Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

2 Sējums 1895 — 1897

Vladimirs Iļjičs Uļjanovs (Ļeņins)

2 Sējums 1895 — 1897

PRIEKŠVĀRDS

Šai sējumā ievietoti V. I. Ļeņina 1895.—1897. gadā sarakstītie darbi.

Pirmā šai sējumā iespiesto darbu grupa — „Fridrichs Engelss“, „Sociāldemokrātiskās partijas programas projekts un izskaidrojums", „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi" un „No kāda mantojuma mēs atsakāmies?" — veltīta Krievijas marksistu programas, taktikas un organizācijas uzdevumu izstrādāšanai.

Šā sējuma ievērojamu daļu aizņem Ļeņina ekonomiskie raksti, kas vērsti pret narodņikiem: „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu", „Mājrūpnieclbas skaitīšana Permas guberņā 1894./1895. gadā un „mājrūpniecības" vispārīgie jautājumi", „Narodņiku fantastiskās projektēšanas pērles" u. c.

Trešajā darbu grupā, kas ievietota šai sējumā, ietilpst Ļeņina aģitācijas darbi: brošūras „Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikās un rūpnīcās" un „Jaunais fabriku likums", uzsaukumi „Tornlona fabrikas strādniekiem un strādniecēm" un „Cara valdībai", raksts „Par ko domā mūsu ministri?".

Sagatavojot darbu „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu" legālajiem izdevumiem 1897. un 1898. gadā, Ļeņins aiz cenzūras apsvērumiem bija spiests rakstīt vārdu „marksisma teorija" vielā — „visjaunākā teorija"; „Marksa" vietā — „pazīstamais vācu ekonomists"; „šis socialisms" vietā — „šī mācība" u. tmt. Izdodot šo darbu 1908. gadā, Ļeņins šo izteicienu lielāko daļu ir vai nu labojis pašā tekstā, vai arī paskaidrojis piezīmēs. Rakstu

2. un 3. izdevumā šie Ļeņina labojumi bija iespiesti kā piezīmes lappuses apakšā. Šai izdevumā lie ir ievietoti darba pamaltekslā.

Iepriekšējos V. I. Ļeņina Rakstu izdevumos darbu „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi" iespieda pēc Ļeņina rokraksta noraksta. Šis noraksts satur dažas pārrakstīšanas kļūdas un citas neprecizitātes, ko izdarījis pārrakstītājs. Šai Rakstu izdevumā šis darbs tiek iespiests pēc 1902. gadā izdotās brošūras teksta, ko skatījis cauri un izlabojis Ļeņins.

V. I. ĻEŅINS1897

[1 FRIDRICHS ENGELSS

Sarakstīts /8.95. g. rudeni Pirmoreiz iespiests 1896. g„ krājumā „Rabotņik“\ 1. un 2. nr.

Iespiests pēc krājuma „Rabotņik,l teksta

Kāds prāta spīdeklis nu nodzisis,

Un kāda sirds ir norimusi pukstēt!5

1895. gada 5. augustā pēc jaunā stila (24. jūlijā) Londonā miris Fridrichs Engelss. Pēc sava drauga Kārļa Marksa (kurš miris 1883. gadā) Engelss bija visizcilākais zinātnieks un mūslaiku proletariātu skolotājs visā civilizētajā pasaulē. Kopš tā laika, kad liktenis saveda Kārli Marksu ar Fridrichu Engelsu, abu draugu dzīves darbs kļuva par viņu kopējo lietu. Tādēļ, lai saprastu, ko darījis Fridrichs Engelss proletariātu labā, ir pilnīgi jānoskaidro sev Marksa mācības un darbības nozīme mūslaiku strādnieku kustības attīstībā. Markss un Engelss pirmie parādīja, ka strādnieku šķira ar savām prasībām ir mūslaiku ekonomiskās iekārtas nepieciešams produkts, kura kopā ar buržuāziju nenovēršami rada un organizē proletariātu; viņi parādīja, ka ne atsevišķu cēlu personību labi domātie mēģinājumi, bet organizētā proletariāta šķiras cīņa atbrīvos cilvēci no posta, kas viņu tagad nomāc. Markss un Engelss pirmie izskaidroja savos zinātniskajos darbos, ka socialisms nav sapņotāju izdomājums, bet gala mērķis un ražošanas spēku attīstības nepieciešams rezultāts modernajā sabiedrībā. Visa rakstītā vēsture līdz šim laikam ir bijusi šķiru cīņas vēsture, kad vienas sabiedriskās šķiras kundzību un uzvaru pār citām šķirām nomaina otra šķira. Un tas turpināsies tik ilgi, kamēr izzudīs šķiru cīņas un šķiru kundzības pamati — privātīpašums un nekārtīgā sabiedriskā ražošana. Proletariāta intereses prasa iznīcināt šos pamatus, un tāpēc pret tiem jāvērš organizēto strādnieku apzinīgā šķiras cīņa. Bet kaira šķiras cīņa ir politiska cīņa.

Šos Marksa un Engelsa uzskatus tagad apguvis viss proletariats, kas cīnās par savu atbrīvošanos, bet 40. gados, kad abi draugi piedalījās sava laika sociālistiskajā literatūrā un sabiedriskajā kustībā, tādi uzskati bija pilnīgs jaunums. Toreiz bija daudz apdāvinātu un neapdāvinātu, godīgu un negodīgu cilvēku, kas, aizraudamies ar cīņu par politisko brīvību, ar cīņu pret caru, policijas un garīdznieku patvaldību, neredzēja buržuāzijas un proletariāta interešu pretstatu. Šie Jaudis nepieļāva ne domas, ka strādnieki varētu iet cīņā kā patstāvīgs sabiedrisks spēks. No otras puses, bija daudz sapņotāju, dažkārt ģeniālu, kas domāja, ka vajag tikai pārliecināt valdniekus un valdošās šķiras par tagadējās sabiedrības iekārtas ne-taisnīguinu un tad būs viegli nodibināt virs zemes mieru un vispārēju labklājību. Viņi sapņoja par sociālismu bez cīņas. Beidzot gandrīz visi toreizējie sociālisti un vispār strādnieku šķiras draugi redzēja proletariātā tikai aut/oni, ar šausmām viņi skatījās, kā ar rūpniecības pieaugšanu aug arī šis augonis. Tādēļ viņi visi domāja par to, kā apturēt rūpniecības un proletariāta attīstību, kā apturēt „vēstures ratu“. Pretstatā vispārējām bailēm no proletariāta attīstības Markss un Engelss visas savas cerības lika ijz nepārtrauktu proletariāta pieaugšanu. Jo vairāk proletāriešu, jo lielāks viņu kā revolucionārās šķiras spēks, jo tuvāks un iespējamāks ir socialisms. Nedaudzos vārdos Marksa un Engelsa nopelnus strādnieku šķiras labā var izteikt šādi: viņi iemācījuši strādnieku šķirai pašalziņu un pašapziņu un sapņu vietā likuši zinātni.

Lūk, kāpēc katram strādniekam jāpazīst Engelsa vārds un dzīve, lūk, kāpēc mūsu krājumā, kura mērķis, tāpat kā visu mūsu izdevumu mērķis, ir modināt šķiras pašapziņu Krievijas strādniekos, mums jāsniedz Fridricha Engelsa, viena no diviem lielākajiem mūslaiku proletariāta skolotājiem, dzīves un darbības apraksts.

Engelss dzimis 1820. gadā Bārmenes pilsētā, Prūsijas karalistes Reinas provincē. Viņa tēvs bija fabrikants. 1888. gadā Engelss, ģimenes apslākļu dēļ nenobeidzis ģimnāziju, bija spiests iestāties par pārdevēju kādā tirdzniecības namā Bremenē. Nodarbošanās ar tirdzniecību netraucēja Engelsu strādāt savas zinātniskās un politiskās izglītības laukā. Vēl ģimnāzists būdams, viņš ienīda patvaldību un ierēdņu patvaļu. Nodarbošanās ar filozofiju viņu noveda vēl tālāk. Tai laikā vācu filozofijā valdīja Hegeļa mācība, un Engelss kļuva par tās sekotāju. Lai gan pats Hegelis pielūdza patvaldniecisko Prūsijas valsti, kuras dienestā viņš bija kā Berlines universitātes profesors, — Hegeļa mācība bija revolutionary^ Hegeļa ticība cilvēka prātam un tā tiesībām un Hegeļa filozofijas galvenā teze, ka pasaulē pastāvīgi norisinās pārmaiņas un attīstības process, noveda tos Berlines filozofa skolniekus, kas negribēja samierināties ar īstenību, pie domas, ka ari cīņa pret īstenību, cīņa pret pastāvošo netaisnību un valdošo ļaunumu sakņojas pasaules likumā par mūžīgo attīstību. Ja viss atlīstās, ja vienu institūtu vietā nāk citi, kādēļ gan lai mūžīgi turpinātos Prūsijas karaļa vai Krievijas cara patvaldība, niecīgā mazākuma bagātību vairošana uz milzīgā vairākuma rēķina, buržuāzijas kundzība pār tautu? Hegeļa filozofija runāja par gara un ideju attīstību, tā bija ideālistiskā. No gara attīstības tā secināja dabas, cilvēka un cilvēku sabiedrisko attiecību attīstību. Markss un Engelss, paturot Hegeļa domu par mūžīgo attīstības procesu^1, atmeta neobjektivo ideālistisko uzskatu; pievērsdamies dzīvei, viņi ieraudzīja, ka ne gara attīstība izskaidro dabas attīstību, bet otrādi — gars jāizskaidro no dabas, no matērijas... Pretstatā Hegelim un citiem hegeliešiem Markss un Engelss bija materiālisti. Uzlūkojot pasauli un cilvēci materiālistiski, viņi ieraudzīja, ka, tāpat kā visu dabas parādību pamatā ir materiālie cēloņi, tā arī cilvēku sabiedrības attīstību nosaka materiālo, ražošanas spēku attīstība. Ražošanas spēku attīstība nosaka attiecības, kādās cilvēki viens pret otru stājas, ražojot priekšmetus, kas nepieciešami cilvēku vajadzību apmierināšanai. Un šajās attiecībās ir visu sabiedriskās dzīves parādību, cilvēku centienu, ideju un likumu izskaidrojums. Ražošanas spēku attīstība rada sabiedriskās attiecības, kas balstās uz privātīpašuma, bet tagad mēs redzam, ka tā pati sabiedrisko spēku attīstība atņem īpašumu vairākumam un koncentrē to niecīgā mazākuma rokās. Tā iznīcina īpašumu — modernās sabiedrības iekārtas pamalu, tā pati tiecas uz to pašu mērķi, ko sprauduši sev sociālisti. Sociālistiem vajag tikai saprast, kāds sabiedrisks spēks pēc sava stāvokļa tagadējā sabiedrībā ir ieinteresēts sociālismā realizēšanā, un dot šim spēkam viņa interešu un vēsturiskā uzdevuma apziņu. Tāds spēks ir proletariats. Ar to Engelss iepazinās Anglijā, angļu rūpniecības centrā Mančesterā, kurp viņš pārcēlās 1842. gadā, iestājoties darbā tirdzniecības namā, kur viens no paju īpašniekiem bija viņa tēvsj Šeit Engelss ne tikai sēdēja fabrikas kantorī, — viņš staigāja pa netīrajiem kvartāliem, kur mitinājās strādnieki, pats savām acīm redzēja viņu nabadzību un postu. Bet viņš neapmierinājās ar personīgiem novērojumiem, viņš izlasīja visus pirms viņa gūtos novērojumus par angļu strādnieku šķiras stāvokli, viņš rūpīgi studēja visus viņam pieejamos oficiālos dokumentus. Šo studiju un novērojumu rezultāts bija 1845. gadā iznākusī grāmata „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā*'4. Mēs jau iepriekš pieminējām, kas ir Engelsa kā grāmatas „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā** autora galvenais nopelns. Arī pirms Engelsa ļoti daudzi attēloja proletariāta ciešanas un aizrādīja, ka nepieciešami tam palīdzēt. Engelss pirmais pateica, ka proletariats ir ne tikai cietēja šķira; ka tieši tas apkaunojošais ekonomiskais stāvoklis, kādā atrodas proletariats, neapturami grūž viņu uz priekšu un liek cīnīties par savu galīgo atbrīvošanos. Un cīnītājs proletariats pats sev palīdzēs. Strādnieku šķiras politiskā kustība nenovēršami novedīs strādniekus pie apziņas, ka viņiem nav citas izejas kā vienīgi socialisms. No otras puses, socialisms tikai tad būs spēks, kad tas kļūs par strādnieku Šķiras politiskās cīņas mērķi. Lūk, galvenās domas Engelsa grāmatā par strādnieku šķiras stāvokli Anglijā, domas, ko tagad apguvis viss domātājs un cīnītājs proletariats, bet kas toreiz vēl bija pilnīgi jaunas. Šīs domas bija iztirzātas visai aizraujoši sarakstītā grāmatā, kas bija pārpilna vis-ticamākām un satricinošākām ainām par angļu proletariāta postu. Šī grāmata bija briesmīga apsūdzība pret kapitālismu un buržuāziju. Iespaids, ko tā atstāja, bija loti liels. Uz Engelsa grāmatu sāka visur atsaukties kā uz labāko mūsdienu proletariāta stāvokļa attēlojumu. Un tiešām, ne līdz 1845. gadam, ne vēlāk neparādījās neviens tik spilgts un patiesīgs strādnieku šķiras posta attēlojums.

Par sociālistu Engelss kļuva tikai Anglijā. Mančesterā viņš stājās sakaros ar toreizējās angļu strādnieku kustības darbiniekiem un sāka rakstīt angļu sociālistiskajos izdevumos. 1844. gadā, atceļā uz Vāciju, viņš Parizē iepazinās ar Marksu, ar kuru viņš jau agrāk bija uzsācis sarakstīšanos. Parizē Markss, franču sociālistu un franču dzīves ietekmēts, arī bija kļuvis par sociālistu. Šeit draugi kopīgi sarakstīja grāmatu „Svētā ģimene jeb kritiskās kritikas kritika*16. Šajā grāmatā, kas iznāca gadu pirms „Strādnieku šķiras stāvokļa Anglijā** un ko lielāko tiesu bija sarakstījis Markss, ir likti tā revolucionāri materiālistiskā sociālismā pamati, kura galvenās domas mēs iztirzājām jau iepriekš. „Svētā ģimene** — tā izsmejot nosaukti filozofi brāļi Baueri un viņu sekotāji. Šie kungi sludināja kritiku, kas ir augstāka par katru īstenību, augstāka par partijām un politiku, kas noliedz katru praktisku darbību un tikai „kritiski** vēro apkārtējo pasauli un tās notikumus. Baueru kungi augstprātīgi uzlūkoja proletariātu par nekritisku masu. Pret šo aplamo un kaitīgo virzienu noteikti sacēlās Markss un Engelss. Patiesās cilvēka personības — strādnieka — vārdā, kuru min kājām valdošās šķiras un valsts, viņi prasa ne vērošanu, bet cīņu par sabiedrības labāku iekārtu. Spēku, kas tādas cīņas spējīgs un ieinteresēts tajā, viņi, protams, redz proletariātā. Vēl pirms „Svētās ģimenes" Engelss iespieda Marksa un Ruges „Vācu-franču žurnālā**8 „Kritiskus apcerējumus par politisko ekonomiju**7, kuros viņš no sociālismā viedokļa aplūkoja modernās ekonomiskās iekārtas galvenās parādības kā privātīpašuma kundzības nepieciešamās sekas. Kopdarbība ar Engclsu nenoliedzami veicināja to, ka Markss nolēma nodarboties ar politisko ekonomiju, ar to zinātni, kurā viņa darbi izdarīja veselu apvērsumu.

Laiku no 1845. līdz 1847. gadam Engelss pavadīja Briselē un Parizē, savienojot zinātnisko darbu ar praktisko darbību Briseles un Parizes vācu strādnieku vidū. Šeit Engelss un Markss nodibināja sakarus ar slepeno vācu „Komunistu savienību"8, kura vigiem uzdeva formulēt viņu izstrādātā sociālismā galvenos principus. Tā radās 1848. gadā iespiestais slavenais Marksa un Engelsa „Komunistiskās partijas manifests". Šī nelielā grāmatiņa ir veselus sējumus vērta: tās garā vēl līdz šim laikam dzīvo un darbojas viss civilizētās pasaules organizētais un cīnītājs proletariats.

1848. g. revolūcija, kura izcēlās vispirms Francijā, bet vēlāk izplatījās arī cilās Vakareiropas zemēs, atveda Marksu un Engelsu dzimtenē. Šeit, Reinas Prūsijā, viņi nostājās demokrātiskās „Jaunās Reinas Avīzes"" priekšgalā, kuru izdeva Ķelnē. Abi draugi bija visu revolucionāri demokrātisko centienu dvēsele Reinas Prūsijā. Līdz pēdējai iespējai viņi aizstāvēja tautas un brīvības intereses pret reakcionārajiem spēkiem. Pēdējie, kā zināms, guva virsroku. „Jaunā Reinas Avīze" tika slēgta, Markss, kurš savā emigrācijās laikā bija zaudējis Prūsijas pavalstniecības tiesības, tika izsūtīts, bet Engelss piedalījās bruņotā tautas sacelšanās kustībā, trijās kaujās cīnījās par brīvību un pēc revolucionāru sakāves bēga caur Šveici uz Londonu.

Turpat apmetās arī Markss. Engelss drīz vien atkal kļuva pārdevējs un vēlāk pajas īpašnieks tajā tirdzniecības namā Mančesterā, kurā viņš strādāja 40. gados. Līdz 1870. gadam viņš dzīvoja Mančesterā, bet Markss — Londonā, kas viņiem netraucēja nodibināt visdzīvāko domu apmaiņu: viņi gandrīz katru dienu sarakstījās. Sarakstoties draugi apmainījās saviem uzskatiem un zināšanām un joprojām kopīgi izstrādāja zinātnisko sociālismu. 1870. gadā Engelss pārcēlās uz Londonu, un līdz 1883. g., kad Markss nomira, turpinājās viņu kopējā, spraiga darba pilnā garīgā dzīve. Tās rezultāts bija — no Marksa — „Kapitāls", mūsu gadsimta vislielākais politiski ekonomiskais darbs, no Engelsa — vesela rinda lielāku un mazāku sacerējumu. Markss strādāja pie kapitālistiskās saimniecības sarežģīto parādību analizēs. Engelss ļoti populāri sarakstītos, bieži polemiskos darbos apgaismoja pašus vispārīgākos zinātniskos jautājumus un dažādas pagātnes un tagadnes parādības — vēstures materiālistiskās izpratnes un Marksa ekonomiskās teorijas garā. No šiem Engelsa darbiem minēsim: — polemisko sacerējumu pret Diringu (šeit iztirzāti vissvarīgākie jautājumi filozofijas, dabas zinātņu un sabiedrisko zinātņu laukā)[2], „Ģimenes, īpašuma un valsts izcelšanos" (pārtulkots krievu valodā, izdots S.-Pēterburgā, 3. izd., 1895.)11, „Ludvigu Feierbachu" (krievu tulkojums ar G. Pļccha-nova piezīmēm, Ženevā, 1892.)12, rakstu par Krievijas valdības ārējo politiku (pārtulkots krievu valodā Ženevas „Sociāldemokrātā" 1. un 2. n-rā)13, lieliskos rakstus par dzīvokļu jautājumu^14, beidzot divus mazus, bet ļoti vērtīgus rakstus par Krievijas ekonomisko attīstībn („Fridrichs Engelss par Krieviju", krievu valodā pārtulkojusi V. I. Zasuļiča, Ženevā, 1894.)15. Markss nomira, nepaspējis galīgi apstrādāt savu milzīgo darbu par kapitālu. Uzmetumā tas tomēr jau bija gatavs, un, lūk, Engelss pēc drauga nāves ķērās pie smagā darba — apstrādāt un izdot „Kapitala" II un III sējumu. 1885. gadā viņš izdeva II, 1894. g. III sējumu (IV sējumu viņš nepaspēja apstrādāt)18. Sie divi sējumi prasīja ļoti daudz darba. Austrijas sociāldemokrāts Adlers pareizi atzīmēja, ka Engelss ar „Kapitala" II un III sējuma izdošanu ir uzcēlis savam ģeniālajam draugam cildenu pieminekli, kurā negribot neizdzēšamām līnijām ir ierakstījis savu paša vārdu. Tiešām, šie divi „Kapitala" sējumi ir divu cilvēku — Marksa un Engelsa — darbs. Senlaiku teikas stāsta par dažādiem aizkustinošiem draudzības piemēriem. Eiropas proletariats var teikt, ka viņa zinātni radījuši divi zinātnieki un cīnītāji, kuru attiecības pārspēj visas, pat visaizkustinošākās senlaiku teikas par cilvēku draudzību. Engelss vienmēr, un vispār pilnīgi taisnīgi, — nostādīja sevi aiz Marksa. „Marksa laikā, — rakstīja viņš kādam vecam draugam, — es spēlēju otro vijoli"17. Viņa mīlestība pret dzīvo Marksu un godbijība pret mirušā piemiņu bija bezgalīga. Šim neatlaidīgajam cīnītājam un stingrajam domātājam bija dziļi mīloša dvēsele.

