieciešamās

zināšanas un prasmes.

Ierēdnim ir arī tiesības:

2)    saņemt mēnešalgu, kura ir atbilstoša ierēdņa kvalifikācijas kategorijai un pakāpei;

3)    papildus mēnešalgai saņemt pabalstus, piemaksas un prēmijas;

4)    saņemt ikgadēju atvaļinājumu, mācību atvaļinājumu (ierēdnis, nepārtraucot amata

pienākumu pildīšanu, sekmīgi mācās izglītības iestādē) vai atvaļinājumu bez

mēnešalgas saglabāšanas (ja ierēdnis vēlas kandidēt vēlēšanās);

5)    ieņemt līdzvērtīgu ierēdņa amatu, ja viņš ir atbrīvots no ierēdņa amata sakarā ar

iesaukšanu obligātajā dienestā vai ievēlēšanu amatā.

Dienesta gaita - ierēdņa virzība no zemākas kategorijas uz augstāku, vienlaikus virzība vienas kategorijas ietvaros no zemākas dienesta pakāpes uz augstāku (pēc pakāpēm -civiliestādē, pēc kategorijām - tikai pēc atbilstoša kvalifikācijas eksāmena nokārtošanas un kategorijas piešķiršanas).

Ja ierēdnim ir radušās šaubas par U7devuma likumīgumu, viņa pienākums ir atteikties no šī uzdevuma pildīšanas (rakstveida informējot personu, kas devusi uzdevumu).

Pati augstākā ir 1.kategorija. Pavisam ir 12 kategorijas. Kategorija ietekmē atalgojumu, iespējas ieņemt amatu, ka arī konkursa kārtībā pretendēt uz amatu. No 12. līdz 8.kategorijai tiek rīkots ārējais konkurss, bet no 7. līdz 1. kategorijai tiek rīkots iekšējais konkurss atkarībā no institūcijas lēmuma vienas institūcijas vai pārvaldes sistēmas ietvaros. Tas ir paņēmiens, kā atlasīt labākos. Bez kategorijām ierēdņus klasificē pēc pakāpēm. Tādu ir 15. Vienas kategorijas ietvaros ierēdnis var ieņemt 3 pakāpes. Konkrēta pakāpe dod iespējas variēt mēnešalgas apmēru vienas kategorijas ietvaros. Var būt minimālā vai maksimālā mēnešalgas.

2.§ Valsts civildienesta ierēdņa juridiska atbildība, tas veidi un piemērošanas kartība

Juridiska atbildība - valstiska piespiešana tiesību prasību izpildē, tiesiskās attiecības, kurās katrai no pusēm ir pienākums atbildēt par savu rīcību citas puses, valsts un sabiedrības priekšā.

Izšķir šādus juridiskās atbildības veidus, kurus var piemērot arī ierēdnim:

1. civiltiesiskā atbildība -juridiskās sekas tam, ka persona nepildīja vai nepienācīgi

pildīja civiltiesību normās paredzētos pienākumus, kas saistīti ar citas personas

subjektīvo civiltiesību pārkāpšanu. Tai ir kompensācijas raksturs, atbildības apmēriem

jāatbilst nodarīto zaudējumu vai kaitējumu apmēriem.

2.    kriminālatbildība - noziedzīgu nodarījumu pastrādāšanas tiesiskas sekas, kas

izpaužas valsts piespiešanas piemērošanā pret vainīgo soda veidā. Tā pastrādāšana ir

juridisks fakts, kas rada īpašas, tiesiskas vainīgā attiecības ar valsti, kas veic tiesvedību.

Šo attiecību vienai pusei - valsts tiesību aizsardzības institūcijām - ir pienākums izmeklēt

noziegumu un, ja ir pietiekami pierādījumi konkrētas personas vainai, tad saukt to pie

kriminālatbildības. Bet otrai pusei - kas ir pastrādājusi noziegumu - rodas

kriminālatbildības pienākums un vienlaicīgi - tiesības uz šīs atbildības ierobežošanu tādā

apjomā, kā tas paredzēts likumā attiecībā uz doto nodarījumu.

3.    sdministratīvā atbildība - iestājas par prettiesiskiem administratīviem

pārkāpumiem, kuri apdraud valsts un sabiedrisko kārtību, īpašumu, pilsoņu tiesības un

brīvības vai noteikto pārvaldes kārtību, bet pēc to rakstura saskaņā ar spēkā esošajiem

likumiem par tiem nav paredzēta kriminālatbildība.

4. disciplināra atbildība - saistīta ar disciplinārsoda piemērošanu, ko izdara uzņēmuma

vai iestādes, vai augstākstāvošās organizācijas administrācija pret saviem darbiniekiem,

Turpinājumā autors pievērsīsies disciplinārai atbildībai, ko atbilstoši Ministru kabineta 16.08.1994. noteikumiem Nr.158 "Par ierēdņu disciplinārsodiem" piemēro ierēdņiem.'"

Atbilstoši šim likumam disciplinārpārkāpums ir- vakts civildienestu ierēdņa ar nodomu (ja ierēdnis, kas to izdarījis, r apzinājies savas rīcības prettiesisko raksturu, paredzējis tās kaitīgās sekas un vēlējies vai apzināti pieļāvis šo seku estāšanos) vai aiz neuzmanības (ja ierēdnis, kas to izdarījis, ir paredzējis savas rīcības kaitīgo seku iestāšanās espēju, bet vieglprātīgi paļāvies, ka tās varēs novērst, vai arī nav paredzējis šādu seku iestāšanās iespēju, kaut gan viņam vajadzēja un viņš varēja tās paredzēt) veikta prettiesiska rīcība (darbība vai bezdarbība), (rīcība ir pretrunā ar iesību normām vai konkrētiem dienesta rīkojumiem), ja tā veikta saistībā ar ierēdņa amatu un viņi tajā ir •ainojams. Pie disciplināratbildības ierēdnis netiks saukts, ja pārkāpuma izdarīšanas brīdī:

1. atradies galējās nepieciešamības stāvokfī, tas ir. lai novērstu briesmas, kas draud valsts vai sabiedriskajai

kārtībai, īpašumam, personu tiesībām un brīvībām, noteiktajai pārvaldes kārtībai, ja šīs briesmas

konkrētajos apstākļos nav bijis iespējams novērst ar citiem līdzekļiem un ja nodarītais kaitējums ir mazāks

nekā novērstais;

2.    rīko/ie.s. lai sasniegtu sabiedrībai nozīmīgu mērķi, kuru nebija iespējamu sasniegt citādā veidā.

Profesionālais risks ir attaisnojams, ja ierēdnis, kas pie|avis risku, ir darījis visu, lai novērstu kaitējumu

tiesiski aizsargātām interesēm;

3.    viņš atradies pienākumu kolīzijas apstākļos, tas ir, bijusi situācija, kad ierēdnim vienlaikus jāizpilda

vairāki uzdevumi, bet fiziski tas nav iespējams. Atbildība neiestājas, ja ierēdnis šajā situācijā dara visu, lai

63

No noteikumiem izriet: lai piemērotu disciplināro atbildību ierēdnim, jāizdara disciplinārpārkāpums, kas ir ierēdņa ar nodomu vai aiz neuzmanības izdarīta prettiesiska rīcība (darbība vai bezdarbība), kas minēta tiesību aktos, ja tā izdarīta saistībā ar ierēdņa amatu un ja viņš tajā ir vainojams.

Pie disciplinārās atbildības var saukt par šādiem disciplinārpārkāpumiem: amata nepamatota pildīšana; pienākumu nepildīšana; pilnvaru pārsniegšana; dienesta stāvokļa nelikumīga izmantoSana; neatļauta politiskā nodarbošanās; informācijas nesniegšana u.c.

Lai piem ērotu disciplināratbildību. nepieciežams pieņemt lēmumu par disciplinārlietas uzsākšanu (ierosināšanul tad jāsavāc pietiekami pierādījumi - to sauc par dienesta izmeklēšanu. Valsts civiliestādes vadītājam vai amatpersonai, kas izmeklē lietu. Jāizvērtē visi fakti un iādod slēdziens viena mēneša laikā pžc lietas ierosināšanas. Pēc tam valsts civiliestādes vadītājs vai cita pilnvarotā amatpersona, pamatojoties uz slēdzieniem, ar rīkojumu uzliek paredzēto sodu vai pieņem lēmumu par disciplinārlietas izbeigšanu, par to nedēļas laikā paziņojot ierēdnim. Ja par ierēdņa prettiesisku rīcību pēc tās rakstura saskaņā ar spēkā esoSaiiem likumiem ir paredzēta kriminālatbildība, tad valsts civiliestādes vadītājam par to jāpaziņo prokuratūrai.

Piemērojot konkrēta disciplinārsoda veidu disciplinārpārkāpuma gadījumā, jāņem vērā: cik smags ir izdarītais pārkāpums; kāds ir nodarītā kaitējuma apmērs; apstākļi, kādos tas izdarīts; ierēdņa vaina; viņa iepriekšējā valsts civildienesta vērtējums atbilstoši valsts civildienesta gaitas aprakstā izdarītajiem ierakstiem.

Disciplinārsodu uzlikšana neizslēdz ierēdņa civilatbildlbu, administratīvo atbildību vai kriminālatbildību.

Par disciplinārpārkāpumiem var piemērot šādus disciplinārsodus:

1)  piezīmi;

2)  rājienu;

3)  mēnešalgas samazināšanu uz laiku līdz vienam gadam, ieturot 20% no mēnešalgas;

4)  pazemināšanu amatā uz laiku līdz 3 gadiem;

5)  atlaišanu no amata;

6)  atlaišanu no valsts civildienesta.

Rīkojuma par disciplinārsodu un attiecīgās disciplinārlietas kopijas tiek pievienotas sodītā ierēdņa valsts civildienesta gaitas aprakstam, tā ir atzīme par valsts civildienesta gaitu (lēmumiem, kas pieņemti attiecībā uz ierēdni). Iestāde izdara atzīmi ierēdņa valsts civildienesta gaitas aprakstā, kas glabājas iestādē, kurā kalpo ierēdnis.

Ja ierēdnis ir neapmierināts ar uzlikto disciplinārsodu, tad viņam ir tiesības pārsūdzēt šo lēmumu Valsts civildienesta pārvaldē mēneša laikā no dienas, kad viņš uzzinājis par to. Ja viņu joprojām neapmierina pārsūdzētais lēmums, tad viņš var griezties tiesā.

izpildītu svarīgāku uzdevumu, tādejādi neizpildot citu uzdevumu un ja ierēdnis par iespējamo pienākumu kolīziju ir savlaicīgi brīdinājis augstāku amatpersonu.

Likumprojektā disciplinārsods ir valsts noteikts ietekmēšanas un piespiedu līdzeklis, ko piemēro ierēdnim, kas izdarījis disciplinārpārkāpumu, lai sodītu vainīgo ierēdni, kā arī panāktu, lai ierēdnis, kuram piemērots disciplinārsods, un citi ierēdņi pildītu normatīvos aktus un atturētos no disciplinārpārkāpumu izdarīšanas. Par disciplinārpārkāpumiem varēs piemērot: rājienu; mēnešalgas samazināšanu uz laiku līdz vienam gadam, ieturot līdz 20 procentiem no mēnešalgas; pilnvaru atņemšana pieņemt lēmumus noteiktā jomā uz laiku līdz 3 mēnešiem, attiecīgi samazinot mēnešalgu, bet ne vairāk kā par 20 procentiem; kvalifikācijas pakāpes pazemināšanu; pazemināšanu amatā uz laiku līdz trim gadiem; atlaišanu no amata ar tiesībām pretendēt uz citu ierēdņa amatu, atlaišanu no amata bez tiesībām 5 gadus pretendēt uz citu ierēdņa amatu.

Piemērojot disciplinārsodu, ņems vērā izdarītā disciplinārpārkāpuma raksturu, ierēdņa vainas formu, vainu pierādošos un attaisnojošos apstākļus, atbildību mīkstinošos un pastiprinošos apstākļus.

13. Cilv ēktiesību aizsardzības institnciias un to kompetence

1. § Cilvēktiesību aizsardzības biroja struktūra un kompetence personas tiesību

nodrošināšana

2. § Cilvēktiesību aizsardzības institūcijas - ombudsmena izveidošanas teorētiskie un

tiesiskie aspekti

Cilvēktiesības - jēdziens, kas raksturo cilvēka tiesisko statusu attiecībās ar valsti, viņa tiesības un pienākumus ekonomiskajā, sociālajā, politiskajā un kultūras steras. Tās ir neatņemamas un pašpietiekamas pamattiesības un pamatbrīvibas, kas izsaka pašcieņas, brīvības, taisnīguma un labklājības vajadzības un intereses attiecībās ar valsti, ar varu vispār. Tādas tiesības cilvēkam piemīt kopš dzimšanas. Tās ir tiesības uz dzīvību, cilvēka cieņu, vienlīdzību, brīvību, domu, vārda sirdsapziņas brīvību u.c.47

1. § Cilvēktiesību aizsardzības biroja struktūra un kompetence personas tiesību nodroSinaSana

Valsts cilvēktiesību birojs (turpmāk, birojs) ir patstāvīga valsts iestāde, kas veicina cilvēka un pilsoņa pamattiesību un pamatbrtvību ievērošanu Latvijas Republika atbilstoši Satversmei un Latvijai saistošiem starptautiskiem līgumiem cilvēktiesību jomā.

Biroja uzdevumi ir: sniegt sabiedrībai vispusīgu informāciju par cilvēktiesībām, veicinot šo tiesību atzīšanu un izprašanu; sniegt sabiedrībai vispusīgu informāciju par Latvijas normatīvajos aktos noteiktajām cilvēktiesībām, garantijām un pienākumiem; izskatīt jebkuru sūdzību par cilvēktiesību pārkāpumu; nekavējoties reaģēt uz cilvēktiesību pārkāpšanas faktiem, pēc savas iniciatīvas noskaidrojot apstākļus, kas varētu radīt Šādus pārkāpumus; pētīt situāciju cilvēktiesību ievērošanā valstī, īpaši jomās, kas skar mazaizsargāto sabiedrības grupu; izstrādāt programmas cilvēktiesību ievērošanas sekmēšanai, koordinējot cilvēktiesību jomā izstrādāto citu valsts un pašvaldību institūciju un darba grupu sagatavoto programmu īstenošanu; veikt Latvijas tiesību normu analīzi, lai noskaidrotu to atbilstību Latvijai saistošiem starptautiskajiem līgumiem cilvēktiesību jomā; ne retāk kā reizi gadā sniegt Saeimai un Ministru kabinetam rakstveida ziņojumu par biroja darbu un reizi ceturksnī - rakstveida pārskatu par aktuāliem cilvēktiesību jautājumiem.

Biroju vada direktors, kuru pēc Ministru kabineta ierosinājuma uz Četriem gadiem ieceļ amatā Saeima. Biroja direktoru atbrīvo vai atlaiž no amata Saeimas kārtības rullī noteiktajā kārtībā.

Biroja direktoru no amata atbrīvo:

1)  pēc paša vēlēšanās;

2)  sakarā ar ievēlēšanu vai iecelšanu citā amatā;

3)  sakarā ar ievēlēšanu politiskas partijas vadībā vai tās revīzijas struktūrā;

4)  veselības stāvokļa dēļ.

Biroja direktoru no amata atlaiž:

1) ja viņš ir notiesāts un spriedums ir stājies spēkā;

2)  par likuma pārkāpumu, kas saistīts ar biroja darbu un izraisījis būtiskas nevēlamas

sekas;

3)  par apkaunojošu nodarījumu, kas nav savienojams ar biroja direktora statusu;

4)  par neatbilstību ieņemamam amatam.

Biroja direktors apstiprina biroja štatus un struktūru likumā noteiktajā kārtībā.

65

Birojs izskata sūdzības par Satversmē, Latvijai saistošos starptautiskajos līgumos cilvēktiesību jomā noteiktiem cilvēka un pilsoņa tiesību pārkāpumiem.

Birojs neizskata sūdzību, ja par tajā norādīto cilvēktiesību pārkāpumu jau ir stājies spēkā tiesas spriedums civillietā, krimināllietā vai administratīvā lietā, kas celta pret to pašu personu un par to pašu pārkāpumu.

Birojam ir tiesības pieprasīt informāciju no jebkuras valsts un pašvaldību institūcijas un fiziskajām vai juridiskajam personām, kuram varētu būt zināma informācija par izskatāmo cilvēktiesību pārkāpumu.

Pēc biroja uzaicinājuma attiecīgajai personai ir pienākums ierasties noteiktajā laikā un vietā, sniegt nepieciešamos paskaidrojumus un atbildēt uz jautājumiem par izskatāmā cilvēktiesību pārkāpuma apstākļiem. Ja personai nav iespējams ierasties vai sniegt paskaidrojumu, par to jāpaziņo birojam, norādot iemeslus. Darba devējam, ari valsts un pašvaldību institūcijām nav tiesību aizkavēt uzaicinātās personas ierašanos birojā.

Nevienam nav tiesību kavēt biroju uzdevumu pildīšanā, kā arī aizturēt, ietekmēt un sodīt personu par sadarbošanos ar biroju vai par biroja norādījumu un lēmumu izpildīšanu, izņemot institūcijas un amatpersonas, kurām šādas tiesības noteiktas ar likumu.

Par informācijas vai paskaidrojuma nesniegšanu, kā arī par neierašanos bez attaisnojoša iemesla, ja saņemts biroja uzaicinājums, amatpersona ir atbildīga saskaņā ar Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksu.

2.§ Cilvēktiesību aizsardzības institūcijas - ombudsmena izveidošanas teorētiskie un tiesiskie aspekti

Ombuda (ombudsmena) institūta raksturojums

Pirmie ombuda biroji (tulk. no zviedru vai. "ombud"— pilnvarotais, "man" — vīrs) tika izveidoti Zviedrijā (1809.g.) un Somijā (1919.g.). Tie attīstījās pēc Otrā pasaules kara. 1999.gadā pasaulē bija 90 valstis, kurās izveidotas ombuda institūcijas. Arī Lietuvā (1995.g.) un Igaunijā (1999.g.) ir izveidotas institūcijas, kas pilda ombuda funkcijas.

1972.gadā Eiropas Padomes Konsultatīvā asambleja ieteica Eiropas Padomes dalībvalstīm ieviest ombudu institūtus. 1979.gadā Eiroparlaments pieņēma rezolūciju par ombudu nepieciešamību dalībvalstīs. Līdz 1999.gadam Eiropas Savienības dalībvalstīs, izņemot Vāciju un Luksemburgu, kur šo funkciju pilda citas institūcijas, tika izveidoti nacionālie ombudu institūti. Eiropas Savienībā ombuds, kurš izskata sūdzības par Eiropas Savienības struktūru darbību, darbojas kopš 1995.gada. Atbilstoši Eiropas Savienības direktīvai 2000/43/EC Latvijai topošajai Eiropas Savienības dalībvalstij būs jānosaka atbildīgā vai atbildīgās institūcijas, kas veicinās vienlīdzīgu attieksmi pret visām personām neatkarīgi no rases vai nacionālās piederības.

Ombuda paredzama kompetence

"Ombudsmens kā institūcija, proti, ombudsmens kā viena no iespējamām institūcijām, kur tiek uzklausīta personas sūdzība par administratīvas iestādes rīcību, kas nenodrošina indivīda likumīgās tiesības. Ombudsmens kā viena no institūcijām, kas uzklausa sūdzības par tiesu iestādes darbību, ja tā nenodrošina personas likumīgās tiesības. Ombudsmens kā institūcija ar noteiktu kompetenci ir viena no kontroles iespējām pār izpildvaras iestāžu, tiesu, un vēlams būtu, arī pār likumdevēja rīcību. Tādējādi, ombudsmens tiek piedāvāts kā cilvēktiesību sargs, lai aizstāvētu taisnību un nodrošinātu cilvēka intereses (tiesības) no patvaļas."4 '

2001.gada aprīlī darbu uzsaka Valsts prezidentes V.VĪkes-Freibergas izveidota darba grupa, kuras uzdevums bija pētīt par Latvijā pastāvošos cilvēktiesību aizsardzības mehānismus, izvērtējot to darbības efektivitāti, apskatīt personu un valsts pārvaldes konfliktsituāciju risināšanas variantus, kā arī izvērtēt priekšlikumu par ombuda institūcijas izveides iespējām Latvijā. Darba grupa sagatavoja Ombudbiroja likumprojektu. Likumprojekta mērķis ir radīt fpašu valsts institūciju - Ombudbiroju, kurš veicinātu cilvēktiesību ievērošanu, nodrošinātu efektīvāku kontroli pār publisko tiesību subjektu un to amatpersonu rīcības pamatotību un taisnīgumu administratīvajās lietās.

Projektā paredzēts izveidot Ombudbiroja uz Valsts cilvēktiesību biroja pamata, sadalot kompetenci pieciem ombudiem:

1) vispārējo cilvēktiesību ombuds;

2) bērnu tiesību ombuds;

3) pašvaldību ombuds;

4) tieslietu, iekšlietu un militāro jautājumu ombuds;

5) procesuālo tiesību ombuds.

Likumprojektā paredzētas šādas ombuda pilnvaras:

1) sniegt fiziskajām un privāto tiesību juridiskajām personām konsultācijas par viņu tiesībām;

2) pieņemt iesniegumus un kompetences ietvaros;

3) ierosināt ombuda pārbaudi (noskaidrošanas lietu);

4) pieprasīt un saņemt bez maksas no valsts un pašvaldību iestādēm un amatpersonām viņu

rīcībā esošo informāciju par noskaidrojamo lietu un paskaidrojumus, kā arī iepazīties ar

pārbaudei nepieciešamajiem materiāliem;

5) valsts un pašvaldību iestādēm viņu kompetences ietvaros un likumā paredzētajos termiņos

prasīt veikt pārbaudes, kas nepieciešamas lietas apstākļu noskaidrošanai, un saņemt

pārbaudes rezultātus;

6) par valsts līdzekļiem uzdot veikt ekspertīzes un saņemt speciālistu atzinumus;

7) aizstāvot fizisko un privāto tiesību juridisko personu tiesības un ar likumu aizsargātās

intereses, iesniegt priekšlikumus par administratīviem aktiem augstākām iestādēm vai

amatpersonām, iesniegt tiesā pieteikumus administratīvās lietās un civillietās, piedaloties

tajās kā minēto personu pārstāvim;

8) iesniegt pieteikumu Satversmes tiesā;

9) iesniegt Saeimai, valdībai un pašvaldībām priekšlikumus par grozījumiem normatīvajos

aktos, kas novērstu esošos vai iespējamos ar likumu aizsargāto personu tiesību vai interešu

pārkāpumus;

10) pamatojoties uz ombuda rīcībā esošiem materiāliem, pieprasīt kompetentām

amatpersonām izlemt par disciplinārlietas vai krimināllietas ierosināšanu;

11)veicināt mierizlīgumu administratīvos un civiltiesiskos strīdos;

12)kompetences ietvaros iesniegt valsts varas, valsts pārvaldes, pašpārvaldes un tiesu varas

iestādēm priekšlikumus, kā arī pieprasīt izvērtēt pieņemto nolēmumu likumību un

pamatotību;

13)sistemātiski informēt sabiedrību par darbību saskaņā ar Informācijas atklātības likumu un

citiem normatīvajiem aktiem.

Projektā ombudbirojam paredzētas pilnvaras veicināt sabiedrības informētību un izpratni par cilvēktiesībām un rūpēties par cilvēka likumīgo tiesību un brīvību aizstāvību, kā arī jauna, būtiska funkcija - aizstāvot personu tiesības un likumīgās intereses, iesniegt tiesā pieteikumus administratīvās lietās un civillietās, piedaloties lietu izskatīšanā kā minēto personu pārstāvim.

48 Načisčionis J. Administratīvās tiesības, Rīga, "P&K", 2002, 182.1pp.

66

67

14. Kontrole un tas loma administrat īvo tiesību subjektu likumīgas darbības nodrošināšana

1.§ Kontrole kā valsts pārvaldes likumīgas darbības nodrošināšanas līdzeklis

2. § Kontroles veidi

1. § Kontrole ka valsts pārvaldes likumīgas darbības nodrošināšanas līdzeklis

Ar jēdzienu "kontrole" parasti saprot pārbaudes, testēšanas un darbības regulēšanas operācijas.

Kontroles pār valsts pārvaldes aparāta iestādēm būtība - attiecīgas pilnvarotas iestaties (likumdoSanas, izpildvaras un tiesu varas) un sabiedriskās organizācijas, izmantojot tiesiski organizatoriskus paņēmienus un līdzekļus, noskaidro, vai kontrolējamas valsts pārvaldes iestādes vai fo iestāžu amatpersonu rīcība nav pieļautas nelikumības. Ja tiek konstatēts, ka valsts pārvaldes iestādes vai tas amatpersonu rīcība ir pieļauti pārkāpumi, tie tiek novērsti, atjaunojot tiesisko kartību un saucot vainīgas personas pie atbildības.

Galvenais kontrolē - kā visas iepriekšminētās darbības ir saskaņotas ar attiecīgos tiesību aktos noteikto (likumībai un piešķirtajiem fīnanSu līdzekļiem (lietderība).

Kontroli kā likumības nodrošināšanas veidu raksturo ar Šādas pazīmes (izņēmums ir sabiedrisko organizāciju kontrole, kurai tās nepiemīt):

1) kontroli veicošās un kontrolējamās valsts pārvaldes iestādes starpā parasti ir

subordinacijas attiecības, respektīvi, kontroli veicošā iestāde attiecībā pret

kontrolējamo iestādi ir augstākstāvoša iestāde, kuras pakļautībā, pārraudzībā vai

pārziņā atrodas kontrolējamā jeb zemākstāvoša iestāde;

2) kontroles objekts ir kontrolējamās iestādes vai amatpersonas darbības tiesiskums

un lietderība, tas ir, vai kontrolējamās iestādes rīcībā ir konkrēti tiesību aktos

noteikto tiesību normu pārkāpumi vai arī iestāde ir darbojusies juridiski korekti

(nepārkāpjot likumus un citus tiesību aktus), bet darbība nav lietderīga.

3) kontroli veicošā iestāde parasti ir apveltīta ar pilnvarām atcelt kontrolējamās

pieņemtos lēmumus;

6) noteiktos gadījumos kontrolējošais ir tiesīgs iejaukties un iedarboties uz kontrolējamo par pieļautiem pārkāpumiem.