Pēc 1848. un 1849. gada kustības Markss un Engelss trimdā nodarbojās ne tikai ar zinātni vien. 1864. g. Markss nodibināja „Starptautisko strādnieku biedrību" un desmit gadu ilgi vadīja šo biedrību. Tās darbā rosīgi piedalījās ari Engelss. „Starptautiskās biedrības" darbībai, kura pēc Marksa domām savienoja visu zemju proletāriešus, bija milzīga nozīme strādnieku kustības attīstībā. Bet ari ar „Starptautiskās biedrības" slēgšanu 70. gados neizbeidzās Marksa un Engelsa kā apvienotāju loma. Tieši otrādi, var teikt, ka viņu kā strādnieku kustības garīgo vadītāju nozīme pastāvīgi pieauga, jo nepārtraukti auga arī pati kustība. Pēc Marksa nāves Engelss viens pats joprojām bija Eiropas sociālistu padomdevējs un vadītājs. Viņam vienādi lūdza padomus un norādījumus gan vācu sociālisti, kuru spēks, par spīti valdības vajāšanām, ātri un nepārtraukti pieauga, gan atpalikušo zemju pārstāvji, — piemēram, spānieši, rumāņi, krievi, kuriem nācās pārdomāt un apsvērt savus pirmos soļus. Visi viņi smēlās vecā Engelsa zinību un pieredzes bagātajā dārgumu krātuvē.

Markss un Engelss, kuri abi prata krievu valodu un lasīja krievu grāmatas, dzīvi interesējās par Krieviju, ar simpātijām vēroja krievu revolucionāro kustību un uzturēja sakarus ar Krievijas revolucionāriem. Abi viņi no demokrātiem bija kļuvuši par sociālistiem, un demokrātiskās naida jūtas pret politisko patvaļu bija viņos ārkārtīgi stipras. Šīs tiešās politiskās izjūtas kopā ar dziļo teorētisko izpratni par politiskās patvaļas sakaru ar ekonomisko apspiestību un arī bagātīgā dzīves pieredze padarīja Marksu un Engelsu par neparasti jūtīgiem tieši politiskā ziņā. Tāpēc Krievijas revolucionāru nelielās saujiņas varonīgā cīņa pret vareno cara valdību atrada šo pārbaudīto revolucionāru sirdīs visizjustāko atbalsi. Turpretī tieksme šķietamu ekonomisku labumu dēļ novērsties no vistiešākā un svarīgākā Krievijas sociālistu uzdevuma — politiskās brīvības iekarošanas — dabiski bija viņu acīs aizdomīga, un viņi to pat uzskatīja par uzticības laušanu sociālās revolūcijas lielajiem uzdevumiem. „Proletariāta atbrīvošanai jābūt proletariāta paša darbam", — lūk, ko pastāvīgi mācīja Markss un Engelss. Bet, lai cīnītos par savu ekonomisko atbrīvošanos, proletariātam jāiekaro sev zināmas politiskas tiesības. Bez tam kā Markss, tā Engelss skaidri redzēja, ka politiskai revolūcijai Krievijā būs arī ļoti liela nozīme Rietumeiropas strādnieku kustībā. Patvaldnieciskā Krievija vienmēr bijusi visas Eiropas reakcijas balsts. Neparasti izdevīgais starptautiskais stāvoklis, ko Krievijai deva 1870. gada karš, kas uz ilgu laiku radīja nesaskaņas starp Vāciju un Franciju, protams, tikai palielināja patvaldnieciskās Krievijas kā reakcionāra spēka nozīmi. Tikai brīva Krievija, kurai nevajag apspiest ne poļus, ne somus, ne vāciešus, ne armēņus un citas mazās tautas, ne pastāvīgi rīdīt Franciju pret Vāciju, atļaus tagadējai Eiropai brīvi uzelpot no kara grūtībām, vājinās visus reakcionāros elementus Eiropā un palielinās Eiropas strādnieku šķiras spēku. Lūk, kāpēc Engelss arī strādnieku kustības panākumu labā Rietumos karsti vēlējās politiskās brīvības nodibināšanu Krievijā. Ar viņu Krievijas revolucionāri zaudējuši savu labāko draugu.

Mūžīga piemiņa Fridricham Engelsam, proletariāta lielajam cīnītājam un skolotājaml

LIKUMA IZSKAIDROŠANA PAR NAUDAS SODIEM, KO UZLIEK STRĀDNIEKIEM FABRIKĀS UN RŪPNĪCĀS’8

Iespiests pēc 1895. g. izdevuma, kas salīdzināts ar 1897. g. izdevumu

Sarakstīts 189». g. rudenī Pirmoreiz iespiests atsevišķā brošūrā Pēterburgā, 1895. g.

Vāks V. I. Ļeņina brošūrai

„Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikās un rūpnīcās*. — 1895. g.

I

KAS IR NAUDAS SODI?

Ja strādniekam jautātu, vai viņš zina, kas ir naudas sodi, tad viņš, jādomā, būtu pārsteigts par šādu jautājumu. Kā gan lai viņš nezinātu, kas ir naudas sodi, ja viņam pastāvīgi tie jāmaksā? Kas tur ko jautāt?

Tomēr tas tikai tā liekas, it kā tur nebūtu ko jautāt. Bet īstenībā strādnieku vairākumam nav pareiza jēdziena par naudas sodiem.

Parasti domā, ka naudas sods ir samaksa uzņēmējam par zaudējumiem, ko strādnieks viņam nodarījis. — Tas nav pareizi. — Naudas sods un atlīdzība par zaudējumiem ir divas dažādas lietas. Ja kāds strādnieks nodarījis otram strādniekam zaudējumu, tad pēdējais var pieprasīt zaudējuma atlīdzību (piemēram, par sabojātu audumu), bet nevar pirmajam uzlikt naudas sodu. Gluži tāpat, ja viens fabrikants nodarīs zaudējumu otram fabrikantam (piemēram, noteiktā laikā nepiegādās preci), tad fabrikants var pieprasīt atlīdzību, bet nevar uzlikt pirmajam fabrikantam naudas sodu. Zaudējuma atlīdzību pieprasa no tiesībās sev līdzīga cilvēka, bet naudas sodu var uzlikt tikai padotam cilvēkam. Tāpēc zaudējuma atlīdzība jāpieprasa caur tiesu, bet naudas sodu uzliek fabrikants bez tiesas. Naudas sodu reizēm uzliek lādos gadījumos, kad fabrikantam nekādu zaudējumu nav bijis: piemēram, naudas sods par tabakas smēķēšanu. Naudas sods ir sodīšana, bet ne zaudējuma atlīdzība. Ja strādnieks, teiksim, smēķēdams neuzmanīgi rīkojies ar uguni un sadedzinājis fabrikanta audumu, tad fabrikants viņam ne tikvien kā uzliks naudas sodu par smēķēšanu, bet bez tā vēl atvilks no algas par sadedzināto audumu. No šā piemēra skaidri redzama atšķirība starp naudas sodu un zaudējuma atlīdzību.

Naudas soda nolūks ir nevis atlīdzināt zaudējumu, bet gan nodibināt disciplīnu, t. i., pakļaut strādniekus fabrikantam, piespiest strādniekus izpildīt fabrikanta pavēles, paklausīt viņam darba laikā. — Likums par naudas sodiem tā arī nosaka: naudas sods ir „piedzinums naudā, ko uzliek fabrikas vadība pati ar savu varu kārtības uzturēšanas nolūkos". Tāpēc naudas soda apmēri nav atkarīgi no zaudējuma apmēriem, bet no strādnieka nekārtības pakāpes: naudas sods ir toties lielāks, jo lielāka nekārtība, jo lielāka nepaklausība fabrikantam un atkāpšanās no viņa prasībām. Ja kāds iet strādāt pie fabrikanta, tad viņš, protams, kļūst nebrīvs cilvēks, viņam jāklausa fabrikants, un fabrikants var viņu sodīt. — Dzimtzemnieki strādāja muižniekiem, un muižnieki viņus sodīja. — Strādnieki strādā kapitālistiem, un kapitālisti viņus soda. — Visa starpība tikai tā, ka senāk nebrīvo cilvēku sita ar rungu, tagad viņu sit ar rubli.

Pret to varbūt iebildīs: teiks, ka strādnieku masas kopējais darbs fabrikās un rūpnīcās nav iespējams bez discip-linas: darbā jābūt kārtībai, šī kārtība jāievēro un jāsoda kārtības pārkāpēji. Tādēļ, — teiks, — naudas sodu uzliek nevis tāpēc, ka strādnieki ir nebrīvi ļaudis, bet tāpēc, ka kopējs darbs prasa kārtību.

Tāds iebildums ir pilnīgi nepareizs, kaut gan no pirmā acu uzmetiena tas varētu maldināt. Šo iebildumu ceļ tikai tie, kas grib strādniekiem slēpt viņu nebrīvo stāvokli. Kārtība tiešām nepieciešama katrā kopējā darbā. Bet vai ir nepieciešami, lai strādājošie cilvēki būtu pakļauti fabrikantu patvaļībai, t. i., tādu ļaužu patvaļībai, kas paši nestrādā un ir stipri tikai tāpēc, ka viņi sagrābuši savās rokās visas mašinas, darba rīkus un materiālus? Kopēju darbu nevar strādāt bez kārtības, bez tā, lai visi padotos šai kārtībai; bet kopēju darbu var strādāt arī bez strādnieku padotības fabrikantiem un rūpniekiem. Kopējs darbs tiešām prasa, lai uzraudzītu šo kārtību, bet tas nepavisam neprasa, lai vara — uzraudzīt citus — vienmēr būtu tam, kas pats nestrādā, bet dzīvo no citu darba. — No tā ir redzams, ka naudas sodu uzliek ne jau tāpēc, ka ļaudis strādā kopēju darbu, bet gan tāpēc, ka pie pašreizējās kapitālistiskās kārtības nevienam strādniekam nav nekāda īpašuma: visas mašinas, darba rīki, izejvielas, zeme.

labība atrodas bagātnieku rokās. Strādnieki ir spiesti viņiem pārdoties, lai nenomirtu badā. Bet pārdevušies viņi, protams, arī spiesti padoties viņiem un paciest viņu sodus.

Par to jābūt skaidrībā katram strādniekam, kurš grib saprast, kas ir naudas sodi. To zināt ir nepieciešami, lai apgāztu parasto (un ļoti nepareizo) prātojumu, it kā naudas sodi būtu nepieciešami, jo bez tiem it kā nebūtu iespējams kopējs darbs. To zināt ir nepieciešami, lai mācētu paskaidrot katram strādniekam, ar ko atšķiras naudas sods no zaudējuma atlīdzības un kāpēc naudas sodi nozīmē strādnieku nebrīvu stāvokli, viņu pakļautību kapitālistiem.

II KĀ SENĀK UZLIKA NAUDAS SODUS UN KĀPĒC RADĀS JAUNI LIKUMI PAR NAUDAS SODIEM?

Likumi par naudas sodiem pastāv ne visai sen, pavisam deviņus gadus. Līdz 1886. gadam nebija nekādu likumu par naudas sodiem. — Fabrikanti varēja ņemt soda naudu, par ko vien gribēja un kurā katrā daudzumā. Fabrikanti tad ņēma soda naudu nejēdzīgos apmēros un no šās soda naudas guva milzīgus ienākumus. — Reizēm naudas sodu aprēķināja vienkārši „pēc fabrikanta ieskatiem", nenorādot, kāpēc naudas sods uzlikts. Naudas sodi dažkārt sakāpa līdz pus algas lielumam, tā ka strādnieks no nopelnītā rubļa atdeva fabrikantam piecdesmit kapeikas soda naudas veidā. — Ir bijuši tādi gadījumi, kad bez naudas soda piespieda vēl maksāt par līguma laušanu, piemēram, 10 rubļus par fabrikas atstāšanu. Ikreiz, kad fabrikantam neveicās veikala lietās, — viņš bez kādām grūtībām varēja pazemināt algas pretēji norunai. Viņš piespieda meistarus uzlikt stingrākus naudas sodus un brāķēt preci: iznākumā tas pats, kā kad strādniekam samazinātu algu.

Strādnieki ilgi pacieta visus šos spaidus, bet, tā kā arvien vairāk un vairāk attīstījās lielās rūpnīcas un fabrikas, sevišķi austuves, izspiezdamas sīkos uzņēmumus un rokas audējus, — strādnieku sašutums pret patvaļu un spaidiem kļuva arvien lielāks. Pirms gadiem desmit tirgotāju un rūpnieku veikalu lietās iestājās sastrēgums, tā saucamā krīze: precei trūka noņēmēju, fabrikanti cieta zaudējumus un sāka vēl lielākos apmēros izmantot naudas sodus. Strādnieki, kuru izpeļņa jau lā bija ļoti niecīga, vairs nespēja panest jaunos spaidus, un, lūk, Maskavas, Vladimiras un Jaroslavas guberņā 1885. un 1886. gadā sākās strādnieku dumpji. Zaudējuši pacietibu, strādnieki pārtrauca darbu un briesmīgi atriebās apspiedējiem, postot fabriku ēkas un mašinas, reizēm tās aizdedzinot, piekaujot administrāciju utt.

No visiem šiem streikiem jo sevišķi ievērojams ir streiks pazīstamajā Timofeja Saviča Morozova Nikoļskas manufaktūrā (Nikoļskas miestā pie Maskavas — Ņižņij-Novgorodas dzelzceļa Orechovo stacijas). No 1882. gada Morozovs sāka pazemināt algas, un līdz 1884. gadam bija jau pieci algu pazeminājumi. Tanī pašā laikā naudas sodi kļuva arvien bargāki un bargāki: visā fabrikā tie sastādīja gandrīz ceturto daļu no izpeļņas (uz katru nopelnīto rubli 24 kapeikas soda naudas), bet atsevišķiem strādniekiem tie sakāpa reizēm līdz pus algas apmēriem. Lai slēptu šos nejēdzīgos naudas sodus, kantoris pēdējā gadā pirms grautiņa rīkojās šādi: tos strādniekus, kuriem soda nauda sasniedza pusi izpeļņas, tas piespieda ņemt aprēķinu, bet pēc tam šie strādnieki varēja, kaut tanī pašā dienā, no jauna stāties darbā un saņemt jaunu grāmatiņu. Ar šādu rīcību tās grāmatiņas, kur bija ierakstīti jau ļoti lieli naudas sodi, iznīcināja. — Par neierašanos darbā atrēķināja 3 dienas par vienu kavēto dienu, par smēķēšanu sodīja ar 3, 4 un 5 rub. no reizes. Zaudējuši pacietību, strādnieki 1885. g. 7. janvarī pārtrauca darbu un dažu dienu laikā izdemolēja fabrikas veikalu, meistara Šorina dzīvokli un dažas citas fabrikas ēkas. Šis briesmīgais dumpis, kurā piedalījās ap desmittūkstoš strādnieku (strādnieku skaits sniedzās līdz 11 000 cilvēku), ārkārtīgi nobiedēja valdību: Orechovo-Zujevā tūliņ ieradās karaspēks, gubernators, prokurors no Vladimiras, prokurors no Maskavas. — Sarunu laikā ar streikotājiem priekšniecībai no pūļa iesniedza „noteikumus, ko bija izstrādājuši paši strādnieki^1*; strādnieki pieprasīja, lai atmaksā viņiem soda naudu, sākot ar 1884. gada Lieldienām, lai naudas sodu apmēri turpmāk nepārsniegtu 5% no izpeļņas, t. i., lai nebūtu lielāki par 5 кар. no izpelnītā rubļa, lai par katru kavētu dienu neņemtu vairāk par 1 rubli. Bez tam strādnieki vel prasīja atgriezties pie 1881. un 1882. g. izpeļņas, prasīja, lai fabrikants maksātu par viņa vainas dēļ kavētām dienām, lai pilnīgu aprēķinu izdotu, 15 dienas iepriekš brīdinot, lai preci pieņemtu liecinieku — strādnieku klātbūtnē utt.

Šis milzīgais streiks atstā ja ļoti lielu iespaidu uz valdību, kura redzēja, ka strādnieki, kad tie rīkojas kopīgi, ir bīstams spēks, sevišķi, ja strādnieku masa darbojas vienoti un tieši izvirza savas prasības. Arī fabrikanti sajuta strādnieku spēku un kļuva uzmanīgāki. — Avīze „Novoje Vremja"19 ziņoja, piemēram, no Orechovo-Zujevas: „Pagājušā gada grautiņam (t. i., 1885. gada grautiņam pie Morozova) ir tāda nozīme, ka tas uzreiz pārgrozīja veco fabriku kārtību tiklab Orechovo-Zujevas fabrikās, kā arī apkārtnē". Tātad ne tikai Morozova fabrikas īpašniekiem ' vajadzēja grozīt nejēdzīgo kārtību, kad strādnieki kopīgi pieprasīja tās atcelšanu, bet piekāpās pat apkārtējie fabrikanti, baidīdamies no grautiņiem arī savās fabrikās. „Galvenais ir tas, — rakstīja tā pati avīze, — ka tagad ir nodibinājusies cilvēcīgāka izturēšanās pret strādniekiem, ko senāk varēja sacīt tikai par dažiem fabriku administratoriem".

Pat „Moskovskije Vedomosti"90 (šī avīze vienmēr aizstāv fabrikantus un visos gadījumos vaino pašus strādniekus) saprata, ka nav iespējams saglabāt veco kārtību, un bija spiesta atzīt, ka patvaļīgie naudas sodi ir „ļaunums, kas rada visnejēdzīgākās ļaunprātības", ka „fabriku veikali — tīrā laupīšana", ka tāpēc ir nepieciešami izdot likumu un noteikumus par naudas sodiem.

Milzīgais iespaids, ko bija radījis šis streiks, vēl palielinājās sakarā ar strādnieku tiesāšanu. Par vardarbību streika laikā, par uzbrukumu militārai sardzei (daļa strādnieku bija arestēta streika laikā un ieslodzīta kādā ēkā, bet strādnieki bija izlauzuši durvis un aizgājuši) 33 strādnieki tika nodoti tiesai. Tiesāšana notika Vladimirā 1886. g. maijā. Zvērinātie attaisnoja visus apsūdzētos, jo liesā liecinieku, tajā skaitā fabrikas īpašnieka T. S. Morozova, direktora Dianova un daudzu strādnieku — audēju nopratināšanā noskaidrojās visi nejēdzīgie spaidi, kādiem strādnieki bija padoti. Šis liesas spriedums bija ne tikai ...v.u^.a uii viya ituiuinistracijas, bet arī vispār visas vecās fabriku kārtības tieša apsūdzība.

Fabrikantu aizstāvji briesmīgi uztraucās un saniknojās. Tā pati „Moskovskije Vedomosti“, kas pēc grautiņa atzina vecās kārtības nejēdzību, tagad sāka runāt pavisam citādu valodu: „Nikojskas manufaktūra^3', lūk, „pieder pie labākajām manufaktūrām. Strādnieki nav piesaistīti fabrikai ne ar kādām dzimlbūtnieciskām vai arī obligātām attiecībām, viņi nāk labprātīgi un aiziet nekavēti. Naudas sodi — bet naudas sodi fabrikās ir nepieciešami, bez tiem nevarētu tikt nekādā galā ar strādniekiem un kaut vai slēdz fabriku ciel“. Pie visa vainīgi, lūk, paši strādnieki, kas „izlaidušies, piedzēruši un nekārtīgi^4. Tiesas spriedums var tikai „samaitāt tautas masas^5. — „Bet ar tautas masām jokot ir bīstami, — izsaucās „Moskovskije Vedomosti^4. — Ko lai domā strādnieki par Vladimiras tiesas attaisnojošo spriedumu? Ziņa par šo lēmumu vienā mirklī aplidoja visu šo manufaktūru apvidu. Mūsu korespondents, kas izbraucis no Vladimiras tūliņ pēc notikušā sprieduma, dzirdējis par to runājam jau visās stacijās ...“

Šādā veidā fabrikanti centās iebiedēt valdību: ja strādniekiem, kā saka, piekāpsies vienā jautājumā, tad rīt viņi prasīs piekāpties otrā.

Bet strādnieku grautiņi bija vēl briesmīgāki, un valdībai nācās piekāpties.

1886. g. jūnijā iznāca jauns likums par naudas sodiem, kurš norādīja, kādos gadījumos ir atļauts uzlikt naudas sodus, noteica augstāko naudas sodu lielumu, kā arī to, ka soda naudai nav jāieplūst fabrikanta kabatā, bet tā jāizlieto pašu strādnieku vajadzībām.