Veicot kontroli kompetentai institūcijai (amatpersonai), jāizvēlas viena no trijām iespējamām darbībām:

1) atstāt visu iepriekšēja stāvokli;

2) novērst novirzes no normas un standartiem;

3) pārskatīt noteiktos standartus.

Efektīvas kontroles priekšnoteikumi4 ":

• kontrolei jābūt precīzai, jo neprecīza informācija par notiekošo var būt par cēloni sociālās pārvaldes iestādes nepareizai darbībai un radīt problēmas, kur tās nemaz neeksistē.

Kontrole nedrīkst būt neuaidīta! Kontroles mērķis ir sasniegt tādu stāvokli, kad organizācija darbojas saskaņa ar plānoto, tās kompetences aklā paredzēto. Ja tas tiek panākts, tad būtiski ir saglabāt šo sistēmu. Šāds secinājums attiecināms arī u? stāvokli, kad ir nelielas novirzes no standartiem.

•  kontrolei jābūt operatīvai, proti, informācijai par notiekošo jābūt savāktai,

nosūtītai un novērtētai pietiekami savlaicīgi, lai veiktu savlaicīgi nepieciešamo

darbības koordināciju.

•  kontrolei jābūt ekonomiski reālai, tas nozīmē, ka kontroles izmaksām jābūt

pēc iespējas mazākām. Nav pieļaujams, ka kontrole tērē pārāk daudz līdzekļu, tas

nav ekonomiski.

•  kontrolei iabūt elastīgai, lai tā varētu ātri un savlaicīgi reaģēt uz izmaiņām gan

sociālajā pārvaldē, gan organizācijas iekšienē, gan apkārtējā vidē, tādējādi

izmantojot radušās iespējas.

. kontrolei iab ūt tādai, lai ar rezultātiem būtu grūti manipulēt un lai tie netiktu izmantoti nepareizai notikumu novērtēšanai un prettiesiskos nolūkos.

2. § Kontroles veidi Resoru kontrole

Valsts pārvaldi īsteno valsts pārvaldes mehānisms jeb valsts pārvaldes aparāts, kas ir izveidots noteiktā, hierarhijas ziņā stingri noteiktā sistēmā, kuras priekšgalā ir Ministru kabinets. Pārvaldi īsteno ar noteiktu pārvaldes elementu - iestāžu palīdzību. Katrai šādai iestādei ir noteikta sava kompetence, kas juridiski nostiprināta kompetences aktā (nolikums, reglaments), Šīs iestādes savstarpēji atrodas subordinācijas attiecībās. Kontrole ir noteiktā secībā veikta pārbaude, kurā iespējams konstatēt: kā tiek pildītas noteiktās funkcijas un uzdevumi; kā tiek pildīti pienākumi: kādā veidā un apjomā tiek baudītas noteiktas tiesības un vai tās vispār tiek izmantotas; kā tiek īstenotas piešķirtās pilnvaras.

Visbiežāk kontrole saistās ar informācijas saņemšanu par to, ka valsts pārvaldes akts sociālas pārvaldes jomā ir izpildīts laika un ka dotais uzdevums, kuru satur Šis akts, ir izpildīts. Šī resoriskā kontroli raksturo pārvaldes akta izpildes uzraudzība un pareiza finanšu izlietošana, tātad likumīga darbība. Ministrija kā centrālā iestāde noteiktā tautsaimniecības nozarē var pārbaudīt, veikt kontroli jebkurā nozares lietā.

Var izveidot arī speciālas iestādes, kurām ir paredzēta tikai viena funkcija - kontrolēt. Piemēram, Valsts kontrole ir neatkarīga koleģiāla institūcija, kas revidē valsts un pašvaldību mantas (arī finanšu) stāvokli un rīcību.

Ja kontroli uzskatām par patstāvīgu valsts pārvaldes funkciju, tad to var īstenot tikai valsts iestāde, bet, ja kontrole netiek saistīta ar valsts pārvaldes funkciju, tad tā ir uzskatāma par darbību, kuru var uzticēt privātstruktūrai. Teorijā nav pilnīga uzskaitījuma subjektiem, kas veic valsts pārvaldes iestādes kontroli.

Sabiedriska kontrole

Fiziskām personām tiek dota savdabīgas kontroles iespējas, kas izpaužas personas tiesībās iesniegt sūdzības, priekšlikumus un iesniegumus. Teorijā šis cilvēks tiek ierindots sabiedriskas kontroles struktūrās, tādējādi, ja tiek teikts, ka kontroli veic sabiedriskā organizācija, tad ar to saprot, ka kontroli veic gan šī sabiedriska organizācija, gan fiziska persona. Šajā gadījumā var runāt par tā saucamo sabiedrisko kontroli. Sabiedriska kontrole no sabiedriska formējuma puses, kā arī no atsevišķas privātpersonas puses var norisināties šādos virzienos:

1) kontroli veic sabiedrisks formējums kopuma ka juridiska persona un šts kontroles objekts, piemēram, ir kādas iestādes nespēja izpildīt likuma prasības (ar sabiedriska formējuma veikto kontroli saprot vairāku privātpersonu kopumu, kurus apvieno kopīgi mērķi, piemēram, arodbiedrības). Arodbiedrība uzmana vairāku iestāžu darbību (parasti

69

tās ir darba devēji) un, konstatējot kādu prettiesisku darbību, piemēram, iestāde maksā darbiniekiem algu, kas ir mazāka par valstī noteikto minimālo mēnešalgu, arodbiedrība attiecīgi reaģē.

2) kontroli veic sabiedriska formējuma biedrs individuāli vai jebkura privātpersona, vai arī privātpersonu kopums nevis kā juridiska persona, bet izmantojot attiecīgu likumu, tas ir, izmantojot piešķirtas tiesības iesniegt iesniegumus, sūdzības un priekilikumus.

Parlamentārakontrole

Ministru prezidents un Ministru kabinets par turpmāko darbību ir atbildīgs Saeimai. Savukārt Saeima kontrolē un uzrauga, lai Ministru kabinets ievērotu Satversmi un likumus un, protams, pildītu deklarāciju par valdības iecerēto darbību.

Ministru kabinets apspriež vai izlemj par visām lietām, kuras ietilpst tā kompetencē saskaņā ar Satversmi un likumiem. Satversmē norādīts, ka Ministru kabinets apspriež visus ministriju izstrādātos likumprojektus un jautājumus, kuri attiecas uz vairāku ministriju darbību, kā arī atsevišķu kabineta locekļu ierosinātus valsts politikas jautājumus.

Lai veiktu kontroli pār Ministru kabinetu, Saeimas rīcībā ir šādi kontroles un ietekmēšanas līdzekļi:

*pieteikuma iesniegšana Satversmes tiesai;

*iautaiums:

*pieprasījums;

*neuzticības izteikšana (uzskaitītie kontroles līdzekli minēti Saeimas kartības rullī).

1.Pieteikuma iesniegšana Satversmes tiesai.ja kāds no ministru kabineta izdotajiem

tiesību aktiem neatbilst Satversmei vai likumiem, Saeimai ir tiesības iesniegt pieteikumu

Satversmes tiesai par minētā akta atzīšanu par spēkā neesošu. Un atbilstoši situācijai šī institūcija

rīkojas, lai valstī tiktu nodrošināts tiesiskums.

2.Jautājuma iesniegšanair pati vienkāršākā Saeimas kontroles forma. Proti, Saeima ir

tiesīga iesniegt pieprasījumus un jautājumus Ministru prezidentam vai atsevišķam ministram, uz

kuriem ir jāatbild viņiem vai viņu pilnvarotai atbildīgai valsts amatpersonai. Uz Saeimas vai tās

komisiju pieprasījumu Ministru prezidentam vai ministram jāuzrāda attiecīgi dokumenti.

Jautājumi var skart gan kabineta locekļu darbību, pieprasot paskaidrojumus par tās likumību, pareizību un lietderību, gan arī bezdarbību, ja šī bezdarbība ietekmē valsti un iedzīvotājus. Jautājumu izskatīšanu nosaka Saeimas kārtības rullis.

Saeimas kārtības rullis nosaka, ka Saeimas vārdā jautājumu var iesniegt rakstveidā ne mazāk kā pieci deputāti, turklāt jautājumiem jābūt formulētiem tā. lai uz tiem varētu atbildēt īsi un konkrēti. Nav atļauts Jautājumos ietvert vērtējumu.

Jautājumu var iesniegt Ministru prezidentam, viņa biedram, ministram vai valsts ministram par šo amatpersonu kompetencē esošām lietām. Jautājums iesniedzams Saeimas Kancelejai, kas Prezidija noteiktajā kārtībā to reģistrē un paziņo amatpersonai, kurai jautājums adresēts. Saeimas kārtējās sēdes laikāprezidijs ziņo par iesniegtajiem jautājumiem, norādot, kas jautājumu iesniedzis un kam adresēts.

Vienlaikus ar Saeimas kārtējas sēdes darba kārtības izziņošanu Prezidijs izziņo to jautājumu sarakstu, uz kuriem tiks sniegtas atbildes pēc attiecīgās sēdes. Prezidijs pēc katras kārtējās sēdes beigām nosaka laiku atbilžu sniegšanai uz jautājumiem. Šis laiks nevar būt ilgāks par vienu stundu.

Atbildes sniedz tas kabineta loceklis, kuram iautaiums adres ēts vai arī viņa pilnvarojumā cits kabineta loceklis, kurš strādā jautājuma adresāta vadībā, proti, ministrs var pilnvarot attiecīgās ministrijas valsts ministru vai attiecīgi uz jautājumu, kas adresēts Ministru prezidentam, viņa pilnvarojumā var atbildēt Ministru prezidenta biedrs, ministrs vai valsts

ministrs, vai ari uz Jaut ājumu, kas adresēts Ministru prezidenta biedram, viņa pilnvarojuma var atbildēt ministrs vai valsts ministrs.

Uz jaut ājumu. kas nav steidzams. amatpersona atbild rakstveidā Saeimas Kancelejai ne vēlāk kā iepriekšējā dienā pirms termina, kas noteikts atbildēm uz iesniegtajiem jautājumiem, vai atbild mutiski. Uz steidzamu jautājumu atbild, ia iautaiums iesniegts ne vēlāk kā 48 stundas pirms Saeimas attiecīgās sēdes. Jautājumus un mutiski sniegtās atbildes ieraksta fonogrammā, pēc kuras sagatavo stenogrammu. Stenogrammu kopā ar atbildēm rakstveidā pievieno Saeimas sēdes stenogrammai un publicē laikrakstā "Latvijas Vēstnesis". Ja jautājuma iesniedzēji paziņo, ka rakstveida atbilde viņus apmierina, laiks šīs atbildes sniegšanai netiek noteikts.

Atbildes izdod rakstveidā deputātiem vai mutiski izklāsta sēžu laikā, ja ir klāt vismaz viens no jautājuma iesniedzējiem. Ja sniegta rakstiska atbilde, sniedzējs var to īsi papildināt vai pamatot mutiski. Pēc atbildes noklausīšanās Jautājuma iesniedzēji drīkst uzdot atbildes sniedzējam divus papildjautājumus, kas saistīti ar uzdoto, jautājumu, kā arī pēc tam, kad ir saņemtas atbildes uz jautājuma iesniedzēju papildjautājumiem, ar iesniegto jautājumu saistītus papildjautājumus, bet ne vairāk kā trīs, var uzdot pārējie klātesošie deputāti. Uz šādiem jautājumiem jāatbild mutiski tās pašas sēdes laikā. Savukārt, ja atbilde netiek sniegta sakarā ar attiecīgās amatpersonas attaisnotu prombūtni, bet rakstveida atbilde nav dota vai neapmierina jautājuma iesniedzējus, pēc viņu lūguma atbildes sniegšana uz attiecīgo jautājumu tiek pārcelta uz Saeimas nākamo sēdi.

3. Pieprasījumsno jautājuma atšķiras ar to, ka pieprasījuma iesniedzēji uzskata, ka Ministru kabinets kopumā vai arī atsevišķi locekli ir pieļāvuši nopietnas kļūdas vai likumpārkāpumus, pieprasot no konkrētām amatpersonām paskaidrojumus par minētajiem trūkumiem darbā un par to. kā tie tiks novērsti. Pieprasījums var izpausties kā neuzticības izteikšana attiecīgajam Ministru kabineta loceklim. Pieprasījuma iesniegšanu nosaka pieminētais Satversmes 27.pants, bet izskatīšanas kārtību - Saeimas kārtības rullis.

Piepras ījumu rakstveida Ministru kabineta locekļiem var iesniegt ne mazāk kā desmit deputāti. Prezidijs ziņo Saeimas sēdē par iesniegtajiem pieprasījumiem, norādot, kurš pieprasījumu iesniedzis un kam tas adresēts. Pēc Prezidija ziņojuma pirmais pieprasījuma parakstītājs vai cits no parakstītājiem (Saeimas kārtības rullis, 124.pants) pēc viņu savstarpējās vienošanās var izteikties, lai motivētu pieprasījumu, ja par to ir norādīts, iesniedzot pieprasījumu.

Pieprasījumi, kuri nav atzīti par steidzamiem, tiek nodoti Pieprasījumu komisijai (149.pants), tai savukārt 2 nedēļu laikā Prezidijam ir jāsniedz atzinums par tiem. Pieprasījumu komisija var atzīt, ka pieprasījums ir:

1)pieņemams;

2)daļēji pieņemams;

3)noraidāms.

Pieprasījumu komisija, atzīstot pieprasījumu par daļēji pieņemamu, attiecīgi formulē to pieprasījuma daļu, kuru atzinusi par pieņemamu. Saeima vispirms balso par deputātu iesniegto pieprasījumu, bet, ja tas tiek noraidīts, par Pieprasījumu komisijas formulēto pieprasījumu.

Ja Pieprasījumu komisija atzinusi pieprasījumu par noraidāmu, tā var ierosināt pieprasījumu pārveidot par jautājumu, bet, ja iesniedzēji tam nepiekrīt, tad Saeima balso par deputātu iesniegto pieprasījumu. Par pieprasījuma pieņemšanu vai noraidīšanu lemj Saeima. Saeima arī lemj, vai pieprasījums pilnīgi vai daļēji iesniedzams Ministru kabinetam. Izņēmums ir tie pieprasījumi, kurus pēc iesniedzēja priekšlikuma Saeima ir atzinusi par steidzamiem. Tos izskata kārtējā Saeimas sēdē, apspriežot pēc būtības un balsojot par tā pieņemšanu. Ja steidzamība tiek noraidīta, tad pieprasījums nododams Pieprasījumu komisijai.

Pieņemtā pieprasījuma un tam pievienoto dokumentu norakstus Saeimas sēdes vadītājs nosūta Ministru prezidentam un attiecīgā resora vadītājam, kā arī Pieprasījumu komisijai. Uz

pieprasījumu Ministru kabineta locekļi atbild rakstveidā. Tā izsniedzama deputātiem un iekļaujama Saeimas nākamās sēdes darba kārtībā.

4. Ne mazāk kā desmit Saeimas deputātu var iesniegt lēmuma projektu par neuzticības izteihjanu Ministru kabinetam vai atsevišķam loceklim, nesaistot to ar pieprasījumu. Saeimai izteicot neuzticību Ministru prezidentam, jāatkāpjas Ministru kabinetam. Savukārt, ja neuzticība izteikta atsevišķam ministram, tad viņam jāatkāpjas. Viņa vietā Ministru prezidentam jāaicina cita persona.

Pie iepriekšminētiem Saeimas kontroles un ietekmēšanas līdzekļiem atsevišķi pieder parlamentārās izmeklēšanas komjsiias. kuras tiek izveidotas Saeimas kārtības rullī noteiktajā kārtībā no Saeimas deputātiem - vienādā skaitā no visām Saeimas frakcijām. Komisijas darbojas parasti konkrētu jautājumu izskatīšanai un pēc tam darbību beidz. Šādu komisiju redzes lokā var būt darba turpinājums pēc pieprasījuma, bet var būt arī pilnīgi jauna izmeklēšana pēc deputātu sniegtās vai arī masu medijos izskanējušās informācijas.

Prokuratūras uzraudzība

Administratīvo tiesību teorijā ar terminu - "kontrole" tiek saistīts cits termins -"uzraudzība".

Uzraudzība kā likumības nodrošināšanas veids valsts pārvaldes iestāžu darbībā atšķiras no apskatītās un analizētās kontroles.

Uzraudzība ir pastāvīga, sistemātiska speciālu valsts iestāžu darbība, kuras rezultātā iestādes, kuras, protams, neatrodas to atkarībā, darbība tiek kontrolēta tikai no likumības nevis lietderības viedokļa. Tādējādi uzraudzība ir kontrolējošo iestāžu rīcība jeb darbība, kurā tiek novērtēts uzraugāmās valsts pārvaldes iestādes vai amatpersonu darbības tiesiskais aspekts. Ja kontrolējošās iestādes vērtē kontrolējamās iestādes rīcību gan no tiesiskā, gan no lietderības viedokļa, tad tā ir kontrole.

Prokuratūra ir tiesu varas institūcija, kas patstāvīgi veic uzraudzību par likumības ievērošanu Prokuratūras likumā noteiktās kompetences ietvaros.

Prokuratūras uzdevums ir reaģēt uz likuma pārkāpumu, nodrošinot ar to saistītās lietas izlemšanu likumā noteiktajā kārtībā.

Prokurora br īdinājums

Ja personas rīcībā ir konstatētas likuma pārkāpuma pazīmes vai pazīmes, kas liecina par prettiesiskas darbības iespējamību, prokurors šai personai rakstveidā izsaka brīdinājumu par likuma pārkāpuma nepieļaujamību.

Prokurora protests

Protests iesniedzams par Ministru kabineta, ministriju, departamentu un citu valsts pārvaldes institūciju, banku, Valsts kontroles, pašvaldību iestāžu, inspekciju un valsts dienestu, uzņēmumu, iestāžu, organizāciju un amatpersonu pieņemtajiem, bet likumam neatbilstošajiem juridiskajiem aktiem. Protests iesniedzams tai pašai institūcijai vai amatpersonai, kas šādu aktu pieņēmusi, vai augstākai institūcijai vai amatpersonai.

Protests jāizskata un par rezultātiem jāpaziņo prokuroram 10 dienu laikā no tā saņemšanas dienas. Ja protests iesniegts koleģiālai institūcijai, prokurors var noteikt ilgāku izskatīšanas termiņu.

Ja protests tiek nepamatoti noraidīts vai uz to netiek sniegta atbilde, prokurors ir tiesīgs mēneša laikā no protesta izskatīšanas termiņa beigām griezties tiesā ar pieteikumu par nelikumīgā akta atcelšanu un par atbildīgās personas saukšanu pie likumā noteiktās atbildības. Prokurora pieteikums tiesā aptur noprotestētā akta darbību.

Prokurora iesniegums

Ja nepieciešams pārtraukt nelikumīgu darbību, novērst šādas darbības sekas vai nepieļaut pārkāpumu, prokurors iesniedz rakstveida iesniegumu attiecīgajam uzņēmumam, iestādei, organizācijai, amatpersonai vai personai.

Iesniegumā izteikto prasību izpildes un atbildes sniegšanas termiņu nosaka prokurors, ievērojot pārkāpuma raksturu un tā novēršanai nepieciešamo laiku.

Ja iesniegumā izteiktās prasības netiek izpildītas vai uz to netiek sniegta atbilde, prokurors ir tiesīgs griezties tiesā vai citā kompetentā institūcijā ar pieteikumu par personas saukšanu pie likumā noteiktās atbildības.

Citas prokurora pilnvaras

Ja prokurors ir konstatējis likuma pārkāpumu, kuram nav nozieguma pazīmju, bet ar brīdinājuma, protesta vai iesnieguma palīdzību nav izdevies vai nav iespējams atjaunot likumību, viņš griežas tiesā ar prasības pieteikumu.

Lietu izskatīšanā un izlemšanā prokuroram ir arī citas tiesības un pienākumi, kas noteikti procesuālajos likumos.

73

ADMINISTRATĪVAIS PĀRKĀPUMSun ADMINISTRATĪVAIS PROCESS

15. Administratīvais pārkāpums un administratīva atbildība

1.§ Administratīvas atbildības jēdziens

2.§ Administratīvie ietekmēšanas līdzekli un administratīvais sods

3.§ Pie administratīvās atbildības sauktas personas tiesības un pienākumi

Administratīvos pārkāpumus reglamentējošo tiesību aktu uzdevums ir aizsargāt sabiedrisko iekārtu, īpašumu, pilsoņu sociāli ekonomiskās, politiskās un personiskās tiesības un brīvības, kā arī uzņēmumu, iestāžu un organizāciju tiesības un likumīgās intereses, noteikto pārvaldes kārtību, valsts un sabiedrisko kārtību, nostiprināt likumību, novērst tiesību pārkāpumus, audzināt pilsoņus likumu precīzas un stingras ievērošanas garā, audzināt viņos cieņas pilnu attieksmi pret citu pilsoņu tiesībām, godu un pašcieņu, sadzīves noteikumiem, tāpat apzinīgu attieksmi pret pienākumiem un atbildību sabiedrības priekšā.

Administratīvo pārkāpumu kodekss nosaka, kāda darbība vai bezdarbība atzīstama par administratīvo pārkāpumu un kādu administratīvo sodu kāda institūcija (amatpersona) kādā kārtībā var uzlikt personai, kas izdarījusi administratīvo pārkāpumu.

1.§ Administratīvas atbildības jēdziens

Atbildību var definēt ka cilvēkaspSju apzināties savas darbības sekas.

Teorētiski atbildību var apskatīt divos aspektos - pozitīvā vai negatīvā:

1) Pozitīvā aspektaatbildību raksturo pozitīva indivīda attieksme pret veiktajām

darbībām. Pildot sociālo lomu, indivīds izrāda pašiniciatīvu, no viņa atkarīgās darbības

cenšas izpildīt pēc iespējas ātrāk un kvalitatīvāk. Tiesiskajā sfērā pozitīvais atbildības

aspekts saistās ar "sociāli tiesisko aktivitāti, izrādot savu iniciatīvu, pildot tiesiskos

priekšrakstus".

2 Negatīvais atbildības aspektsjēdzienu "atbildība" aplūko nevis attiecībā uz

veicamajām darbībām, bet attiecībā uz to, kas jau paveikts.

Administratīvās atbildības jēdziens jāskata attiecībās ar tādiem jēdzieniem, kā sociālā atbildība un juridiskā atbildība.

Soci āla atbildība nozīmē tādu indivīda uzvedību, kad tas saskaņo rīcību ar sabiedrībā pieņemtām normām, vērtībām, citu cilvēku interesēm, bet sabiedrība reaģē uz indivīda rīcības izpausmēm, atbalstot vai nosodot tās. Atbildību var definēt arī kā sabiedriskās attiecības starp subjektu un tā uzvedību kontrolējošu institūciju.

Juridisk ā atbildība - valsts piespiešanas piemērošana tiesību pārkāpējiem par izdarīto tiesību pārkāpumu, kam ir personisks, mantisks vai organizatorisks raksturs un kas paredzēts tiesību normās (juridiskas normas sankcijā paredzēto valsts piespiedu Iīdzek|u piemērošana tiesību pārkāpējam, kas izpaužas personiska, mantiska vai organizatoriska rakstura formā)

Pastāv atšķirības kā starp administratīvo un juridisko atbildību, tā starp administratīvo un citiem juridiskās atbildības veidiem. Pievēršoties juridiskās atbildības veidiem, var noteikt šādas atšķirības:

a)  jānodala katra no atbildības veidiem esamība attiecīgajā tiesību nozarē;

b)  jānodala attiecīgais tiesību pārkāpuma veids, piemēram, administratīvais pārkāpums,

noziegums un civiltiesībās - līgumpārkāpums un delikts;

c)  atžķirība ir arī personas vecumam, no kura atbildība var iestāties utt.

Tāpat jāmin ari tāds atbildības veids, kā tiesisku atbildība.ja juridiskā atbildība saistās ar juridiskās normas pārkāpšanu, tad tiesiskā atbildība pārkāpumu attiecina kā uz tiesību normu, tā uz tiesību principiem vai uz jebkuras tiesību formā ietvertā satura reglamentētās darbības pārkāpumu. Tomēr kā juridiskās, tā tiesiskās atbildības pamats ir tiesību subjekta darbība vai bezdarbība, kas pārkāpj citu tiesību subjektu tiesības un kas ir pretrunā ar pārkāpēja saistībām un veido tiesību pārkāpumu.

Atgriežoties pie administratīvās atbildības, sākotnēji jānoskaidro tās jēdziens. Juridisko terminu vārdnīcā administratīvā atbildība tiek definēta kā "viens no valsts piespiedu līdzekļiem un atbildības veidiem, kas saistīts ar administratīvā soda uzlikšanu".10 Tātad, tieši reprospektīvā atbildības izpratnes aspektā iepriekš minētajā definīcijā lieto jēdzienu "administratīvā atbildība".

Administratīvo atbildībuvar arī definēt kā fiziskas personas vai amatpersonas atbildību valsts priekšā par administratīvo pārkāpumu, t.i., par prettiesisku darbību vai bezdarbību, kura apdraud valsts un sabiedrisko kārtību, īpašumu, cilvēktiesības, pilsoņa tiesības vai noteikto pārvaldes kārtību un par kuru likumā vai normatīvajos aktos ir paredzēts lietot administratīvo piespiešanu.

Administratīvās atbildības definīcijā tiek dota norāde uz "piespiešanu".ar valsts piespiešanu jāsaprot situācija, kad valsts ar likumu nosaka aizsargājamas sabiedriskās attiecības. kā arī to. kā šīs sabiedriskās attiecības aizsargājamas, un kad kāda no šīm ar likumu aizsargāiamārh attiecībām tiek pretlikumīgi aizskarta, tad valsts piemēro piespiedu līdzekļus likumā noteiktajā kārtībā un apjomā, lai pārkāpēju sodītu vai citādi ietekmētu.

Administratīvā pārkāpuma jēdziens

Atbilsto ši Administratīvo pārkāpuma kodeksa 9.pantam par administratīvo pārkāpumuatzīstama prettiesiska, vainojama (ar nodomu vai aiz neuzmanības izdarīta) darbība vai bezdarbība, kura apdraud valsts vai sabiedrisko kārtību, īpašumu, pilsoņu tiesības un brīvības vai noteikto pārvaldes kārtību un par kuru likumā paredzēta administratīvā atbildība (Administratīvā atbildība par kodeksā norādītajiem pārkāpumiem iestājas, ja par šiem pārkāpumiem pēc to rakstura saskaņā ar spēkā esošajiem likumiem nav paredzēta kriminālatbildība).

Tāpat kā kriminālpārkāpumam, administratīvajam pārkāpumam ir objekts, objektīvā puse, subjekts un subjektīvā puse. Neesot šim pārkāpuma sastāvam, darbība nav atzīstama par administratīvo pārkāpumu, tādēļ subjekta vainai jābūt obligāti konstatētai un tiešā cēloniskā sakarā ar izdarīto administratīvo pārkāpumu.

No noziedzīga nodarījuma administratīvais pārkāpums atšķiras ar sabiedriskās bīstamības pakāpi, kas pēdējam ir mazāka.

Jābūt neapstrīdamai norādei likumā, jo administratīvā atbildība var tikt piemērota tikai atbilstoši likumā noteiktajam, proti, var piemērot valstisko piespiešanu par administratīvo pārkāpumu tikai uz likuma pamata un likumā noteiktajā kārtībā.

Nepieciešams arī attiecīgas institūcijas vai amatpersonas pieņemts lēmumus par administratīvās atbildības piemērošanu (lēmumam jābūt pamatotam, jo indivīdam ir tiesības zināt, kādā darbībā viņš tiek vainots un uz kāda pamata viņš saņem sodu. Atbilstoši cilvēktiesību normām lēmumam jābūt pārsūdzamam).

50 Juridisko terminu vārdnīca. Autoru kolektīvs J.Krastina vadībā. Rīga : "Nordik", 1998., 5.lpp.

74

75

2. S Administrat īvie ietekmēšanas līdzekli unadministratīvais sods

Piemērojot administratīvo sodu, tas ir, īstenojot administratīvās atbildības sodošo funkciju, tiek veicināta sabiedriskās kārtības nodrošināšana. Administratīvais sods var tikt piemērots tikai tad, kad tiek konstatēts administratīvais pārkāpums, nevis tāpēc, ka jānodrošina administratīvā soda piemērošana, bet tāpēc, ka ar darbību vai bezdarbību pārkāpts administratīvo tiesību normās noteiktais un par izdarīto administratīvo pārkāpumu pieņemts pareizs un likumīgs lēmums, kurš paredz administratīvo sodu.

Administratīvā soda uzlikšanas mērķis nav sagādāt fiziskas ciešanas vai pazemot cilvēka cieņu. Tam noteikti jābūt:

1)   pamatotam (sods ir jāpamato ar pierādījumiem, kuriem jābūt pareizi noformētiem,

lai neradītu šaubas par personas vainu);

2)   likumīgam (personu var saukt pie atbildības tikai tad, ja tā patiešām ir izdarījusi

pārkāpumu, kas minēts administratīvajā likumdošanā);

3)   taisnīgam (personai jāsaprot, ka tā ir izdarījusi pārkāpumu un ka uzliktais sods ir

taisnīgs un samērīgs ar nodarīto).

Administratīvo pārkāpumu kodekss paredz administratīvo sodu kā atbildības līdzekli, kas tiek piemērots, lai audzinātu pārkāpumu izdarījušo personu ievērot likumus un sadzīves noteikumus un lai pārkāpējs neatkārtotu sodāmu darbību, un lai to nedarītu citi sabiedrības locekļi.

Ar administratīvā soda izpildi tiek veikta ne tikai administratīvās atbildības sodošā funkcija, jo sods iestājas kā negatīvās sekas par izdarīto pārkāpumu, bet ar soda izpildi tiek īstenota arī preventīvā funkcija, kad soda izpilde iedarbojas uz pārkāpēju un pārējiem sabiedrības locekļiem kā no citiem pārkāpumiem atturošs faktors.

Administratīvo sodu veidi

Par administratīviem pārkāpumiem var piemērot šādus administratīvus sodus:

1) brīdinājumu;

2) naudas sodu;

3) administratīva pārkāpuma priekšmeta vai izdarīšanas rika konfiskāciju:

4) pilsonim piešķirto speciālo tiesību (transporta līdzekļu vadīšanas tiesību, medību

tiesību) atņemšanu;

5) tiesību atņemšanu ieņemt noteiktus amatus vai tiesību atņemšanu uz zināma

veida vai visu veidu uzņēmējdarbību;

6) administratīvo arestu.

Administratīvā pārkāpuma priekšmeta un izdarīšanas rīka konfiskāciju, personai piešķirto speciālo tiesību atņemšanu, kā arī tiesību atņemšanu ieņemt noteiktus amatus vai tiesību atņemšanu veikt zināma veida vai visu veidu uzņēmējdarbību var piemērot gan kā pamatsodu, gan kā papildsodu. Citus minētos administratīvos sodus var piemērot tikai kā pamatsodus.

Par vienu administratīvo pārkāpumu var uzlikt pamatsodu vai arī pamatsodu un papildsodu.

Brīdinājums

Brīdinājumu kā administratīvā soda līdzekli izsaka rakstveidā. Šo soda veidu parasti piemēro personām, kas pirmo reizi izdarījušas maznozīmīgus administratīvos pārkāpumus, kad pēc lietas apstākļiem nav vajadzības piemērot stingrākus administratīvo sodu veidus. Praksē bieži brīdinājums tiek jaukts ar mutvārdu aizrādījumu. Piemērojot brīdinājumu, valsts amatpersona drīzāk norāda nevis uz konkrētas tiesību normas pārkāpumu, bet uz valsts negatīvo

attieksmi pret tāda veida nodarījumiem, kas tomēr izraisa ne tikai morāla rakstura, bet arī tiesiska rakstura sekas. Šis sodīšanas elements izpaužas tieši valsts negatīvajā attieksmē pret pārkāpumu.

Naudas sods

Vēsturiski administratīvā naudas soda pamatā ir zaudējuma atlīdzināšanas pienākums (soda naudas) par pārkāpuma izdarīšanu. Naudas sods ir visizplatītākais soda veids ne tikai Latvijā, bet arī pasaulē. Vēsturiski ir pierādījies to izdevīgums, un sabiedrība ir apradusi ar domu, ka tā ir normāla parādība - par pārkāpumu maksāt naudas sodu. Naudas sodu raksturo šādas pazīmes:

1)   valsts piespiedu raksturs;

2)   pārkāpēju īpašuma tiesību ietekmējums;

3)   iedarbība uz vainīgo personu.

Administratīvo pārkāpuma kodeksa 26.pantā likumdevējs ir noteicis, ka maksimālais sods, ko saskaņā ar Latvijas Republikas likumiem par administratīvajiem pārkāpumiem (izņemot atsevišķus izņēmumus) uzliek fiziskajām personām, ir piecsimt latu, bet juridiskajām personām -desmit tūkstoš latu. Minimālais sods, ko uzliek par administratīvajiem pārkāpumiem, ir viens lats.

Sabiedrībā pastāvīgi noris diskusijas par diferencētas naudas soda likmes noteikšanu, kā arī tiek izteikti dažādi piedāvājumi maksimālā naudas soda palielināšanai. Par atsevišķiem administratīviem pārkāpumiem piemērojamā naudas soda summa ir lielāka nekā naudas sods par kriminālsodāmu nodarījumu, ko nevar uzskatīt par normālu situāciju.

Administratīvo pārkāpuma kodeksā ir arī noteikts, ka rajonu padomes, pilsētu domes un pagastu padomes var apstiprināt saistošos noteikumus, kurus pārkāpjot, var noteikt naudas sodus līdz piecdesmit latiem.

Amatpersonām uzliktos naudas sodus aizliegts maksāt no uzņēmumu, iestāžu vai organizāciju līdzekļiem.

Sods par pārkāpumiem, kas uzlikts juridiskajai personai, maksājams no juridiskās personas līdzekļiem.

Administratīvā pārkāpuma priekšmeta vai izdarīšanas rīka konfiskācija

Administratīvā pārkāpuma priekšmeta vai izdarīšanas rīka konfiskācija nozīmē piespiedu nodošanu valsts īpašumā bez atlīdzības. Var uzskatīt, ka minētā soda veida izcelšanās ir saistīta ar vēlmi iespaidot pārkāpēju tā, lai tas neizdarītu jaunu pārkāpumu ar to pašu pārkāpuma priekšmetu vai izdarīšanas rīku. Konfiscēt var tikai pārkāpēja personiskajā īpašumā esošus priekšmetus, bet lietās par pārkāpumiem tirdzniecībā, uzņēmējdarbībā, muitas jomā vai par pārkāpumiem saistībā ar precēm, kuras apliekamas ar akcīzes nodokli, arī citu personu īpašumā esošus priekšmetus.

Personai piešķirto speciālo tiesību atņemšana

Ar tiesību normām likumdevējs personai ne tikai uzliek pienākumus, bet arī dod tiesības. Personai tiek noteiktas ne tikai pamattiesības, kas nostiprinātas dažādās konvencijās un valsts pamatlikumos, bet arī tiesības, kas saistītas ar specifisku labumu izmantošanu. Šai sakarā var runāt par personai piešķirto speciālo tiesību (transporta līdzekļu vadīšanas tiesību, medību tiesību, ieroču glabāšanas un nēsāšanas tiesību, speciālo līdzekļu (gāzes pistoļu (revolveru)) glabāšanas un nēsāšanas tiesību) iegūšanu. Šo tiesību iegūšana rada valsts pretprasību -pienākumus no tiesību izmantotāja puses. Ja šie pienākumi tiek pārkāpti, tad seko sods - šo tiesību atņemšana.

Atbilstoši Administratīvo pārkāpuma kodeksam personai piešķirto speciālo tiesību (transporta līdzek|u vadīšanas tiesību, medību tiesību, ieroču glabāšanas un nēsāšanas tiesību, speciālo līdzekļu (gāzes pistoļu (revolveru)) glabāšanas un nēsāšanas tiesību) atņemšanu piemēro uz laiku līdz trim gadiem par šo tiesību izmantošanas kārtības rupju vai sistemātisku pārkāpšanu.

76

77

Šādu tiesību atņemšanas laiks nevar būt īsāks par piecpadsmit dienām, ja likumdošanas aktos nav noteikts citādi.

Transporta līdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanu nevar piemērot personām, kas tos lieto sakarā ar invaliditāti, izņemot gadījumus, kad tās šos līdzekļus vadījušas alkoholisko dzērienu, narkotisko vai citu apreibinošo vielu iespaidā.

Medību tiesību atņemšanu nevar piemērot personām, kam medības ir galvenais eksistences avots.

Tiesību atņemšana ieņemt noteiktus amatus vai tiesību atņemšana uz zināma veida vaivisu veidu uzņēmējdarbību

Tiesības ieņemt noteiktus amatus vai tiesības uz zināma veida vai visu veidu uzņēmējdarbību atņem uz laiku no viena līdz trim gadiem. Šo sodu piemēro rajona (pilsētas) tiesa (tiesnesis).

Administratīvais arests

Administratīvo arestu nosaka un piemēro tikai izņēmuma gadījumos par atsevišķiem administratīvo pārkāpumu veidiem uz laiku no vienas līdz piecpadsmit diennaktīm Administratīvo arestu piemēro rajona (pilsētas) tiesas tiesnesis.

Administratīvo arestu nevar piemērot sievietēm grūtniecības stāvoklī, sievietēm, kam ir bērni vecumā līdz divpadsmit gadiem, un personām, kas nav sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu, kā arī pirmās un otrās grupas invalīdiem.

3.§ Pie administratīvas atbildības sauktas personas tiesības un pienākumi

Personai, kuru sauc pie administratīvās atbildības, ir tiesības:

1.kā personiski, tā ar advokāta palīdzību iepazīties ar visiem lietas materiāliem, sniegt

paskaidrojumus, iesniegt pieprasījumus un izteikt lūgumus;

2. piedalīties lietas izskatīšanā, izmantot advokāta palīdzību, iesniegt papildinājumus un

izteikt lūgumus, kā arī pārsūdzēt lietā pieņemto lēmumu.

Ja šī persona nav klāt, lietu var izskatīt tikai tad, ja ir ziņas, ka personai savlaicīgi paziņots par lietas izskatīšanas vietu un laiku, un ja no tās nav saņemts lūgums atlikt lietas izskatīšanu. Ja šāds lūgums saņemts, ir nepieciešams, lai tiesnesis vai cita amatpersona, kas izskata lietu, atzītu šo lūgumu par pamatotu un atliktu lietas izskatīšanu.

Personai, kuru sauc pie administratīvās atbildības vai par kuras pārkāpumu lieta tiek izskatīta, ja tā neprot valodu, kurā notiek lietvedība, tiek nodrošinātas tiesības lietot dzimto valodu, kā arī izmantot tulka pakalpojumus likumā noteiktajā kārtībā.

Izskatot lietas par administratīvajiem pārkāpumiem, kas paredzēti Administratīvo pārkāpumu kodeksa 46., 146., 167.panta, 171.panta otrajā daļa,175., 177., 178. un 201.' panta, pie administratīvas atbildības sauktas personas klātbūtne ir obligāta.ja šī persona izvairās ierasties pēc policijas iestādes vai tiesneša aicinājuma, to var atvest piespiedu kārtā, bet. ja tas nav iespējams, tiesā izskata lietu bez tās piedalīšanās.

16. Administratīva procesa tiesības, to vispārējie noteikumi

1.§ Administratīvi procesuālo tiesību nozīme

2.§ Administratīvā procesa tiesību jēdziens

3.§ Administratīvā procesa principi

1. S Administratīvi procesuālo tiesību nozīme

Juridiskais processir ar procesuālām normām noregulēta valsts kompetento institūciju darbības kārtība, kas izpaužas vispārēju vai individuālu juridisko lēmumu sagatavošanā, pieņemšanā, dokumentālā nostiprināšanā. Valsts varas darbības procedūra kļūst par pilnīgāko formu - juridisko procesu tad, kad to regulē tiesību normas, kas nosaucamas par procesuālo likumdošanu (process - secīgu darbību kopums, kuras izdara, lai sasniegtu konkrētu rezultātu; kādas darbības kārtība).

Jo precīzāk procesuālā likumdošana reglamentē varas funkcionēšanu, jo labāk valstij, tāpēc ka:

1.attiecīgie noteikumi nostiprina optimālos(no tiesību jaunrades subjektu viedokļa)

publiskās varas īstenošanas variantus;

2. procesualizacija nozīmē varas pašaprobežošanos, tas ir, tiek sekmēta varas

procedūru unifikācija, atklātības palielināšanās valsts(procesuālās likumdošanas

attīstīšana ir viens no svarīgākiem veidiem kā īstenot tiesiskas valsts pamatprincipu -

varas pakļautību tiesībām);

3. procesuālās normas informē ar varu neapveltītus subjektus par jautājumu

izlemšanas kārtību, nostiprina viņu tiesību un likumīgo interešu īstenošanas

garantijas, tiesības uz aizsardzību.tādējādi administratīvās iedarbības objekti

pārvēršas par procesuālo tiesisko attiecību subjektiem.

Juridisko procesu sistēma sastāv no daudziem elementiem. Tos var sagrupēt pēc dažādiem klasifikācijas kritērijiem.

1. Grupējot procesus pēc nozarēm,parasti izšķir: kriminālprocesu; civilprocesu;

administratīvo procesu.

2. Pēc varas īstenošanas subjektavar izšķirt tiesvedību, tiesību jaunradi (pārstāvības

īstenošanu), valsts izpildvaru.

3. Pēc saturaizšķir tiesību jaunrades procesu, regulatīvo tiesību -piemērošanu un

jurisdiktīvos procesus.

Procesuālajai likumdošanai ir raksturīgi, ka tā regulē varas īstenošanas pamatelementus. Tā nostiprina:

1.darbības un to secību, ko var veikt procesa dalībnieki;

2. darbības principus un mērķus;

3. procesuālo attiecību dalībnieku loku, viņu tiesības un pienākumus;

4. lietu, atsevišķu jautājumu, darbību piekritību;

5. kādos dokumentos un kā tiek fiksēti varas akti, kurus pieņem juridisko lietu izlemšanas

gaitā;

6. procesuālo darbību veikšanas termiņus;

7. pierādījumu veidus un avotus;

8. procesuālo normu, pieņemamo aktu likumības, pamatotības garantijas, to skaitā

procesuālās un citas sankcijas par noteikumu pārkāpSanu;

9. ar procesuālām darbībām saistītu izdevumu atlīdzināšanas noteikumus.

Šie elementi ir raksturīgākās procesuālās formas sastāvdaļas, kopā tās veido procesuālās formas saturu. Tādējādi procesuālā formair procesuālo normu sistēma, kuras nostiprina prasības pret procesa dalībnieku darbībām, kuru ievērošana sekmē efektīvu pārvaldes aktu pieņemšanu un izpildi.

79

§ 2. Administratīva procesa tiesību jēdziens

Administratīvi procesa tiesības - klrtība, ki, izejot administratīva procesa stadijas, var panīkt materiālo tiesību normu pilnīgu īstenošanu, tīs ir tiesības, kas nosaka administratīvas lietas virzību.

Vēsturiski administratīvais process ir veidojies kā juridiskajā zinātnē, iestāžu un tiesu praksē attīstīta procesuālo un materiālo principu sistēma, kas nosaka, kā darbojas konkrētas tiesiskas attiecības starp valsti no vienas puses un indivīdu no otras puses.

Administrat īvā procesa tiesības nosaka, kā valsts pārvalde konkrētā gadījumā drīkst rīkoties pret indivīdu un kādas ir indivīda tiesības neatkarīgā tiesā pārbaudīt šīs rīcības tiesiskumu.

Ar administratīvo procesu visbiežāk lietotā nozīmē saprot administratīvo aktu izdošanas. apstrīdēšanas un pārsūdzēšanas kārtību.

Administratīvajam procesam jānodrošina materiālo administratīvo tiesību normu pielietoSana valsts pārvaldes sfērā, lai sasniegtu noteiktus juridiskus rezultātus (sekas).

Aplūkojot administratīvo procesu no struktūras viedokļa, izšķir divas izpausmes:

pirmkārt, tas ir ārējs process, kas noris starp iestādi, kura apveltīta ar noteiktām publiskas varas pilnvarām, un fizisko vai privāto tiesību juridisko personu;

otrkārt, administratīvā procesa izpausme ir iekšējs process, kas notiek, starp iestādēm risinot piekritlbas jautājumus, ievācot ziņas utml.

Administratīvajiem procesiem piemīt ne tikai visas juridisko procesu pazīmes, bet arī īpatnības:

1.tā ir mērķtiecīga valsts izpildvaras subjektu darbība;

2. valsts administrācijas darbība ir vērsta uz konkrētu, tai uzticētu lielu izlemšanu saskaņā

ar likumiem;

3. valsts administrācijas darbību pilnīgi, detalizēti, precīzi regulē administratīvās tiesības

- precīzāk - to administratīvi procesuālās normas;

4. administratīvie procesi parasti ir vienkāršāki no procedūras viedokļa. Lietas var izskatīt

rakstiski vai mutiski.

Administratīva procesa tiesību funkcijas

1. Nodrošināt materiālo administratīvo tiesību vienveidīgu, precīzu un juridiski korektu

īstenošanu.. Šajā aspektā administratīvā procesa tiesības ir palīgnozare attiecībā pret materiālām

administratīvajām tiesībām. To īstenošana ir cieši saistīta ar cilvēktiesību īstenošanu.

Administratīvā procesa tiesības ir saistītas ar cilvēktiesībām divējādi:

1.1.tAs lieli mērā nodrošina "procesuālo taisnīgumu" attiecības starp valsti un

indivīdu. Taisnīgs, "caurspīdīgs" iestādes un tiesas lēmuma pieņemšanas process ir

priekšnoteikums, lai sistemātiski īstenotu taisnīgumu materiālo tiesību piemērošanā (ar

netaisnīgu procesu nav iespējams panākt taisnīgu rezultātu);

1.2.tiesības uz "procesuālo taisnīgumu" tiesiska valstī ir pašvērtība, jo svarīgi ir ne

tikai tas, vai valsts rīcības rezultāts atbilst cilvēktiesību prasībām, bet arī tas, kāda ir šī

rīcība, neatkarīgi no rezultāta. Cilvēktiesību jautājumi ir ne tikai tas, ko valsts dara, bet

arī - kā dara. (arī konstitucionālo tiesību īstenošana var notikt administratīvā procesa

ietvaros).

2. NodroSinat valsts varas līdzsvarošanas principa ievērošanu attiecības starp izpildvaru un

tiesu varu. Tas nozīmē, ka izpildvaras rīciba pret indivīdu konkrētajā gadījumā, piemērojot

tiesību normas, (raksturīgs gadījums ir valsts pārvaldes izdots administratīvais akts) tiek pakļauta

tiesu varas kontrolei. Turklāt tiesu varas kontroles tiesības aptver kā izpildvaras rīcības formālo

tiesiskumu, tā saturisko lietderību;

3. Nodrošināt valsts darbības efektivitāti. Administratīvais process iestādē, sakārtojot administratīvo aktu izdošanas gaitu, ir mērķēts uz likumdevēja izdoto tiesību normu vienveidīgu, precīzu un juridiski korektu piemērošanu konkrētajos gadījumos, tādējādi panākot, ka likumi reāli darbojas Administratīvais process tiesā, pakļaujot administratīvos aktus liesas kontrolei, dod vēl papildu impulsu iestādēm izdot tikai tādus administratīvos aktus, kuri iztur Šo "kvalitātes kontroli" tiesā.

Administratīvi procesa stadijas un saturs

Stadija - nosacīti patstāvīga administratīvās darbības daļa, kas nepieciešama rezultāta sasniegšanai.

Ar administratīvi procesa stadijām var saprast administratīvās lietas virzību caur atsevišķiem posmiem, katrā no tiem administratīvā procesa dalībniekam veicot paredzēto. Katrā stadijā ir specifisks subjektu sastāvs, ievācamā un izmantojamā informācija, sastādāmie dokumenti, pieņemamie lēmumi, veicamās darbības.

Daudzās stadijās var izdalīt posmus - darbību kopumu, kurām ir kāds stadijas iekšējais starpmērķis. Posms ir stadijas atsevišķa daļa. Katram procesam ir četri līmeņi: darbības; posmi; stadijas; process kopumā.

Lai pārietu no vienas stadijas pie nākamās, bez faktiska pamata jābūt arī procesuālam pamatojumam (piemēram, oficiālam dokumentam), kas satur informāciju par nepieciešamo darbību faktisko pamatu.

Administratīvais process sastāv no šādām stadijām, kurām katrai ir noteiktas indivīda procesuālās tiesības un garantijas:

1. administratīvi procesa uzsākšana jeb ierosināšana (šajā stadijā ir svarīgi, lai ar

likumu garantētu katra indivīda iespējas griezties valsts pārvaldē ar iesniegumu un

saņemt uz to atbildi; arī iestādei ir tiesības ierosināt procesu, ja tas nepieciešams kāda

indivīda vai sabiedrības interešu aizstāvībai);

2. lielā būtiskas informācijas konstatēšana un novērtēšana (lietā nepieciešamas un tikai

nepieciešamas informācijas iegūšana, materiālā fiksācija (dokumentu sastādīšana, tās

objektīva novērtēšana, ieinteresēto pušu uzklausīšana, pretkorupcijas nosacījumu

ievērošana);

3. administratīvu akta izdošana un paziņošana (akts tiek pieņemts, ja ir faktisks

(objektīvā nepieciešamība) un juridisks pamatojums, svarīga ir noteiktu procesuālu terminu ievērošana, administratīvā akta pamatojuma un pārsūdzēšanas iespēju izskaidrošana, spēkā stāšanās nosacījumi);

4. administratīvā akta izpilde.

Jāmin vēl divas papildu stadijas:

administratīvi akta apstrīdēšana padotības kārtībā augstākā iestādē vai amatpersonai (sūdzības iesniegšanas kārtība, tās iesniegšanas un izskatīšanas termiņi, lēmums par apstrīdēto aktu; pārsūdzības iespējas prokuratūrā un Valsts cilvēktiesību birojā),

- administratīvi akta pārsūdzēšana tiesā (sūdzības pieņemšana, izskatīšana, iespējamais lēmums).

Teorētiski administratīvajā procesā var izšķirt arī šādas stadijas (D.Bahrahs): situācijas analīze; administratīvā akta sagatavošana un pieņemšana; administratīvā akta izpilde.

81

3. § Administratīva procesa principi

Administratīvajā procesā atbilstoši Administratīvā procesa likumam piemēro šādus principus:

1) personas tiesību ievērošanas princips (5 .pants. Administratīvajā procesā, īpaši

pieņemot lēmumu pēc būtības, iestāde un tiesa piemērojamo tiesību normu ietvaros

veicina personas tiesību un tiesisko interešu aizsardzību);

2) vienlīdzības princips (6.pants. Pastāvot vienādiem faktiskajiem un tiesiskajiem lietas

apstākļiem, iestāde un tiesa pieņem vienādus lēmumus neatkarīgi no administratīvā

procesa dalībnieku dzimuma, vecuma, rases, ādas krāsas, valodas, reliģiskās pārliecības,

politiskajiem vai citiem uzskatiem, sociālās izcelšanās, tautības, izglītības, sociālā un

mantiskā stāvokļa, nodarbošanās veida un citiem apstākļiem);

3) tiesiskuma princips (7.pants. Iestādes un tiesas rīcībai jāatbilst tiesību normām.