Daudzi strādnieki nezina šo likumu, bet tie, kas zina, domā, ka naudas sodu atvieglojumi nākuši no valdības, ka par šiem atvieglojumiem jāpateicas priekšniecībai. Mēs redzējām, ka tas nav taisnība. — Lai cik nejēdzīga bija vecā fabriku kārtība, — priekšniecība it nekā nedarīja, lai atvieglotu strādnieku stāvokli, iekām strādnieki nesāka sacelties pret viņiem, iekām saniknotie strādnieki nenonāca tik tālu, ka sāka postīt fabrikas un mašinas, dedzināt preces un materiālus, piekaut administrāciju un fabrikantus. — Tikai tad valdība nobijās un piekāpās. — Par atvieglojumiem strādniekiem jāpaleicas nevis priekšniecībai, bet gan saviem biedriem, kuri pūlējās panākt un panāca nejēdzīgo spaidu atcelšanu.

1885. gada grautiņu vēsture mums rāda, kāds milzīgs spēks slēpjas strādnieku vienotā protestā. — Tikai jāpa-rūpējas par to, lai šo spēku izlietotu apzinīgāk, lai to nešķiestu veltīgi, atriebjoties vienam vai otram fabrikantam vai rūpniekam, postot vienu vai otru ienīstu fabriku vai rūpnīcu, lai viss šā sašutuma un naida spēks vērstos pret visiem fabrikantiem un rūpniekiem kopā, pret visu fabrikantu un rūpnieku šķiru un tiktu izlietots pastāvīgā neatlaidīgā cīņā pret to.

Apskatīsim tagad sīki mūsu likumus par naudas sodiem. Lai ar tiem iepazītos, jāiztirzā šādi jautājumi: 1) Kādos gadījumos vai aiz kādiem iemesliem likums atļauj uzlikt naudas sodu? — 2) Kādam pēc likuma jābūt šā naudas soda apmēram? 3) Kāda ir likumā norādītā kārtība naudas soda uzlikšanai? — t. i., kas pēc likuma var uzlikt naudas sodu? vai var par to sūdzēties? kādā veidā strādniekiem jau iepriekš jāpaziņo naudas sodu tabula? kā naudas sodi jāieraksta grāmatā? 4) Kā pēc likuma jāizlielo soda nauda? kur tā jāglabā? kādā veidā tā jāizlieto strādnieku vajadzībām un tieši kādām vajadzībām? Beidzot pēdējais jautājums: 5) Vai likums par naudas sodiem attiecināms uz visiem strādniekiem?

Kad mēs būsim iztirzājuši visus šos jautājumus, tad mēs zināsim ne tikvien to, kas ir naudas sods, bet arī visus krievu likumu īpašos noteikumus un sīkos lēmumus par naudas sodiem. Un strādniekiem tas ir jāzina, lai apzinīgi izturētos pret katru netaisnu naudas soda gadījumu, lai mācētu paskaidrot biedriem, kāpēc pastāv tāda vai citāda netaisnība, — vai tāpēc, ka fabrikas priekšniecība pārkāpj likumu, vai arī tāpēc, ka pašā likumā atrodaTni tādi netaisnīgi noteikumi, — un lai saskaņā ar to mācētu izvēlēties pret spaidiem piemērotu cīņas veidu.

Ill

KĀDU IEMESLU DEĻ FABRIKANTS VAR UZLIKT NAUDAS SODU?

Likums nosaka, ka naudas soda uzlikšanas iemesli, t. i., pārkāpumi, par kuriem fabrikas vai rūpnīcas īpašniekam ir tiesības uzlikt strādniekiem naudas sodu, var būt šādi: 1) nekārtīgs darbs, 2) neierašanās darbā, 3) kārtības traucējums. „Nekādus sodus, — teikts likumā, — nevar uzlikt aiz citiem iemesliem'1^6. Apskatīsim uzmanīgi katru no šiem trim iemesliem atsevišķi.

Pirmais iemesls — nekārtīgs darbs. Likumā ir teikts: „Darbu uzskata par nekārtīgu, ja strādnieks aiz nolaidības ražo sliktas kvalitātes izstrādājumus, darba gaitā bojā materiālus, mašinas un citus ražošanas rīkus". Šeit jāiegaumē vārdi: „aiz nolaidības". Tie ļoti svarīgi. — Tātad naudas sodu var uzlikt vienīgi par nolaidību. Ja izstrādājums ir sliktas kvalitātes nevis strādnieka nolaidības dēļ, bet, piemēram, tāpēc, ka fabrikants ir devis sliktu materiālu, — tad fabrikantam nav tiesības uzlikt naudas sodu. Ir nepieciešami, lai strādnieki to labi saprastu un gadījumā, ja naudas sods uzlikts par nekārtīgu darbu, kad darba sliktajā kvalitātē nav vainojams strādnieks, nedz viņa nolaidība, — iesniegtu protestu, tāpēc ka tādā gadījumā uzlikt naudas sodu ir pilnīgi nelikumīgi. — Ņemsim vēl vienu piemēru: rūpnīcas strādnieks strādā pie darba galda elektriskās spuldzītes tuvumā. Atlec dzelzs gabals, skar spuldzi un sadauza to. Saimnieks ieraksta naudas sodu: „par materiala bojājumu". Vai viņam ir tiesības to darīt? Nē, nav tiesību, tāpēc ka strādnieks nesadauzīja spuldzīti aiz nolaidības: strādnieks nav vainīgs, ja spuldzīte ne ar ko nav aizsargāta pret dzelzs gabaliem, kas vienmēr atlec strādājot^7.

Tagad jājautā — vai šis likums pietiekami aizsarga strādnieku? Vai tas pasarga viņu no fabrikanta patvaļas un netaisnīgas naudas soda uzlikšanas? Protams, ka ne, tāpēc ka uzņēmējs izlemj pēc saviem ieskatiem, vai izstrādājums ir labas kvalitātes vai sliktas; vienmēr ir iespējams piesieties, vienmēr ir iespējams, ka fabrikants palielinās naudas sodus par sliktu kvalitāti un ar šiem naudas sodiem piespiedīs strādāt vairāk par to pašu algu. — Likums atstāj strādnieku bez aizsardzības, dod fabrikantam iespēju lietot spaidus. Skaidrs, ka likums ir neobjektivs, sastādīts fabrikantu labā un ir netaisns.

Kādā veidā būtu jāaizsarga strādnieks? Strādnieki jau sen uz to ir norādījuši: Morozova Nikoļskas fabrikas audēji 1885. gada streika laikā iesniedza starp citu šādu prasību: „nododot preci, domstarpību gadījumā tās labo vai slikto kvalitāti noteikt ar lieciniekiem no tuvumā nodarbinātiem strādniekiem, visu to ierakstot preču pieņemšanas grāmatā". (Šī prasība bija ierakstīta burtnīcā, kas bija sastādīta, „strādniekiem kopīgi vienojoties", un ko streika laikā kāds no pūļa nodeva prokuroram. — Šo burtnīcu lasīja tiesā.) Šī prasība ir pilnīgi taisnīga, jo nav cita līdzekļa novērst uzņēmēja patvaļu kā pieaicinot lieciniekus tad, kad izceļas strīds par preces kvalitāti, un šiem lieciniekiem katrā ziņā jābūt no strādnieku vidus: meistari vai kalpotāji nekad neuzdrošinātos nostāties pret fabrikantu.

Otrs naudas soda uzlikšanas iemesls — neierašanās darbā. Ko likums dēvē par neierašanos darbā? „Neierašanās darbā,— teikts likumā, — atšķirībā no neierašanās darbā noteiktā laikā vai arī patvaļīgas aiziešanas no darba — ir neierašanās darbā ne mazāk kā pus darba dienas apmērā". Neierašanos darbā noteiktā laikā vai arī patvaļīgu aiziešanu no darba likums uzskata, kā mēs to tūliņ redzēsim, „kā kārtības traucējumu" un par to uzliek mazāku naudas sodu. Ja strādnieks ieradies rūpnīcā ar dažu stundu nokavējumu, bet tomēr pirms pusdienas laika, tā nebūs neierašanās darbā, bet tikai kārtības traucējums; ja viņš ieradies tikai pusdienas

laikā, tad tā ir neierašanās darbā. — Gluži tas pats ir, ja strādnieks patvaļīgi, bez atļaujas aizgājis no darba pēc pusdienas laika, t. i., kavējis vairākas stundas, — tad tas būs kārtības traucējums, bet, ja viņš ir kavējis pusi dienas, — tad tā ir neierašanās darbā. — Likumā ir noteikts: ja strādnieks nav ieradies darbā vairāk par trim dienām no vietas vai arī kopskaitā vairāk par sešām dienām mēnesī, — tad fabrikantam ir tiesības viņu atlaist. — Jā-jautā, vai vienmēr iztrūkums no darba pus dienas vai veselas dienas apmērā jāuzskata par neierašanos darbā? Nē. — Tikai tad, ja nav bijuši attaisnojoši iemesli neierasties darbā. Attaisnojoši darbā neierašanās iemesli uzskaitīti likumā. Tie ir šādi: 1) „brīvības atņemšana

strādniekam*'. Tātad, ja strādnieku, piemēram, arestē (ar policijas pavēli vai arī ar miertiesneša spriedumu), tad fabrikantam nav tiesības, atlaižot no darba, uzlikt naudas sodu par neierašanos darbā, 2) „pēkšņs postījums nelaimes gadījuma dēļ“, 3) „ugunsgrēks**, 4) „upju pārplūdumi**. Piemēram, ja strādnieks pavasara atkušņa laikā nevar pārkļūt upei, tad fabrikantam nav tiesības uzlikt viņam naudas sodu, 5) „slimība, kas neļauj atstāt māju**, un 6) „vecāku, vīra, sievas vai bērna nāve vai arī smaga sli-mība“. Visos šajos sešos gadījumos strādnieka neierašanās darbā uzskatāma kā attaisnojama. Lai nesaņemtu naudas sodu par neierašanos darbā, strādniekam tikai jāparūpējas par pierādījumu: kantorī neticēs viņa mutvārdu paskaidrojumam, ka tas nav ieradies darbā attaisnojama iemesla dēļ. Nepieciešami izņemt ārsta apliecību (piemēram, slimības gadījumā) vai policijas apliecību (piemēram, ugunsgrēka gadījumā). Ja nav iespējams dabūt apliecību tūliņ, tā jāatnes kaut arī vēlāk un jāpieprasa uz likuma pamala, lai naudas sodu neuzliek, bet, ja tas jau uzlikts, tad lai to atceļ.

Attiecībā uz šiem noteikumiem likumā par neierašanos darbā attaisnojama iemesla dēļ nepieciešami atzīmēt, ka šie noteikumi ir tik bargi, it kā tie būtu attiecināmi ne uz brīviem cilvēkiem, bet gan uz zaldātiem kazarmās. Šie noteikumi norakstīti no noteikumiem par likumīgajiem iemesliem, kas atļauj neierasties tiesā: ja kādu apvaino kādā noziegumā, tad viņu izsauc izmeklēšanas tiesnesis, un apsūdzētajam ir jāierodas. Neierašanās ir atļauta tikai liesi tādos gadījumos, kādos atļauta strādnieku neierašanās^8. Tātad likums izturas pret strādniekiem tikpat bargi kā pret visādiem krāpniekiem, zagļiem u. tml. Katrs saprot, kāpēc ir tik stingri noteikumi par ierašanos tiesā, — tāpēc ka noziedzību apkarošana skar visu sabiedrību. Turpretī strādnieka ierašanās darbā nebūt neskar visu sabiedrību, bet tikai vienu fabrikantu, un turklāt vienu strādnieku ir viegli aizstāt ar otru, lai darbs neapstātos. Tātad nebija nekādas vajadzības izdot tik militāri stingrus likumus. Bet kapitālisti ar to neaprobežojas, ka atņem strādniekam visu laiku fabrikas darbā; viņi grib atņemt strādniekam arī katru gribu, katras citas intereses un domas, kas neskar fabriku. Pret strādnieku izturas kā pret nebrīvu cilvēku. — Tāpēc arī sastāda šādus kancelejiski pazemojošus kazarmu noteikumus. Piemēram, mēs nupat redzējām, ka par neierašanās attaisnojošu iemeslu likums uzskata „vecāku, vīra, sievas un bērnu nāvi un smagu slimību". Tā teikts likumā par ierašanos tiesā. — Gluži tas pats teikts likumā par strādnieka ierašanos darbā. Tātad, ja strādniekam nomirst, piemēram, nevis sieva, bet māsa, — tad strādnieks nedrīkst kavēt darba dienu, nedrīkst tērēt laiku bērēm: laiks nepieder viņam, bet fabrikantam. Un apglabāt var arī policija, —- vai ir vērts par to rūpēties. Pēc likuma par ierašanos tiesā ģimenes interesēm ir jāatkāpjas sabiedrības interešu priekšā, kurai nepieciešami vajāt noziedzniekus. — Pēc likuma par ierašanos darbā strādnieka ģimenes interesēm ir jāatkāpjas fabrikanta interešu priekšā, kuram nepieciešami saņemt peļņu. — Un pēc visa tā šie tīrie kundziņi, kuri sastāda, izpilda un aizstāv šādus likumus, uzdrošinās apvainot strādniekus, ka viņi necienījot ģimenes dzīvi!...

Apskatīsim, vai likums par naudas sodiem darbā neierašanās dēļ ir taisnīgs? Ja strādnieks pamet darbu uz veselu dienu vai divām, — tad to uzskata par neierašanos darbā, strādnieku par to soda, bet, ja neierodas darbā vairāk par trim dienām no vietas, tad viņu var padzīt. — Bet ja nu fabrikants pārtrauc darbu (piemēram, ja trūkst pasūtījumu) vai arī ja dod darbu tikai piecas dienas nedēļā noteikto

sešu dienu vietā? Ja strādnieki un fabrikanti tiešām būtu vienlīdzīgi tiesībās, tad likumam vajadzētu būt vienādam kā attiecībā uz fabrikantu, tā arī uz strādnieku. — Ja strādnieks pārtrauc darbu, viņš zaudē algu un maksā soda naudu. Tātad, ja fabrikants patvaļīgi pārtrauc darbu, viņam vajadzētu, pirmkārt, maksāt strādniekam pilnu darba algu par visu fabrikas dīkā stāvēšanas laiku un, otrkārt, viņam nāktos maksāt soda naudu. — Bet ne viens, ne otrs ar likumu nav noteikts. Šai piemērā ir skaidri apstiprināts tas, ko mēs iepriekš sacījām par naudas sodiem, un, proti — naudas sodi nozīmē to, ka kapitālisti verdzina strādniekus, nozīmē to, ka strādnieki ir zemāka, nebrīva šķira, kas nosodīta visu mūžu strādāt kapitālistiem un krāt tiem bagātību, saņemot par to grašus, kuru nepietiek kaut cik ciešamai dzīvei. — Par to, lai fabrikanti maksātu soda naudu par patvaļīgi apturētu darbu, nevar būt ne runas. Bet fabrikanti nemaksā strādniekiem pat darba algu, ja darbs ir pārtraukts ne strādnieku vainas dēļ. Tā ir visneģēlīgākā netaisnība. Likums satur tikai noteikumu, ka līgums starp fabrikantu un strādnieku izbeidzas, „ja darbs fabrikā vai rūpnīcā tiek pārtraukts ilgāk par septiņām dienām ugunsgrēka, plūdu, tvaika katla eksplozijas un cita līdzīga gadījuma dēļ“. Strādniekiem ir jācenšas panākt, lai izdotu noteikumu, kas fabrikantiem uzliktu pienākumu maksāt strādniekiem darba algu darba pārtraukšanas laikā. — Šo prasību bija publiski uzstādījuši Krievijas strādnieki jau 1885. gada 11. janvarī zināmā streika laikā pie T. S. Morozova^9. Strādnieku prasību burtnīcā bija ierakstīta šāda prasība: ,,lai atvilkums par neierašanos darbā nepārsniegtu vienu rubli, ar noteikumu, ka arī fabrikantam jāmaksā par viņa vainas dēļ kavētām dienām, kā, piemēram: mašinu dīkā stāvēšanas un to pārtaisīšanas laikā, un šim nolūkam katra kavēta darba

diena lai būtu ierakstīta aprēķinu burtnīcā". — Pirmā strādnieku prasība (lai naudas sods par neierašanos darbā nepārsniegtu vienu rubli) izpildīta un ierakstīta 1886. gada likumā par naudas sodiem. Otrā prasība (lai fabrikants maksātu par viņa vainas dēļ kavētām darba dienām) nav izpildīta, un strādniekiem vēl jācenšas panākt, lai to izpildītu. Lai cīņa par tādu prasību būtu sekmīga, nepieciešami, ka visi strādnieki skaidri saprastu likuma netaisnīgumu, ka skaidri saprastu, kas jāprasa. Katrā atsevišķā gadījumā, kad kāda fabrika vai rūpnīca stāv dīkā un strādnieki nesaņem algu, — strādniekiem jāierosina jautājums par tāda stāvokļa netaisnīgumu, viņiem neatlaidīgi jāprasa, ka tik ilgi, kamēr līgums ar fabrikantu nav lauzts, fabrikantam jāmaksā par katru dienu, par to jāziņo inspektoram, kura paskaidrojumi apliecinās strādniekiem, ka likumā tiešām par to nekas nav teikts, un tas ierosinās strādniekus apspriest šo likumu. Viņiem ir jāgriežas pie tiesas, ja ir iespēja, ar lūgumu piedzīt no fabrikanta parasto darba algu un beidzot jāiesniedz kopējas prasības par darba algas izmaksu arī darba pārtraukuma dienās.

Trešais naudas soda uzlikšanas iemesls — „kārtības traucējums". Likums pieskaita kārtības traucējumiem šādus 8 gadījumus: 1) „neierašanās darbā noteiktā laikā vai patvaļīga aiziešana no darba" (mēs nupat teicām, ar ko atšķiras šis punkts no neierašanās darbā); 2) „fabriku vai rūpnīcu telpās obligato noteikumu neievērošana par uzmanīgu apiešanos ar uguni, tādos gadījumos, kad fabrikas vai rūpnīcas pārzinis neatzīst par vajadzīgu lauzt ar strādniekiem noslēgto darba līgumu, piemērojot 105. panta 1. piezīmi". — Tas nozīmē: ja strādnieki pārkāpj noteikumus par uzmanīgu apiešanos ar uguni, likums atļauj fabrikantam pēc izvēles vai nu sodīt strādnieku ar naudas sodu, vai arī to padzīt („lauzt darba līgumu", kā izsakās likums); 3) „tīrības un kārtības neievērošana rūpnīcu vai fabriku telpās"; 4) „klusuma traucēšana darba laikā, trokšņojot, kliedzot, lamājoties, strīdoties vai kaujoties"; 5) „nepaklausība". Sakarā ar šo punktu jāatzīmē, ka tikai tad fabrikantam ir tiesība uzlikt strādniekam naudas sodu par „nepaklausību", ja strādnieks nav pildījis likumīgo prasību, t. i., prasību, kas pamatota ar līgumu. —

Ja uzrādīta kāda patvaļīga prasība, kas nav pamatota ar strādnieka un fabrikanta līgumu, — tad nedrīkst sodīt ar naudas sodu par „nepaklausību'*. — Piemēram, strādnieks strādā pēc vienošanās gabaldarbu. Meistars viņu aicina pārtraukt šo darbu un darīt citu. Strādnieks atsakās. — Tādā gadījumā nebūtu pareizs naudas sods par nepaklausību, tāpēc ka strādnieks ir līdzis tikai par vienu darbu, un, tā kā viņš strādā gabaldarbu, tad pāreja uz citu darbu — viņam nozīmē strādāt par velti; 6) „ierašanās darbā iereibušā stāvoklī"; 7) „neatļautu naudas spēļu rīkošana (kārtis, orļanka u. tml.)“ un 8) „fabriku iekšējās kārtības noteikumu neievērošana". Šos noteikumus sastāda katras fabrikas un rūpnīcas īpašnieks, un tos apstiprina fabriku inspektors. — To izvilkumus iespiež aprēķinu grāmatiņās. Strādniekiem jālasa šie noteikumi un jāzina tie, lai pārbaudītu, pareizi vai nepareizi viņiem uzliek naudas sodus par iekšējās kārtības noteikumu neievērošanu. Nepieciešami atšķirt šos noteikumus no likuma. Likums visām fabrikām un rūpnīcām ir viens; iekšējās kārtības noteikumi katrā fabrikā ir dažādi. — Likumu apstiprina vai atceļ valdnieka vara; iekšējās kārtības noteikumus — fabriku inspektors. — Tāpēc, ja izrādās, ka šie noteikumi varmācīgi pret strādniekiem, tad to atcelšanu var panākt ar sūdzību inspektoram (par kuru noraidīšanas gadījumā var sūdzēties fabriku lietu komisijā). — Lai parādītu nepieciešamību atšķirt likumu no iekšējās kārtības noteikumiem, ņemsim piemēru. Pieņemsim, ka strādniekam uzliek naudas sodu uz meistara pieprasījumu par neierašanos darbā svētkos vai arī ārpus darba laika. — Vai šāds naudas sods ir pareizs vai ne? — Lai uz to atbildētu, jāzina iekšējās kārtības noteikumi. — Ja noteikumos nekas nav teikts par strādnieka pienākumu uz pieprasījumu ierasties darbā ārpus darba laika, tad sods ir nelikumīgs. Bet, ja noteikumos ir teikts, ka strādniekam jāierodas darbā svētkos un ārpus darba laika, ja to pieprasa priekšniecība, tad sods būs likumīgs. — Lai panāktu šās saistības atcelšanu, strādniekiem jāsūdzas nevis par sodiem, bet jāpieprasa iekšējās kārtības noteikumu grozīšana. — Jāpanāk visu strādnieku savstarpēja vienošanās, un tad vienprātīgā sadarbībā viņi varēs panākt šāda noteikuma atcelšanu.