Iestāde un tiesa darbojas normatīvajos aktos noteikto pilnvaru ietvaros un savas pilnvaras

var izmantot tikai atbilstoši pilnvarojuma jēgai un mērķim);

4) tiesību normu sapratīgas piemērošanas princips (8.pants. Iestāde un tiesa,

piemērojot tiesību normas, izmanto tiesību normu interpretācijas pamatmetodes

(gramatisko, sistēmisko, vēsturisko un teleoloģisko metodi), lai sasniegtu taisnīgāko un

lietderīgāko rezultātu);

5) patvaļas aizlieguma princips (9.pants. Administratīvo aktu un tiesas nolēmumu var

pamatot ar faktiem, kuri ir nepieciešami lēmuma pieņemšanai, un no tiem izrietošiem

objektīviem un racionāliem juridiskajiem apsvērumiem);

6) tiesiskas paļāvības princips (10.pants. Persona var paļauties, ka iestādes rīcība ir

tiesiska un konsekventa. Iestādes kļūda, kuras pieļaušanā persona nav vainojama,

nedrīkst radīt personai nelabvēlīgas sekas);

7) likuma atrunas princips (11.pants. Personai nelabvēlīgu administratīvo aktu izdot vai

faktisku rīcību veikt iestāde var uz Satversmes, likuma, kā arī uz starptautisko tiesību

normas pamata. Ministru kabineta noteikumi vai pašvaldību saistošie noteikumi var būt

par pamatu šādam administratīvajam aktam vai faktiskai rīcībai tikai tad, ja Satversmē,

likumā vai starptautisko tiesību normā tieši vai netieši ir ietverts pilnvarojums Ministru

kabinetam, izdodot noteikumus, vai pašvaldībām, izdodot saistošos noteikumus, tajos

paredzēt šādus administratīvos aktus vai faktisko rīcību. Ja Satversme, likums vai

starptautisko tiesību norma ir pilnvarojusi Ministru kabinetu, tad Ministru kabinets

savukārt ar noteikumiem var pilnvarot pašvaldības);

8) demokrātiskas iekārtas princips (12.pants. Iestāde un tiesa, piemērojot tiesību

normas, apsver, vai personai nelabvēlīgs administratīvais akts vai faktiskā rīcība ir

nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā, lai aizsargātu citu personu tiesības, demokrātisko

valsts iekārtu, sabiedrības drošību, labklājību vai tikumību);

9) samerīguma princips (13.pants. Labumam, ko sabiedrība iegūst ar ierobežojumiem,

kas uzlikti adresātam, ir jābūt lielākam nekā viņa tiesību vai tiesisko interešu

ierobežojumam (66.pants). Būtiski personas tiesību vai tiesisko interešu ierobežojumi ir

attaisnojami tikai ar nozīmīgu sabiedrības labumu);

10) likuma prioritātes princips (14.pants. Personai labvēlīgu administratīvo aktu, kas

regulē tiesiskās attiecības demokrātiskai sabiedrībai un valsts iekārtai būtiski svarīgā

jautājumā (vārda un preses brīvība, domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvība,

pulcēšanās un biedrošanās brīvība, kā arī politiskā sistēma), iestāde var izdot uz

Satversmes vai likuma pamata).

17. Administrat īva akta jēdziens, tā saturs un forma

1.§ Administratīvā akta jēdziens un tā dažādās izpratnes

2. § Administratīvā akta forma un tā sastāvdaļas

3. § Iestādes faktiskā rīcība

1. § Administratīva akta jēdziens un tā dažādas izpratnes"

Administratīvā akta izpratnes attīstība Latvija

Pirmie mēģinājumi regulēt administratīvo procesu un definēt administratīvo aktu Latvijā notika 1940.gadā, kad Tieslietu ministrijā tika sagatavots likumprojekts par administratīvo procesu. Pēc projekta administratīvā procesa mērķis ir nodrošināt personu subjektīvo publisko tiesību un tiesiski aizsargāto interešu aizsardzību pret varbūtējiem aizskārumiem no administratīvās varas puses. Par administratīvā procesa priekšmetu tiek atzīta administratīvā lieta, kuru ierosina pēc ieinteresētās personas lūguma vai sūdzības pamata, cita publiskas pārvaldības subjekta paziņojuma, vai paša publiskās pārvaldības subjekta ierosinājuma, un kurā lēmumu pieņēma valsts pārvaldes orgāns.

Likumprojekta administratīvais akts tika nosaukts par lēmumu un rīkojumu. Ar to tika saprasts juridisks akts, ko izdod piekritīgs publiskās pārvaldības orgāns un kas kaut kādā veidā regulē atsevišķu pilsoņu tiesības un pienākumus.

Pašlaik administratīvā akta jēdziens ir minēts 1995.gada 13.jūnija Ministru kabineta noteikumu Nr. 154 "Administratīvo aktu procesa noteikumi" 5.punktā.

Administratīvais akts ir tiesību akts, ko publisko tiesību jomā izdod iestāde un kas attiecas uz

individuālu juridisko vai fizisko personu, nodibinot, grozot, konstatējot vai izbeidzot konkrētas

tiesiskās attiecības. Administratīvie akti nav iestādes iekšējie lēmumi, izņemot iestādes vai tās

darbinieku, vai tai pakļauto personu tiesiskā statusa nodibināšanu (vai maiņu) un disciplināro

sodīšanu. Administratīvie akti nav arī politiskie lēmumi.________________

Papildināta administratīvā akta definīcija ir piedāvāta Administratīvā procesa likuma 1. panta trešajā daļā.

Administratīvais akts ir tiesību akts, ko izdod iestāde publisko tiesību jomā attiecībā uz

individuāli noteiktu personu vai personām, nodibinot, grozot, konstatējot vai izbeidzot

konkrētas tiesiskās attiecības. Iestādes lēmums vai cita veida darbība privāto tiesību jomā, kā arī

iekšējie lēmumi, kas skar tikai pašu iestādi, tai padotu institūciju vai īpaši pakļautās personas,

nav administratīvie akti, izņemot lēmumus par iestādes darbinieku vai tai īpaši pakļauto personu

tiesiskā statusa nodibināšanu, maiņu, izbeigšanu, disciplināru sodīšanu un citus lēmumus, ja tie

būtiski ierobežo iestādes darbinieku vai tai īpaši pakļauto personu cilvēktiesības.

Administratīvais akts nav arī Saeimas, Valsts prezidenta, Ministru kabineta un pašvaldības

domes (padomes) politiskie lēmumi (politiskie paziņojumi, deklarācijas, aicinājumi,

amatpersonu ievēlēšana u.tml.), kā arī kriminālprocesuālie lēmumi un tiesu nolēmumi.

Analizējot administratīva akta definīcijas, konstatējams, ka administratīvajam aktam ir piecas nepieciešamās sastāvdaļas:

1)   tiesību akts (satur norādes uz nepieciešamo rīcību);

2)   publisko tiesību (precīzāk, administratīvo tiesību) jomā. (tas tiek pieprasīts valsts

vārdā);

3)   izdod iestāde (valsts vai pašvaldību iestāde);

4)   attiecas uz individuālu personu;

51 nodaļā ietverta informācija no J.Briedēs mongrāfijas "Administratīvai akts" (J. Briedē. Administratīvais akts. Promocijas darbs Latvijas Universitātē, nepublicēts, 1998.)

5) rada, groza, izbeidz vai konstatē tiesiskas attiecības. Administratīva akta izpratne atsevišķas kontinentālas Eiropas valstis

Administratīvā akta definīcijām Eiropā ir raksturīgi, ka tās satur gan pozitīvu (administratīvais akts ir …) gan negatīvu (administratīvais akts nav …) skaidrojumu. Kā norāda E.Levits, līdz šim Eiropas tiesību zinātnei, tiesu praksei un likumdevējam nav izdevies atrast tikai pozitīvi definētu administratīvā akta definīciju.52

Dažu valstu likumos gan sastopams administratīvā aktā formulējums tikai pozitīvā veidā. taču tādā gadījumā likuma citos pantos vai citā likumā ietverts pamatīgāks skaidrojums citiem terminiem, piemēram, ko saprast ar "iestādēm"; kas ir "politisks lēmums" utml. Šādi formulēts definējums saprotams tikai sistēmā ar citiem likuma pantiem, citiem normatīvajiem aktiem Piemēram var minēt vācu administratīvā akta koncepcijas, kas radusies no franču acte administrative koncepcijas, kuru pārņēmuši vācu juristi un kopš 1826.gada iekļāvuši vācu koncepcijā. Sākotnēji ar to tika saprasta jebkura valsts pārvaldes rīcība Taču pamazām šī izpratne tika sašaurināta, kamēr 1895.gadā O.Majers administratīvo aktu definēja kā valsts pārvaldes valstiskās gribas izteikšanu, ar kuru individuālā gadījumā tiek noteiktas subjekta tiesības.

Šobrīd Vācijas Administratīvā procesa likuma 35.pantā noteikts, ka administratīvais akts (Verwaltungsakt) ir jebkurš rīkojums, lemun» vai cita valsts varas darbība, ko veic iestāde, lai regulētu konkrētu gadījumu publisko tiesību jomi un kas tieši versts uz ārējo tiesisko seku radīšu nu. Vispārējie noteikumi (Allgemeinverfugung) ir administratīvais akts, ja tie adresēti noteiktām vai pēc vispārpieņemtajam pazīmēm noteicamam personām, vai kas attiecas uz lietu publiski tiesiskajam īpašībām, vai to lietošanu vispārējam vajadzībām.

Salīdzinājumam var minēt Portugāles 1991.gada Administratīvā procesa kodeksa 120.pantā noteikto, ka administratīvais akts ir lācis valsts pārvaldes iestādes lēmums, kas publisko tiesību jomā rada tiesiskas sekas individuālā un noteiktā situācijā.

Nīderlandes Vispārīgajā administratīvajā likumā administratīvā akta definīcija nav minēta, bet noteikts, ka Šis likums neattiecas uz:

(b)   krimināllietu izziņas un izmeklēšanas darbībām un spriedumu izpildi;

(c)   personu brīvības atņemšanu saskaņā ar Ārvalstnieku likumu;

(d)   personas brīvības atņemšanu sakarā ar kriminālsoda izpildi;

(d) pavēlēm un citām darbībām sakarā ar Militārās disciplīnas likuma izpildi. Līdzīgi ir Zviedrijā, Dānijā un Austrijā, kuras administratīvo procesu reglamentējošos likumos administratīvā akta definīcija nav minēta, taču tiesību teorijā sastāvdaļas tiek aplūkotas Austrijā administratīvajam lēmumam ir minētas Šādas pazīmes: valsts interešu prioritāte, individuāls, uz ārēju seku radīšanu orientēts, saistoSs valsts pārvaldes akts.

Administratīvā akta izpratne Lielbritānijā un ASV

Lielbritānijā un ASV ar jēdzienu "administratīvais akts" visbiežāk tiek saprasta jebkura valsts pārvaldes darbība, to skaitā vispārsaistošu lēmumu pieņemšana.

Lielbritānijā nav vienota normatīvā akta, kas regulētu valsts pārvaldes procesu, bet normatīvais akts, kas regulē noteiktu pārvaldes jautājumu, visbiežāk nosaka arī procesu, kas jāievēro attiecīgajā gadījumā, ko paredz tiesību akts. Administratīvā akta izpratne Lielbritānija veidojusies, pamatojoties uz vairākiem normatīvajiem aktiem (piemēram, 1958. un 1971.gada Tribunāls and lnquiriees Arts), precedentu tiesībām un dabiskajām tiesībām (natūrai justire I. Pārvaldes lēmumu Lielbritānijā skata:

52 E.Levits Par administratīvā procesa vielu un Funkcijām Latvijas tiesību sistēma. "Latvijas Vēstnesis". !9.03.I99S., 10/11.ttr.

a)     šaurākā nozīmē (kad administratīvais lēmums būtībā atbilst Eiropas

kontinentālo tiesību lokā atzītajai definīcijai. Šaurākā nozīmē ar administratīvo

lēmumu tiek saprasts jebkurš valsts amatpersonas lēmums, ar kuru tiek

ietekmētas noteikta indivīda tiesības vai brīvības);

b)    plašākā nozīmē (kad ar administratīvo aktu saprot arī centrālās valdības

lēmumus (piemēram, nodokļu jautājumus, pašvaldības lēmumus)).

Arī ASV 1946.gada Federālais Administratīvā procesa likums (Administrative Procedūra Act) nenodala individuālus un vispārējus pārvaldes lēmumus. Likumā tiek runāts par terminu order, kas tiek saprasts kā "galīgais noregulējums, kas var būt gan pozitīvs, gan negatīvs, gan aizliedzošs, gan deklaratīvs, ko veic valsts pārvaldes iestāde lietās, kas nav tiesību normu jaunrade, bet ir licencēšana".

Vācu un angloamerikānu administratīvo tiesību salīdzinājumu izdarījis M.Singhs, kurš konstatēja, ka angloamerikānu tiesības nav attīstījušas administratīvā akta koncepciju tā, kā tas darīts vācu tiesībās, bet valsts varas akti ir vispārīgi iedalīti:

1)    administratīvajos (izpildvaras);

2)    leģislalīvajos (likumdošanas);

3)    jurisdiktīvajos jeb tiesas (kvazi tiesas) aktos.

Šajā klasifikācijā visi valsts pārvaldes akti, kas nav likumdošanas vai tiesas akti, ir administratīvie akti. Tas padara šādu aktu kategoriju plašāku nekā to nosaka Vācijas likums. Vācijas Administratīvā procesa likumā noteikts, ka tiesas funkcijas var tikt nodotas tikai tiesām, tāpēc tās nevar piešķirt valsts pārvaldes institūcijām. Vācu tiesībās priekšstats par administratīvo aktu cieši saistīts ar tiesu kontroli, jo tikai saistībā ar šo aktu var celt prasību par akta nederīgumu vai obligāto rīkojumu.

Administratīvais akts kopējā Eiropas Padomes izpratne

Vienota definīcija Eiropas līmenī pirmo reizi tika piedāvāta Eiropas Padomes Ministru komitejas 1977.gada 28.decembra Ministru deputātu 257. sanāksme pieņemtajā rezolūcija Nr.(77) 31 "Par indivīdu aizsardzību attiecība uz valsts institūciju aktiem" (skatīt 1.pielikumu). Šajā rezolūcijā administratīvais akts definēts kā jebkura individuāla rīcība vai lēmums, kas izdots, īstenojot publisko varu un kas tieši var ietekmēt šīs personas tiesības, brīvības vai intereses. Rezolūcijas paskaidrojošajā pielikumā noteikts, ka tiesas process, kriminālnoziegumu izmeklēšana, ieskaitot pirmstiesas izmeklēšanu, leģislatīvās procedūras (likumu un citu likumdošanas aktu izdošana) ir ārpus šīs rezolūcijas ietvariem.

Eiropas Padomes 1980.gada 11.marta rekomendācijas Nr.(80) 2 "Par diskrētās varas izmantošanu valsts pārvalde" (skatīt 2.pielikumu) skaidrojošajā pielikumā definīcija papildināta, skaidrojot, ka administratīvais akts nav arī iekšējās vadīšanas (menedžmenta) un pārvaldes organizācijas lieta.

Ņemot par pamatu minētos dokumentus, kā arī citus Eiropas Padomes izdotos aktus, pie Eiropas Padomes direktoriāta izveidotā administratīvo tiesību ekspertu darba grupa (sastāv no dalībvalstu administratīvo tiesību ekspertiem) ir izstrādājusi rokasgrāmatu, kurā mēģināts skaidri definēt administratīvo aktu, nodalot to no citiem tiesību aktiem. Definīcijā noteikts, ka ar administratīvo aktu saprot jebkuru individuālu rīcību vai lēmumu, kurš radies valsts pārvaldes darbības rezultātā, kas ir tāds, ka tieši ietekme - labvēlīgi vai nelabvēlīgi -privātas personas tiesības, brīvības vai intereses, un nav akts, kas radies tiesas funkciju rezultātā. Ja valsts pārvalde piedalās kriminālnoziegumu izmeklēšanā, tiek piemēroti izmeklēšanas (tiesas) procesuālie principi nevis principi, kas attiecas uz administratīvajiem aktiem.

Eiropas Savienības normatīvajos aktos administratīvā akta definīcija nav dota, taču no vairākiem liesas spriedumiem izriet, ka galvenās administratīvā akta pazīmes ir: "tas ir vērsts

uz tiesību piešķiršanu vai pienākumu uzlikšanu" vai "tam ir tiesiskas sekas" attiecībā uz adresātu.

2. § Administratīva akta forma un sastāvdaļas Administratīvo aktu izdod rakstveidā, mutvārdos vai citādi.

Rakstveidā izdota administratīvā akta saturā ir šādas sastāvdaļas (prasības) (Administratīvā procesa likums, 67.pants):

1)iestādes nosaukums un adrese;

2)adresāts (fiziskajai personai - vārds, uzvārds, dzīvesvieta vai citas ziņas, kas palīdz

identificēt personu; juridiskajai personai — nosaukums, adrese, reģistrācijas numurs);

3)ja administratīvā lieta ierosināta uz iesnieguma pamata - iesniedzēja prasījums;

4)administratīvā procesa dalībnieku viedok|i un argumenti, ja tādi ir izteikti;

5)    faktu konstatējums (norāda pierādījumus, uz kuriem pamatoti secinājumi, un

argumentus, uz kuru pamata pierādījumi noraidīti);

6)    administratīvā akta pamatojums (administratīvo aktu pamato ar Satversmi,

likumiem, Ministru kabineta noteikumiem vai pašvaldību saistošajiem noteikumiem,

starptautisko tiesību normām, kā arī vispārējiem tiesību principiem. Pamatojumā norāda

attiecīgā ārējā normatīvā akta pantu, tā da]u, punktu vai apakšpunktu. Administratīvā akta

pamatojumā iestāde var izmantot argumentus, kas izteikti publicētos tiesas spriedumos un

juridiskajā literatūrā, kā arī citā speciālajā literatūrā. Iestāde nedrīkst pamatot

administratīvo aktu ar iekšējo normatīvo aktu. Ja iestāde ir piemērojusi iekšējo normatīvo

aktu, to administratīvā akta pamatojumā min, norādot iekšējā normatīvā akta izdevēju,

izdoSanas datumu, nosaukumu un piemēroto tiesību normu. Šai norādei ir informatīvs

raksturs), sevišķi ietverot lietderības apsvērumus (Administratīvā procesa likuma 65. un

66.pants);

7) atsevišķs piemēroto tiesību normu uzskaitījums (norādot arī normatīvā akta pantu,

tā daļu, punktu vai apakšpunktu);

8) adresātam uzliktais tiesiskais pienākums (noteikta rīcība vai noteiktas rīcības

aizliegums) vai tam piešķirtās, apstiprinātās vai noraidītās tiesības;

9) norāde, kur un kādā termiņā šo administratīvo aktu var apstrīdēt vai pārsūdzēt.

Ja iestāde pilnībā apmierina iesniedzēja prasījumu un citi administratīvā procesa

dalībnieki nav izteikuši atšķirīgu viedokli, tad 4., 6. un 9.punktā minētās ziņas nav nepieciešamas.

Ja piemērojamā tiesību norma paredz administratīvā akta darbību ierobežojošus nosacījumus - termiņus, priekšnoteikumus, uzdevumus, atrunas (ieskaitot atcelšanas atrunu), tos atsevišķi norāda administratīvajā aktā.

Administratīvo aktu var izdot mutvārdos vai citādi, neievērojot iepriekš minētos noteikumus, ja ir viens no šādiem nosacījumiem:

1) administratīvā akta izdošana ir steidzama un jebkura kavēšanās tieši apdraud valsts

drošību, sabiedrisko kārtību, personas dzīvību, veselību vai mantu;

2) tas paredzēts piemērojamā normatīvajā aktā;

3) gadījums ir objektīvi mazsvarīgs;

4) administratīvā akta izdošana rakstveidā nav iespējama vai nav adekvāta.

Ja administratīvais akts izdots citādi vai jātas ir izdots rakstveidā, bet neatbilst minētajām rakstveida akta prasībām, adresātam ir tiesības viena mēneša laikā pieprasīt, lai iestāde to noformē rakstveidā. Iestāde administratīvo aktu izsniedz rakstveidā divu nedēļu laikā pēc attiecīgā pieprasījuma saņemšanas.

3. § Iestādes faktiska rīcība

Administratīvā procesa likuma 184.pantā ir noteikts, ka pieteikumu tiesā var iesniegt ne tikai par administratīvā akta izdošanu, atcelšanu vai spēkā esamību, bet arī par iestādes faktisko rīcību.

Šī rīcība ir saistīta ar atsevišķu valsts pārvaldes iestāžu rīcību, tām apkalpojot kādu pārvaldes nozari, kad iestādes aktivitātes skar ne tikai noteiktas personas tiesības, bet arī abstraktu personu loku. Piemēram, ja valsts akciju sabiedrība, kas piegādā elektroenerģiju, neziņo, ka kādā apdzīvotā teritorijā uz nenoteiktu laiku atslēdz elektrību, kas izraisa noteiktai personai zaudējumus, tad šāda rīcība ir apstrīdama tiesas ceļā kā faktiskā rīcība.

Iestādes faktiskā rīcība ir jauns jēdziens mūsu tiesību sistēmā, tāpēc to vērts pētīt sīkāk. Teorētiski var izšķirt šādas faktiskās rīcības pazīmes:

1.tā ir rīcība publisko tiesību jomā;

2. tās rezultātā rodas vai var rasties personas tiesību aizskārums;

3. tā tiek veikta iestādes kompetences ietvaros;

4. tā var būt arī bezdarbība, ja iestāde nepilda likumā noteiktu pienākumu.

Likumdevējs faktisko rīcību ir nosaucis par iestādes darbību publisko tiesību jomā

jebkurā citādā veidā, nevis izdodot administratīvo aktu, ja šīs darbības rezultātā rodas vai var rasties personas tiesību vai tiesisko interešu aizskārums. Faktiskā rīcība ir arī iestādes bezdarbība, ja iestādei saskaņā ar tiesību normām bija pienākums izpildīt kādu darbību, kā arī iestādes sniegta izzina (Administratīvā procesa likuma 89.pants).

Likumdevējs faktiskai rīcībai arī paredzējis obligātus nosacījumus, tie sekos turpinājumā.

Ja iestāde faktisko rīcību paredzēja vai tā bija jāparedz pirms faktiskās rīcības veikšanas, tā paziņo par faktiskās rīcības nepieciešamību, vietu un laiku attiecīgajai personai. Šāds paziņojums var būt individuāls vai publisks.

Persona, kura uzskata, ka tās tiesības vai tiesiskās intereses iestādes faktiskā rīcība aizskar vai var aizskart, var griezties iestādē ar motivētu iesniegumu par iestādes nodoma mainīšanu attiecībā uz faktisko rīcību.

Iestāde iesniegumu izskata un izvērtē pirms faktiskās rīcības veikšanas vai tās pabeigšanas. Iestāde lēmumu paziņo vispārējā kārtībā.

Ja persona nav apmierināta ar iestādes lēmumu, tā var pārsūdzēt iestādes faktisko rīcību tiesā.

18. Administrat īvais process iestāde

1.§ Piekritība, sadarbība un informācijas atklātība

2. § Administratīvā procesa ierosināšanas pamats

3. § Faktu konstatēšana un faktu iegūšanas ierobežojumi

4. § Administratīva akta stāšanās spēkā

5. § Termini

1. § Piekritrba. sadarbība un informācijas atklātība

Iestāde izskata administratīvo lietu saskaņā ar tai normatīvā aktā noteikto kompetenci.

Administratīvās lietas pakļautība izriet no valsts pārvaldes kompetences sadalījuma starp nozaru valsts pārvaldes iestādēm un pašvaldībām.

Administratīvo lietu sadalījumu starp vienas kompetences iestāžu dažādiem līmeņiem sauc par administratīvās lietas piekritību.

Piekritība var būt:

a)                 teritoriāla (piemēram, nodokļu lietas ir Valsts ieņēmumu dienesta kompetencē,

bet konkrētā lieta jāizskata tā teritoriālajai struktūrvienībai);

b)                 priekšmetiska (piemēram, iestādes sastāvā ir struktūrvienības ar šaurāku

specializāciju, kas izskata attiecīgās lietas).

87

PiekritTbas noteikšana jāievēro šādi nosacījumi:

a)  ja administratīvā procesa laikā mainās iestāde, kurai lieta ir piekritīga vai ja tiek

konstatēts, ka iestādei, kas ar lietu nodarbojas, šī lieta nav piekritīga, lād lietu nodod

tai iestādei, kurai lieta ir piekritīga;

b)  ja administratīvā procesa laikā mainās teritoriālā piekritība, lietu ar abu iestāžu un

iesniedzēja rakstveida piekrišanu var atstāt izskatīšanai iepriekšējā iestādē;

c)  ja iesniegums nav iesniegts pēc piekritības, institūcija var šo iesniegumu nepieņemt.

Par to iesniedzējam nekavējoties izdod rakstveida izziņu, kurā norāda arī iestādi, kam

lieta ir piekritīga. Institūcija, kurā iesniedzējs griezies, var arī iesniegumu pieņemt un

nogādāt iestādei, kurai lieta ir piekritīga. Ja šāds iesniegums atsūtīts pa pastu,

attiecīgā institūcija septiņu dienu laikā to nosūta pēc piekritības, paziņojot par to

iesniedzējam.

Jāņemvira, kaiestādei,kurai lieta ir piekritīga,jāpieņem personas iesniegums arī

tad, ja tā uzskata, ka iesniegums nav pareizi noformēts vai pamatots._____

Pēc tās iestādes pieprasījuma, kurai lieta ir piekritīga, cita institūcija neatkarīgi no padotības sniedz nepieciešamo informāciju, kas ir tās rīcībā, vai cita veida_palīdzību. Palīdzību var atteikt, rakstveidā pamatojot, ka:

1)tā nav iespējama faktisku iemeslu dēļ;

2)tā nav iespējama tiesisku iemeslu dēļ, sevišķi tad, ja pieprasīto informāciju nedrīkst

sniegt saskaņā ar normatīvajiem aktiem par informācijas aizsardzību;

3)to var sniegt cita iestāde ar mazāku resursu patēriņu;

4) palīdzības sniegšanai nepieciešamais resursu patēriņš pārsniedz attiecīgās iestādes

nepieciešamību pēc šīs palīdzības.

Ja no fiziskās vai juridiskās personas saņemts informācijas pieprasījums sakarā ar kādu administratīvo procesu, iestāde sniedz attiecīgo informāciju, kas irtās rīcībā, izņemot gadījumus, kad šī informācija saskaņā ar likumu uzskatāma par ierobežotas pieejamības informāciju.

Ja pieprasītā informācija da|ēji satur informāciju, kas nav izpaužama saskaņā ar likumu, personai izsniedz informācijas daļu, ja tā pēc neizpaužamās daļas izņemšanas nav zaudējusi vai mainījusi savu pamatjēgu.

Informāciju par fiziskās personas privāto dzīvi, izņemot tiesību normās noteiktos gadījumus, var sniegt ar šīs personas piekrišanu. Ja saskaņā ar tiesību normām šo informāciju drīkst pieprasīt un saņemt cita persona, informāciju var sniegt tad, ja tā pierāda savu interešu pamatotību.

Personai ir tiesības iepazīties ar iestādes rīcībā esošo informāciju par sevi, pieprasīt kļūdu labojumu, kā arī tādas informācijas dzēšanu, kuras vākšanu vai uzglabāšanu tiesību normas neparedz vai kura iegūta prettiesiski.