CIK LIELI DRĪKST BŪT NAUDAS SODI?

Tagad mēs zinām visus gadījumus, kad likums atļauj sodīt strādniekus. — Apskatīsim, ko likums saka par naudas sodu apmēriem? Likums nenoteic visām fabrikām un rūpnīcām vienāda lieluma naudas sodus. Tas nosaka tikai naudas soda lieluma robežu, par kuru augstāku naudas sodu uzlikt nedrīkst. Šī robeža ir norādīta atsevišķi katrā no trim naudas soda uzlikšanas gadījumiem (nekārtīgs darbs, neierašanās darbā un kārtības traucējums).— Proti, par neierašanos darbā naudas soda lieluma robeža ir šāda: saņemot dienas algu — naudas sods ir ne augstāks par sešu dienu izpeļņas sumu (aprēķinot naudas sodu par veselu mēnesi), t. i., vienā mēnesī par neierašanos darbā nedrīkst uzlikt lielāku naudas sodu kā sešu dienu izpeļņas apmērā*. Ja turpretī atalgojums ir par gabaldarbu, tad par neierašanos darbā naudas soda lieluma robeža ir 1 rublis dienā un kopā ne vairāk kā 3 rubļi mēnesī. Bez tam, neierodoties darbā, strādnieks zaudē algu par visu kavēto laiku. Tālāk naudas soda lieluma robeža par kārtības traucējumiem ir viens rublis par katru atsevišķu traucējumu. Beidzot, kas attiecas uz naudas sodiem par nekārtīgu darbu, tad likumā robeža vispārīgi nav noteikta. Norādīta vēl viena kopēja robeža visiem naudas sodiem kopsumā: par neierašanos darbā, par kārtības traucējumu un par nekārtīgu darbu kopā. Visi šie sodi kop-sumā „nedrīkst pārsniegt vienu trešdaļu no izpeļņas, kas strādniekam tiešām jāsaņem noteiktā algas dienā“. Tas ir, ja strādniekam jāsaņem, teiksim, 15 rubļi, tad soda naudu pēc likuma no viņa nevar ņemt lielāku par 5 rubļiem — par visiem traucējumiem, neierašanos darbā un nekārtīgu darbu kopā. Ja naudas sodu ir sakrājies vairāk, tad fabrikantam tie jānoraksta. Bet likums tādā gadījumā piešķir fabrikantam vēl citas tiesības: proti, ja no strādnieka pienākas

* Naudas soda lieluma robeža par neierašanos darbā vienu dienu dienas algas strādniekiem nav norādīta. Ir tikai teikts: „atbilstoši strādnieka darba algai". Naudas sodu apmēri ir precizi atzīmēti kairas fabrikas sodu tabulā, kā mēs tūliņ redzēsim.

3 2. sēj.

naudas sods, kas lielāks par vienu trešo daļu no izpeļņas, tad fabrikantam ir tiesības lauzt līgumu^10.

Par šiem likuma noteikumiem attiecībā uz naudas sodu lieluma robežu jāsaka, ka tie ir ļoti bargi pret strādnieku un aizsarga tikai fabrikantu par ļaunu strādniekam. — Pirmkārt, likums pieļauj pārāk augstus naudas sodus — līdz vienai trešdaļai no izpeļņas. Tie ir nejēdzīgi augsti naudas sodi. Salīdzināsim šo naudas soda lieluma robežu ar zināmiem sevišķi augstu naudas sodu gadījumiem. Fabriku inspektors Vladimirus guberņā Mikuļina kgs (kas sarakstījis grāmatu par jauno 1886. g. likumu) pastāsta, cik augsti bijuši naudas sodi pirms šā likuma izdošanas. Visaugstākie naudas sodi bijuši austuvēs, un visaugstākie naudas sodi austuvē sasnieguši 10% no strādnieku izpeļņas, t. i., vienu desmito dalu no izpeļņas. — Fabriku inspektors Vladimiras guberņā Peskova kgs savā pārskatā^11 min sevišķi augstu naudas sodu piemērus: visaugstākais no tiem — 5 rub. 31 кар. pie 32 rub. un 31 кар. izpeļņas. Tas iztaisa 16,4% (16 kapeikas no rubļa), t. i., mazāk nekā vienu sesto daļu no izpeļņas. Šādu naudas sodu sauc par augstu, un par tādu to sauc nevis strādnieks, bet inspektors. Bet mūsu likums atļauj uzlikt divreiz lielākus naudas sodus, vienu trešo da[u no izpeļņas, 33Vs kapeikas no rubļa! Acīm redzot daudzmaz kārtīgās fabrikās nav lietoti tādi naudas sodi, kādus atļauj mūsu likumi. — Ņemsim datus par naudas sodiem T. S. Morozova Nikoļskas manufaktūrā pirms 1885. g. 7. janvara slreika. Pēc liecinieku izteicieniem naudas sodi šajā fabrikā bijuši augstāki nekā apkārtējās fabrikās. Tie bijuši tik nejēdzīgi, ka pilnīgi izveduši no pacietības 11 000 cilvēku. — Mēs droši vien nekļūdīsimies, ja šo fabriku uzlūkosim kā paraugu fabrikai ar nejēdzīgi lieliem naudas sodiem. — Cik lieli tad bija šajā fabrikā naudas sodi? — Audēju meistars Šorins, kā mēs jau sacījām, tiesā liecināja, ka naudas sodi sakāpuši līdz pusei no izpeļņas un vispārīgi bijuši no 30 līdz 50%, no 30 līdz 50 kapeikām uz 1 rubli. — Bet šī liecība, pirmkārt, nav npstiprināta ar preciziem datiem un, otrkārt, attiecas vai nu uz atsevišķiem gadījumiem, vai arī uz kādu atsevišķu darbnīcu. — Streikotāju tiesāšanas gaitā nāca klajā daži dati par naudas sodiem. — Tika uzrādītas izpeļņas Imēneša) un naudas sodi 17 gadījumos: visa izpeļņa ir 179 rub. 6 кар., bet naudas sods ir 29 rub. G5 кар. Tas dod 16 kapeikas soda naudas no izpeļņas rubļa. Visaugstākais naudas sods visos šajos 17 gadījumos — 3 rub. 35 кар. no 12 rub. 40 кар. izpeļņas. Tas iztaisa 31Уг kapeikas no rubļa, tomēr mazāk, nekā to atļauj mūsu likums. — Bet vislabāk ņemt datus no visas fabrikas. — Naudas sodi 1884. gadā bijuši lielāki nekā iepriekšējos gados: tie bijuši 23'/4 кар. no rubļa (tas ir vislielākais skaitlis: naudas sodi bijuši no 20^3/4 līdz 2374%). Tātad fabrikā, kas kļuvusi pazīstama ar nejēdzīgi lieliem naudas sodiem, naudas sodi tomēr bijuši mazāki par tiem, ko atļauj Krievijas likums!. .. Labi gan strādniekus apsarga šāds likums, nav ko teikt! Morozova fabrikas streikotāji prasīja: „naudas sodiem jābūt ne lielākiem par 5% no izpelnītā rubļa, pie kam nepieciešami, lai strādnieks liktu brīdināts par sliktu darbu un izsaukts ne vairāk par divām reizēm mēnesī“. Mūsu likumu atļautos naudas sodus var salīdzināt vienīgi ar kādiem augļotāju procentiem. Jāšaubās, vai kāds fabrikants iedrošinātos sakāpināt naudas sodus līdz tādiem apmēriem, likums jau nu gan atļauj, bet strādnieki nepieļaus^12.

Mūsu likumi par naudas sodu lielumu izceļas ne tikvien kā ar saviem nejēdzīgajiem spaidiem, bet arī ar briesmīgo netaisnību. Ja naudas sods ir pārāk liels (vairāk par vienu trešdaļu), tad fabrikants var līgumu lauzt, bet strādniekam nedod šādas tiesības, t. i., tiesības aiziet no fabrikas, ja viņam uzliek tik lielus naudas sodus, ka tie pārsniedz trešo daļu no izpeļņas. Skaidrs, ka likums rūpējas tikai par fabrikantu, it kā naudas sodi rastos vienīgi strādnieku vainas dēļ. Bet īstenībā katram ir zināms, ka fabrikanti un rūpnieki bieži vien uzliek naudas sodus bez kāda pārkāpuma no strādnieku puses, piemēram, lai piespiestu strādniekus spriegāk strādāt. Likums aizsarga tikai fabrikantu no nekārtīga strādnieka, bet neaizsarga strādnieku no pārāk lieliem izspiedējiem fabrikantiem. Šādā gadījumā tātad strādniekiem nav kur meklēt atbalsta. Viņiem pašiem jāpadomā par sevi un par cīņu pret fabrikantiem.

V

kādi kārtībā uzliekami naudas sodi?

Mēs jau sacījām, ka pēc likuma naudas sodus uzliek „ar savu varu“ fabriku vai rūpnīcu pārziņi. Attiecībā uz sūdzībām par viņu rīkojumiem likums nosaka: „Fabrikas vai rūpnīcas pārziņa rīkojumi sakarā ar naudas sodu uzlikšanu strādniekiem nav pārsūdzami. Bet, ja fabriku inspekcijas ierēdņiem, apmeklējot fabriku vai rūpnīcu, no strādnieku ziņojumiem atklāsies, ka viņiem uzliktie sodi nesaskan ar likuma prasībām, tad pārzinis jāsauc pie atbildības". Šis lēmums, kā redzat, ir ļoti neskaidrs un pretrunīgs: no vienas puses, strādniekam saka, ka nedrīkst sūdzēties par naudas soda uzlikšanu. Bet, no otras puses, saka, ka strādnieki var „ziņot" inspektoram par naudas sodu uzlikšanu, „kuri nesaskan ar likumu". „Ziņot par nelikumību" un „sūdzēties par nelikumību", — cilvēks, kam nav bijis izdevības iepazīties ar Krievijas likumiem, jautātu, — kāda tur ir starpība? Starpības nav, bet šā likuma sarežģīto noteikumu nolūks ir ļoti skaidrs: likums ir gribējis ierobežot strādnieku tiesības sūdzēties par fabrikantiem netaisnīga un nelikumīga naudas soda uzlikšanas dēļ. Tagad, ja kāds strādnieks sūdzēsies inspektoram par nelikumīgu naudas sodu, tad inspektors var viņam atbildēt: „Sūdzēties par naudas soda uzlikšanu likums neatjauj". — Vai atradīsies daudz lādu strādnieku, kas pazītu viltīgo likumu un mācētu uz to atbildēt: „Es nesūdzos, es tikai ziņoju". — Inspektori tādēļ vien ir iecelti, lai uzraudzītu, ka ievēro likumus par strādnieku attiecībām ar fabrikantiem. Inspektoriem ir jāpieņem visi ziņojumi par likuma pārkāpšanu. Inspektoriem pēc noteikumiem (sk. finanču ministra apstiprināto „Rīkojumu fabriku inspekcijas ierēdņiem") jānosaka pieņemamās dienas, ne mazāk par vienu dienu nedēļā, lai mutvārdiem dotu paskaidrojumus personām, kam tas vajadzīgs, un par šīm dienām katrā fabrikā jābūt izliktiem sludinājumiem. — Šādā veidā, ja strādnieki zinās likumu un stingri apņemsies nepieļaut nekādu novirzīšanos no tā, — tad izrādīsies, ka nupat minētā likuma viltība ir veltīga, un strādnieki pratīs panākt likuma ievērošanu. — Vai viņiem ir tiesības saņemt atpakaļ soda naudu, ja tā piedzīta nepareizi? Ar veselu prātu spriežot, protams, būtu jāatbild: jā. Nedrīkst taču pieļaut, ka fabrikants varētu nepareizi nosodīt strādnieku un neatdot nepareizi ieturēto naudu. Bet izrādās, ka, apspriežot šo likumu valsts padomē, nolēma apzināti noklusēt šo apstākli. Valsts padomes locekļi atzina, ka, piešķirot strādniekiem tiesības pieprasīt atpakaļ nepareizi piedzīto soda naudu, ar to „mazinās strādnieku acīs to nozīmi, kādu paredzēts piešķirt fabrikas pārzinim, lai uzturētu kārtību strādnieku vidū". Lūk, kā valstsvīri spriež par strādniekiem 1 Ja fabrikants nepareizi piedzinis no strādnieka naudu, tad strādniekam nav jādod tiesības to pieprasīt atpakaļ. Kāpēc tad jāatņem strādniekam viņa nauda? — Tāpēc, ka sūdzības „mazinās pārziņu nozīmi"I Tātad „pārziņu nozīme" un „kārtības uzturēšana fabrikās" balstās tikai uz to, ka strādnieki nezina savas tiesības un „nedrīkst" sūdzēties par priekšniecību, kaut arī tā pārkāptu likumu! Tātad valstsvīri tiešām baidās, ka tikai strādnieki nesāktu izsekot, cik pareizi uzliek naudas sodus! Strādniekiem jāpaleicas valsts padomes locekļiem par viņu vaļsirdību, kura strādniekiem rāda, ko viņi var sagaidīt no valdības. Strādniekiem jāparāda, ka viņi sevi uzskata par tādiem pašiem cilvēkiem, kādi ir fabrikanti, un ka viņi nedomā ļaut apieties ar sevi kā ar mēmiem lopiem. Tāpēc strādniekiem ir jāuzliek sev par pienākumu neatstāt bez sūdzības nevienu gadījumu, kad naudas sods ir uzlikts nepareizi, iesniegt katrā ziņā prasību par naudas atmaksāšanu — vai nu inspektoram, vai arī, tā atteikšanās gadījumā, tiesai. — Ja arī strādnieki neko nepanāktu ne no inspektoriem, ne no tiesas — viņu pūles tomēr neies zudumā: tās atvērs acis strādniekiem, parādīs viņiem, kā mūsu likumi izturas pret strādnieku tiesībām.

Tātad tagad mēs zinām, ka naudas sodus uzliek ,,ar savu varu“ pārziņi. — Bet katrā fabrikā var būt dažādas naudas sodu likmes (jo likums norāda tikai robežu, ko, uzliekot naudas sodu, nedrīkst pārsniegt), var būt dažādi iekšējās kārtības noteikumi. Tāpēc likums prasa, lai visi pārkāpumi, par ko uzliek naudas sodu, un naudas sodu apmēri par katru pārkāpumu turpmāk būtu uzrādīti sodu tabulās. Šo tabulu sastāda katrs fabrikants un rūpnieks atsevišķi, un to apstiprina fabriku inspektors. Pēc likuma tā jāizkar katrā darbnīcā.

Lai varētu izsekot, vai pareizi uzlikti naudas sodi un cik to uzlikts, ir nepieciešami, lai naudas sodi visi bez izņēmuma būtu pareizi pierakstīti. Likums prasa, lai naudas sodus „vēlākais triju dienu laikā pēc uzlikšanas'* ierakstītu strādnieka aprēķinu grāmatiņā. Šim ierakstam jāuzrāda, pirmkārt, soda iemesls (t. i., par ko nosodīts, — vai par nekārtīgu darbu un tieši par kādu, par neierašanos darbā vai arī par kārtības traucējumu un tieši par kādu) un, otrkārt, soda apmērs. — Naudas sodu ieraksts aprēķinu grāmatiņā ir nepieciešams, lai strādnieki varētu pārbaudīt naudas soda uzlikšanas pareizību un lai varētu laikus iesniegt sūdzību kaut kādas nelikumības gadījumā. Tad vēl naudas sodiem jābūt ierakstītiem īpašā cauršūtā grāmatā, kas nepieciešama katrā fabrikā vai rūpnīcā, lai inspekcijai būtu iespējams pārbaudīt naudas sodus.

Šai sakarībā varbūt nebūtu lieki teikt dažus vārdus par sūdzībām attiecībā uz fabrikantiem un inspektoriem, jo strādnieki lielāko tiesu nezina, kā un kam sūdzēties. — Pēc likuma par visādiem likuma pārkāpumiem fabrikā vai rūpnīcā jāsūdzas fabriku inspektoram. Viņa pienākums ir pieņemt mutvārdu un rakstiskus neapmierina-

Iibas ziņojumus. Ja fabriku inspektors neievēros lūgumu,

I:i(1 var ziņot vecākajam inspektoram, kam ari jānosaka savas pieņemamās dienas, lai uzklausītu ziņojumus. — llez tam vecākā inspektora kancelejai ir jābūt atvērtai katru dienu personām, kam būtu vajadzīgas izziņas vai paskaidrojumi vai iesniedzami paziņojumi (sk. „Rīkojuma fabriku inspekcijas ierēdņiem" 18. p.). Par inspektora lēmumu var sūdzēties Guberņas fabriku lietu komisijā^13. Šīm sūdzībām likumā paredzētais termiņš — viens mēnesis, sākot ar to dienu, kad inspektors izsludinājis savus rīkojumus. Tālāk Fabriku lielu komisijas lēmumus tādā pašā laika sprīdī var pārsūdzēt finanču ministram.

Kā redzat, likumā minētas ļoti daudzas personas, kam var sūdzēties. Turklāt tiesības sūdzēties kā fabrikantam, lā strādniekam ir vienādas. Nelaime vienīgi tā, ka visa šī aizsardzība paliek tikai uz papīra. Fabrikantam ir pilnīga iespēja iesniegt sūdzību — ir brīvs laiks, ir līdzekļi pieņemt advokātu u. tml., tāpēc arī fabrikanti tiešām iesniedz sūdzības par inspektoriem, nonāk līdz minislram un jau panākuši dažādus atvieglojumus. Bet strādniekam šī tiesība iesniegt sūdzības ir tikai tukši vārdi, kam nav nekādas nozīmes. Vispirms viņam nav laika staigāt pie inspektoriem un pa kancelejām! Viņš strādā, un par „neierašanos darbā" viņu soda. Viņam trūkst naudas, lai pieņemtu advokātu. Viņš nezina likumus un tāpēc nespēj aizstāvēt savas tiesības. Bet priekšniecība ne tikvien kā par to nerūpējas, lai strādnieki zinātu likumus, bet, gluži pretēji, cenšas tos slēpt no strādnieka. Kas tam neticētu, tam minēsim šādu noteikumu no „Rīkojuma fabriku inspekcijas ierēdņiem" (šis rīkojums ir ministra apstiprināts un sniedz paskaidrojumus par fabriku inspektoru tiesībām un pienākumiem): „Visi paskaidrojumi sakarā ar likumu un tā izvēršanai izdoto obligāto lēmumu pārkāpumiem fabriku inspektoram jāsniedz rūpniecības iestādes īpašniekam vai tās pārzinim ne citādi kā strādniekam klāt neesot11^14. Lūk, kā. Ja fabrikants pārkāpj likumu, tad inspektors nedrīkst viņam to pateikt, strādniekiem klāt esot: ministrs aizliedz! Citādi, ko var zināt, strādnieki patiešām iepazīsies ar likumu un iedomāsies prasīt tā izpildīšanu! Ne velti „Moskovskije Vedomosti^11 rakstīja, ka tā būtu viena vienīga „izvirtība^11.

Katram strādniekam ir zināms, ka sūdzēties, sevišķi par inspektoru, viņiem gandrīz nepavisam nav iespējams. Mēs, protams, negribam teikt, ka strādniekiem nevajadzētu ierosināt sūdzības: gluži pretēji, ikreiz, kad ir kaut kāda iespēja, katrā ziņā jāsūdzas, jo tikai tādā veidā strādnieki iepazīsies ar savām tiesībām un iemācīsies saprast, kā interesēs fabriku likumi ir sarakstīti. Mēs tikai gribam teikt, ka ar sūdzībām nevar panākt nekādu nopietnu un vispārēju strādnieku stāvokļa uzlabošanu. Tam ir tikai viens ceļš — lai strādnieki apvienotos savu tiesību aizstāvēšanai, cīņai pret uzņēmēju spaidiem par kaut cik apmierinoša atalgojuma un īsāka darba laika sasniegšanu.