Administratīva procesa likuma ir noteikts, ka administratīvajā procesa personai ir tiesības pieprasīt uzzinu par savam tiesībām konkrētajā tiesiskajā situācija.tā ir sava veida priekšā teikšana fiziskajai personai vai privāto tiesību juridiskajai personai par rīcību attiecīgā situācijā, lai tā nebūtu pretrunā ar tiesību normām. To var uzskatīt arī par sava veida konsultāciju, ko sniedz valsts pārvaldes iestāde personai.

Iesniegumu par uzziņu iesniedz iestādē, kuras kompetencē ir jautājuma izšķiršana pēc būtības. Iesniegumā par uzziņu ietver: faktu aprakstu; no minētajiem faktiem izrietošu konkrētu jautājumu, uz kuru atbilde ir atkarīga no to juridiska vērtējuma; paskaidrojumu, kādēļ Šāda uzziņa nepieciešama; pēc iesniedzēja ieskata - arījuridiskus apsvērumus.

Sagatavojot uzziņu, ja nepieciešams, iestāde var: 1) prasīt no iesniedzēja papildu ziņas;

2) lūgt augstākas iestādes, Tieslietu ministrijas, kā arī citu institūciju palīdzību.

Pirms uzziņas paziņošanas tās adresātam iestāde laikus nosūta uzziņas kopiju augstākai iestādei. Pēc uzziņas paziņošanas iestāde nosūta kopiju Tieslietu ministrijai, kā arī citām institūcijām, kuras Šī uzziņa var interesēt vai kuras bija iesaistītas tās sagatavošanā.

Uzziņu izdod rakstveidā. Tā satur šādas sastāvdaļas: iestādes nosaukums; uzziņas adresāts (fiziskajai personai - vārds, uzvārds, dzīvesvieta vai citas ziņas, kas palīdz identificēt personu; juridiskajai personai - nosaukums, adrese, reģistrācijas numurs); iesniedzējs, ja tas nav identisks ar uzziņas adresātu; iesniegtais faktu apraksts, jautājums un paskaidrojums, kādēļ adresātam šāda uzziņa ir vajadzīga; atbilde uz jautājumu; atbildes juridiskais pamatojums; atsevišķs piemēroto tiesību normu uzskaitījums (norādot arī normatīvā akta pantu, tā daļu, punktu vai apakšpunktu).

Jāņem vērā, ka adresātam uzziņa nav saistoša, bet, ja adresāts ir rīkojies atbilstoši viņam izsniegtajai uzziņai, tad iestādes vēlāk izdotais administratīvais akts, kas attiecas uz jautājumu, par kuru šī uzziņa sniegta, nevar būt adresātam nelabvēlīgāks pat tad, ja vēlāk iestāde konstatē, ka uzziņa nav bijusi pareiza.

Ja jautājums, par kuru sniegta uzziņa, vēlākā administratīvajā lietā ir viens no vairākiem jautājumiem, kas iestādei jāvērtē, tad šis vērtējums nevar būt adresātam nelabvēlīgāks, izņemot gadījumu, kad citādi lietas iznākums adresātam būtu nelabvēlīgāks vai prettiesisks.

Uzziņu var apstrīdēt augstākā iestādē. Ja augstākas iestādes nav vai ja tā ir Ministru kabinets, tad uzziņa nav apstrīdama. Tā nav pārsūdzama tiesā.

2.§ Administratīva procesa ierosināšanas pamats

Administratīvā procesa uzsākšanai valsts pārvaldes iestādē par pamatu var būt:

1)iesniegums.iesniegumu var iesniegt mutvārdos vai rakstveidā. iesniegumā norādāms

iesniedzēja vārds un uzvārds, dzīvesvieta (juridiskajai personai - nosaukums, adrese,

reģistrācijas numurs), prasījums, uz tā jābūt iesniedzēja parakstam. Mutvārdu iesniegumu

iestāde tūlīt noformē rakstveidā, un iesniedzējs to paraksta;

2) iestādes iniciatīva.iestāde, kurai lieta ir piekritīga, ierosina administratīvo lietu, ja tai

kļūst zināmi fakti, uz kuriem pamatojoties saskaņā ar tiesību normām jāizdod vai var

izdot attiecīgu administratīvo aktu, kā arī tad, ja iestādei ir pamats uzskatīt, ka šādi fakti

varētu būt;

3) augstākas iestādes rīkojums vai citas institūcijas ziņojums.ja lieta ir piekritīga

nevis iestādei, kurai kļuvuši zināmi attiecīgie fakti, bet zemākai iestādei, tad augstāka

iestāde dod rīkojumu zemākai iestādei ierosināt administratīvo lietu. Ja lieta ir piekritīga

citai iestādei, institūcija, kurai kļuvuši zināmi attiecīgie fakti, ziņo par to iestādei, kurai

lieta ir piekritīga. Iestāde, kurai lieta ir piekritīga, lemj par administratīvās lietas

ierosināšanu.

Pēc administratīvā procesa uzsākšanas veiktās procesuālās darbības un procesa virzība notiek tā saucamās administratīvās lietas ietvaros, kas ir iestādē risināmais jautājums. Šī jēdziena saturā ietilpst lietas materiālu apkopošana, analīze, juridisko procedūru veikšana, lēmuma pieņemšana, administratīvā akta izdošana, apstrīdēšana, pārsūdzēšana un izpildīšana.

3.§ Faktu konstatēšana un faktu iegūšanas ierobežojumi

Pēc administratīvās lietas ierosināšanas iestāde iegūst informāciju, noskaidrojot tos faktus, kas ir nepieciešami, lai pieņemtu attiecīgo lēmumu.

Iegūstot informāciju, iestāde var izmantot visas tiesiskās metodes, arī iegūt informāciju no administratīvā procesa dalībniekiem no citām institūcijām, kā arī ar liecinieku, ekspertu, apskates, dokumentu un cita veida pierādījumu palīdzību. Ja iestādei nepieciešamā informācija ir nevis administratīvā procesa dalībnieku, bet gan citas institūcijas rīcībā, iestāde to iegūst pati, nevis pieprasa no administratīvā procesa dalībniekiem.

Ja nepieciešamā informācija satur ziņas par fiziskās personas privāto dzīvi (personas kods, tautība, pilsonība, dzīvesvieta, ģimenes stāvoklis, veselības stāvoklis, sodāmība, ienākumi, īpašums, reliģiskie, politiskie uzskati vai citas ziņas), iestāde paskaidro personai, uz kāda normatīvā akta pamata un kādam mērķim iestāde šīs ziņas vēlas iegūt, kā arī to, vai personai šīs ziņas saskaņā ar ārējo normatīvo aktu jāsniedz obligāti vai brīvprātīgi.

Informācijas iegūšanas ierobežojumi

Iestāde var vākt vai pieprasīt iesniegt to informāciju, kura ir paredzēta attiecīgajā normatīvajā aktā vai kura ir tieši nepieciešama lietas izlemšanai. Citu informāciju drīkst pievienot lietai tikai tad, ja to nav iespējams nodalīt no lēmuma pieņemšanai nepieciešamās informācijas.

Iestāde nedrīkst vākt un izmantot administratīvajā procesā informāciju, kas iegūta ar

prettiesiskām metodēm. /

4. § Administratīva akta stāšanas speķa

Pēc nepieciešamo faktu konstatēšanas un administratīvā procesa dalībnieku uzklausīšanas iestāde nekavējoties izvērtē lietas apstākļus un pieņem lēmumu:

1) par lietas izbeigšanu faktu trūkuma dēļ;

2) par lietas izbeigšanu sakarā ar to, ka administratīvā akta izdošana nav lietderīga - ja

piemērojamā tiesību norma piešķir iestādei tā izdošanas izvēles tiesības;

3) par administratīvā akta izdošanu - ja piemērojamā tiesību norma paredz, ka

administratīvais akts ir jāizdod vai arī piešķir iestādei izdošanas izvēles tiesības.

Lēmumu par lietas izbeigšanu un motivāciju iestāde paziņo iesniedzējam, kā arī citiem

administratīvā procesa dalībniekiem, ja tie bijuši aicināti izteikt savu viedokli. Šo lēmumu kā administratīvo aktu var apstrīdēt un pārsūdzēt vispārējā kārtībā.

Administratīvā akta paziņošana un speķa esamība

Ja ārējā normatīvajā aktā vai pašā administratīvajā aktā nav noteikts citādi, administratīvais akts stājas spēkā brīdī, kad tas paziņots adresātam. Kā administratīvo aktu paziņo adresātam - rakstveidā, mutvārdos vai citādi - neietekmē stāšanos spēkā.

Ja rakstveida administratīvo aktu sūta pa pastu, uzskatāms, ka tas adresātam paziņots septītajā dienā pēc tā nodošanas pastā. Ja pa pastu sūta adresātam nelabvēlīgu administratīvo aktu, to noformē kā ierakstītu pasta sūtījumu. Šaubu gadījumā iestādei jāpierāda, kad sūtījums nodots pastā. Ja adresāts apgalvo, ka pastā nodoto administratīvo aktu nav saņēmis, viņam šis apgalvojums jāpamato, minot ticamus iemeslus.

Administratīvais akts ir spēkā tik ilgi, kamēr to atceļ, izpilda vai vairs nevar izpildīt sakarā ar faktisko vai tiesisko apstākļu maiņu.

Speķa neesošs administratīvais akts

Administratīvais akts nav spēkā, ja:

1) objektīvi nav saprotams, kas to izdevis;

2) to izdevusi iestāde, kurai konkrētā administratīvā akta izdošana nav piekritīga;

4) rakstveidā izdotajā, adresātam nelabvēlīgajā administratīvajā aktā nav piemēroto

tiesību normu uzskaitījuma;

5) tas pieprasa no adresāta tiesību normu pārkāpumu vai rīcību, kas faktiski vai tiesiski nav iespējama.

Apstrīdams administratīvais akts

Administratīvais akts ir spēkā, bet to var apstrīdēt, ja:

1) no tā nevar nepārprotami izsecināt adresātam uzlikto tiesisko pienākumu (noteiktu rīcību vai

noteiktas rīcības aizliegumu) vai tam piešķirtās, apstiprinātās vai noraidītās tiesības;

2) administratīvajā procesā nav ievērots šis likums vai citas tiesību normas, kuras nosaka

attiecīgā administratīvā akta izdošanas procesu (procesuālās kļūdas);

3) tas pēc sava satura ir pretrunā ar tiesību normām, arī tad, ja iestāde nav pareizi piemērojusi

tiesību normas (arī balstījusies uz nepatiesiem faktiem), nav ievērojusi tiesību normu juridiskā

spēka hierarhiju vai kļūdījusies lietderības apsvērumos (saturiskās kļūdas).

Ja apstrīdamu administratīvo aktu neapstrīd, tas ir spēkā, līdz to atceļ, izpilda vai vairs nevar izpildīt sakarā ar faktisko vai tiesisko apstākļu maiņu.

Speķu zaudējuša administratīva akta apstrīdēšana

Administratīvo aktu var apstrīdēt tad, ja tas jau ir izpildīts vai citādi zaudējis spēku, šādos gadījumos:

1) lēmums par apstrīdētā administratīvā akta tiesiskumu nepieciešams kādas personas tiesību

aizsardzībai;

2) atlīdzinājuma pieprasīšanai saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 8.nodaļu;

3) lai novērstu līdzīgu gadījumu atkārtošanos.

Ja administratīvais akts zaudē spēku tā apstrīdēšanas procesa laikā, bet iesniedzējs pamato šā procesa turpināšanas nepieciešamību, procesu turpina, līdz tiek pieņemts lēmums par apstrīdēto administratīvo aktu.

Tiesiska administratīva akta atcelšana

Adresātam nelabvēlīgu tiesisku administratīvo aktu var atcelt jebkurā brīdī, izņemot gadījumu, kad saskaņā ar tiesību normām šāda paša satura administratīvais akts tūlīt būtu jāizdod no jauna (administratīvais akts ir tiesisks, ja tas atbilst tiesību normām, bet prettiesisks - ja neatbilst tiesību normām.

Adresātam labvēlīgu tiesisku administratīvo aktu var atcelt tad, ja ir vismaz viens no šādiem apstākļiem:

1) tiesību norma pieļauj administratīvā akta atcelšanu, un tā šajā administratīvajā aktā ir

norādīta;

2) administratīvais akts izdots ar kādu citu nosacījumu, un šis nosacījums nav vispār

izpildīts, nav pienācīgi izpildīts vai nav laikus izpildīts;

3) mainījušies lietas faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kuriem pastāvot administratīvā akta

izdošanas brīdī iestāde varētu šādu administratīvo aktu neizdot. Šādā gadījumā

administratīvo aktu var atcelt triju mēnešu laikā no dienas, kad iestāde uzzināja par tā

atcelšanas iespēju, bet ne vēlāk kā viena gada laikā no tā spēkā stāšanās dienas;

4) mainījušies lietas faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kuriem pastāvot administratīvā akta

izdošanas brīdī iestāde varētu šādu administratīvo aktu neizdot, un administratīvā akta

palikšana spēkā skar būtiskas sabiedrības intereses.

Prettiesiska administratīvā akta atcelšana

Adresātam nelabvēlīgu prettiesisku administratīvo aktu var atcelt jebkurā brīdī. Adresātam labvēlīgu prettiesisku administratīvo aktu var atcelt, ja ir vismaz viens no šādiem apstākļiem:

1) adresāts vēl nav izmantojis savas tiesības, kuras Šis administratīvais akts apstiprina vai piešķir;

2) tiesību norma pieļauj administratīvā akta atcelšanu, un tā šajā administratīvajā aktā ir

norādīta, izņemot gadījumu, kad administratīvā akta prettiesiskuma cēlonis ir tieši Šīs

norādes prettiesiskums;

3) administratīvā akta palikšana spēkā skar būtiskas sabiedrības intereses. Ja adresāts uz

šā administratīvā akta pamata ir saņēmis naudu vai citus labumus, administratīvais akts

zaudē spēku ar tā atcelšanas dienu;

4) adresāts administratīvā akta izdošanu panācis ar apzināti nepatiesu ziņu sniegšanu,

kukuļošanu, spaidiem, draudiem vai citām prettiesiskām darbībām. Šādā gadījumā

iestāde izvērtē adresāta veikto darbību prettiesiskumu un atcel administratīvo aktu ar tā

izdošanas dienu. Adresāta pienākums ir atlīdzināt tam publisko tiesību subjektam, pie

kura pieder attiecīgā iestāde, to, ko viņš no šīs iestādes ieguvis, pamatojoties uz

administratīvo aktu.

Administratīvā procesa uzsākšana no jauna uz iesnieguma pamata

Ja administratīvais akts ir kļuvis neapstrīdams, tajā pašā lietā administratīvo procesu var uzsākt no j auna uz adresāta iesnieguma pamata, jāir vismaz viens no šādiem apstākļiem:

1) mainījušies lietas faktiskie apstākļi, kuri bija par pamatu lēmuma pieņemšanai;

2) lietas tiesiskie apstākļi ir mainījušies adresātam par labu;

3) Eiropas Cilvēktiesību tiesa vai cita starptautiska vai pārnacionāla tiesa šajā lietā ir

pieņēmusi nolēmumu, no kura izriet, ka administratīvais process jāuzsāk no jauna. Šādā

gadījumā iestāde, pieņemot lēmumu atsāktajā lietā, balstās uz attiecīgās tiesas nolēmumā

konstatētajiem faktiem un to juridisko vērtējumu.

Ja administratīvais akts ir kļuvis neapstrīdams, tajā pašā lietā administratīvo procesu var uzsākt no jauna uz trešās personas iesnieguma pamātajā ir šādu apstākļu kopums:

1) šai personai par labu ir mainījušies lietas faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kuri bija par

pamatu lēmuma pieņemšanai;

2) adresāts vēl nav izmantojis tiesības, kuras viņam ar attiecīgo administratīvo aktu

piešķirtas vai apstiprinātas.

Iesniegumu par administratīvā procesa uzsākšanu no jauna var iesniegt:

1) kamēr administratīvais akts ir spēkā;

2) sešu mēnešu laikā no dienas, kad attiecīgais administratīvā procesa dalībnieks ir

uzzinājis par faktiem, kas viņam dod tiesības to darīt.

Iesniegumu par administratīvā procesa uzsākšanu no jauna tajā pāžā lietā iesniedz iestādei, kurai lieta ir piekritīga no jauna ierosinātajā administratīvajā procesā.

Administratīvā procesa uzsākšana no jauna pēc iestādes iniciatīvas

Ja administratīvais akts stājies spēkā un k]uvis neapstrīdams, iestāde pēc savas iniciatīvas var uzsākt administratīvo procesu no jauna tajā pašā lietā, ja tai kļuvuši zināmi vai ir pieejami jauni pierādījumi, kas var būt par pamatu adresātam labvēlīgāka administratīvā akta izdošanai nekā spēkā esošais administratīvais akts.

Iestādei ir pienākums uzsākt administratīvo procesu no jauna tajā pašā lietā tad, ja tas nepieciešams, lai izpildītu šajā lietā pieņemtu Satversmes tiesas spriedumu, ar kuru piemērotā tiesību norma atzīta par neatbilstošu augstāka juridiska spēka tiesību normai.

Iestādei ir pienākums uzsākt administratīvo procesu no jauna tajā pašā lietā tad, ja tas nepieciešams, lai izpildītu šajā lietā pieņemtu Eiropas Cilvēktiesību tiesas vai citas starptautiskas vai pārnacionālas tiesas nolēmumu. Šādā gadījumā iestāde, pieņemot lēmumu atsāktajā lietā, balstās uz attiecīgās tiesas nolēmumā konstatētajiem faktiem un to juridisko vērtējumu.

Administratīvo procesu no jauna tajā pašā lietā var uzsākt iestāde, kurai lieta ir piekritīga no jauna ierosinātajā administratīvajā procesā, neatkarīgi no tā, kura iestāde izdevusi attiecīgo administratīvo aktu sākotnējā administratīvajā procesā.

Procesuālās darbības izpilda tiesību aktos noteiktajos termiņos. Ja procesuālais termiņš nav noteikts, to nosaka iestāde, tiesa vai tiesnesis. Iestādes, tiesas vai tiesneša noteiktā termiņa ilgumam jābūt tādam, lai procesuālo darbību varētu izpildīt.

Procesuālais termiņš, kas aprēķināms gados, mēnešos vai dienās, sākas nākamajā dienā pēc datuma vai pēc notikuma, kurš nosaka tā sākumu.

Procesuālais termiņš, kas aprēķināms stundās, sākas nākamajā stundā pēc notikuma, kurš nosaka tā sākumu.

Termiņam, kuru skaita mēnešos, pēdējā diena ir termina pēdējā mēneša attiecīgais datums. Ja termina pēdējā mēnesī nav attiecīgā datuma, termiņa pēdējā diena ir šā mēneša pēdējā diena.

Ja termiņa pēdējā diena ir sestdiena, svētdiena vai likumā noteikta svētku diena, termiņa pēdējā diena ir nākamā darba diena.

Termiņš, kas noteikts līdz konkrētam datumam, beidzas šajā datumā.

Procesuālo darbību, kurai beidzas termiņš, var izpildīt termiņa pēdējā dienā līdz pulksten divdesmit četriem. Ja dokuments nodots sakaru institūcijai (pastam) termiņa pēdējā dienā līdz pulksten divdesmit četriem, tas uzskatāms par nodotu termiņā. Ja šī darbība jāizpilda iestādē vai tiesā, termiņu uzskata par beigušos tai stundā, kad attiecīgā iestāde vai tiesa beidz darbu.

Tiesības izpildu procesuālās darbības zūd, izbeidzoties likuma, iestādes, tiesas vai tiesneša noteiktam termiņam. Dokumentus, kas iesniegti pēc procesuālā termiņa izbeigšanās, neizskata.

Apturot tiesvedību lietā vai adresātam nelabvēlīga administratīvā akta izpildi, termiņa skaitījumu aptur. Termiņa skaitījums apstājas brīdī, kad radies apstāklis, kas ir par pamatu termiņa apturēšanai. Procesuālā termiņa skaitījums turpinās no dienas, kad atjaunota tiesvedība lietā vai administratīvā akta izpilde.

Nokavēto procesuālo termiņu var atjaunot iestāde, tiesa vai tiesnesis pēc administratīvā procesa dalībnieka lūguma, ja atzīst nokavēšanas iemeslu par attaisnojošu.

Atjaunojot nokavēto termiņu, iestāde vai tiesa vienlaikus atļauj izpildīt nokavēto procesuālo darbību.

Iestādes, tiesas vai tiesneša noteikto termiņu var pagarināt pēc administratīvā procesa dalībnieka lūguma.

Lūgumu par procesuālā termiņa pagarināšanu vai nokavētā termiņa atjaunošanu iesniedz iestādei vai tiesai, attiecībā uz kuru nokavēto darbību vajadzēja izpildīt. Iestāde jautājumu izlemj septiņu dienu laikā, Tiesa jautājumu izlemj tiesas sēdē, iepriekš par sēdes laiku un vietu paziņojot administratīvā procesa dalībniekiem. Šo personu neierašanās nav šķērslis šo jautājumu izlemšanai tiesā.

Par tiesas vai tiesneša atteikumu pagarināt vai atjaunot termiņu var iesniegt blakus sūdzību.

Ja iestāde neievēro normatīvajos aktos noteikto termiņu, kurā tai administratīvajā procesā jāizpilda procesuālā darbība kāda administratīvā procesa dalībnieka labā, šis administratīvā procesa dalībnieks var griezties ar sūdzību augstākā iestādē, bet, ja augstākas iestādes nav vai tā ir Ministru kabinets, - tiesā. Augstāka iestāde vai tiesa septiņu dienu laikā pieņem lēmumu, ar kuru uzdod iestādei izpildīt attiecīgo procesuālo darbību, nosakot konkrētu termiņu.

Ja iestāde minēto augstākas iestādes vai tiesas lēmumu noteiktā termiņā neizpilda, attiecīgā procesuālā darbība, ja tas faktiski un tiesiski ir iespējams, uzskatāma par izpildītu.

Administratīva akta izdošanas termiņš

Ja administrat īvā lieta ierosināta uz iesnieguma pamata, iestāde pieņem lēmumu par administratīvā akta izdoSanu vai lietas izbeigšanu viena mēneša laikā no iesnieguma iesniegšanas dienas, ja normatīvajā aktā nav noteikts īsāks termiņš.

Ja objektīvu iemeslu dēļ viena mēneša termiņu nav iespējams ievērot, iestāde to var pagarināt uz laiku, ne ilgāku par četriem mēneSiem no iesnieguma iesniegšanas dienas, par to paziņojot iesniedzējam. Ja nepieciešama ilgstoša faktu konstatācija, lēmuma pieņemšanas termiņu nosaka ministrijas valsts sekretārs vai pašvaldības administrācijas vadītājs, bet, ja iestāde neatrodas Ministru kabineta padotībā, - iestādes vadītājs ar motivētu lēmumu var pagarināt līdz gadam, par to paziņojot iesniedzējam, Lēmumu par termiņa pagarināšanu var apstrīdēt un pārsūdzēt. Tiesas lēmums nav pārsūdzams.

Steidzamos gadījumos iesniedzējs var griezties iestādē ar motivētu iesniegumu, lūdzot izdot administratīvo aktu saīsinātā termiņā. Iestāde šādu iesniegumu nekavējoties izskata un pieņem rakstveida lēmumu. Atteikuma gadījumā lēmumu nekavējoties paziņo iesniedzējam Šo lēmumu var apstrīdēt un pārsūdzēt. Tiesas lēmums nav pārsūdzams.

19. Administratīvais process tiesa

1.§ Administratīvo tiesu institūciju modēji

2.§ Administratīva procesa likumā paredzētais administratīvais process tiesā

1.§ Administratīvo tiesu institūciju modēji

Teorijā tradicionāli tiek iedalīti Četri administratīvās tiesvedības modeļi (administratīvās justīcijas sistēmas), saskaņā ar kuriem persona var aizstāvēt valsts pārvaldes iestāžu (amatpersonu) aizskartās tiesības. Šie modeļi ir:

1.administratīvais (franču modelis) - iestādes (amatpersonas) rīcības atbilstību tiesību

aktos noteiktām prasībām izvērtē pakļautības kārtībā augstākstāvoša iestāde

(amatpersona), šis modelis tiek saukts arī par "pārvaldes modeli", jo administratīvās

tiesas ietilpst nevis vispārējo tiesu sistēmā, bet ir valsts pārvaldes iestāžu sistēmas

sastāvdaļa (modelis darbojas Itālijā, Francijā);

2. vispārējas tiesas - administratīvās lietas tiek skatītas vispārējās tiesvedības kārtībā

saskaņā ar civilprocesuālajām normām (modelis darbojas Krievijā);

3. kvazitiesvedības, jeb anglosakšu (angloamerikanu modelis) - tiek veidota vispārējo

tiesu kontrolēta speciālu administratīvo tribunālu sistēma, kas nepieder tiesu sistēmai

(modelis darbojas ASV, Lielbritānijā);

4. administratīvas tiesvedības (vācu modelis) - administratīvo konfliktu risināšanai tiek

veidotas speciālas administratīvās tiesas, kuras ietilpst vienotā tiesu sistēmā un kuras ir

neatkarīgas no valsts pārvaldes iestāžu un vispārējo tiesu kontroles (darbojas Vācijā).53

Pašlaik Latvija atrodas pārejas periodā, jo valstī darbojas administratīvo lietu izskatīšana vispārējās tiesvedības kārtībā saskaņā ar civilprocesuālajām normām, kad tiek izšķirtas atsevišķas lietu grupas, kuras izriet no administratīvi tiesiskajām attiecībām, bet ar Administratīvā procesa likuma spēkā stāšanos administratīvo konfliktu risināšanai paredzēts veidot speciālas administratīvās tiesas.

Turpinājumā tiks apskatītas būtiskākās paredzamās izmaiņas administratīvajā tiesvedībā, kas saistītas ar administratīvo tiesu institūciju sistēmas izveidi Latvijā.

Sīkākskatīt crapmiofi ĪO. H. AmuHHHCTpaTHBHaji kicthuhs. TeopHa, hctophh, nepcneKTHBbl. - M: saareJibCTBo HOPMA (mnaTejibCKaa rpynna HOPMA-HI [OPA- M), 2001.. 185. - 204.cmp.