VI

KA PEC LIKUMA IR JAIZLIETO SODA NAUDA?

Pievērsīsimies tagad pēdējam jautājumam par naudas sodiem: kādā veidā izlieto soda naudu? — Mēs jau sacījām, ka līdz 1886. gadam šī nauda ieplūda fabrikantu un rūpnieku kabatā. Bet šī kārtība noveda pie tik daudzām ļaunprātībām un tik lielā mērā satrauca strādniekus, ka uzņēmēji paši sāka apzināties, ka nepieciešami šo sistēmu iznīcināt. Dažās fabrikās pats no sevis nodibinājās paradums izsniegt no soda naudām pabalstus strādniekiem. Piemēram, tai pašā Morozova fabrikā jau pirms 1885. g. streika bija noteikts, ka soda nauda par smēķēšanu un degvīna ienešanu ir jāizlieto sakropļoto pabalstiem, bet soda nauda par nekārtīgu darbu — uzņēmējam.

Jaunais 1886. g. likums vispārīgi nosaka, ka soda nauda nedrīkst ieplūst uzņēmēja kabatā. Likumā teikts: „No strādniekiem piedzītā soda nauda jāizliefo, nodibinot pie katras fabrikas īpaša veida kapitālu, kas atrodas fabrikas pārvaldes pārziņā. Šo kapitālu ar inspektora atļauju var izlietot vienīgi strādnieku pašu vajadzībām saskaņā ar noteikumiem, ko izdevis finanču ministrs, vienojoties ar iekšlietu ministru'[15]. Tātad soda nauda pēc likuma jāizlieto tikai pašu strādnieku vajadzībām. Soda nauda ir pašu strādnieku nauda, atvilkumi no viņu izpeļņas.

Noteikumi, kā jāizlieto soda naudas kapitāls, par ko runā likums, izdoti tikai 1890. g. (4. decembrī), t. i., veselus 3V2 gadus pēc likuma izdošanas. Noteikumos ir sacīts, ka soda nauda jāizlieto galvenokārt šādām strādnieku vajadzībām: ,,a) pabalstam strādniekiem, kas zaudējuši darba spējas uz visiem laikiem vai arī uz laiku zaudējuši spēju strādāt slimības dēļ“. Pašreiz strādnieki sakropļojumu gadījumos parasti paliek bez jebkādiem dzīves līdzekļiem. Lai tiesātos ar fabrikantu, viņi parasti nokļūst advokātu aizgādniecībā, kuri kārto viņu lietas, un par tām žēlastības dāvanām, ko advokāti sniedz strādniekiem, tie paņem sev milzīgu tiesu no piespriestās atlīdzības. Bet, ja strādnieks pēc tiesas lēmuma var saņemt tikai nelielu atlīdzību, tad viņš pat neatradīs sev advokātu. Soda nauda katrā ziņā jāizlieto šādos gadījumos; ar pabalstu no soda naudas kapitala strādnieks kādu laiku vilks savu dzīvību un varēs sev atrast advokātu lietas vešanai pret fabrikantu, un tādējādi no verdziskās atkarības fabrikantam viņš aiz trūkuma nenokļūs verdziskā atkarībā no advokata. Arī tiem strādniekiem, kas slimības dēļ zaudējuši darbu, jāsaņem pabalsts no sava soda naudas kapitala^15.

Šā noteikuma pirmā punkta paskaidrojumam S.-Peter-burgas fabriku lietu komisija nolēma, ka pabalsti izsniedzami uz ārsta apliecības pamata, ne lielāki kā bijušās pus izpeļņas apmēros. Atzīmēsim iekavās, ka Pēterburgas fabriku lietu komisija pieņēma šo lēmumu 1895. g. 26. aprija sēdē. Tātad paskaidrojumi nāca 4'/г gadus vēlāk par noteikumu izdošanu, bet noteikumi — ЗУг gadus vēlāk par likuma izdošanu. Tātad kopā bija vajadzīgi astoņi gadi tikai tam, lai likums tiklu pietiekami izskaidrots.'l

Bet cik gadiem būs jāpaiet, lai likums kļūtu visiem zināms un tiešām tiktu dzīvē izlietots?

Otrkārt, pabalsti no soda naudas kapitala izsniedzami ,,b) strādniecēm grūtniecības pēdējā periodā, kuras darbus pārtraukušas 2 nedēļas pirms dzemdībām*1. Pēc Pēterburgas fabriku lietu komisijas paskaidrojuma pabalsts izsniedzams tikai 4 nedēļas ilgi (divas pirms un divas pēc dzemdībām) un ne vairāk kā bijušās izpeļņas puses apmērā.

Treškārt, pabalsti izsniedzami ,,c) mantas zaudējuma vai bojājuma gadījumos no ugunsgrēka vai citas kādas nelaimes". Pēc Pēterburgas komisijas paskaidrojuma šāda apstākļa apliecinājumam jāiesniedz policijas apliecība, un pabalstu apmēri nedrīkst pārsniegt 2/з no pusgada izpeļņas (t. i., nepārsniedzot četru mēnešu izpeļņu).

Beidzot, ceturtkārt, pabalsti izsniedzami ,,d) apbedīšanai". Pēc Pēterburgas komisijas paskaidrojuma šie pabalsti izsniedzami tikai to strādnieku labā, kas strādājuši un nomiruši šai fabrikā, vai arī viņu vecāku un bērnu labā. Pabalsta apmērs no 10 līdz 20 rubļiem.

Tādi ir noteikumos norādītie četri pabalsta izsniegšanas gadījumi. — Bet strādniekiem ir tiesības saņemt pabalstus arī vēl citos gadījumos: noteikumos ir norādīts, ka pabalsti izsniedzami „galvenokārt" minētajos četros gadījumos. Strādniekiem ir tiesības saņemt pabalstus dažādām vajadzībām, ne tikai tām, kas minētas. Pēterburgas komisija savā paskaidrojumā par naudas sodu noteikumiem (šis paskaidrojums ir izkārts fabrikās un rūpnīcās) arī saka: „Visos pārējos gadījumos pabalstus piešķir ar inspekcijas atļauju", un še klāt Komisija piemetinājusi, ka pabalsti nekādā gadījumā nedrīkst samazināt fabrikas izdevumus dažādām iestādēm (piemēram, skolām, slimnīcām utt.) un obligatos izdevumus (piemēram, lai savestu kārtībā strādnieku mītnes, ārstu palīdzībai utt.). Tas nozīmē, ka pabalstu izsniegšana no soda naudas kapitala nedod fabrikantam tiesības tos uzskatīt kā savus izdevumus; šie izdevumi nav viņa izdevumi, bet strādnieku pašu izdevumi. Fabrikanta izdevumiem jāpaliek iepriekšējiem.

Pēterburgas komisija pieņēma vēl šādu noteikumu: „izsniedzamo pastāvīgo pabalstu suma nedrīkst pārsniegt pusi no soda naudas gada ienākuma". Šeit tiek šķiroti pastāvīgie pabalsti (ko izsniedz zināmā laika sprīdī, piemēram, slimam vai sakropļotam) un vienreizējie (ko izsniedz vienreiz, piemēram, bēru vai ugunsgrēka gadījumā). Lai atliktu nauda vienreizējiem pabalstiem, pastāvīgie pabalsti nedrīkst pārsniegt pusi no visas soda naudas sumas.

Kā var saņemt pabalstus no soda naudas kapitala? Pēc noteikumiem strādniekiem ar lūgumu pēc pabalsta jāgriežas pie uzņēmēja, kas arī izsniedz pabalstu ar inspekcijas atļauju. Ja uzņēmējs atsaka, jāgriežas pie inspektora, kas var piešķirt pabalstu ar savu varu.

Fabriku lietu komisija var atļaut uzticamiem fabrikantiem izsniegt nelielus pabalstus (līdz 15 rubļiem), neizpra-sot inspektora atļauju.

Soda naudas sumas līdz 100 rubļiem glabājas pie uzņēmēja, bet lielākas sumas jānodod krājkasē.

Ja kādu fabriku vai rūpnīcu slēdz, tad soda naudas kapitāls jānodod guberņas kopējam strādnieku kapitalam. Par to, kādā veidā izlietot šo „strādnieku kapitālu" (par ko strādniekiem pat nekas nav zināms, un par ko viņi arī nevar zināt), — noteikumos nav minēts. Jāglabā, lūk, Valsts bankā „līdz turpmākajam rīkojumam". Ja pat galvaspilsētā bija vajadzīgi 8 gadi, lai izdotu noteikumus par soda naudas kapitala izlietošanu atsevišķās fabrikās, tad laikam nāksies gaidīt ne vienu vien gadu desmitu, kamēr izstrādās noteikumus, kā izlietot „guberņas kopējo strādnieku kapitālu".

Tādi ir noteikumi par soda naudas izlietošanu. Kā redzat, tie ir ārkārtīgi sarežģīti un juceklīgi, un tāpēc nav jābrīnās, ka līdz pat šim laikam strādniekiem gandrīz nekas nav zināms par to pastāvēšanu. Šogad (1895.) Pēterburgas fabrikās un rūpnīcās izkar paziņojumus par šiem noteikumiem^16. Pašiem strādniekiem nu būtu jārūpējas par to, lai šos noteikumus zinātu visi, lai strādnieki iemā-citos pareizi novērtēt pabalstus no soda naudas kapitala — nevis kā fabrikantu žēlastības dāvanu, nevis kā ubaga dāvanu, bet gan kā savu pašu naudu, kas radusies no viņu izpeļņas atvilkumiem un ko izlieto vienīgi viņu vajadzībām. Strādniekiem ir pilnīgas tiesības prasīt, lai viņiem šo naudu izsniegtu.

Attiecībā uz šiem noteikumiem jāpasaka, pirmkārt, kā tos lielo, kādas neērtības un kādas ļaunprātības turklāt rodas. Otrkārt, jāpaskatās, vai šie noteikumi ir taisnīgi sastādīti, vai tie pietiekami aizsarga strādnieku intereses.

Par to, kā noteikumus lietot, vispirms nepieciešami norādīt uz šādu Pēterburgas fabriku lietu komisijas paskaidrojumu: „Ja pašreizējā momentā trūkst soda naudas..., tad strādnieki nevar no fabriku pārvaldēm nekā prasīt“. Bet jājautā, kā strādnieki uzzinās, vai soda nauda ir vai nav un, ja ir, tad cik tās ir? Fabriku lietu komisija spriež tā, it kā strādniekiem tas būtu zināms, bet patiesībā tā nav parūpējusies kaut ko darīt, lai paziņotu strādniekiem par soda naudas kapitala stāvokli, nav uzlikusi fabrikantiem un rūpniekiem par pienākumu izkārt paziņojumus par soda naudu. — Vai tiešām Fabriku lietu komisija domā, ka pietiek, ja strādnieki to uzzina no uzņēmēja, kas lūdzēju dzīs projām, ja soda naudas nebūs? Tā būtu nejēdzība, jo tad pret strādnieku, kas vēlētos saņemt pabalstu, uzņēmēji izturētos kā pret ubagu. — Strādniekiem jāpanāk, lai katrā fabrikā vai rūpnīcā katru mēnesi izkārtu paziņojumus par soda naudas kapitala stāvokli: cik pašreiz ir skaidras naudas, cik daudz saņemts pēdējā mēnesī, cik daudz izsniegts un „kādām vajadzībām"? Citādi strādnieki nezinās, cik daudz viņi var saņemt, nezinās, vai ar soda naudas kapitālu var apmierināt visas prasības vai tikai daļu, — šai gadījumā būtu pareizi izvēlēties tikai visneatliekamākās vajadzības. Labāk iekārtotās rūpnīcas šur tur pašas praktizē šādus paziņojumus: S.-Peterburgā, kā liekas, šādi rīkojas Simensa un Halskes rūpnīcā un Valsts patronu rūpnīcā. Ja strādnieks katrā sarunā ar inspektoru neatlaidīgi vērsīs uzmanību uz šo apstākli un norādīs uz paziņojuma izkāršanas nepieciešamību, tad strādnieki droši vien panāks, ka to ievēros visur. Tālāk strādniekiem būtu ļoti parocīgi, ja fabrikās un rūpnīcās ievestu iespiestas veidlapas* lūgumam pabalsta izsniegšanai no soda naudas kapitala. Šādas veidlapas ir jau ievestas, piemēram, Vladimirus guberņā. Uzrakstīt visu lūgumu strādniekam pašam nav viegli, turklāt viņš arī nemācēs uzrakstīt visu, kas vajadzīgs, bet veidlapā viss ir jau norādīts, un viņam tikai atliek ierakstīt neizpildītajās vietās dažus vārdus. Ja veidlapu nebūs, tad daudziem strādniekiem būs jāgriežas pie rakstvežiem, lai tie viņiem uzrakstītu lūgumus, bet tas prasa izdevumus. Protams, pēc noteikumiem paši lūgumi pēc pabalstiem var būt arī mutvārdu, bet strādniekiem, pirmkārt, tik un tā ir jādabū, kā to prasa noteikumi, rakstiska apliecība no policijas vai ārsta (ja lūgums uzrakstīts uz veidlapas — turpat uz šās veidlapas raksta arī apliecību), un, otrkārt, uz mutvārdu lūgumu dažs uzņēmējs varbūt pat neatbildēs, bet uz rakstisku viņam ir jāatbild. Iespiestie lūgumi, ko iesniedz fabrikas vai rūpnīcas kantorim, atņems pabalsta lūgumam diedelēšanas raksturu, kādu tam cenšas piešķirt uzņēmēji. Daudzi fabrikanti un rūpnieki ir sevišķi neapmierināti ar to, ka soda nauda pēc likuma neieplūst vis viņu kabatā, bet to izlieto strādnieku vajadzībām. Tāpēc ir izgudroti daudzi viltīgi paņēmieni, lai krāptu strādniekus un inspektorus un apietu likumu. Par brīdinājumu strādniekiem mēs pastāstīsim par dažiem šādiem paņēmieniem.

Daži fabrikanti soda naudu ierakstīja grāmatās nevis kā soda naudu, bet kā strādniekiem izsniegtu naudu. Nosoda strādnieku ar rubli, bet grāmatā ieraksta, ka strādniekam izsniegts rublis. Kad šo rubli atskaita pie izmaksas, tad tas paliek saimnieka kabatā. Tā ir ne tikvien kā likuma apiešana, bet tieši krāpšana, viltojums.

Citi fabrikanti naudas sodu vietā par neierašanos darbā neierakstīja strādniekiem visas darba dienas, t. i., ja strādnieks nav ieradies darbā, teiksim, vienu dienu nedēļā, tad piecu dienu vietā viņam ieraksta četras dienas: darba alga par vienu dienu (kam vajadzētu skaitīties kā naudas sodam par neierašanos darbā un ieplūst soda naudas kapitālā) nonāk uzņēmēja rokās. Tā atkal ir rupja krāpšana.

* Tas ir, iespiesti lūgumi, kuros pats lūgums ir jau iespiests un atstātas neizpildītas vietas, lai varētu ierakstīt fabrikas nosaukumu, kāpēc pabalstu lūdz, dzīves vietu, parakstu utt.

Pie reizes atzīmēsim, ka strādnieki ir gluži neaizsargāti pret tādu krāpšanu^17, tāpēc ka viņiem nepaziņo par soda naudas kapilala stāvokli. Vienīgi no ik mēneša sīkajiem ziņojumiem (ar norādījumiem par soda naudas sumu katru nedēļu katrā darbnīcā atsevišķi) strādnieki var izsekot, lai soda nauda tiešām ieplūstu soda naudas kapitālā. Kas gan lai izsekotu visu šo ierakstu pareizībai, ja ne paši strādnieki? Fabriku inspektori? Bet kā gan inspektors uzzinās, ka, lūk, tieši šis skaitlis grāmatā ierakstīts krāpšanas nolūkā? Fabriku inspektors Miku-ļina kgs, stāstīdams par šādu krāpšanu, atzīmē:

„Visos šādos gadījumos atklāt ļaunprātības bija ārkārtīgi grūti, ja par tām nebija tiešu norādījumu strādnieku sūdzību veidā". Pats inspektors atzīstas, ka viņš nespēj atklāt krāpšanu, ja strādnieki uz to nenorādīs. Bet strādnieki to nespēj norādīt, ja fabrikantiem neuzliks par pienākumu izkārt paziņojumus par naudas sodiem.

Citi fabrikanti izdomājuši daudz ērtākus paņēmienus, kā krāpt strādniekus un apiet likumu, — tik viltīgus un sarežģītus paņēmienus, ka bija visai grūti viņus pieķert. Daudzi kokvilnas austuvju īpašnieki Vladimiras gub. iesniedza inspektoram apstiprināšanai nevis vienu likmi par katru auduma šķirni, bet divas un pat trīs likmes; piezīmē pie likmes bija teikts, ka audēji, kuri nevainojami izstrādājuši preci, saņem par to maksu pēc augstākās likmes, kuri izstrādā sliktu preci — pēc otrās likmes, bet to preci, ko uzskata par brāķi, noceno pēc viszemākās likmes^18. Skaidrs, kādam nolūkam bija izdomāts šis viltīgais paņēmiens: starpība starp augstāko un zemāko likmi ieplūda īpašnieka kabatā, lai gan īstenībā šī starpība nozīmēja sodu par nekārtīgu darbu un tāpēc tai vajadzēja ieplūst soda naudas kapitālā. Skaidrs, ka tā bija likuma rupja apiešana un ne tikai likuma par naudas sodiem, bet arī likuma par likmju apstiprināšanu; likmes apstiprina lādē), lai uzņēmējs nevarētu patvaļīgi mainīt darba algu; ja likme nebūs viena, bet to būs vairāk, tad saprotams, ka uzņēmējs šādā gadījumā var rīkoties pilnīgi patvaļīgi.

Fabriku inspektori redzēja, ka šādas likmes „acīm redzot domātas, lai apietu likumu" (visu to stāsta tas pats Miku-ļina kgs iepriekš minētajā grāmatā), bet tomēr „uzskatīja, ka viņiem nav tiesības“ atteikt godātiem fabrikantu „kungiem".

Kā nu ne. Vai gan viegla lieta atteikt fabrikantiem (šādu lielu izdomājis nevis viens vien fabrikants, bet vairāki fabrikanti reizē!). Bet ja likumu mēģinātu apiet nevis fabrikantu „kungi", bet strādnieki? Būtu interesanti zināt, vai atrastos visā Krievijas impērijā kaut jel viens fabriku inspektors, kas „uzskatītu, ka viņam nav tiesības“ atteikt strādniekiem viņu mēģinājumā apiet likumu?

Tādā kārtā šīs div- un trīsstāvu likmes apstiprināja fabriku inspekcija un tās sāka lielot praksē. Bet izrādījās, ka par likmes jautājumu interesējas ne tikai fabrikantu kungi, kas izdomā paņēmienus, kā apiet likumu, un ne tikai inspektoru kungi, kuri neuzskata sevi par pilntiesīgiem traucēt fabrikantus viņu labajos nodomos, bet vēl bez tam arī... — strādnieki. Strādniekiem nebija tās maigās iecietības pret fabrikantu kungu blēdībām, un viņi „uzskatīja, ka viņiem ir tiesības" nepieļaut šiem fabrikantiem apšmaukt strādniekus.

Šīs likmes, — stāsta inspektors Mikuļina kgs, — „radīja tādu neapmierinātību strādniekos, ka tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc izcēlās tik nevaldāmas nekārtības, ka prasīja bruņota spēka iejaukšanos".

Lūk, kādas lietas notiek pasaulē! Sākumā „uzskatīja, ka nav tiesības" nepieļaut fabrikantu kgiem pārkāpt likumu un krāpt strādniekus, bet, kad strādnieki, sašutuši par tādām nelietībām, sacēlās, tad. „pieprasīja" bruņotos spēkus! Kāpēc gan šos bruņotos spēkus „pieprasīja" pret strādniekiem, kas aizstāvēja savas likumīgās tiesības, bet ne pret fabrikantiem, kuri atklāti pārkāpa likumu? Lai kā tas būtu, tikai pēc strādnieku sacelšanās „šāda veida likmes ar gubernatora rīkojumu tika atceltas". Strādnieki panāca savu. Likumu izdeva ne fabriku inspektoru kungi, bet paši strādnieki, kas pierādīja, ka nepieļaus par sevi ņirgāties un pratīs aizstāvēt savas tiesības. „Turpmāk jau, — stāsta Mikuļina kgs, — fabriku inspekcija atteicās apstiprināt šādas likmes". Tādā kārtā strādnieki iemācīja inspektorus lietot likumu.