2.§ Administratīva procesa likuma paredzētais administratīvais process tiesa

Atbilstoši Civilprocesa kodeksa 228.pantam tiesā izskatāmās lietas, kas rodas no administratīvi tiesiskajām attiecībām ir:

1)   sakarā ar sūdzībām par vēlēšanu tiesību pārkāpumiem;

2)   sakarā ar sūdzībām par institūciju un amatpersonu rīcību, kas saistīta ar

administratīvo sodu uzlikšanu;

3)   sakarā ar sūdzībām par valsts pārvaldes un pašvaldību institūciju un amatpersonu

prettiesisku rīcību (lēmumu), ar kuru aizskartas fizisko vai juridisko personu tiesības;

4)   par nodokļu parāda piedziņu no fiziskajām un juridiskajām personām;

5)   par vēlēšanu tiesību ierobežojumu konstatēšanu.

Pantā paredzēts, ka tiesa izskata arī citas lietas, kas izriet no administratīvi tiesiskajām

attiecībām un kuras ar likumu nodotas tiesu kompetencē. \

Ar Administratīvā procesa likuma stāšanos spēkā tiek mainīta šī atsevišķu lietu kategoriju izskatīšanas kārtība^ jo visiem administratīvi tiesiskajiem strīdiem tiek noteikta vienāda izskatīšanas procesuālā kārtība, tiek precizēts pieteikuma pamats, kā arī tiek paredzēts, ka pieteikumu tiesā var iesniegt arī par iestādes faktisko rīcību. Tādējādi saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 184.pantu pieteikumu pirmās instances tiesā var iesniegt par:

1)   administratīvā akta izdošanu, atcelšanu (atcelšana pilnībā vai daļā, arī grozīšana) vai

spēkā esamību (atzīšana par spēkā neesošu, atzīSana par spēku zaudējušu, arī atcelta

administratīva akta atzīšana par spēkā esošu);

2)   iestādes faktisko rīcību;

3)   no ārējā normatīvā akta tieši izrietošu konkrētu publiski tiesisko attiecību

pastāvēšanu, nepastāvēšanu vai to saturu, ja attiecīgās tiesiskās intereses nav

iespējams realizēt ar šā panta 1. un 2.punktā minēto pieteikumu.

"Nākošā atšķirība ir tā, ka administratīvajās lietās netiek piemērots sacīkstes princips, bet gan objektīvās izmeklēšanas princips. Lai prasījuma robežās noskaidrotu patiesos lietas apstākļus un lai panāktu tiesisku un taisnīgu lietas izskatīšanu, tiesa dod administratīvā procesa dalībniekiem norādījumus un ieteikumus, kā arī savāc pierādījumus pēc savas iniciatīvas.

Administratīvajā procesā pierādīšanas pienākums noteikts savādāk, nekā tas ir civilprocesā, kurā prasītājam jāpierāda sava prasība un atbildētājam jāpierāda savu iebildumu pamatotība. Administratīvajā procesā pieteicējam nav jāpierāda apstākļi, ar kuriem tas pamato pieteikumu. Pieteicējs pierādījumu savākšanā piedalās atbilstoši savām iespējām un iesniedz pierādījumus, ja tādi ir viņa rīcībā (186.p.). Pierādīšanas pienākums gulstas uz atbildētāju. Saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 150. pantu, iestādei jāpierāda tie apstākļi, uz kuriem tā atsaucas kā uz savu iebildumu pamatojumu pret pieteikumu. Turklāt iestāde var atsaukties tikai uz tiem pamatojumiem, kuri minēti administratīvajā aktā. Iestāde nedrīkst vākt un administratīvajā procesā izmantot informāciju, kas iegūta ar prettiesiskām metodēm (60.p.). Šādā veidā iegūtu informāciju iestāde nevar izmantot arī tiesas procesā savu iebildumu pamatojumam.

Administratīvā procesa likumā tiesas procesa nepārtrauktība risināta atšķirīgi no Civilprocesa likuma. Tāpat kā civillieta, arī administratīvā lieta izskatāma nemainīgā tiesnešu sastāvā. Neviens no tiesas sastāva tiesnešiem nav tiesīgs piedalīties citas lietas iztiesāšanā, iekams tiesas sēde nav pasludināta par slēgtu. Taču tiesai nav obligāti pasludināt spriedumu tajā pašā tiesas sēdē, kad ir pabeigta lietas izskatīšana pēc būtības un notikušas tiesas debates. Ja tiesa atzīst, ka šajā tiesas sēdē nav iespējams taisīt spriedumu (pazinot sprieduma rezolutīvo daļu), tā šo sēdi slēdz un nosaka nākamo tiesas sēdi tuvāko desmit dienu laikā, kurā tā paziņos spriedumu. Laikā līdz nākamajai tiesas sēdei tiesnesim nav liegts piedalīties citu lietu izskatīšanā (243.p.).

Gadījumos, kad lietas izskatīšana ir bijusi atlikta, nākamajā sēdē, atsākot lietas izskatīšanu, iepriekš veiktās procesuālās darbības nav jāatkārto. Pēc lietas dalībnieka lūguma tiesa nolasa iepriekšējās sēdes protokolu (272.p.)."S4

Saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 114.pantu administratīvo lietu tiesā var izskatīt ne tikai mutvārdu (113,pants), bet arī rakstveida procesā. Tiesa var izspriest lietu bez tiesas sēdes, ja lietā esošie dokumenti ir pietiekami un ja tam rakstveidā piekrituši administratīvā procesa dalībnieki. Rakstveida procesā tiesas sēdi nosaka sprieduma pasludināšanai. Ja administratīvā procesa dalībnieks piekritis lietas izskatīšanai rakstveida procesā, tad uzskatāms, ka viņš piekritis rakstveida procesam arī nākamajās tiesu instancēs. Piekrišana rakstveida procesam neliedz administratīvā procesa dalībniekam nākamajā tiesu instancē prasīt lietas iztiesāšanu mutvārdu procesā. Arī lietas sagatavošanā iztiesāšanai tiesā arī pieļaujama mutvārdu un rakstveida forma.

"Salīdzinājumā ar pašreizējo administratīvo lietu izskatīšanas kārtību mainīsies lietu piekritība. Visas administratīvās lietas pirmajā instance izskatīs rajona (pilsētas) tiesas. Pieteikumi tiesā iesniedzami pēc tās iestādes adreses, kura rīcība tiek pārsūdzēta (122.p.). Jāņem vērā, ka administratīvā akta apstrīdēšana augstākā iestādē Jr sākotnējās administratīvās lietas turpinājums. Augstākā iestāde izskata lietu vēlreiz pēc būtības kopumā vai da|ā, uz kuru attiecas iesniedzēja iebildumi (81.p.). Līdz ar to tiesā ir pārsūdzams augstākās iestādes pieņemtais lēmums. Pārsūdzības izskatīšana piekrīt rajona (pilsētas) tiesai pēc augstākās iestādes atrašanās vietas.

Pašreiz likums neregulē procesuālo kārtību, kādā realizējamas Satversmē garantētās personas tiesības uz atlīdzinājumu. Administratīvā procesa likums pietiekami detalizēti nosaka šo kārtību (93.p.). Apstrīdot administratīvo aktu padotības kārtībā augstākā iestādē, persona vienlaikus var prasīt atlīdzinājumu par nodarīto zaudējumu un personisko kaitējumu, arī morālo kaitējumu. Ja augstākas iestādes nav, tā ir Ministru kabinets vai saskaņā ar tiesību normām administratīvo aktu var pārsūdzēt tiesā bez apstrīdēšanas augstākā iestādē, pieteikumā tiesai var vienlaikus prasīt atlīdzinājumu. Atlīdzinājumu var prasīt, arī pārsūdzot tiesā iestādes faktisko rīcību (Šajās lietās nav paredzēta iepriekšēja ārpustiesas izskatīšanas kārtība). Ja persona, apstrīdot administratīvo aktu vai pārsūdzot iestādes faktisko rīcību, nav prasījusi atlīdzinājumu, iesniegumu par atlīdzinājumu var iesniegt iestādei, ar kuras izdoto administratīvo aktu vai faktisko rīcību ir nodarīts zaudējums vai kaitējums. Šādu iesniegumu var iesniegt, kad ir pabeigta attiecīgās administratīvās lietas izskatīšana pēc būtības (ir stājies spēkā augstākas iestādes izdots administratīvais akts vai tiesas spriedums, ar kuru apmierināts pieteikums). Iestādes lēmumu šajā lietā var apstrīdēt un pārsūdzēt tiesā vispārējā kārtībā."55

Jaunums administratīvajā procesa tiesā ir arī tas, ka atbilstoši Administratīvā procesa likuma 124.pantam par pieteikumu par lietas ierosināšanu tiesā jāmaksā valsts nodeva desmit latu apmērā. Par apelācijas sūdzību maksā valsts nodevu piecu latu apmērā, bet par kasācijas sūdzību un blakus sūdzību valsts nodevu nemaksā. No valsts nodevas atbilstoši likuma 128.pantam ir atbrīvojams publisko tiesību subjekts un privāto tiesību juridiskā persona, kuriem likumā paredzētajos gadījumos ir tiesības iesniegt iestādē iesniegumu vai tiesā pieteikumu, lai aizstāvētu personas tiesības un tiesiskās intereses. Citas personas no valsts nodevas nav paredzētas atbrīvot, bet tiesa vai tiesnesis, ievērojot fiziskās personas mantisko stāvokli, var samazināt valsts nodevas apmēru.

Administratīvā procesa likuma 161.pantā paredzēts, ka administratīva procesa dalībnieka paskaidrojumi, kas satur ziņas par raktiem, uz kuriem pamatoti viņa prasījumi vai iebildumi, atzīstami par pierādījumiem, ja tos apstiprina citi pārbaudīti un novērtēti pierādījumi, bet, ja citu pierādīšanas līdzekļu nav vai arī tie nav pietiekami droši, pieteicējs —fiziskā persona ar zvērestu var apstiprināt savus paskaidrojumus. Par apzināti nepatiesu ziņu sniegšanu tiesai pieteicēju var saukt pie kriminālatbildības saskaņā ar Krimināllikumu. Pieteicējs var nodot zvērestu tikai personiski, un pārstāvība nav pieļaujama. Zvērests kā pierādīšanas līdzeklis nav pieļaujams attiecībā uz tādiem apstākļiem, kuri nodibināti ar spēkā stājušos tiesas spriedumu, kā arī vispārzināmu faktu apstiprināšanai vai atspēkošanai.

"Administratīvā procesa likumā noteikta īpašu sprieduma izpildes kārtību, ja iestāde nav laikus un pareizi to izpildījusi. Pēc vispārējas kārtības izpildiestādi, kura nodrošina tiesas sprieduma izpildi, nosaka Ministru kabinets (377.p.). Ja tāda nav noteikta, piespiedu izpildi veic ministrija, kurai padota iestāde, kas izdevusi administratīvo aktu. Ja tiesas nolēmums liek izpildīt noteiktu darbību vai atturēties no tās, tā izpilde tiek panākta ar aizvietotājizpUdi vai piespiedu naudu. Aizvietotājizpildes gadījumā spriedumu var izpildīt pati izpildiestāde, vai arī var uzdot to izpildīt citai institūcijai. Piespiedu naudas minimālais apmērs ir noteikts simt latu, maksimālais — tūkstoš latu. To iestādes vadītājam vai citai amatpersonai izpildiestāde var uzlikt vairākkārt, līdz tiesas nolēmums tiek izpildīts. Ja netiek izpildīts tiesas nolēmums, saskaņā ar kuru pieteicējam izmaksājama nauda, piespiedu izpildi regulēs īpašs likums.

Atsevišķos gadījumos tiesas nolēmums administratīvajā lietā var nonākt izpildē pie tiesu izpildītāja. Tie ir gadījumi, kad ne likums, ne Ministru kabinets nav noteicis izpildiestādi. Tiesu izpildītājs tiesas nolēmuma izpildi veic Civilprocesa likumā noteiktajā kārtībā. Taču jāņem vērā, ka iestāde administratīvajā lietā neatbild ar savu īpašumu. Tāpēc tiesu izpildītājs šajās lietās, arī tad, ja spriedums paredz naudas maksājumu, nevar vērst piedziņu uz iestādes īpašumu, bet ir jāizmanto citi Civilprocesa likumā paredzētie tiesas sprieduma piespiedu izpildes līdzekļi."56

Atbilstoši Civilprocesa likuma 189.panta pirmajai daļai tiesas nolēmumu, ar kuru lietu izspriež pēc būtības, tiesa taisa sprieduma veidā un pasludina Latvijas Republikas vārdā. Bet Administratīvā procesa likuma 246.panta pirmajā daļā noteikts, ka tiesas nolēmumu, ar kuru lietu izspriež pēc būtības, taisa tiesas sprieduma veidā un pasludina Latvijas tautas vārdā.

54 Višņakova G. Par administratīvo lietu izskatīšanu tiesa, līdz šim un nākotne.//"'Latvijas Vēstnesis", 18.01.2002.

nr.I (234).

"Turpat.

LITERATCRAS UN TIESĪBU AKTU SARAKSTS Monogrāfijas

1.Bišers I., Pāže A. Administratīvā atbildība. Rīga, "Avots", 1998.

2.   Briedē J. Administratīvais akts. Promocijas darbs Latvijas Universitātē, nepublicēts, 1998.

3.   Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process. Inetas Ziemeles redakcijā.

LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūta bibliotēka, Rīga, 1998.

4.   Dišlers K. Administratīvās tiesības. Rīga, LU, 1940.

5.   Dišlers K. Ievads administratīvo tiesību zinātnē. Rīga, LU, 1938.

6.   Dišlers K. Latvijas valsts orgāni un to funkcijas. Rīga, LU, 1925.

7.   Jakubanecs V. Juridiski terminoloģiskā, skaidrojošā vārdnīca. Rīga, "P&K", 1999.

8.   Jakubanecs V. Tiesību normas. Rīga, "P&Ko", 2001.

9.   Juridisko terminu vārdnīca. Autoru kolektīvs I.Krastiņa vadībā. Rīga,: "Nordik", 1998.

10.Lēbers D.A, sadarbībā ar Biseru I. Ministru kabinets. Rīga. "Tiesiskās informācijas centrs"

1998.

11.Mejkisis E. Tiesību normu iztulkošana, Rīga, LU, 2000.

12.Mūsdienu tiesību teorijas atziņas: Mācību grāmata/ Rakstu krājums prof. E.Me]kiša

redakcijā. Rīga,: "Tiesu nama aģentūra", 1999.

13. Načisčionis J. Administratīvās tiesības, Rīga, "P&K", 2002.

14. Rags Z. Pašvaldību tiesības, Rīga, "P&K", 2002.

15. Stiprais J. Pamatjēdzieni par valsti un tiesībām. Rīga, Ģenerālkomisija Latvijas vidusskolu

kooperatīvā. Tērbatas iela 15/17, 1931.

16.Volosnuhina R. Sabiedrisko organizāciju līdzdalība valsts pārvaldē. Maģistra darbs Latvijas

Policijas akadēmijā, nepublicēts, 2000.

17.Ziemele [., Šīrone I., Naglis A. Kas jāzina pārvaldes darbiniekam tiesiskā valstī. Rīga S1A

"N.l.M.S", 2000.

18.Hawke Neil and Popworth Neil, Introduclion to Administrative Law. London, Cavendish

Publishing Limited. The Glass House, 1996.

19.Bradley A.W., Ewing D.K. Constitutional and Administrative Law, London and New York.

1997.

20.Principles of Administrative Law Concerning the Relations Between Administrative

Authorities and Private Persons. A. Handbook. Directorate of Legal Affairs. Strasbourg,

1996.

21.Blacks Law Dictionarv. Minn. West Publishing Co, St.Paul, 1990.

22.Dworkin R. A matter of Principle. Clarendon Press, Oxford, 1996.

23.Folkes D. Administrative Law. Buttreworths, London, Dublin, Edinburgh, 1995.

24.Gifs.S.H. Dictionarv of Legal Terms. Barron's, New York, 1998.

25.Singh M.P. German Administrative Law. Springer-Vcrlag, 1985.

26.Waldron J. The Law. Routledge, London and New York, 1992.

27. Paine F.J. Allgemeines Vervvaltungsrecht. Heidelberberg, C,F. Miiller Verlag, 1998.

28.Scholz G. Allgemeines Vervvaltungsrecht II. Verlag Franz Vahlen, Mūnchen, 1985.

29.Schwarze J. European Administrative Law. London, Sweet and Maxwell, 1992.

30.Ule C.H, Verwaltungsverfahrensrecht, 2,Aufl,, Koln. Berlin, Bonn, Mūnchen. Hevman,

1979.

31.WeberM. Die Wirtschaft und die gesellschaftliche Ordnungen und Māchte. Tubingen, 1921.

32.TircoMHpoB K). A. FIpaBHTejibCTBO, MHHHCTepcTBO h BejiOMCTBO b 3apy6e>KHbix crpana*.

MocKBa, 1994.

33.TnxowHpoB K). A, Kypc auMHHHCTpaTHBHoro npaeo h npoueccos. mockeb, 1998. 16.

AflMHHHCTpaTHBHoe npaso: Oguiaa H ocoōennasi HacTH. VieŌHHK. īloļļ, pea. npocbA.II.

Kopēja.- M.: MBLUM MBfl CCCP, 1986.

34.AjrexnH A.FL kosjiob K3.M. AjjMHHHCTpaTHBiioe npaao PoccHHCKOft cļ>ejiepauHH, MacTt I.

CviUHOCTh h ocHOBHbie MHCTMTVTbi aflMHHHCTpaTHBHoro npasa, VHeŌHMK - M • TEHC, 1995.

35.auiōot T. Pojifc rpaamancKHx opramoauHfi b ynpaBJieHHn oōmeciBOM, // UpoSJieMbi

TeopiiH h npaKTHKH vnpaBneHHJi,- 1999,- Hz l

36.Baxpax Jļ.ll. AaMHHHcrpaTHBHoe npaso. vmbōhhk&n* By3OB.- M.: DEK, 1996.

37.Fa6pnHnafl3e B.H., EjiHceea B.n, pocchhckoc aflMHHHCTpaTHBHoe npaso. vhcghhk ana

bvsob.- M,: HOPMA-HH$PA-M, 1998.

38. focreB C.J1. O6inecTBenno-no.nHTHHecKne opraiiHsauHM pa^HKafli>Ho-

HauHOHanHCTHiecKoro tojikb; hx 3jieKiopaT h pojib b cospeMenHOM nojiHTHMecKOM

nponecce.// bbcthhk mockobckofo yHMBepcHTeTa. Cep. 12, flojiHTHiecKHe HayKH.-1999, -

N«2.

39. MepaaHuea A.<t>. TeopHfl rocyaapcTBO h npaeo. vmbōhhk ana By3OB. - M.: K)paHT- M,

2002.-432.c.

40. flapKOB A.A. PasBHTHe saKono^arejibCTBa 06 o6mecTBeHbix o6-beflHHeHHflx b npouecce

(ķopMHpoBaHHa npaeoBoro rocyMpCTBa b pocchhckoh ct)eAepaunH,//KoHCTHTyuHOHHoe h

MyiiHUMnajibHoe npaao.- 1999. -JVcl.

41.Ke^tiiHK Jl.A. TeopCTimecKHe npoSneMu B3aHMo^eficrBHa rocyaapcTBa h o6mecTBenHbix oōte^HHeHHfl.- mhhck.:, 1992.

42. KoHCTHTyuHOHHoe npaao 3apy6e>KHbix cīpan. vicōhmk ann By30B. Floa o6m. pea. M.B.

Barjīaji, KD.H. Jlefiōo, JI.M, 3HTHHa,- M.: HOPMA-HHOPA-M, 1999.

43.MapieHKo M.H. Teopna rocyaapCTBa h npasa b Bonpocax h OTBerax. VteŌHoe noccōne -

M.: HEO1OJ1 TpaneB C. M., 2001.

44.obchhko A- M. AflMHHHcrpaTHBHoe npaBo: VieŌHoe nocoSne ana cTy^eHTOB

K3pHaHieCKHX (ļjaKVJlbTCTOB H HHCTHTVTOB./ ŌTB. Pe^. OpOtļ). F. A. TyM3HOB.- M.: lOpHCTb,

1996.

45. CTapHJiOB KD. H. AaMHHHCTpaTHBHaH kjcthuh^. Teopna, HCTOpna, nepcneKTHBbi. - M:

H3flaTejibCTBo HOPMA (HSAaTejibCKaa rpyiina HOPMA-HHcDPA- M), 2001.

Normatīvie akti

1.Latvijas Republikas Satversme.// "Latvijas Vēstnesis", 01.07.1993., nr.43.

2. Saeimas kārtības rullis.//Ziņotājs,1994, 17-376,

3. Valsts pārvaldes iekārtas likums.//"Latvijas Vēstnesis",21.06.2002., nr.94.

4. Ministriju iekārtas likums.// "Ziņotājs", 1997, nr.5-174.

5. Administratīvā procesa likums.//"Latvijas Vēstnesis", 14.11.2001., nr. 164.

6. Likums "Par 1985.gada 15.oktobra Eiropas vietējo pašvaldību hartu".// "Ziņotājs", 1996,nr.7-

170.

7. Likums "Par pašvaldībām".// "Ziņotājs", 1994, nr. 11-231.

8. Komerclikums.//"Ziņotājs", 2000, nr.l 1-411

9. Likums "Par sabiedriskajām organizācijām un to apvienībām".// "Ziņotājs", 1993., nr. 1/2-7.

10.Satversmes tiesas likums./rziņotājs", 1996, nr.l4-407.

11.Valsts civildienesta likums.//"Latvijas Vēstnesis", 22.09.2000., nr.331/333.

12.Valsts Kontroles likums.//"Ziņotājs", 27.06.2002., nr. 12.

13.Publisko aģentūru likums.// "Latvijas Vēstnesis", 11.04.2001., nr.58.

14.Likums "Par Valsts cilvēktiesību biroju".//"Latvijas Vēstnesi", 17.12.1996., Nr.221.

15.Pilsonības likums.//"Latvijas Vēstnesis", 11.08.1994., Nr.93.

16.Likums "Par to bijušās PSRS pilsoņu statusu, kam nav Latvijas vai citas valsts pilsonības".//

"Latvijas Vēstnesis", 25.04.1995., Nr.Nr.63.

17.Likums "Par ārvalstnieku un bezvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos Latvijas Republikā".//

"Latvijas Vēstnesis", 09.07.1992., nr.27.

18.Likums"Partiesu varu".//"Ziņotājs", 1993, nr.1/2-15.

19.Prokuratūras likums. //"Ziņotājs", 1994, nr.12-257.

20.Likums "Par budžetu un finansu vadību".//"Ziņotājs", 1994, nr. 8-173.

21.Likums "Par Valsts ieņēmumu dienestu".//"Ziņotājs", 1993, nr.34-655.

22.Likums "Par policiju".//"Ziņotājs", 1991, nr.31/32-277,

23. LR AP 27.12.1984. likums "Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodekss".//"Ziņotājs", 1984

Nr.51.

24. LR AP 27.12.1963. "Latvijas Civilprocesa kodekss".//"Ziņotājs", 1988, Nr.26; 1993

Nr.22/23.

25. Likums "Iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas kartība valsts un pašvaldību

institūcijās".//"Latvijas Vēstnesis", 1994, Nr.130.

26. Likums "Par likumu un citu Saeimas, Valsts prezidenta un Ministru kabineta pieņemto aktu

izstrādāšanas, publicēšanas un spēkā stāšanās kārtība un spēkā esamību".// "Ziņotājs", 1995

Nr.14.

27. Likums "Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā".// "Ziņotājs",

13.06.2002., Nr.ll.

28.Administratīvā procesa Hkums.//"LatvijasVēstnesis",14.11.2001.,nr. 164.

29.Ministru kabineta kārtības rullis.// "Latvijas Vēstnesis", 15.03.2002., nr.42.

30.LR MK 13.06.1995. noteikumi Nr.154, "Administratīvo aktu procesa noteikumi"// "Latvijas

Vēstnesis", 1995,Nr.lOO.

31.LR MK 18.04.1995. noteikumi Nr.99 "Par iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu lietvedību

valsts un pašvaldību institūcijās".// "Ziņotājs", 1995, Nr.10.

32. LR MK 23.04.1996. noteikumi Nr.54. "Dokumentu izstrādāšanas un noformēšanas

noteikumi".// "Latvijas Vēstnesis", 1996, Nr.74.

33. LR MK 16.09.1994. noteikumi Nr.158. "Par ierēdņu disciplinārsodiem".// "Ziņotājs", 1994,

Nr.18.

1. PIELIKUMS REZOLŪCIJA(77) 31 PAR INDIVĪDU AIZSARDZĪBU ATTIECĪBĀ UZ VALSTS INSTITŪCIJU AKTIEM

(pieņēmusi Eiropas Padomes Ministru komiteja 1977.gada 28.decembrī Ministru deputātu 257.sanāksmē)

Ministru komiteja,

ņemot vērā, ka Eiropas Padomes mērķis ir sasniegt lielāku vienotību starp tās dalībvalstīm;

ņemot vērā, ka par spīti atšķirībām starp dalībvalstu pārvaldes un tiesiskajām sistēmām, ir panākta dziļa vienošanās attiecībā uz pamatprincipiem, kurus jāievēro administratīvajā procesā, it īpaši, lai nodrošinātu taisnīgumu valsts pārvaldes un indivīda attiecībās;

ņemot vērā, ka būtu vēlams, ka valsts pārvaldes institūcijas administratīvos aktus izdotu tādā veidā, lai šie mērķi tiktu sasniegti;

ņemot vērā, ka sakarā ar to, ka palielinās dalībvalstu sadarbība un savstarpējās palīdzības valsts pārvaldes lietās, kā arī pieaug personu starptautiskās kustības, ir vēlams nodrošināt kopējus aizsardzības standartus visās dalībvalstīs, rekomendē visām dalībvalstu valdībām:

a. savā likumdošanā un praksē vadīties pēc principiem, kas iekļauti šajā rezolūcijā,

b. informēt Eiropas Padomes ģenerālsekretāru par jebkurām būtiskām izmaiņām attiecībā uz

šo rezolūciju;

paziņot Eiropas Padomes Ģenerālsekretāram par Somijas un Spānijas valdības piezīmi attiecībā uz šo rezolūciju.

PIELIKUMS

Tālāk uzskaitītie principi nosaka personu, gan fizisko gan juridisko, aizsardzību administratīvajā procesā attiecībā uz jebkuru individuālu rīcību vai lēmumu, kas tiek izdots, īstenojot publisko varu, un, kas tieši var ietekmēt šīs personas tiesības, brīvības vai intereses (administratīvais akts).

Iedzīvinot šos principus, pienācīgi jāņem vērā gan labas un efektīvas pārvaldes prasības, gan trešo personu un sabiedrības intereses. Ja sakarā ar šīm prasībām, kā arī īpašiem gadījumiem vai valsts pārvaldes nozaru īpatnībām jāgroza vai jāizslēdz kāds vai kādi no šiem principiem, katrā gadījumā to jāmēģina izdarīt saskaņā ar šīs rezolūcijas pamatmērķiem, cenšoties pēc iespējas augstāka taisnīguma.

/ Tiesības būt uzklausītam

1. Ja administratīvais akts var nelabvēlīgi ietekmēt attiecīgās personas tiesības, brīvības vai tiesiskās intereses, šī persona var iesniegt faktus un argumentus, kā arī, atkarībā no lietas apstākļiem, pieaicināt lieciniekus. Valsts amatpersonai šī informācija jāņem vērā.

2. Konkrētajai lietai atbilstoša laika periodā un lietai piemērotā veidā attiecīgā persona ir jāinformē par tiesībām, kas noteiktas iepriekšējā daļā.

// Tiesības uz informāciju

Pēc attiecīgās personas prasības, šī persona pirms administratīvā akta izdošanas ar atbilstošiem līdzekļiem jāinformē par visiem iespējamiem būtiskiem nosacījumiem, kas tiks ņemti vērā, izdodot šo aktu.

/// Tiesiskā palīdzība un bezmaksas juridiskā konsultācija

Attiecīgajai personai administratīvajā procesā var tikt sniegta palīdzība un tā var tikt pārstāvēta.

IVPamatojuma izskaidrošana

Ja administratīvais akts var nelabvēlīgi ietekmēt attiecīgās personas tiesības, brīvības vai tiesiskās intereses, šī persona ir jāinformē par argumentiem (iemesliem), uz kuriem tas balstīts. To var darīt gan pašā aktā, gan pēc šīs personas pieprasījuma saprātīgā laika periodā paziņojot viņai rakstiski.

V Informēšana par pārsūdzības iespējām

Ja administratīvais akts izdots rakstiski un nelabvēlīgi ietekmē attiecīgās personas tiesības, brīvības vai tiesiskās intereses, tam jāsatur norāde uz iespējām to pārsūdzēt, kā arī terminu, kurā to var izdarīt.

IZSKAIDROJOŠAIS PIELIKUMS

Ievads

1. Viena no mūsdienu valsts attīstības raksturīgākajām īpašībām ir palielināt valsts pārvaldes

darbību. No šī gadsimta beigām valsts institūcijas, līdztekus tās tradicionālajiem

uzdevumiem nodrošināt likumību un kārtību, arvien biežāk veic dažādas darbības, kuru

mērķis ir nodrošināt iedzīvotāju labklājību un uzlabot sabiedrības sociālos un materiālos

apstākļus.

Šīs attīstības rezultātā indivīdu arvien biežāk ietekmē administratīvās darbības. Šī iemesla dēļ dažādās valstīs ir bijuši centieni uzlabot indivīda procesuālo stāvokli attiecībās jeb vis-q-vis~ ar valsts pārvaldi, pieņemot attiecīgas tiesību normas, kuras nodrošina taisnīgumu iedzīvotāju un valsts institūciju attiecībās.

2.   Iedzīvotāju aizsardzība administratīvo aktu, kas aizskar viņu intereses, izdošanas procesā ir

daļa no indivīdu pamattiesību un brīvību aizsardzības, kas ir viens no Eiropas Padomes

statūtos noteiktajiem pamatuzdevumiem. Tādējādi Eiropas Padome ir interesēta šajā

jautājumā, un 1970.gadā Ministru Komiteja nolēma iekļaut savas darbības programmā

pētījumu par indivīda aizsardzību pret valsts pārvaldes institūciju aktiem.

3.   1971.gadā Eiropas tiesiskās sadarbības komitejas (ETSK) apakškomitejai tika uzdots uzsākt

pētījumu. Galvenais šī pētījuma mērķis bija noteikt, vai indivīdu aizsardzības pret

"Ar seju pret seju" (franču vai.)

administratīvajiem aktiem vispārējie noteikumi var tikt piemēroti dažādajās Eiropas tiesību sistēmās, un pieņemt lēmumu par iespējamām aktivitātēm Eiropas līmenī.

Lai to izdarītu, no 1991. līdz 1994.gadam apakškomiteja sanāca četras reizes un sagatavoja "Analītisko pārskatu par indivīdu tiesībām administratīvajā procesā un viņu tiesisko aizsardzību pret administratīvajiem aktiem". Šis dokuments, kurš tika publicēts 1975.gadā, bija sagatavots, izmantojot atbildes uz jautājumiem, kurus apakškomisija bija izstrādājusi un nosūtījusi valdībām. Tas atspoguļoja principus, kurus ievēroja Eiropas Padomes dalībvalstis (izņemot Islandi un Maltu), Somija un Spānija, kā arī jaunās tendences šo valstu administratīvajās tiesībās un praksē.

8. CDCJ apakškomisija norādīja ziņojumā, ka, neraugoties uz atšķirībām dalībvalstu tiesību un

valsts pārvaldes sistēmās, ir iespējams panākt vienošanos par pamatprincipiem, kuri jāievēro

administratīvajā procesā, lai aizsargātu indivīdu. Dažādo valstu piemērojamo normu un

tendenču pamatideja nodrošināja taisnīgumu indivīda un valsts pārvaldes attiecībās.

Apakškomisija secināja, ka, lai nodrošināt vienādus aizsardzības standartus visās dalībvalstīs, būtu vēlams izstrādāt tiesisko instrumentu Eiropas Padomes ietvaros.

6. Šos secinājumus atbalstīja CDCJ un arī Ministru komiteja, tāpēc apakškomitejai tika uzticēts sagatavot rekomendācijas par šādiem indivīdu administratīvi procesuālās aizsardzības aspektiem:

tiesības būt uzklausītam;

tiesības uz informāciju;

tiesiskā palīdzība un bezmaksas juridiskā konsultācija;

pamatojuma izskaidrošana un

pārsūdzības iespējas.

li. Rezolūcijas projektu par indivīdu aizsardzību pret administratīvajiem aktiem sagatavoja apakškomiteja četrās sēdēs, kuras notika no 1975. līdz 1976.gadam, un pabeidza Administratīvo tiesību ekspertu komiteja 1977.gada 13.-15.aprīlim. Projektu CDCJ 27.sēdē pārbaudīja un analizēja. 1977.gada 28.septembrī Ministru Komitejas sēdē Nr.275 to pieņēma ministru deputāti.

Vispārējas noteikumi

9.   Saskaņā ar dotajiem norādījumiem (skat.5.punktu) apakškomisija ietvēra rezolūcijas

pamattekstā piecus vispārīgos administratīvā taisnīguma principus, pēc kuriem dalībvalstu

valdības iesaka vadīties to likumdošanā un praksē. Rezolūcijā lietotā vārdkopa "pēc kuriem

vadīties", ir paredzēts, lai dotu valstīm tik daudz brīvības, cik iespējams, pašām noteikt

līdzekļus, kā nodrošināt administratīvajā procesā rezolūcijas pamattekstā minēto principu

ievērošanu pēc būtības. Šī iemesla dēļ arī termina "noteikumi" vietā tiek lietots termins

"principi": rezolūcijas mērķis nav panākt dažādu nacionālo administratīvo procesa likumu

saskaņošanu, pieņemot vienotus noteikumus, bet gan veicināt noteiktu principu ievērošanu

dalībvalstu likumdošanā un praksē. Šī ideja atspoguļota arī principu definējumos: tie nav

noteikti kā detalizēti pienākumi, bet tikai norādīts veids, kādā panākt taisnīgumu valsts

iestāžu un indivīda attiecībās.

10.Principu kopums iesākas ar ievaddaļu, kura kalpo diviem mērķiem: paskaidro rezolūcijas

piemērošanas apjomu, kā arī dod dažus norādījumus principu īstenošanai.

11.Rezolūcija attiecināma uz tām administratīvajām procedūrām, kuras attiecas uz

administratīvajiem aktiem.

12. Lai novērstu terminoloģiskās grūtības, piemērojot terminu "administratīvais akts", rezolūcijā

pašā noteikta šī termina definīcija. Tā ietverta ievaddaļas pirmajā punktā.

Aktu pieņem, "īstenojot valsts varu". Tādējādi rezolūcija neaptver tās valsts pārvaldes iestādes darbības, kuras veicot, valsts vara netiek īstenota. No otras puses, to var izmantot arī tās personas, kuras nepārstāv valsts varas institūcijas, bet kurām uzticēts veikt kādu valstisko darbību. Bez tam, šī definīcijas daļa ir jālasa kopā ar ievadfrāzi, kurā teikts, ka principi attiecas attiecas tikai uz "administratīvo procesu". Tas ir darīts, lai norādītu, ka tiesas process, kriminālnoziegumu izmeklēšana, ieskaitot pirmstiesas izmeklēšanu, leģislatīvās procedūras (likumu un citu likumdošanas aktu izdošana) ir ārpus šīs rezolūcijas ietvariem.

Norāde uz "individuālajām darbībām vai lēmumiem" attiecas arī uz gadījumiem, kad adresāts ir noteikta personu grupa, bet neattiecas uz vispārēja rakstura darbībām un lēmumiem.

Bez tam rezolūcija attiecas tikai uz aktiem, kas "tieši" ietekmē tiesības, brīvības vai intereses un tādējādi neattiecas uz personām, kuras tiek skartas netieši.

13.Ievaddaļa paskaidro, ka principi attiecas gan uz fizisku gan juridisku personu aizsardzību. Šī

iemesla dēļ pamattekstā termins "attiecīgās personas" ir jāsaprot kā "indivīdi" kā tas tika

lietots apakškomisijas sagatavotajā projektā.

14.Otrais ievaddaļas punkts satur vispārējos noteikumus, kas attiecas uz visiem principiem. Tā

mērķis ir nodošināt principu īstenošanu tā, lai atbilst labas un efektīvas valsts pārvaldes

prasībām un, ka to pielietošana nav pretrunā ar trešo personu (piemēram, valsts rīcībā esošās

personīgās informācijas konfidencionalitātes nodrošināšana) vai vispārējām valstiskajām

interesēm (piemēram, drošība, sabiedriskās kārtības, sabiedrības labklājība saglabāšana).

Iedzīvinot principus, atsevišķos gadījumos attiecīgo personu vispārējo interešu ievērošana arī var mainīties atkarībā no situācijas (piemēram, pieeja medicīniskajai informācijai, kura attiecīgajai personai var būt kaitīga).

15.Lai padarītu principu ievērošanu elastīgāku, vispārējā daļā ietverta norma, kas atļauj

atsevišķu principu izmainīšanu vai neievērošanu attiecīgos gadījumos vai īpašās valsts

pārvaldes jomās (piemēram, valsts dienestā vai citās institūcijās ar īpašu disciplināro režīmu,

eksāmenu gadījumā u.c.), bet tai pat laikā uzsver nepieciešamību panākt pēc iespējas lielāku

taisnīguma pakāpi.

16.Šīs rezolūcijas sagatavošanas laikā radās jautājums, vai jāparedz regulējums situācijai, kurā

valsts iestāde neievēro nevienu no principiem.

Ņemot vērā atšķirības dalībvalstu tiesību sistēmās, kas traucē radīt vienotu regulējumu Sājā jomā, apakškomisija nolēma, ka attiecīgo normu piemērošana gadījumos, kad valsts iestādes nevar ievērot šajā rezolūcijā paredzētos principus, tiek atstāts izlemšanai katrā valstī atsevišķi.

Jāatceras, ka rezolūcijā noteikti tie principi, kurus dalībvalstis akceptējušas kā kopīgo sasniegumu minimālos standartus. Nekas šajā rezolūcijā neliedz valstij iet tālāk par šo minimumu, nosakot lielākas indivīdu tiesības un aizsardzību pret valsts pārvaldes izdotajiem aktiem.

Tāpat nekas Šajā rezolūcijā nevar būt interpretēts kā norādījums uz to indivīdu tiesību vai aizsardzības samazināšanu administratīvajā procesā, kuru valsts jau ir atzinusi.

Pamatdaļas komentāri

1.princips— tiesības uz uzklausīšanu

17. Saskaņā ar rezolūcijas pamatideju - sasniegt augstāko taisnīguma pakāpi valsts un indivīda

attiecībās - šis princips nosaka, ka attiecīgajai personai tiek dota iespēja būt uzklausītai

administratīvā procesa gaitā: viņa var iesniegt pierādījumus un argumentus un, ja

nepieciešams, pieaicināt lieciniekus. Attiecīgajai personai jābūt tiesībām piedalīties

administratīvā akta procesā un aizstāvēt savas tiesības, brīvības un likumīgās intereses.

Termins "tiesības būt uzklausītam" nav jātulko gramatiski. Attiecīgā persona procesā var piedalīties rakstiski vai mutiski atkarībā no apstākļiem.

18.Princips attiecas tikai uz administratīvajiem aktiem, kas nelabvēlīgi ietekmē attiecīgās

personas tiesības, brīvības un intereses. Ja pieņemtais lēmums ir attiecīgās personas

iesnieguma pilnīga apmierināšana, tiesības uz uzklausīšanu var nepiešķirt.

19.Nav noteikts, kurā administratīvā procesa stadijā attiecīgajai personai ir jādod iespēja

iesniegt faktus, pierādījumus vai argumentus. Apakškomisija sākotnēji bija iecerējusi dot

šādu iespēju pirms administratīvā akta izdošanas. Tomēr, ņemot vērā administratīvo praksi,

kad nereti administratīvo aktu administratīvajā procesā iespējams izskatīt no jauna, nebija

iespējams formulēt stingru noteikumu. Tomēr, lai nodrošinātu šī principa sekmīgu

ievērošanu, ir noteikts, ka valsts pārvaldes institūcijai jāņem vērā visi fakti, argumenti un

pierādījumi, kurus attiecīgā perona ir iesniegusi, lai īstenotu tiesības būt uzklausītai.

20.Tiesības uz uzklausīšanu ir vispārējās daļas subjekts, tādējādi tas nevar būt pretrunā labas un

efektīvas valdības prasībām (sk. iepriekšminēto 12.punktu). Ja, piemēram, ar administratīvā

akta izdošanu nevar kavēties, attiecīgo personu nevajag uzklausīt. Tas pats attiecas uz citiem

gadījumiem, kad pamatotu iemeslu dē| nav iespējams vai nav lietderīgi viņu uzklausīt.

Attiecīgās personas uzklausīšana atsevišķos gadījumos var nepamatoti palēnināt

administratīvo procesu, bet sabiedrības interesēs ir tā noritēšana atbilstoši vajadzībai.

21.Ja attiecīgā persona izmanto šo iespēju efektīvi, viņai tā jādod. Tāpēc otrajā punktā paredzēta

prasība valsts institūcijai personu informēt - atbilstoši lietas apstākļiem un atbilstošā laika

periodā, piemēram, pietiekošā laika posmā, lai viņa izmantotu iespēju iesniegt faktus,

argumentus un pierādījumus. Šī informācija var tikt pasniegta jebkurā attiecīgajam

gadījumam piemērotā veidā, piemēram, ar vēstuli, publisku paziņojumu presē vai pie

ziņojumu dēļa atbilstošā vietā.

2. princips - tiesības uz informāciju

22. Šis princips papildina 1.principu, tā mērķis ir nodrošināt attiecīgo personu efektīvi īstenot

tiesības tikt uzklausītam, piešķirot viņam pieejamību visiem būtiskiem faktiem, uz kuriem

administratīvai akts varētu tikt balstīts.

Termins "fakti" tika pieņemts tāpēc, ka tas ietver visus būtiskos faktus, to skaitā, administratīvā akta tiesisko pamatojumu. "Pieejamie fakti" ir tie, kuri ir iestādes rīcībā tad, kad attiecīgā persona tos pieprasa un kurus var uzrādīt tādā veidā, kādā tie atrodas lietvedībā, izņemot kodētu informāciju, piemēram, kompjūterā ieprogrammētu informāciju, kuru bez pārveidošanas nevar izlasīt.

104

23.Tika nolemts sīkāk neizskaidrot veidus, kādos attiecīgā persona tiek informēta par

būtiskajiem faktiem (piemēram, kopsavilkuma izsniegšana, dodot iespēju iepazīties ar lietu)

Pieņemtā formula ("piemērotā veidā") dod iespēju valsts institūcijai izvēlēties attiecīgajam

gadījumam un attiecīgajai praksei atbilstošāko veidu.

24.Kas attiecas uz noteiktas informācijas ierobežošanu sakarā ar vispārīgajām sabiedrības

interesēm vai konfidencialitāti, tad šādos gadījumos nav obligāti jānodrošina īpaši izņēmumi,

bet jāpiemēro vispārējie noteikumi (skat. 12.punktu).

23.Informācija ir jāsniedz, kad persona to pieprasa. Tas neliedz sniegt informāciju jebkurā

gadījumā.

24.Principa darbība jābūt ierobežotai attiecībā uz izskatāmo lietu. Protams, ir iespējams, ka

attiecīgajai personai var būt nepieciešamība iepazīties ar lietu arī pēc administratīvā akta

izdošanas, piemēram, lai varētu to apstrīdēt, un šis princips pieļauj šādu iespēju (sk.

14.punktu).

3. princips - tiesiskā palīdzība un juridiskā konsultācija

25.Šis princips paredzēts, lai attiecīgā persona varētu tikt pārstāvēta administratīvajā procesā,

reizē tas jāsaprot kā šīs personas iespēja pašai pārstāvēt sevi, ja viņa tā izvēlas. Šis princips

neattiecas uz personas pienākumiem veikt noteiktas darbības vai piedalīties noteiktās procesa

stadijās.

26.Princips nenosaka palīdzības vai pārstāvības raksturu, piemēram, pārstāvja kvalifikāciju vai

pārstāvības nosacījumus.

27.Tas neattiecas arī uz juridisko palīdzību bez maksas, piemēram, attiecīgās personas

nodrošināšana ar juridisko palīdzību vai konsultāciju uz valsts rēķina pirms attiecīgās

personas griešanās valsts pārvaldes iestādē.

Kaut arī jautājums par juridisko palīdzību bez maksas bija iekļauts uzdevuma aprakstā, apakškomisija nolēma neiekļaut to šajā rezolūcijā, jo cita, CDCJ komiteja (Ekspertu komiteja inter alia ārvalstu Civilprocesa ekonomisko un citu problēmu novēršanas jautājumos), bija iesaistīta salīdzinošā pētījumā par tiesiskās palīdzības, to skaitā, tiesiskās palīdzības administratīvajās lietās, problēmām. Tomēr jāuzsver, ka šis lēmums tika pieņemts, lai novērstu divu komiteju dublēšanos, un tas nav jāsaprot kā noliegums nodrošināt administratīvajā procesā ar juridisko palīdzību vai konsultāciju personas, kuru līdzekļi ir ierobežoti.

4. princips - pamatojuma izskaidrošana

28.Ja administratīvais akts pēc būtības nelabvēlīgi ietekmē attiecīgās personas tiesības, brīvības

vai likumīgās intereses, ir svarīgi - it īpaši skatoties no pārsūdzēšanas viedokļa - ka tas tiek

pamatots. Pretējā gadījumā attiecīgajai personai nav dota pienācīga iespēja izlemt, vai ir vērts

aktu pārsūdzēt.

29.Tas, cik pamatojumam jābūt detalizētam, ir atstāts valsts pārvaldes ziņā, kurai jānosaka

pamatojuma apjomu atkarībā no administratīvā akta rakstura, ņemot vērā, ka pamatojuma

izskaidrošana nepieciešama, lai attiecīgā persona varētu aktu varētu pienācīgi izvērtēt.

30.Viens veids, kā izskaidrot pamatojumu, ir iekļaut to administratīvajā aktā vai dokumentā, ar

kuru tas personai tiek nogādāts. Cits veids ir izsniegt paskaidrojumu pēc attiecīgās personas

pieprasījuma. Tādējādi princips pieļauj sniegt pamatojumu arī tikai pēc attiecīgās personas

pieprasījuma. Šādā gadījumā atbildei jābūt rakstiskai un izsniegtai pamatotā laika periodā.

Kas ir pamatots laika periods "inter alia", atkarīgs no pārsūdzēšanas termiņiem.

31.Uz šo principu attiecas ievaddaļā paredzētie nosacījumi (sk. 12.punktu). Turklāt pamatojuma

paziņošana var nebūt nepieciešama, ja pamatojums attiecīgajai personai jau ir zināms.

5. princips - informēšana par pārsūdzības iespējām

32.šis princips papildina 4.principu. Lai nodrošinātu attiecīgās personas efektīvu aizsardzību

pret jebkuru administratīvo aktu, kas nelabvēlīgi skar tās tiesības, brīvības vai likumīgās

intereses, personai ir jābūt informētai par pārsūdzības iespējām.

33.Rezolūcija attiecas tikai uz rakstiski izdotajiem administratīvajiem aktiem, lai novērstu

grūtības to attiecināt uz citiem aktiem (piemēram, mutiskiem aktiem vai aktiem, kas dažās

valstīs tiek saukti par "netiešajiem aktiem")

34.Norāde uz "parastajām iespējām" ir iekļauta tāpēc, lai paskaidrotu, ka princips neattiecas uz

visiem iespējamiem pārsūdzības veidiem. Ir atzīts, ka pārsūdzības iespējas dažādās valstīs

ļoti atšķiras, tāpēc katra valsts pati var noteikt konkrētā principa apjomu saskaņā ar savu

tiesību sistēmu. "Parastās iespējas" nozīmē arī to, ka konkrētā gadījumā var būt arī vairākas

pārsūdzēšanas iespējas.

Princips neietver administratīvā akta izņēmuma pārsūdzības iespējas, piemēram, apelācija konstitucionālajā tiesā vai griešanās parlamentārajā ombudsmena institūcijā, kas nav tiesīgi grozīt attiecīgo lēmumu,

35. Norādei par pārsūdzības iespējām jāietver visa informācija, kas nepieciešama, lai šo iespēju

varētu izmantot - it īpaši, informācija par atbildīgo valsts institūciju un termiņiem.

2. PIELIKUMS REKOMENDĀCIJA (80) 2 PAR DISKRĒCIONĀRĀS VARAS IZMANTOŠANU VALSTS PĀRVALDĒ

(pieņemta Ministru komitejā 1980.gada 11.martā Ministru deputātu 316.sanāksmē)

Ministru komiteja, saskaņā ar Eiropas Padomes statūtu 15.b pantu, ņemot vērā, ka Eiropas Padomes mērķis ir sasniegt lielāku vienotību starp tās dalībvalstīm; -ņemot vērā, ka valsts pārvaldes darbības lauks kļūst arvien lielāks un tādējādi arvien vairāk tiek izmantota diskrēcionārā vara; ņemot vērā, ka visās dalībvalstis būtu vēlama kopīgu fizisko un juridisko personu tiesību, brīvību un interešu aizsardzības principu noteikšana attiecībā uz patvaļīgu vai citādu neatbilstošu diskrēcionārās varas izmantošanu valsts pārvaldē, tai pat laikā netraucējot valsts pārvaldes institūcijām veikt tos uzdevumus, kuru dēļ valsts vara tām ir piešķirta, atsaucoties uz (77) 31 rezolūcijā noteiktajiem indivīdu aizsardzības pret administratīvajiem aktiem pamatprincipiem;

ņemot vērā, ka minēto rezolūciju būt vēlams papildus piemērot attiecībā uz aktiem, kuri izdoti, izmantojot diskrēcionāro varu, rekomendē dalībvalstu valdībām:

a. likumdošanā un praksē vadīties pēc principiem, kas iek|auti šajā rezolūcijā;

b. informēt Eiropas Padomes ģenerālsekretāru par jebkurām būtiskām izmaiņām

attiecībā uz šo rezolūciju.

Pielikums rekomendācijai

Principi, kuri piemērojami, valsts pārvaldei izmantojot diskrēto varu I Apjoms un definīcijas

Tālāk minētie principi piemērojami, lai nodrošinātu personu tiesību, brīvību un interešu ievērošanu gadījumos, kad tiek pieņemti administratīvie akti izmantojot diskrēcionāro varu.

Jēdziens "administratīvais akts" saskaņā ar (77) 31. rezolūciju nozīmē jebkuru individuālu rīcību vai lēmumu, kas tiek izdots, īstenojot publisko varu, un, kas tieši var ietekmēt fiziskās vai juridiskās personas tiesības, brīvības vai intereses.

Termins "diskrēcionārā vara" nozīmē pilnvaras, kas valsts pārvaldes subjektam attiecībā uz pieņemamo lēmumu piešķir noteiktu izvēles apjomu, un tam ir iespēja izvēlēties no vairākiem tiesiski iespējamiem lēmumiem to lēmumu, kuru uzskata par atbilstošāko.

Iedzīvinot šos principus, pienācīgi jāņem vērā gan labas un efektīvas pārvaldes prasības, gan trešo personu un sabiedrības intereses. Ja šo prasību, kā arī īpašu gadījumu vai publiskās pārvaldes nozaru īpatnību dēļ jāizmaina vai jāizslēdz, kāds vai kādi no šiem principiem, to katiā gadījumā jāmēģina izdarīt, ievērojot šīs rezolūcijas pamatmērķus.

// Pamatprincipi

Valsts pārvalde, izmantojot diskrēcionāro varu:

1.nevar to lietot citiem mērķiem - vienīgi tiem, kuriem vara piešķirta;

2.   ievēro objektivitāti un neieinteresētību, ņemot vērā tikai attiecīgajai lietai būtiskos faktus;

3.   ievēro vienlīdzības likuma priekšā principu, nepieļaujot nepamatotu diskrimināciju;

4.   nodroSina atbilstošu līdzsvaru starp jebkurām nelabvēlīgajām sekām, kuras lēmums var

ietekmēt personu tiesības, brīvības, intereses un mērķi, kura dēļ tas ir izdots;

5.   pieņem savu lēmumu laikā, kurš ir atbilstošs attiecīgās lietas apstākļiem;

6.   pienācīgi ņem vērā vispārējos pārvaldes (administratīvos) priekšrakstus, vienlaikus katrā

gadījumā apsverot arī attiecīgās lietas apstākļus.

/// Process

Papildus taisnīgā administratīvā procesa principiem, kas noteikti (77) 31 rezolūcijā, ja, izdodot administratīvos aktus, tiek izmantota diskrēcionārā vara, jāievēro arī sekojoši īpašie principi.

7. Jebkuri pārvaldes (administratīvie) priekšraksti (norādījumi), kuri nosaka diskrēcionārās

varas izmantošanu ir:

a. publiski;

b. atbilstošā veidā un nepieciešamajā apjomā izskaidroti attiecīgajai personai pēc viņas

pieprasījuma pirms vai pēc akta pieņemšanas.