Bet šo mācību saņēma tikai Vladimiras fabrikanti. Tomēr fabrikanti visur ir vienādi: kā Vladimirā, tā Maskavā un Pēterburgā. Vladimiras fabrikantu mēģinājums apiet likumu — neizdevās, bet viņu izdomātais paņēmiens ne tikvien palika, bet to vēl papildināja kāds ģeniāls Pēterburgas rūpnieks.

Kāds īsti bija Vladimiras fabrikantu paņēmiens? Šāds: nelietot vārdu naudas sods, bet tajā vietā lielot citu vārdu. Ja es teikšu, ka strādnieks nekārtīga darba gadījumā saņem rubli mazāk, tad tas būs naudas sods un to nāksies pieskaitīt soda naudas kapitalam. Bet, ja teikšu, ka strādnieks par nekārtīgu darbu saņem atalgojumu pēc zemākas likmes, tad tas nebūs naudas sods, un rublis ieslīdēs manā kabatā. Tā sprieda Vladimiras fabrikanti, kurus tomēr atspēkoja strādnieki. Var arī vēl mazliet citādāk spriest. Var teikt: strādnieks nekārtīga darba dēļ saņem atalgojumu bez gratifikācijas, tad tas atkal nebūs naudas sods, un rublis ieslīd uzņēmēja kabatā. Lūk, šādu prātojumu izdomāja viltīgais un gudrais Pēterburgas rūpnieks Jakovļevs, mechaniskās rūpnīcas uzņēmējs. Viņš izsakās tā: jūs saņemsit 1 rubli dienā, bet, ja jums nebūs nekādu pārkāpumu — nedz neierašanās darbā, nedz rupjību vai nekārtību, tad jūs saņemsit 20 кар. kā „gratifikāciju". Bet, ja būs kāds pārkāpums, tad uzņēmējs aizturēs 20 kapeikas un iebāzīs tās, protams, savā kabatā, — tāpēc ka, lūk, tā nav soda nauda, bet „gratifikācija". Visi likumi par to, kādus pārkāpumus var sodīt un kādos apmēros, kā tos vajag izlietot strādnieku vajadzībām, Jakov-ļeva kgm, izrādās, neeksistē. Likumi rakstīti par „naudas sodiem", bet viņam ir „gratifikācijas". Veiklais rūpnieks vēl līdz šim laikam krāpj strādniekus ar saviem viltīgajiem paņēmieniem. Pēterburgas fabriku inspektors droši vien „uzskatīja, ka viņam nav tiesības“ neļaut fabrikantam apiet likumu. Cerēsim, ka Pēterburgas strādnieki nepaliks iepakaļ Vladimiras strādniekiem un iemācīs inspektoru un rūpnieku, kā pienākas ievērot likumu.

Lai parādītu, kādas milzīgas naudas sumas uzkrājas no soda naudas, minēsim datus par soda naudas kapitala apmēriem Vladimiras guberņā.

Izsniegt pabalstus tur sāka 1891. g. februārī. Līdz 1891. gada oktobrim pabalstos 3 665 personām bija izsniegti 25 458 rub. 59 кар. Soda naudas kapitāls uz 1891. g. 1. okt. sasniedza 470 052 rub. 45 кар. Pie tās pašas reizes jāmin vēl viens soda naudas izlietošanas veids. Kādā fabrikā soda naudas kapitāls bija 8 242 rub. 46 кар. Šī fabrika bankrotēja, un strādnieki ziemā palika bez maizes un bez darba. Tad no šā kapitala 5 820 rub. izsniedza kā pabalstu strādniekiem, kuru skaits sniedzās līdz 800 cilvēku.

No 1891. g. 1. oktobra līdz 1892. g. 1. oktobrim bija piedzīts soda naudas 94 055 rub. 47 кар., bet izsniegts pabalstiem 45 200 rub. 52 кар. — 6 312 personām. Pēc atsevišķiem pantiem šie pabalsti sadalījās šādi: darba nespējas gadījumā bija izsniegtas mēneša pensijas 208 personām 6 198 rub. 20 кар., tātad caurmērā uz 1 cilvēku gadā — 30 rub. (šādus ubagu pabalstus piešķir tajā laikā, kad desmiti tūkstoši soda naudas gul neizlietoti I). Tālāk mantas zaudēšanas gadījumā 1 037 personām bija izsniegti 17 827 rub. 12 кар., caurmērā 18 rub. uz cilvēku. Sievietēm grūtniecības laikā 2 669 gadījumos izsniegts 10 641 rub. 81 кар., caurmērā 4 rub. (t. i., par trijām nedēļām, vienu pirms dzemdībām un divām pēc dzemdībām). Slimības gadījumā 877 strādniekiem izsniegts 5 380 rub. 68 кар., caurmērā 6 rub. uz personu. Bēru gadījumā — .4 620 rub. — 1 506 strādniekiem (3 rub. uz personu) un dažādos gadījumos — 532 rub. 71 кар. — 15 personām.

Tagad mēs pilnīgi esam iepazinušies ar noteikumiem par soda naudu un ar to, kā šos noteikumus lielo. Apskatīsim. vai šie noteikumi ir taisnīgi un vai tie pieliekami aizsarga strādnieku tiesības.

Mēs zinām, — likums nosaka, ka soda nauda nepieder uzņēmējam, ka to var izlietot tikai strādnieku vajadzībām. Noteikumi par naudas izlietošanu jāapstiprina ministriem.

Kas tad iznācis no šiem noteikumiem? Šī nauda ir ievākta no strādniekiem un izlietota viņu vajadzībām, — bet noteikumos nav pat minēts, ka uzņēmējiem jāziņo strādniekiem par soda naudas kapitala stāvokli. Strādniekiem nav piešķirtas tiesības ievēlēt savus pārstāvjus, kas sekotu, lai naudu pareizi ieskaita soda naudas kapitālā, lai pieņemtu strādnieku iesniegumus un sadalītu pabalstus. Likumā bija teikts, ka pabalsti izsniedzami „ar inspektora atļauju", bet pēc ministru izdotajiem noteikumiem iznāk tā, ka ar lūgumu pēc pabalsta jāgriežas pie uzņēmēja. Kāpēc gan jāgriežas pie uzņēmēja? Jo tā taču nav uzņēmēja nauda, bet strādnieku nauda, kas radusies no viņu izpeļņas atvilkumiem. Uzņēmējam nav tiesības pašam pieskarties šai naudai: ja viņš to tērē, tad par to viņam jāatbild kā par piesavināšanos un naudas izšķiešanu, gluži tāpat, kā kad viņš būtu izšķiedis cita naudu. Ministri acīm redzot izdevuši tādu noteikumu tāpēc, ka gribējuši pakalpot uzņēmējiem: tagad strādniekiem jālūdz uzņēmējam pabalsts kā žēlastības dāvana. Tiesa, ja uzņēmējs atteiks — inspektors pats var piešķirt pabalstu. Bet inspektors taču pats neko nezina — uzņēmējs teiks viņam, ka strādnieks ir šāds un tāds, ka viņš nav šā pabalsta cienīgs, un inspektors noticēs^19. Un vai gan daudz būs tādu strādnieku, kas griezīsies ar sūdzībām pie inspektora, zaudēs darba laiku, pie viņa staigājot, rakstot lūgumus un tamlīdzīgi? īstenībā ar ministru noteikumiem radīsies tikai jauna strādnieku atkaribas forma no uzņēmējiem. Uzņēmēji gūs iespēju spaidīt tos strādniekus, ar kuriem viņi ir neapmierināti, varbūt tāpēc, ka viņi nepieļauj sev pāri darīt: noraidot lūgumu, uzņēmēji droši vien radīs tādam strādniekam daudz lieku soļu, bet var gadīties, ka panāks pat to, ka viņš pabalstu nemaz nesaņems. Gluži pretēji, tiem strādniekiem, kas izpatīk uzņēmējam un lokās viņa priekšā, kas ziņo viņam par saviem darba biedriem, — uzņēmēji var atļaut izsniegt sevišķi lielus pabalstus arī tādos gadījumos, kad otrs strādnieks liktu noraidīts. Kur vajadzētu izbeigt strādnieku atkarību no uzņēmējiem naudas sodu lietās, radīsies jauna veida atkarība, kas strādniekus saskaldīs, radīs līšanu un lišķību. Un tad pievērsiet uzmanību vēl tam nejēdzīgajam birokrātismam, kas pavada pabalstu izsniegumus pēc noteikumiem: katrā gadījumā strādniekam jāgriežas pēc apliecības gan pie ārsta, kas pret viņu, droši vien, būs rupjš, gan pie policijas, kas neko nedara bez kukuļiem. Atkārtojam: nekas tamlīdzīgs nav atrodams likumā, tas ir radīts ar ministru noteikumiem, kas acīm redzot izstrādāti par labu fabrikantiem un acīm redzot domāti tam nolūkam, lai bez atkarības no uzņēmējiem radītu vēl strādnieku atkarību no ierēdņiem, lai strādniekus atstumtu no jebkādas līdzdalības pie soda naudas kapitala izlietošanas viņu vajadzībām, kaut arī šie līdzekļi ir radušies no viņu pašu soda naudas, lai strādnieku sapītu bezjēdzīgā kroņa formālismā, kas to notrulina un demoralizē^20.

Ļaut uzņēmējiem izlemt pabalstu piešķiršanu no soda naudas ir brēcoša netaisnība. Strādniekiem jāpanāk, lai pēc likuma viņiem dotu tiesības ievēlēt deputātus (pārstāvjus), kuri sekotu, lai soda nauda ieplūstu soda naudas kapitālā, pieņemtu un pārbaudītu strādnieku lūgumus par pabalstu izsniegšanu, sniegtu strādniekiem pārskatu par soda naudas kapitala stāvokli un tā izlietošanu. Tajās rūpnīcās, kur patlaban ir deputāti, viņiem jāpievērš uzmanība soda naudai, jāpieprasa, lai viņiem ziņotu visus datus par naudas sodiem, viņiem jāpieņem strādnieku lūgumi un jānodod tie priekšniecībai.

va

VAI UZ VISIEM STRĀDNIEKIEM ATTIECAS LIKUMI PAR

NAUDAS SODIEM?

Likumi par naudas sodiem, tāpat kā lielākā daļa cilu Krievijas likumu, neattiecas uz visām fabrikām un rūpnīcām, neattiecas uz visiem strādniekiem. Izdodot likumu, Krievijas valdība vienmēr baidās ar to aizvainot fabrikantu un rūpnieku kungus, baidās, ka kanceleju noteikumu un ierēdniecības tiesību un pienākumu viltīgie samezglo-jumi sadursies ar kādiem ciliem kancelejas noteikumiem (un to mums ir neskaitāmi daudz), ar kaut kādu cilu ierēdņu tiesībām un pienākumiem, kuri visai apvainosies, ja viņu darba laukā ielauzīsies kāds jauns ierēdnis, un kuri izlietos veselām mucām kroņa tintes un kaudzēm papīra, rakstīdami par „resora norobežošanu". Tāpēc retu likumu pie mums izdod vienlaicīgi visā Krievijā bez izņēmuma, bez bailīgiem termiņu pagarinājumiem, bez tiesībām ministriem un citiem ierēdņiem atļaut atkāpties no likuma.

Viss tas sevišķi spilgti izpaudies pie likuma par naudas sodiem, kurš, kā mēs redzējām, sacēla tādu kapitālistu kungu neapmierinātību un kurš tika izdots vienīgi ar draudīgu strādnieku sacelšanās spiedienu.

Pirmkārt, likums par naudas sodiem attiecas tikai uz nelielu Krievijas daļu^21. Šis likums izdots, kā mēs to jau minējām, 1886. g. 3. jūnijā un stājās spēkā ar 1886. g. 1. oktobri tikai trijās guberņās: Pēterburgas, Maskavas un Vladimiras. Pēc pieciem gadiem likums attiecināts uz Varšavas un Petrokovas guberņu (1891. g. 11. jūnijā). Tad vēl pēc trim gadiem tas attiecināts vēl uz 13 guberņām (proti: no centrālajām guberņām — Tveras, Kostro-mas, Jaroslavas, Ņižņij-Novgorodas un Rjazaņas; no Baltijas guberņām — Igaunijas un Vidzemes; no Rietumu — Grodņas un Kijevas; no dienvidu — Volinijas, Podolijas. Charkovas un Chersonas) — ar 1894. gada 15. marta likumu. 1892. gadā noteikumi par naudas sodiem attiecināti uz privāto kalnrūpniecību un mājrūpniecību.

Kapitālisma strauja attīstība Krievijas dienvidos un kalnrūpniecības milzīgais pieaugums sakoncentrē tur strādnieku masas un spiež valdību pasteigties.

Valdība, kā redzams, ļoti lēnām atsakās no vecās fabriku kārtības. Turklāt nepieciešami atzīmēt, ka tā atsakās, tikai strādnieku spiesta: strādnieku kustības attīstība un streiki Polijā spieda attiecināt likumu uz Varšavas un

Petrokovas guberņu (Petrokovas guberņā ietilpst Lodzas pilsēta). Milzīgais streiks Chludova manufaktūrā Rjazaņas guberņas Jegorovas apriņķī tūliņ spieda attiecināt likumu arī uz Rjazaņas guberņu. Arī valdība, kā redzams, „uzskata, ka tai nav tiesības" atņemt kapitālistu kungiem tiesības bez kontroles (patvaļīgi) uzlikt naudas sodu, kamēr strādnieki paši neiejauksies šai lielā.

Otrkārt, likums par naudas sodiem, kā arī visi noteikumi sakarā ar fabriku un rūpnīcu pārraudzību, nav attiecināmi uz uzņēmumiem, kas pieder valstij un valdības iestādēm. Valsts rūpnīcās ir sava strādnieku „aizgādniecības" priekšniecība, kuru likums nevēlas apgrūtināt ar noteikumiem par naudas sodiem. Un patiesi, kāpēc gan lai pārraudzītu valsts rūpnīcu, ja rūpnīcas priekšnieks pats ir ierēdnis? Strādnieki var sūdzēties par viņu viņam pašam. Nav jābrīnās, ka starp šiem valsts rūpnīcu priekšniekiem ir atrodami lādi neģēļi kā, piemēram, Pēterburgas ostas komandieris Verchovska kgs.

Treškārt, noteikumi par soda naudas kapitāliem, kas izlietojami pašu strādnieku vajadzībām, neattiecas uz strādniekiem tādu dzelzceļu darbnīcās, kur ir pensiju vai krājaizdevu kases. Soda nauda ieplūst šais kasēs.

Visi šie izņēmumi tomēr vēl šķita nepietiekami, un likums nosaka, ka ministriem (finanču un iekšlietu) ir tiesības, no vienas puses, „nepakļaut" šiem noteikumiem „mazāk nozīmīgas fabrikas un rūpnīcas gadījumos, ja tas patiesi vajadzīgs", bet, no otras puses, attiecināt šos noteikumus uz „nozīmīgākiem" amatniecības uzņēmumiem.

Tātad nepieliek, ja likums uzdod ministram izstrādāt noteikumus par soda naudu — tas ministram devis vēl tiesības atbrīvot dažus fabrikantus no pakļautības likumam! Lūk, cik tālu sniedzas mūsu likuma laipnība pret fabrikantu kungiem! Kādā no ministra paskaidrojumiem teikts, ka viņš atbrīvo tikai tādus fabrikantus, par kuriem Fabriku lietu komisija „ir pārliecināta, ka uzņēmuma īpašnieks nepārkāps strādnieku interesesFabrikanti un fabriku inspektori ir tik tuvi draugi, ka tic viens otram uz vārda. Kāpēc apgrūtināt fabrikantu ar noteikumiem, ja viņš „apgalvo", ka nepārkāps strādnieku intereses? Bet ja nu strādnieks mēģinātu lūgt inspektoru vai ministru atbrīvot viņu no noteikumiem, „apgalvodams^14, ka viņš nepārkāps fabrikanta intereses? Tādu strādnieku, droši vien, uzskatītu par prātā jukušu.

To dēvē par strādnieku un fabrikantu „tiesību vien-līdzību^11.

Kas attiecas uz naudas soda noteikumu piemērošanu nozīmīgākiem amatniecības uzņēmumiem, tad līdz šim laikam, cik zināms, šie noteikumi bija attiecināti tikai (1893. gadā) uz sadales kantoriem, kas izsniedz mājās strādājošiem audējiem metus. Ministri nesteidzas ar naudas sodu noteikumu izplatīšanu. Visa strādnieku masa, kas mājās strādā uzņēmējiem, lielajiem veikaliem utt., vēl līdz šim laikam atrodas vecajā stāvoklī, pilnīgā uzņēmēja patvaļā. Šiem strādniekiem ir grūtāk apvienoties, apspriesties par savām vajadzībām, uzsākt kopēju cīņu pret uzņēmēju spaidiem, tāpēc viņiem arī nepievērš uzmanību.

VIII

NOSLĒGUMS

Mēs tagad iepazināmies ar mūsu likumiem un naudas sodu noteikumiem, ar visu šo ārkārtīgi sarežģīto sistēmu, kas atbaida strādnieku ar savu kokainību un nelaipno kancelejas valodu.

Tagad mēs varam atkal atgriezties pie jautājuma, ko izvirzījām jau sākumā, par to, ka naudas sodus radījis kapitālisms, t. i., tāda sabiedriska iekārta, kur tauta sadalīta divās šķirās — zemes, mašinu, fabriku un rūpnīcu, materiālu un krājumu īpašniekos un ļaudīs, kam nav nekāda īpašuma, kam tāpēc jāpārdodas kapitālistiem un viņu labā jāstrādā.

Vai vienmēr tā ir bijis, ka strādniekiem, kas strādāja uzņēmēja labā, vajadzēja maksāt viņam soda naudu par katru nekārtību?

Sīkajos uzņēmumos, piemēram, pilsētas amatniekiem vai strādniekiem, nav naudas sodu. Tur nav pilnīgas atsvešināšanās starp strādnieku un uzņēmēju, viņi kopā dzīvo un strādā. Uzņēmējam nenāk prātā ievest naudas sodus, tāpēc ka viņš pats uzrauga darbu un vienmēr var likt izlabot to, kas viņam nepatīk.

Bet šādi sīki uzņēmumi un ražošanas nozares pamazām nozūd. Mājrūpniekiem un amatniekiem, tāpat arī sīkajiem zemniekiem, nav iespējams izturēt konkurenci ar lielajām fabrikām, rūpnīcām un lielajiem uzņēmējiem, kas lieto labākus darba rīkus, mašinas un apvieno daudzu strādnieku darbu. Tāpēc mēs redzam, ka mājrūpnieki, amatnieki un zemnieki arvien vairāk izput, aiziet strādāt fabrikās un rūpnīcās, pamet sādžas un aizplūst uz pilsētām.

Lielajās fabrikās un rūpnīcās uzņēmēja un strādnieku attiecības nav vairs tādas kā sīkajās darbnīcās. Uzņēmējs ar savu bagātību, ar savu sabiedrisko stāvokli ir nostājies tik augstu, ka starp viņu un strādnieku ir radies vesels bezdibenis, bieži viņi pat viens otru nepazīst un viņiem nav nekā kopēja. Strādniekam nav ne mazākās iespējas izkulties par uzņēmēju; viņš nosodīts mūžīgi palikt bez mantas un strādāt viņam nezināmiem bagātniekiem. Divu triju strādnieku vietā, kas bija sīkajam uzņēmuma īpašniekam, tagad radies ļoti daudz strādnieku, kas nāk no dažādiem apvidiem un vienmēr mainās. Atsevišķa uzņēmēja rīkojumu vietā tagad radušies vispārēji noteikumi, kas kļūst obligati visiem strādniekiem. Agrākā attiecību pastāvība starp darba devēju un strādnieku pazūd: darba devējs nebūt vairs necienī strādnieku, tāpēc ka viņam vienmēr ir viegli atrast vietā citu no bezdarbnieku pūļa, kuriem ir vienalga, pie kā viņi līgst. Tādā kārlā uzņēmēja vara pār strādnieku pieaug, un uzņēmējs izlieto šo varu, ar naudas sodu palīdzību iedzen strādnieku fabrikas darba stingrajos ietvaros. Strādnieks ir spiests padoties šim jaunajam viņa tiesību un viņa izpeļņas ierobežojumam, tāpēc ka tagad viņš ir bezspēcīgs uzņēmēja priekšā.

Tātad naudas sodi ir ieraudzījuši dienas gaismu ne visai sen, — kopā ar lielajām fabrikām un rūpnīcām, kopā ar lielkapitalismu, kopā ar pilnīgu saskaldīšanos starp bagātajiem uzņēmējiem un noplicinātajiem strādniekiem. Naudas sodi ir kapitālisma pilnīgas attīstības un strādnieka pilnīgas kalpības rezultāts.

Bet šī lielo fabriku attīstība un uzņēmēju spaidu kāpinājums ir novedis vēl pie citām sekām. Strādnieki, kļūdami pilnīgi bezspēcīgi pret fabrikantiem, sāka apjēgt, ka viņus gaida pilnīga pagrimšana un nabadzība, ja viņi joprojām paliks saskaldīti. Strādnieki sāka saprast, ka viņiem vienīgā izeja, kā glābties no bada nāves un izdzim-tības, ar ko viņus apdraud kapitālisms, — apvienoties kopīgai cīņai pret fabrikantiem par darba algu un labākiem dzīves apstākļiem.

Mēs redzējām, līdz kādai nejēdzīgai strādnieku apspiešanai bija nonākuši mūsu fabrikanti 80. gados, ka viņi naudas sodu padarīja par līdzekli, lai pazeminātu strādnieku darba algu, neierobežodamies tikai ar likmes pazeminājumu. Kapitālistu jūgs pār strādniekiem bija nonācis līdz savai augstākajai pakāpei.

Bet šis jūgs arī radīja strādnieku pretestību. Strādnieki sacēlās pret apspiedējiem un uzvarēja. Nobijusies valdība piekāpās viņu prasību priekšā un pasteidzās izdot likumu par naudas sodu atcelšanu.

Tā bija piekāpība strādniekiem. Valdība domāja, ka, izdodot likumus un noteikumus par naudas sodiem, nosakot pabalstus no soda naudas, tā uzreiz apmierinās strādniekus un piespiedīs tos aizmirst savu kopējo strādnieku lielu, savu cīņu pret fabrikantiem.

Bet šādas valdības cerības, nostādot sevi kā strādnieku aizstāvi, neattaisnosies. Mēs redzējām, cik netaisns pret strādniekiem ir jaunais likums, cik maza ir bijusi piekāpība strādnieku priekšā, salīdzinot to kaut vai ar tām prasībām, kādas bija izvirzījuši Morozova streikotāji; mēs redzējām, kā visur lika atstāti apkārtceļi fabrikantiem, kas vēlējās pārkāpt likumu, kā viņu interesēs tika sastādīti noteikumi par pabalstiem, pievienojot uzņēmēju pat-vaļībām arī ierēdņu patvaļības.

Kad šādu likumu, šādus noteikumus izlietos, kad strādnieki ar tiem iepazīsies un no savām sadursmēm ar priekšniecību iemācīsies saprast, kā viņus apspiež likums, tad viņi pamazām sāks apjēgt savu verdzisko stāvokli. Viņi sapratīs, ka vienīgi nabadzība ir spiedusi viņus strādāt bagātnieku labā un apmierināties ar grašiem par savu smago darbu. Viņi sapratīs, ka valdība un tās ierēdņi turas fabrikantu pusē, bet likumu izstrādā tā, lai uzņēmējam būtu vieglāk apspiest strādnieku.

Un strādnieki beidzot uzzinās, ka likums nekā nedarīs, lai uzlabotu viņu stāvokli, kamēr pastāvēs strādnieku atkarība no kapitālistiem, tāpēc ka likums vienmēr būs labvēlīgs fabrikantiem — kapitālistiem, tāpēc ka fabrikanti vienmēr mācēs atrast paņēmienus, kā likumu apiet.

To saprazdami, strādnieki redzēs, ka viņiem atliek tikai viens līdzeklis sevis aizsargāšanai — apvienoties cīņai pret fabrikantiem un pret to netaisnīgo kārtību, kādu nodibinājis likums.

ĢIMNĀZIJU SAIMNIECĪBAS UN LABOŠANAS ĢIMNĀZIJĀS

(„RUSSKOJE BOGATSTVO")

Jau sen zināms tas atrisinājums, ko jautājumā par kapitālismu Krievijā ieteic narodņiki un ko pēdējā laikā visspilgtāk pauž „Russkoje Bogatstvo**21. Nenoliedzot, ka kapitālisms pastāv, spiesti atzīt tā attīstību, narodņiki tomēr neuzskata mūsu kapitālismu par dabisku un nepieciešamu procesu, kas noslēdz gadsimtiem ilgo preču saimniecības attīstību Krievijā, bet gan par nejaušību, kurai nav stipru sakņu, kura nozīmē tikai novirzīšanos no ceļa, ko diktē visa nācijās vēsturiskā dzīve. „Mums, — saka narodņiki, — jāizvēlas tēvijai citi ceļi“, jāatstāj kapitālisma ceļš un ,,jāsabiedrisko“ ražošana, izmantojot „visas'* „sabiedrības** spēkus, kura, lūk, jau sāk pārliecināties par kapitālisma nevarību.

Acīm redzot, ja jau iespējams izvēlēties tēvijai citu ceļu, ja visa sabiedrība sāk saprast tā nepieciešamību, tad ražošanas „sabiedriskošana** nesagādā lielas grūtības un neprasa zināmu vēsturisku sagatavošanās periodu. Jāizslrādā tikai šādas „sabiedriskošanas** plāns un jāpārliecina attiecīgās personas, ka šis plāns realizējams, — un „tēvija** novirzīsies no maldīgā kapitālisma ceļa uz ražošanas sabiedriskošanas ceļu.

Ikviens saprot, cik ļoti interesantam jābūt tādam plānam, kas sola tik spožas izredzes, un tāpēc krievu publikai jābūt ļoti pateicīgai Južakova kungam — vienam no pastāvīgajiem žurnālā „Russkoje Bogatstvo** līdzstrādniekiem — par to, ka viņš uzņēmies pūles izstrādāt tādu plānu. Žurnālā „Russkoje Bogatstvo** maija burtnīcā atrodam viņa rakstu „Izglītības utopija** ar apakšvirsrakstu „Visas tautas obligātās vidējās izglītības plāns**.

Kāds gan tam sakars ar ražošanas „sabiedriskošanu"? — jautās lasītājs. Vistiešākais, jo Južakova kunga plāns ir ļoti plašs. Autors projektē nodibināt katrā pagastā ģimnāziju, kurā uzņemami visi vīriešu un sieviešu kārtas iedzīvotāji skolas gados (no 8 līdz 20 g., maximum pat līdz 25 gadiem). Tādām ģimnāzijām jābūt ražošanas asociācijām, kas nodarbojas ar zemkopību un ar etiķu, kas ar savu darbu ne tikai uztur ģimnāziju iemītniekus (tie pēc Južakova kunga plāna sastāda visu iedzīvotāju piekto dalu), bet bez tam vēl dod līdzekļus visas bērnu vecumā esošās iedzīvotāju dafas uzturēšanai. Sīks aprēķins, ko autors izstrādājis vienai tipiskai ģimnazijai-pagastain (ko varētu apzīmēt arī par ,,ģimnaziju-fermu“, par ,,ģim-naziju-saimniecību“ vai „zemkopības ģimnāziju"), rāda, ka ģimnāzijā pavisam uzturēs vairāk nekā pusi no visiem vietējiem iedzīvotājiem. Ja ievērosim, ka kaira šāda ģimnāzijā (pavisam Krievijā projektēts ierīkot 20 000 dubult-ģimnaziju, t. i., 20 000 vīriešu un 20 000 sieviešu ģimnāziju) apgādājama ar zemi un ražošanas līdzekļiem (paredzēts izlaist valdības garantētas zemstes obligācijās ar 4^1/г% nomaksas un 1/a°/o dzēsuma), — tad sapratīsim, cik tiešām „milzīgs" ir Južakova kunga „plāns". Sabiedriskotajā ražošanā iekļaujama vesela puse iedzīvotāju. Tēvijai tātad uzreiz izraudzīts cits ceļš! Un to panāk „bez kādiem valsts, zemstes un tautas izdevumiem (sic!*)“. Tas „šķiet utopija tikai pirmajā acumirklī", bet patiesībā tas ir „daudz vieglāk realizējams nekā visas tautas pirm-izglītība". Južakova kungs apliecina, ka šim nolūkam nepieciešamā financialā operācijā „nav ne chimera, ne utopija" un veicama, kā jau redzējām, ne vien bez izdevumiem, bez jebkādiem izdevumiem, bet pat negrozot „pastāvošos mācības plānus"!! Južakova kungs pilnīgi pareizi piezīmē, ka „tam visam ir liela nozīme, ja nevēlamies aprobežoties vienīgi ar eksperimentu, bet tiešām gribam sasniegt visas tautas izglītību". Tiesa, viņš saka, ka viņa „mērķis neesot bijis sastādīt izpildījuma projektu", tomēr viņa iztirzājums dod gan paredzamo ģimnāzijās skolnieku un skolnieču skaitu, gan visu ģimnāzijās

*

lā: Red.

iemītnieku uzturēšanai nepieciešamā darba spēka aprēķinu, gan pedagoģiskā un administratīvā personālā skaitu, norādot tiklab ģimnāzijās locekļu uztura apmērus natūrā, kā arī pedagogu, ārstu, techniķu un meistaru atalgojumu naudā. Autors sīki aprēķina zemkopības darbam nepieciešamo darba dienu skaitu, katrai ģimnāzijai nepieciešamo zemes daudzumu un sākumam vajadzīgos naudas līdzekļus. Viņš paredz, no vienas puses, cittautiešu un sektantu likteni, kuri nevarēs baudīt vispārējās vidējās izglītības labumus, un, no otras puses, to personu likteni, kuras izraidīs no ģimnāzijām par netikumīgu uzvešanos. Autora aprēķini neaprobežojas tikai ar vienu tipisku ģimnāziju. Nekādā gadījumā. Viņš izvirza jautājumu par visu 20 000 dubullģimnaziju realizēšanu un dod norādījumus, kā iegūt šim nolūkam vajadzīgo zemes daudzumu un kā nodrošināt to, lai „skolotāju, administratoru un saimniekotāju personals būtu apmierinošs".

Viegli saprotams, kādu aizrautīgu interesi modina tāds plāns, — ne tikai teorētisku interesi {acīm redzot tik konkrēti izstrādātam ražošanas sabiedriskošanas plānam galīgi jāpārliecina visi skeptiķi un jāiznīcina visi, kas noliedz šādu plānu realizēšanas iespēju), bet arī dzīvu praktisku interesi. Būtu dīvaini, ja visas tautas obligātās vidējās izglītības organizācijas projektu neievērotu augstākā valdība, sevišķi, ja ierosinājuma autors noteikti apgalvo, ka pasākums „neprasīs nekādus izdevumus" un ka „uzdevuma atrisināšanā mazāk būs jāsaduras ar iinanciala un ekonomiska nekā kulturālā rakstura kavēkļiem", kas tomēr „nav nepārvarami". Tāds projekts tieši skar ne tikai tautas izglītības ministriju, bet līdzīgā kārtā arī iekšlietu ministriju, finanču, zemkopības un pat, kā tālāk redzēsim, kara ministriju. Projektētās „labošanas ģimnāzijās", jādomā, pārzinās tieslietu ministrija. Nav šaubu, ka arī pārējās ministrijas būs ieinteresētas šai projektā, kas pēc Južakova kunga vārdiem „būs atbilstošs visām iepriekš minētajām prasībām (t. i„ izglītības un uzturēšanas) un laikam arī vēl daudzām citām".

Mēs tāpēc esam pārliecināti, ka lasītājs nepārmetīs mums, ja stāsimies pie šā ļoti ievērojamā projekta sīkas iztirzāšanas.

Južakova kunga pamatdoma ir šāda: vasaras laikā nekādas mācības nenoliek, un tas ir veltīts zemkopības darbam. Tālāk ģimnāziju beigušie skolēni kādu laiku paliek tajā par strādniekiem, viņi veic ziemas darbus un strādā tādās ražošanas nozarēs, kas papildina zemkopību un dod katrai ģimnāzijai iespēju ar savu roku darbu uzturēt visus skolēnus un strādniekus, visu mācības un administrācijas personālu, kā arī segt izdevumus izglītībai. Tādas ģimnāzijās — gluži pareizi saka Južakova kungs — būtu lieli zemkopības arteļi. Šis pēdējais izteiciens, starp citu, neatstāj vairs ne mazāko šaubu, ka mums ir tiesības uzlūkot Južakova kunga plānu kā pirmos soļus ražošanas narod-ņiciskajā „sabiedriskošanā", kā daļu no tā jaunā ceļa, kāds jāizvēlas Krievijai, lai izvairītos no kapitālisma peripetijām.

„Pašreiz, — spriež Južakova kungs, — ģimnāziju beidz 18—20 gadu vecumā, bet reizēm aizkavējas par 1—2 gadiem. Realizējot obligāto izglītību.. ., aizkavēšanās izplatīsies vēl vairāk. Skolu beigs vēlāk, bet trīs vecākajās klasēs būs audzēkņi no 16 līdz 25 gadu vecumam, ja tieši 25 gadi būs maksimālais vecums atlaišanai bez kursa beigšanas. Tā, ievērojot piektās klases pieaugušo audzēkņu papildu kontingentu, var droši paredzēt, ka apmēram trešā daļa ģimnāzijās audzēkņu būs... strādātāju vecumā". Pat ja šo procentu pazeminātu līdz vienai ceturtdaļai, kā autors tālāk aprēķina, pievienojot ģimnāzijās 8 klasēm 2 pamatskolas sagatavošanas klases (uzņemtu bērnus 8 gadu vecumā, kuri neprot lasīt), — tomēr iegūsim ļoti lielu skaitu strādnieku, kas ar pusstrādnieku palīdzību veiks vasaras darbus. Bet „desmit klašu ģimna-zija-ferma, — dibināti piezīmē Južakova kungs, — nepieciešami prasīs zināmu ziemas strādnieku kontingentu". Kur tos lai ņem? Autors ieteic divas izejas: 1) algot strādniekus („no kuriem daži nopelniem bagātie varētu piedalīties ienākumos"). Ģimnāzijās saimniecībai jābūt ienesīgai un jāattaisno šādu strādnieku algošana. Bet autoram „liekas svarīgāka otrā izeja": 2) ģimnāzijās kursu beigušajiem jāliek atstrādāt, lai segtu izdevumus par viņu mācīšanu un uzturēšanu zemākajās klasēs. Tas ir viņu „tiešs pienākums", — piebilst Južakova kungs, — protams, pienākums tikai tiem, kas nespēj samaksāt mācības naudu.

Viņi tad arī dos nepieciešamo ziemas strādnieku kontingentu un papildinās vasaras strādnieku kontingentu.

Tāda ir projektējamās organizācijas, kurai vajadzētu vsabiedriskot” zemkopības arteļos iedzīvotāju piekto daļu, pirmā pazīme. Jau no tās vien mēs varam redzēt, kāda būs šā cita ceļa izvēle tēvijai. Algoto darbu, kas pašreiz ir vienīgais eksistences avots personām, „kuras nespēj samaksāt mācības" un uztura naudu, aizstās obligāts bezmaksas darbs. Bet tas lai mūs nemulsina: nav jāaizmirst, ka par to iedzīvotāji gūs vispārējās vidējās izglītības labumus.

Iesim tālāk. Autors projektē atsevišķas vīriešu un sieviešu ģimnāzijās, piekāpdamies Eiropas kontinentā valdošajam aizspriedumam pret kopmācību, kas, taisnību sakot, būtu racionālāka. „50 skolēnu klasē vai 500 visās desmit klasēs, vai 1 000 ģimnāzijās saimniecībā (500 zēnu un 500 meiteņu) būs pilnīgi normals sastāvs" vidējai ģimnāzijai. Tajā būs 125 „pāri strādnieku" un attiecīgs skaits pusstrādnieku. „Ja piemetināšu, — saka Južakovs, — ka šis strādnieku skaits spēj apstrādāt, piem., Mazkrievijā 2 500 desetinu kultivētas tīruma zemes, tad ikviens sapratīs, kāds milzīgs spēks slēpjas ģimnāzijās darbā"!...

Bet bez šiem strādniekiem būs vēl „pastāvīgie strādnieki", kas „atstrādās" par izglītību un uzturu. Cik viņu būs? Katru gadu izlaidīs 45 skolniekus un skolnieces. Trešdaļa skolnieku uz trim gadiem aizies karadienestā (šobrīd ceturtā daļa. Autors paaugstina šo skaitu līdz trešdaļai, saīsinot dienesta laiku līdz 3 gadiem). „Nebūs netaisni nostādīt tādos pašos apstākļos ari pārējās divas trešdaļas, t. i., aizturēt tās ģimnāzijā, lai atstrādātu savas un savu biedru, kas aizgājuši zem karogiem, izglītības izdevumus. Tāpat šim nolūkam var aizturēt visas meitenes".

Tēvijā, kas izvēlējusies citu ceļu, arvien noteiktāk iezīmējas jaunās kārtības organizācija. Tagad visiem Krievijas pavalstniekiem ir pienākums pildīt karaklausību, un, tā kā iesaucamo personu skaits pārsniedz vajadzīgo karavīru skaitu, tad pēdējos izrauga lozējot. Arī sabiedriskotajā ražošanā jaunkareivjus izraudzīs lozējot, bet pārējos paredzēts „nostādīt tādos pašos apstākļos", t. i., uzlikt viņiem par pienākumu pavadīt trīs gadus dienestā, tiesa gan, ne karadienestā, bet ģimnāzijās darbā. Viņiem būs

jāatstrādā zem karogiem aizgājušo biedru uztura maksa. Vai visiem tā jāatstrādā? Nē. Tikai tiem, kas nespēj samaksāt mācības naudu. Autors jau iepriekš cēla šo ierunu, bet tālāk mēs redzēsim, ka personām, kas spēj maksāt par mācībām, viņš vispār projektē atsevišķas ģimnāzijās, kas patur veco tipu. Jājautā — kāpēc gan zem karogiem aizgājušo biedru uztura atstrādāšana uzvelta tiem, kas nespēj samaksāt mācības naudu, un nevis tiem, kas to spēj? Ļoti labi saprotams, kāpēc. Ja ģimnāzisti dalīsies maksātājos un nemaksātājos, tad skaidrs, ka pašreizējo sabiedrības iekārtu reforma neskar: to lieliski apzinās ari pats Južakova kungs. Un, ja tas ir tā, tad saprotams, ka valsts kopējos izdevumus (kareivju uzturēšanai) maksās tie, kuriem nav līdzekļu dzīvei*, — gluži tāpat, kā viņi arī tagad maksā tos, piemēram, netiešo nodokļu u. tml. veidā. Kur tad ir jaunās iekārtas atšķirība? Tur, ka tagad tie, kam nav līdzekļu, var pārdot savu darba spēku, bet jaunajā iekārtā viņi būs spiesti strādāt par velti (t. i., vienīgi par uzturu). Nevar būt ne mazāko šaubu, ka Krievija tādā kārtā izvairās no visām kapitālistiskās iekārtas peripetijām. Brīvais algas darbs, kas draud ar „proletariāta sērgu", tiek izskausts, un tā vietā stājas . .. obligāts bezalgas darbs.

Nav jābrīnās, ka cilvēki, nostādīti obligātā bezalgas darba attiecībās, nokļūs apstākļos, kas atbilst šīm attiecībām. Paklausieties, ko mums saka narodņiks („tautas draugs") tieši pēc visa iepriekšējā:

„Ja pie tam liks atļautas laulības šādu jauniešu starpā, kas beiguši kursu un uz 3 gadiem palikuši ģimnāzijās darbā; ja iekārtos atsevišķas telpas ģimenes strādniekiem; un ja ģimnāzijās ienākumi atļaus izsniegt viņiem, aizejot no ģimnāzijās, kaut nelielu pabalstu naudā un naturālijās, tad šāda trīs gadus ilga palikšana ģimnāzijās darbā daudz mazāk apgrūtinās nekā karaklausība" ...

Vai nav skaidrs, ka šādi izdevīgi noteikumi spiedīs iedzīvotājus visiem dvēseles spēkiem censties iekļūt ģimnāzijā. Spriediet paši: pirmkārt, būs atļauts doties laulībā. Tiesa gan, pēc pašreiz spēkā esošajiem civillikumiem tāda atļauja (no priekšniecības) vispār nav vajadzīga. Bet

Citādi netiktu atbalstīta pirmo virskundzība par pēdējiem.

ievērojiet, ka tie taču būs ģimnāzisti un ģimnāzistes, — tiesa gan, 25 gadu vecumā, bet tomēr ģimnāzisti. Ja universitātes studentiem neatļauj stāties laulībā, kā tad to varētu atļaut ģimnāzistiem. Turklāt — atļaujas piešķiršana taču būs atkarīga no ģimnāzijās priekšniecības, tātad no cilvēkiem ar augstāko izglītību: skaidrs, ka nav iemesla bīties no ļaunprātībām. Tie, kas ģimnāziju beiguši un palikuši pie tās par pastāvīgiem strādniekiem, vairs taču nav ģimnāzisti. Un tomēr ir runa par laulību atļaušanu arī viņiem — personām, kuru vecums ir no 21 līdz 27 gadiem. Nevar neatzīt, ka jaunais ceļš, ko izvēlējusies tēvija, saistīts ar Krievijas pilsoņu civiltiesiskā stāvokļa zināmu sašaurināšanu, bet jāatzīstas, ka vispārējās vidējās izglītības labumus taču nevar iegūt bez upuriem. Otrkārt, ģimenes strādniekiem ierīkos atsevišķas telpas, laikam gan ne sliktākas par tām istabelēm, kādās pašlaik dzīvo fabriku strādnieki. Treškārt, pastāvīgie strādnieki saņems par to „nelielu pabalstu". Bez šaubām, priekšrocības, kādas dod šī mierīgā dzīve priekšniecības paspārnē, iedzīvotāji pieņems labāk nekā kapitālisma vētraino dzīvi, pieņems tādā mērā, ka daži strādnieki paliks ģimnāzijā pastāvīgi (laikam aiz pateicības par to, ka viņiem atļauts precēties): „Neliels pastāvīgu, pavisam ģimnāzijā palikušo un ar to sabiedrojušos (sic!I) strādnieku kontingents papildina šos ģimnāzijās saimniecības darba spēkus. Tādi ir iespējamie un nebūt ne utopiskie mūsu zemkopības ģimnāzijās darba spēki".