8. Ja valsts pārvalde, izmantojot diskrēcionāro varu, atkāpjas no vispārējiem pārvaldes

priekšrakstiem, tādējādi nelabvēlīgi ietekmējot attiecīgo personu tiesības, brīvības vai

intereses, šī persona tiek informēta par attiecīgā lēmuma iemesliem.

To var darīt, gan paskaidrojot šos iemeslus aktā vai pietiekošā laika periodā, izsniedzot tos pēc personas, kuras tiesības, brīvības vai intereses ir skartas, pieprasījuma.

IV Kontrole

9. Jebkuram aktam, kas pieņemts, izmantojot diskrēcionāro varu, ir jābūt pārsūdzamam tiesā

vai citā neatkarīgā institūcijā.

Šī kontrole pieļauj pirmstiesas pārbaudes iespēju valsts pārvaldes instancē, kas var lemt par lietas tiesiskumu un pareizību.

10.Ja ar likumu nav noteikts laika termiņš, kurā jāpieņem lēmums, izmantojot diskrēcionāro

varu un ja valsts pārvaldes iestāde nepieņem lēmumu saprātīgā (atbilstošā) laika periodā,

sūdzību par to var iesniegt attiecīgai kompetentai institūcijai.

11.Tiesai vai citai neatkarīgai institūcijai, kas kontrolē diskrēcionārās varas izmantošanu, ir

tiesības pieprasīt informāciju, kas nepieciešama tās funkciju veikšanai.

SKAIDROJOŠAIS PIELIKUMS

Ievads

1.Kopīgās dalībvalstu iniciatīva izstrādāt rekomendācijas attiecībā uz diskrēcionārās varas

izmantošanu pamatojas uz Eiropas Savienības statūtu 1.pantu, kas pilnvaro organizāciju Inler

alia darboties tiesību, pārvaldes un cilvēktiesību jomā.

2.   Modernajā sabiedrībā valsts pārvaldei ir arvien lielāka ietekme uz iedzīvotāju dzīvi, kuru tā

vai citādi ietekmē valsts pārvaldes lēmumi.

Dažos gadījumos pārvaldes lēmumu pieņemšana ir precīzi noteikta likumos un noteikumos. Citos gadījumos likums pieļauj noteiktu valsts pārvaldes izvēles pakāpi un nosaka tikai tās izvēles robežas, tas ir, valsts pārvaldei tiek piešķirta diskrēcionārā vara.

Valsts pārvaldei, īstenojot diskrēcionāro varu, ne tikai ir jāievēro attiecīgos likumus vai noteikumus, bet arī jārīkojas tā, lai tās darbība būtu pareiza un taisnīga.

Daudzas dalībvalstis nepārtraukti gūst panākumus 5ajā jomā. Lai Šiem panākumiem piešķirtu Eiropas atbalstu, 1977.gadā Eiropas Padomes Ministru komiteja nolēma iekļaut šo jautājumu organizācija darba programmā.

3. 1978.gada septembri Ministru komiteja uzdeva Administratīvo tiesību ekspertu komitejai

(CJDA) sagatavot projektu rezolūcijai par diskrēcionārās varas izmantošanu.

Komiteja, kuru vadīja M.Morisots (Francija), to gatavoja no 1978.gada 4. līdz 8.decembrim, no 1979.gada 27. līdz 30.martam un no 26. līdz 29.jūnijam. Bez tam īpaša darba grupa B.Vennergrena (Zviedrija) vadībā sanāca kopā no 1979.gada 10. līdz 12.janvārim un no 8. līdz 10.maijam, lai izstrādātu atsevišķas teksta sastāvdaļas.

4.   Komiteja diskusijās, atradumos un ieteikumos balstījās uz dalībvalstu likumu,

administratīvās prakses un precedentu salīdzinošo pētījumu. Neraugoties uz dažādajām

tiesiskajām sistēmām un pamatnostādnēm, tika panākta vienošanās par mērķiem, kas deva

iespēju komitejai atrast kopīgu risinājumu.

5.   Rekomendācijas projekts tika apspriests 1979.gada novembri CDCJ 32.sēdē un Ministru

komitejā iesniegtais teksts tika pieņemts 1980.gada 11.martā Ministru deputātu 316.sesijā.

Vispārējie noteikumi

6. Rekomendācija par diskrētās varas izmantošanu aicina dalībvalstu valdības vadīties

likumdošanā un praksē pēc principiem, kurus satur šīs rezolūcijas pielikums. Šie principi

ietver trīs galvenos virzienus:

-     diskrēcionārās varas izmantošanas pamatprincipus (pielikuma II daļa);

-     diskrēcionārās varas izmantošanas procesu (pielikuma III daļa);

-     diskrēcionārās varas izmantošanas kontroli (pielikuma IV da|a).

7. Rezolūcijas pamatdaļā iekļautais izteiciens "vadīties pēc" ir piemērojams, lai valstīm atstātu

cik iespējams daudz brīvības pašām izvēlēties veidus, kā nodrošināt šajā rekomendācijā

ietverto diskrēcionārās varas izmantošanas principu ievērošanu pēc būtības. Šo pašu iemeslu

dēļ termina "noteikumi" vietā tika lietots termins "principi": rekomendācijas nolūks nav

panākt dažādu nacionālo valstu likumu saskanu, pieņemot vienotas tiesību normas, bet veicināt noteiktu vienotu principu atzīšanu dalībvalstu likumdošanā un praksē.

8.   Dažiem no šajā rekomendācijā iekļautajiem principiem ir vispārīga nozīme, un tie ir

attiecināmi uz visiem administratīvajiem aktiem, bet īpaša nozīme tiem ir attiecībā uz aktiem,

kas pieņemti, izmantojot diskrēcionāro varu.

9.   Pirms principu uzskaitījuma sniegtas norādes, kuru mērķis ir paskaidrot rekomendācijas

piemērošanas apjomu, dodot attiecīgo pamatjēdzienu definīcijas un principu iedzīvināšanas

vadlīnijas.

10.Rekomendācija attiecas uz administratīvajiem aktiem, kuri izdoti diskrēcionārās varas

izmantošanas rezultātā.

Terminam "administratīvais akts" ir tieši tāda pati nozīme kā (77) 31 rezolūcijā. Aktam jābūt izdotam, izmantojot valsts varu; tāpat kā minētā rezolūcija, ari šī rekomendācija neattiecas uz tiesas procesu, krimināllietu pirmstiesas izmeklēšanu un leģislatīvo procesu (piemēram, noteikumu un noteikumu instrumentu pieņemšanu).

Tāpat rekomendācija neaptver arī iekšējās vadības (menedžmenta) un pārvaldes organizācijas lietas.

11.Diskrēcionārā vara parasti tiek skaidrota tādējādi, ka šīs varas izmantotājam tiek dota iespēja

izvēlēties vienu no vairākām darbībām vai nedarīt neko.

12.Rekomendācija neattiecas uz pārvaldes lēmumiem tādos gadījumos, kad likumdevējs lieto tā

saucamo "nenoteikto legālo konceptu" (angļu - undetermined tegal concept, vācu -

unbestimmter Rechtsbegriff, latviskojot - nenoteiktais tiesiskais jēdziens). Legālā koncepta

gadījumā likumdevējs pats nav sīki izskaidrojis tiesisko jēdzienu, bet tomēr ir noteicis tā

objektīvu nozīmi, pēc kuras valsts pārvaldei jāatpazīst individuālais gadījums.

13.Pēdējais punkts ievaddaļā satur vispārīgos noteikumus, kas attiecināmi uz visiem principiem.

Tā mērķis ir nodrošināt principu iedzīvināšanu atbilstoši labas un efektīvas valdības prasībām

un gādāt, lai to piemērošana nenonāk pretrunā ar trešo personu interesēm (piemēram, valsts

pārvaldes rīcībā esošās informācijas konfidencialitāte) vai būtiskākajām sabiedrības

interesēm (piemēram, valsts noslēpums, sabiedriskās kārtības saglabāšana, labklājība).

īpašos gadījumos principu iedzīvināšanas izmainīšana var notikt arī attiecīgās personas interesēs.

14. Lai principu iedzīvināšanu padarītu vēl elastīgāku, vispārīgajos noteikumos paredzēta norma,

kas atļauj izmainīt vai pat nepiemērot atsevišķus principus atsevišķos gadījumos vai īpašās

valsts pārvaldes jomās (piemēram, īpašās civildienesta institūcijās vai institūcijās ar īpašu

disciplināru režīmu), tomēr nodrošinot rezolūcijas pamatmērķu sasniegšanu.

Tomēr komisijai bija grūti iedomāties gadījumus, kad atsevišķus pamatprincipus būtu iespējams izmainīt vai pat nepiemērot.

18. Jāatceras, ka šī rekomendācija nosaka principus, kurus visas dalībvalstis ir pieņēmušas kā minimālos standartus. Nekas rekomendācijā neaizliedz valstij darīt vairāk par tajā noteikto minimumu, taču to nedrīkst izmantot, lai pavājinātu kādu valstī iepriekš atzīto aizsargmehānismu.

Komentāri pielikumam A -pamatprincipi

17. Šeit noteikti pienākumi valsts pārvaldei, kad tā izmanto diskrēcionāro varu. To mērķis ir

nodrošināt, ka rīcības izvēles brīvība, ko piešķīris likumdevējs, tiek izmantota pareizi un

taisnīgi, nevis ļaunprātīgi vai patvaļīgi.

1.princips— diskrēcionārās varas mērķis

18. Saskaņā ar šo principu valsts pārvaldei, kurai diskrēcionārā vara ir piešķirta, jādarbojas

saskaņā tikai ar tiem mērķiem, kuru dē| attiecīgā vara vispār ir piešķirta.

Tomēr, ja administratīvajam aktam ir arī blakus ietekme, kas nav pretrunā ar mērķi, kuram diskrēcionārā vara ir piešķirta, šo blakus ietekmi, apsverot administratīvā akta likumību, nav jāņem vērā.

19. Piemērojot šo principu, izmantojot diskrecionāro varu, ir nepieciešams, lai, būtu skaidri

saskatāms sasniedzamais mērķis un apsvērtie kritēriji. Dažreiz likumdevēja nodoms

attiecīgajā normatīvajā aktā ir skaidri saskatāms, bet citreiz varas piešķiršanas mērķis skaidri

neparādās. Būtu ieteicams, ka mērķis, kura sasniegšanai diskrēcionārā vara tiek piešķirta,

atbilstoši attiecīgajai tiesību sistēmai būtu norādīts, cik vien skaidri iespējams, attiecīgajā

likuma tekstā, nosaukumā vai ievaddaļā, vai izskaidrojošajā pielikumā. Ja likumdošana nav

skaidri to noformulējusi, diskrēcionārā vara jebkurā gadījumā jāizmanto sabiedrības

interesēs.

2.princips - objektivitāte un neieinteresētība

20.Objektivitāte un neieinteresētība, izmantojot diskrēcionārāo varu, ietver valsts pārvaldes

pienākumu apsvērt visus lietā būtiskos faktus un tikai tos faktus, kuriem ir kāda nozīme;

nedrīkst izmantot nevienu nenozīmīgu faktu vai neatbilstošus apsvērumus.

21.Ar terminu "fakti" jāsaprot gan administratīvā akta faktiskie apstākļi gan tiesiskais pamats.

"Būtiskie fakti" ir tie fakti, apsvērumi un tiesību normas, kas valsts pārvaldei attiecīgajā

gadījumā oficiāli ir jāņem vērā.

22.Valsts pārvaldes iestādei, ja tai nepieciešami kādi fakti, kurus tā uzskata par svarīgiem

attiecīgajā gadījumā, jācenšas pašai tos iegūt no, piemēram, attiecīgajiem dokumentiem,

pusēm vai trešajām personām, ekspertu atzinuma. Valsts pārvaldes iestādei saskaņā ar (77)

31 rezolūcijas 2. principu šie fakti jādara zināmi attiecīgajai personai.

3.princips - vienlīdzība likuma priekšā

23.Šī principa mērķis ir novērst netaisnīgu diskrimināciju, nodrošinot, ka, izmantojot

diskrecionāro varu, pret personām vienā un tajā pašā de facto un de jure stāvoklī izturas

vienādi.

24.Ja atšķirīgā izturēšanās ir objektīvi pamatota, lai sasniegtu attiecīgo mērķi, vienlīdzības

princips pārkāpts nav likuma priekšā. Netaisnīga diskriminācija ir tikai tādā gadījumā, ja

atšķirīgajai attieksmei, ņemot vērā darbības mērķi un sekas, nav tiesiska pamata.

Šis princips pieļauj iespēju valsts pārvaldei sabiedrības interesēs mainīt savu uzvedību, ja iepriekšējā prakse ir izrādījusies prettiesiska vai neatbilstoša.

4. princips — proporcionalitāte

25. šis princips ir piemērojams, kad administratīvais akts, kurš izdots, izmantojot diskrecionāro

varu, nelabvēlīgi ietekmē indivīda tiesības, brīvības un intereses; tā mērķis ir nodrošināt

pamatotu samērigumu (līdzsvaru) starp iesaistītajām interesēm, piemēram, sabiedrības

interesēm no vienas puses un indivīda privātajām interesēm no otras puses. Ar to tiek

uzsvērts, ka valsts pārvalde, kurai piešķirta diskrēcionārā vara, nevar uzlikt indivīdam

lielākus ierobežojumus kā tos, kas nepieciešami, lai sasniegtu attiecīgo mērķi.

Galējā izpausmē šis princips aicina valsts pārvaldi atturēties no aktivitātēm gadījumos, kad jebkura darbība var būt netaisnīga attiecībā uz indivīdu, tāpēc, ka tā nav proporcionāla sasniedzamajam mērķim.

26. Lielākajā daļā Eiropas valstu administratīvo tiesību sistēmas atzīst samērīguma principu starp

mērķi un tā sasniegšanai lietotajiem līdzekļiem. Dažās valstīs tas ir pazīstams kā

"proporcionalitātes princips", citās proporcionalitātes pamatideja ir zināma kā tāda un tiek

atzīta pēc būtības.

5.princips - pamatots laika periods

27. Šim principam īpaša nozīme ir gadījumos, kad pirms kādas tiesiskas darbības uzsākšanas

nepieciešama valsts pārvaldes izsniegta licence vai cita valstiskā apstiprinājuma forma.

Šādos gadījumos iesniedzējam ir svarīgi, lai šādu licenci vai citu valstiskā apstiprinājuma

formu no attiecīgās valsts iestādes iegūtu pēc iespējas ātrāk. Ja ar likumu nav noteikts šādu

lēmumu pieņemšanas termiņš, iesniedzējs var tikt atstāts neziņā nenoteiktu laiku. Tas var

radīt diezgan lielas praktiskās problēmas un var izpausties kā apslēpta iestādes patvaļa.

Tas pats notiek arī gadījumos, kad, veicot darbības individuālā lietā, valsts pārvalde rada neskaidrības attiecībā uz indivīda tiesību, brīvību un interešu apjomu.

28.Kas ir pamatots laika periods, atkarīgs no noteiktajiem apstākļiem, īpaši, attiecīgās lietas

sarežģītības pakāpes, lēmuma pieņemšanas steidzamības un lietā iesaistīto personu skaita.

Eiropas līmenī Eiropas cilvēktiesību konvencijas institūcijas precedentu tiesībās ir noteikušas

veidu, kā noteikt pamatoto laika periodu, inter atia administratīvajās lietās (piemēram,

Koeinga lieta).

29.Attiecīgā principa ievērošana papildina 10.principu, saskaņā ar kuru valsts pārvaldes iestādes

kļūda attiecībā uz lēmuma pieņemšanu pamatotā laika periodā var tikt apstrīdēta kompetentā

iestādē.

30.Tomēr pamatotā laika perioda notecējuma sekas vai tā ilgums var atšķirties atkarībā no

tiesību sistēmas, tāpēc katras valsts ziņā ir nodrošināt principa nodrošināšanu saskaņā ar tās

likumiem.

6.princips -priekšrakstu ievērošana

31.Šis princips uzsver valsts pārvaldes darbības vienveidīgas darbības svarīgumu. Tas sasaucas

ar vispārējo vienlīdzības principu, un tā mērķis ir veicināt valsts pārvaldes paredzamlbu un

noteiktību, bet tas uzsver arī nepieciešamību pārbaudīt katras atsevišķas lietas īpašos

apstākļus.

32.Termins "vispārējie pārvaldes (administratīvie) priekšraksti" ietver valsts pārvaldes

instrukcijas, kuras izdotas, lai regulētu amatpersonu darbības ietvarus un nodrošinātu valsts

pārvaldes darbības vienveidību; ar to palīdzību tiek doti vispārīgie norādījumi attiecībā uz

gadījumiem, kuri ietekmē sabiedrības locekļus un kurus ir iespējams salīdzināt. Priekšrakstus

ietver cirkulāri, izskaidrojumi un citi iekšējie pārvaldes akti.

33.Noteikti jāievēro, ka valsts pārvaldes iestāde, kura pieņem lēmumu, vispārējos saistošos

priekšrakstus piemēro vienveidīgi.

Daudzās valstīs vispārīgajiem pārvaldes priekšrakstiem nav likuma speķa, un parasti šādu priekšrakstu neievērošana pati par sevi nav pamats, lai uzskatītu atsevišķas darbības par prettiesiskām.

Dažās valstīs ir otrādi, iedzīvotāji var izmantot vispārīgos pārvaldes priekšrakstus, lai apstrīdētu attiecībā uz viņiem pieņemto lēmumu.

34. Katras nacionālās valsts ziņā atstāts noteikt vispārējo pārvaldes priekšrakstu neievērošanas

sekas.

B- process

34.Tā kā šī ir joma, kurā indivīds var justies īpaši apdraudēts un, kurā viņam var rasties grūtības

aizstāvēt savas tiesības un intereses, ekspertu komisijai šķita nepieciešams papildināt (77) 31.

rezolūcijā ietvertos principus, kas attiecas uz personu aizsardzību pret valsts pārvaldes

aktiem un ir piemērojami arī, izmantojot diskrēcionāro varu, ar procesuālajām normām, kas

ir īpaši būtiskas šajos gadījumos.

35.Izstrādājot šo rekomendācijas daļu, ekspertu komiteja uzskatīja, ka (77) 31. rezolūcijā

ietvertie principi būtībā ir izmantojami un ka nav nekā piebilstama tām garantijām, kuras jau

noteiktas minētajā rezolūcijā.

Piemēram, ekspertu komiteja neuzskatīja, ka jāsvītro princips, kas uzsver nepieciešamību sniegt skaidru un pietiekamu administratīvā akta pamatojumu, ja tas pieņemts, izmantojot diskrēcionāro varu, tādā pašā veidā, kā tas noteikts (77) 31. rezolūcijas 4. principā.

7.princips -priekšrakstu publicitāte

36. Šis princips papildina 6.principu.

Nepietiek, ka vispārējos pārvaldes priekšrakstus ievēro attiecīgā valsts pārvaldes iestāde (skat. 6.principu). Ir ļoti labi, ja arī attiecīgajai personai ir dota iespēja iepazīties ar priekšrakstiem, tādējādi nodrošinot, ka tā var rīkoties, pilnībā pārzinot piemērotos kritērijus.

37. (77) 31.rezolūcijas 2. principa piemērošana, kas nodrošina attiecīgās personas pieejamību

informācijai, jau daļēji ietver šo prasību: tā ietverta tiktāl, ciktāl vispārējie priekšraksti ir

būtiski fakti minētās rezolūcijas nozīmē.

Tomēr, šis princips veiksmīgi papildina (77) 31. rezolūcijas 2. principu: no vienas puses tam ir preventīva ietekme, īpaši, lai varētu noteikt indivīda iesnieguma apmierināšanas iespējamības pakāpi, jo ir zināmi vienkāršā gadījumā piemērojamie kritēriji; no otras puses, tas nodrošina priekšrakstu, ar kuriem tiek iepazīstināts indivīds pirms vai pēc akta izdošanas, skaidrību (precīzu formulējumu). Tas var attiecīgo personu interesēt tiktāl, lai tā varētu pārliecināties, vai attiecībā uz viņu pieņemtajā lēmumā ir ievērots vienlīdzības princips.

38.Pieņemtā formula ļauj dalībvalstu valsts pārvaldei piemērot šo principu gan publiskojot

jebkurus vispārējos priekšrakstus, gan nepieciešamajā apjomā paziņojot tos attiecīgajai

personai pēc tās pieprasījuma. Pēdējā formula ir atbilstoša gadījumā, kad priekšraksts, kaut

arī bieži piemērots, nav izdots rakstveidā.

39.Turklāt tika nolemts, ka, ja priekšraksti tiek paziņoti pēc attiecīgās personas pieprasījuma,

netiek precizēti veidi, kādā tas tiek darīts. Izteikums ir uzrakstīts, ka valsts pārvalde var

sniegt informāciju arī tikai par tiem priekšrakstiem, kas tieši attiecas uz konkrētu gadījumu,

vai, neizsniedzot pašu priekšrakstu tekstu, paskaidrot attiecīgajai personai kritērijus, kuri tiek

piemēroti līdzīgās lietās.

8.princips—priekšrakstu neievērošana

40. Šī principa mērķis ir nodrošināt, lai persona tiek informēta par jebkuras priekšrakstu

neievērošanas, kuras rezultātā nelabvēlīgi tiek skartas personas tiesības, brīvības vai

intereses, iemesliem. Ar tā palīdzību persona var noskaidrot, vai nav pārkāpts kāds cits

rekomendācijā ietvertais princips (piemēram, vienlīdzības princips).

Priekšrakstu neievērošana ir jāizskaidro pamatojumā, kurš jādod saskaņā ar (77) 31. rezolūcijas IV principu.

Šī principa piemērošana arī dod iespēju indivīdam no pamatojuma saprasĻ kāpēc attiecīgajā gadījumā priekšraksti ir pārkāpti, vai tas šādos apstākļos ir bijis objektīvi nepieciešami vai tas ir patvaļīgs pārkāpums.

41. Šī principa ievērošana ir cieši saistīta ar 6. un 7.principu.

C - kontrole

42. Ņemot vērā dalībvalstu kontroles sistēmu atšķirības, ekspertu komiteja nolēma aprobežoties

tikai ar vispārējo principu ierosināšanu. Tika nolemts, ka katra dalībvalsts atbilstoši savai

tiesību sistēmai pati izvēlas veidus, kā piemērot šos principus.

9.princips - kontroles nodrošināšana

43.Šī principa mērķis ir nodrošināt katra administratīvā akta, kurš izdots, izmantojot

diskrēcionāro varu. Likumība (tiesiskums) var tikt pārbaudīta tiesā vai citā neatkarīgā

institūcijā.

44.Šis princips pieļauj iespēju ka tiesa vai cita neatkarīga institūcija (piemēram, ombudsmens),

kas kontrolē diskrēcionārā administratīvā akta tiesiskumu, pārbauda arī tā pareizību.

Arī 2.da|as noteikumi, kuri paredz tiesiskuma un pareizības pārbaudi kompetentā valsts pārvaldes institūcijā, nevar tikt skaidroti kā šķērslis divkāršai kontrolei no tiesas vai citas neatkarīgas institūcijas puses.

45. Sakarā ar Eiropas tiesību sistēmu atšķirībām starp tiesiskuma (legalitātes) un pareizības

definīcijām, tika nolemts, ka katra dalībvalsts pati Šī konteksta ietvaros noteiks saturu

jēdzieniem "tiesiskums" un "pareizība", kuru robežas ne vienmēr ir precīzas un skaidri

noteiktas.

10.princips - Sūdzība par bezdarbību no valsts pārvaldes puses

46.Šīs princips ir cieši saistīts ar 5.principu. Tā mērķis ir dot iespēju attiecīgajai personai, kas ir

spiesta gaidīt pārmērīgi ilgu laiku, iesniegt sūdzību par valsts pārvaldes iestādes rīcību

kompetentai kontroles institūcijai.

47.Kontroles priekšnoteikumi, kontroles raksturs un veidi tāpat kā kompetentās kontroles

institūcijas jānosaka katrai dalībvalstij atkarībā no tās tiesību sistēmas.

11.princips— kontroles institūcijas tiesības saņemt informāciju

48. Šī principa mērķis ir nodrošināt tiesai vai neatkarīga institūcija, kas kontrolē diskrēcionārās

varas izmantošanu, iespējas izpildīt šo uzdevumu.

Tas norāda, ka tiesai vai citai neatkarīgai institūcijai ir jādod iespēja iegūt informāciju par lēmuma pieņemšanas iemesliem un ka valsts pārvaldes institūcijai šī informācija jāsniedz.

Princips pieļauj tādas sistēmas, kurās tikai lietas dalībnieki un atsevišķas valsts pārvaldes iestādes var izsniegt svarīgas detaļas, ja vien pastāvīgi tiek nodrošināts, ka kontroles institūcija var pieprasīt noteiktu informāciju.

49.Saskaņā ar šo rekomendāciju neatkarīgo valsts institūciju pilnvaras iegūt informāciju no

valsts pārvaldes nozīmē tādas pilnvaras, kuras nepieciešamas, lai īstenotu savus uzdevumus;

atkarībā no tiesību sistēmas attiecīgā informācija var būt, piemēram, oficiāls ziņojums par

faktiem un apsvērumiem, kuri ņemti vērā, valsts pārvaldei pieņemot lēmumu.

50.Šādu pilnvaru apjomu noteikšana atbilstoši savai tiesību sistēmai ir atstāta katras dalībvalsts

ziņā.

Content

Stucka Artis Administratīvās tiesības

VISPĀRĒJĀ DAĻA

SEVIŠĶĀ DAĻA

19. Administratīvais process tiesa

2.§ Administratīva procesa likuma paredzētais administratīvais process tiesa

LITERATCRAS UN TIESĪBU AKTU SARAKSTS Monogrāfijas

1. PIELIKUMS REZOLŪCIJA(77) 31 PAR INDIVĪDU AIZSARDZĪBU ATTIECĪBĀ UZ VALSTS INSTITŪCIJU AKTIEM

PIELIKUMS

IZSKAIDROJOŠAIS PIELIKUMS

Vispārējas noteikumi

2. PIELIKUMS REKOMENDĀCIJA (80) 2 PAR DISKRĒCIONĀRĀS VARAS IZMANTOŠANU VALSTS PĀRVALDĒ

SKAIDROJOŠAIS PIELIKUMS