Apžēlojieties! Kas gan te „utopisks"? Pastāvīgi bezalgas strādnieki, kas „sabiedrojušies" ar saimniekiem, kuri atļāvuši viņiem precēties. — pajautājiet taču jebkuram vecam zemniekam, un viņš jums no sava paša pieredzes pastāstīs par visa tā realizēšanas pilnīgu iespēju.

(Turpinājums sekos)*

Sarakstīts 1895. g. rudenī

Iespiests avīzes . . , v 0 . ..

„Samarskij Vcstrjik"™ „ P* nvUes -Samarskij

25-1. nr-й 1895. g. 25. novembrī Vestņtk teksta

ar parakstu K. T~ins

Turpinājuma laikrakstā „Samarskij Vestņik" nebija. Red.

TORNTONA FABRIKAS STRĀDNIEKIEM UN STRĀDNIECĒM^23

Torntona fabrikas strādnieki un strādnieces!

6. un 7. novembra diena mums visiem jāpatur atmiņā... Audēji ar savu vienoto pretestību uzņēmēja spaidiem pierādīja, ka grūtā brīdi mūsu vidū vēl ir atrodami ļaudis, kas prot aizstāvēt mūsu kopējās strādnieku intereses, ka mūsu labdariem uzņēmējiem nav vēl izdevies mūs galīgi pārvērst par nožēlojamiem viņu nepiepildāmā naudas maka vergiem. Turpināsim tad nu, biedri, mūsu līniju stingri un nelokāmi līdz galam, neaizmirsīsim, ka savu stāvokli mēs varam uzlabot tikai ar kopējām, vienprātīgām pūlēm. Vispirms, biedri, neiekrītiet lamatās, ko tik viltīgi izlikuši Torntonu kgi. Viņi spriež šādi: „Tagad preču pārdošanā iestājies sastrēgums, tā ka ar līdzšinējiem darba noteikumiem fabrikā mēs vairs nesaņemsim līdzšinējo peļņu ... Bet ar mazāku mēs neesam mierā ... Tātad būs jāpaspaida strādnieku saime, lai strādnieki ņem uz saviem pleciem zaudējumus no sliktajām tirgus cenām . . . Tikai šī lietiņa jānokārto nevis kaut kā, bet ar prasmi, lai strādnieks savā vientiesībā nemaz nesaprastu, kādu uzkožamo mēs viņam gatavojam .. . Aiztiksi visus uzreiz, — visi uzreiz būs kājās, nekādi ar viņiem netiksi galā, bet, lūk, vispirms mēs apšmauksim nabadziņus-audējiņus, tad arī pārējie nekur neizspruks ... Kautrēties ar šiem ļautiņiem neesam pieraduši, un kam tas arī vajadzīgs? Jaunas slotas mums tīrāk slauka ..Tātad par strādnieka labklājību norūpējušies uzņēmēji klusītiņām un lēnītiņām grib sagādāt visu fabrikas nodaļu strādniekiem tādu pašu nākotni, kādu viņi jau ir sagādājuši audējiem ... Tāpēc, ja mēs visi paliksim vienaldzīgi pret audēju nodaļas likteni, tad mēs ar savām rokām izraksim bedri, kurā drīz vien iemetīs arī mūs pašus. Pēdējā laikā audēji izpelnīja, rēķinot caurmērā, 3 rub. 50 кар. par pusmēnesi, tajā pašā

5 2. sēj.

laikā viņi iemācījušies iztikt: 7 cilvēku liela ģimene — ar 5 rubļiem, ģimene, kur vīrs, sieva un bērns — tikai ar 2 rubļiem. Viņi aizlaida pēdējo drēbju gabalu, nodzīvoja pēdējos grašus, ko bija ieguvuši moku pilnā darbā tai laikā, kad labdari Torntoni krāja pie saviem miljoniem jaunus miljonus. Bet arī ar to visu vēl nepietika, un viņu acu priekšā izmeta aiz vārtiem arvien jaunus un jaunus uzņēmēja mantkārības upurus, bet spaidi joprojām pieauga ar visnežēlīgāko cietsirdību... Vilnai bez vārda runas jauca klāt noliešu un knopu^21, kas briesmīgi palēnināja preces apstrādāšanu; novilcinājumi melu saņemšanai it kā netīšām palielinājās, beidzot sāka tieši samazināt darba stundas un tagad ieved gabalus ar 5 šmiciem^28 9 vietā, lai audējs ilgāk un biežāk aizkavētos ar metu saņemšanu un sakārtošanu, par ko, kā zināms, nemaksā ne graša. Ar izmērdēšanu grib panākt, lai mūsu audēji zaudē pacietību, un izpeļņa 1 rub. 62 кар. par pusmēnesi, kas sākusi jau parādīties dažu audēju aprēķinu grāmatiņās, tuvākā laikā var kļūt par kopēju audēju nodaļas izpeļņu... Biedri, vai arī jūs vēlaties sagaidīt šādu uzņēmēja laipnību? Bet ja nē, ja beidzot jūsu sirdis nav gluži pārakmeņojušās pret jums līdzīgu trūcīgo ciešanām, sakļaujieties vienprātīgi ap mūsu audējiem, uzstādīsim mūsu kopējās prasības un katrā izdevīgā gadījumā sāksim izkarot labāku tiesu no mūsu apspiedējiem. Vērptuves nodaļas strādnieki, nemāniet sevi ar jūsu izpeļņas pastāvību un nelielo paaugstinājumu ... Jo gandrīz 2/з jūsu biedru ir jau atlaistas no fabrikas, un jūsu labākā izpeļņa ir pirkta ar jūsu pašu aiz vārtiem izmesto vērpēju badu. Tas atkal ir uzņēmēju viltīgs paņēmiens, un to saprast nav grūti, ja tikai aprēķina, cik izpelnīja visa selfaktora vērptuves nodaļa senāk un cik tā izpelna tagad. — Jaunās krāsotavas strādniekil Strādājot ik dienas 14 ar V4 stundas, no galvas līdz kājām nāvējošu krāsu izgarojumu piesūkušies, jūs arī tagad nopelnāt tikai 12 rub. mēnesī! Pievērsiet uzmanību mūsu prasībām: mēs vēlamies izbeigt arī tos nelikumīgos atvilkumus, ko atvelk jums jūsu meistara nemākulības dēļ. — Vienkāršie strādnieki un vispār visi fabrikas strādnieki nespeciālisti! — Vai jūs tiešām cerat paturēt savu 60—80 кар. lielo dienas algu, ja specialistam-audējam nāksies samierināties ar 20 кар. par diennakti? —

Biedri, neesiet akli, neļaujiet sevi ievilināt uzņēmēju lamatās, ciešāk stāviet cits par cilu, citādi mums visiem slikti klāsies šoziem. Ar vislielāko modrību mums visiem jāseko mūsu saimnieku likmju samazināšanas manevriem un visiem spēkiem jāprelojas šīm tieksmēm, kas nes mums postu ... Kļūstiet kurli pret visām viņu atrunām par slikto stāvokli: viņiem tā ir tikai mazāka peļņa viņu kapitalam, bet mums — bada mokas mūsu ģimenēm, pēdējā sausas maizes gabala zaudēšana, bet vai tad uz vieniem un tiem pašiem svaru kausiem var likt kā vienu, tā otru? Tagad pirmā kārtā apspiež audējus, tāpēc mums ir jāpanāk:

1) lai paaugstina audēju algu likmes, kādas tās bija pavasari, t. i., apm. par 6 кар. par šmicu;

2) lai ari uz audējiem attiecinātu likumu, ka strādniekam pirms stāšanās darbā jāpaziņo viņam paredzētās izpeļņas lielums. Lai tabula, ko paraksta fabriku inspektors, nebūtu tikai uz papīra, bet arī dzīvē, kā to prasa likums. Piemēram, audēju darba pastāvošām likmēm jāpievieno arī norādījumi par vilnas kvalitāti, par tajā esošo nollesa un knopa daudzumu, jāaprēķina laiks, kāds vajadzīgs sagatavošanas darbam;

3) darba laiks jāiedala tā, lai no mūsu puses nebūtu no mums neatkarīgas neierašanās darbā, tagad, piemēram, iekārtojuši tā, ka audējs, lai saņemtu metus, uz katru gabalu zaudē dienu, bet, tā kā gabals kļūs gandrīz divreiz mazāks, tad audējs ari šādā gadījumā, neatkarīgi no likmju tabulas, cietīs divkāršus zaudējumus. Ja uzņēmējs grib šādā veidā laupīt mums izpeļņu, tad lai viņš to dara atklāti, lai mēs skaidri zinātu, ko grib mums atraut;

4) fabriku inspektoram jāseko, lai likmēs nebūtu krāpšanas, lai tās nebūtu dubultas. Tas nozīmē, piemēram, ka likmju tabulā par vienu un to pašu preces šķirni, bet tikai ar dažādiem nosaukumiem, nav pieļaujamas divas dažādas cenas. Piemēram, biberu mēs audām par 4 rub. 32 кар., bet uralu^2® par 4 rub. 14 кар.; bet vai darba ziņā tas nav viens un tas pats? Vēl nekaunīgāka krāpšana ir divējāda maksa par darbu līdzīga nosaukuma precei. Šādā ceļā Torntonu kgi apgāja likumu par naudas sodiem, kas nosaka, ka sodu var uzlikt tikai par lādu darba bojājumu, kas radies aiz strādnieka nolaidības, tādā gadījumā atvilkumam jābūt ierakstītam darba grāmatiņā naudas sodu ailē ne vēlāk kā triju dienu laikā no tā uzlikšanas dienas. Par visiem naudas sodiem jāsniedz stingrs pārskats, un kopējā suma nedrīkst ieplūst fabrikanta kabatā, bet tā jāizlieto šās fabrikas strādnieku vajadzībām. Bet pie mums, kad ieskatās mūsu grāmatiņās, viss ir tīrs, nav naudas sodu, var domāt, ka mūsu uzņēmēji no visiem uzņēmējiem ir tie labākie. Īstenībā viņi apiet likumu mūsu nezināšanas dēļ un viegli izdara savas nelikumības ... Kā redzat, pie mums naudas sodu nav, bet ir atvilkumi, maksājot pēc zemākās likmes, un, kamēr pastāv divas likmes — augstākā un zemākā — nevar viņiem nekādi piesieties, vienmēr viņi atvelk, bet atvelk tikai savai kabatai par labu;

5) līdz ar vienas likmes ievešanu katrs atvilkums jāraksta naudas sodu ailē ar norādījumu, kāpēc tas uzlikts.

Tad mums būs redzamas nepareizības naudas sodos, mazāk mūsu darba ies zudumā un samazināsies to nekārtību skaits, kādas tagad notiek, piemēram, krāsotavā, kur strādnieki nemākulīga meistara vainas dēļ izstrādāja mazāk, kas pēc likuma nevar būt par iemeslu nemaksāšanai par darbu, jo šādā gadījumā tā nav strādnieka nolaidība. Un vai ir mazums mums visiem šādu atvilkumu bez jebkādas mūsu vainas?

6) Mēs prasām, lai par dzīvokli no mums ņemtu tik, cik ņēma līdz 1891. g., t. i., 1 rub. mēnesī no cilvēka, jo maksāt 2 rubļus pie mūsu izpeļņas pavisam nav iespējams, un par ko gan lai maksātu? ... Par šo netīro, smirdošo, neērto un uguns ziņā bīstamo suņa būdu? Neaizmirstiet, biedri, ka visā Pēterburgā 1 rubli īres maksas mēnesī uzskata par pietiekamu, vienīgi mūsu rūpīgajiem uzņēmējiem ar to nepietiek, un mums viņi ir jāpiespiež arī šai ziņā samazināt savu mantkārību. Aizstāvot šīs prasības, biedri, mēs nebūt nedumpojamies, mēs tikai prasām dot mums to, ko pēc likuma saņem jau visi pārējo fabriku strādnieki, ko mums atrāva vienīgi cerībā uz mūsu neprasmi aizstāvēt savas tiesības. Šoreiz tad pierādīsim, ka mūsu ,,!abdari“ ir maldījušies.

Sarakstīte un uz mimeografa pirmoreiz Iespiests pēc policijas departamenta

iespiests 1895. g. novembrī arehivā atrastā noraksta

PAR KO DOMĀ MŪSU MINISTRI^27?

Sarakstīts J89.r>. g. beigās avīzei ,.Ra-bočeje ī)jelou

Pirmoreiz iespiests 1924. y.

Iespiests pēc kopijas, kas atrasta policijas departamenta archivā

Iekšlietu ministrs Durnovo uzrakstījis vēstuli sv. sinodes oberprokuroram Pobedonoscevam. Vēstule rakslīla 1895. g. 18. martā ar Nr. 2603, un uz tās ir uzraksts: „pilnīgi konfidencionali". Tātad ministrs vēlējies, lai vēstuli glabātu vislielākā slepenībā. Bet atradušies ļaudis, kas nav vienisprātis ar ministra kunga ieskatiem, ka Krievijas pilsoņiem nebūtu jāzina valdības nodomi, un tagad, lūk, šī vēstule klīst apkārt ar roku rakstītas kopijas veidā.

Par ko tad Durnovo kgs rakstījis Pobedonosceva kgm?

Viņš rakstījis tam par svētdienas skolām. Vēstulē teikts: „Pēdējos gados saņemtās ziņas liecina, ka politiski neuzticamas personas, tāpat arī daļa zināma novirziena studējošās jaunatnes, pēc 60. gadu parauga cenšas iekļūt svētdienas skolās kā mācību pasniedzēji, lektori, bibliotekāri utt. Tāda sistemātiskā cenšanās, kas nav izskaidrojama pat ar eksistences līdzekļu meklēšanu, jo pienākumus tamlīdzīgās skolās izpilda bez atlīdzības, pierāda, ka iepriekš minētā parādība ir viens no pretvalstisko elementu paņēmieniem uz legāliem (likumīgiem) pamatiem cīnīties pret Krievijā pastāvošo valsts kārtību un sabiedrisko iekārtu".

Lūk, kā spriež ministra kgs! Starp izglītotajiem ļaudīm atrodas tādi, kas vēlas savās zināšanās dalīties ar strādniekiem, vēlas, lai izglītība nestu labumu ne tikai viņiem, bet ari tautai, — un ministrs tūliņ jau nolemj, ka te ir „pretvalstiski elementi", t. i., ka te kaut kādi sazvērnieki kūda ļaudis strādāt svētdienas skolās. Vai tad bez kūdīšanas dažiem izglītotiem cilvēkiem nevarētu rasties vēlēšanās mācīt cilus? Bet ministru mulsina tas, ka svētdienas skolu skolotāji nesaņem algu. Viņš ir pieradis redzēt, ka viņam kalpojošie spiegi un ierēdņi strādā tikai par algu, kalpo tam, kas dod vairāk naudas, bet te pēkšņi ļaudis strādā, kalpo, nodarbojas, un tas viss ... par velti. Aizdomīgi! — nodomā ministrs un sūta spiegus šo lietu noskaidrot. Tālāk vēstulē ir teikts: „No šādām ziņām“ (kas iegūtas no spiegiem, kuru pastāvēšana attaisnojama ar algas saņemšanu) „ir konstatēts, ka ne tikai pasniedzēju vidū sastopamas personas ar kaitīgu virzienu, bet nereti pašas skolas atrodas vesela neuzticamu personu pulciņa slepenā vadībā, kura locekļi nemaz nepieder pie oficiālā kalpotāju personālā un, viņu pašu ieteikto skolotāju uzaicināti, vakaros lasa lekcijas un nodarbojas ar audzēkņiem ... Kārtība, kas pieļauj iespēju nepiederīgām personām lasīt lekcijas, dod pilnīgu vaļu, lai lektoru skaitā iekļūtu personas tieši no revolucionāru aprindām".

Tātad, ja „nepiederīgi ļaudis", kurus popi un spiegi nav ieteikuši un pārbaudījuši, grib nodarboties ar strādniekiem, ■— tas nozīmē jau tiešu revolūciju 1 Ministrs uzskata strādniekus par pulveri, bet zinības un izglītību par dzirksteli; ministrs ir pārliecināts, ka, dzirkstelei iekļūstot pulverī, sprādziens trāpīs vispirms valdību.

Mēs nevaram liegt sev to prieku piezīmēt, ka šai retajā gadījumā mēs pilnīgi un noteikti pievienojamies viņa augstdzimtības ieskatiem.

Tālāk vēstulē ministrs min „pierādījumus" savu „ziņu" pareizībai. Ir gan labi šie pierādījumi!

Pirmkārt, „kādas svētdienas skolas skolotāja vēstule, kura uzvārds līdz šim laikam palicis nenoskaidrots". Šī vēstule atņemta kratīšanas laikā. Vēstulē ir runa par vēstures lekciju programu, par kārtu pakļaušanu dzimtbūšanai un viņu atbrīvošanu no tās, pieminēts Razina un Pugačova dumpis.

Jādomā, ka šie pēdējie vārdi ir tie, kas tā nobiedējuši lāga ministru: viņa acu priekšā, droši vien, sāka jau rēgoties dakšas.

Otrais pierādījums:

„Iekšlietu ministrijā glabājas slepeni saņemta kādas Maskavas svētdienas skolas publisko lekciju programa ar šādu saturu: „Sabiedrības izcelšanās. Pirmatnējā sabiedrība. Sabiedriskās organizācijas attīstība. Valsts un kāpēc tā vajadzīga. Kārtība. Brīvība. Taisnība. Valsts iekārtas formas. Absolūtā un konstitucipnalā monarchija. Darbs — kopējas labklājības pamats. Lietderība un bagātība. Ražošana, maiņa un kapitāls. Kā sadalās bagātība. Tieksme apmierināt personīgās intereses. īpašums un tā nepieciešamība. Zemnieku atbrīvošana ar zemi. Rente, peļņa, darba alga. No kā atkarīga alga un tās veidi. Taupība".

Lekcijas pēc šās programas, kas neapšaubāmi nav derīga tautskolai, dod lektoram pilnīgu iespēju pakāpeniski iepazīstināt klausītājus arī ar Kārļa Marksa, Engelsa u. tml. teorijām, bet jeparchijas priekšniecības sūtītā klātesošā persona diez vai būs spējīga lekcijā uztvert sociāldemokrātiskās propagandas sākumus".

Jādomā, ka ministra kgam ir lielas bailes no „Marksa un Engelsa teorijas", ja saredz tās „sākumus" pat šādā programā, kurā no tās nav atrodamas ne mazākās pēdas. Ko ministrs tajā atradis „nederīgu"? Droši vien jautājumu par valsts iekārtas formām un konstitūciju.

Bet ieskatieties, ministra kgs, jebkurā ģeogrāfijas mācības grāmatā, un jūs tur atradīsit šos jautājumus! Vai tad tiešām pieaugušiem strādniekiem nebūtu ļauts zināt to, ko māca bērniem?

Bet ministra kgs neuzticas jeparchijas pārvaldes personām: „varbūt nesapratīs, par ko tiek runāts".

Vēstule nobeidzas ar „neuzticamo" skolotāju uzskaiti baznīcas draudzes svētdienas skolā pie Prochorovu manufaktūras sabiedrības fabrikas Maskavā, Jeļcas pilsētas svētdienas skolā un paredzētajā skolā Tiflisas pilsētā. Dur-novo kgs ieteic Pobedonosccva kgm nodarboties ar „rūpīgu to personu pārbaudi, kam ļauj darboties skolās". Tagad, lasot šo skolotāju sarakstu, mati ceļas stāvus: vienīgi bijušais students un bijušais students, un vēl bijusī kursiste. Ministra kgs būtu vēlējies, lai pasniedzēji būtu bijušie unteroficieri.

Ar sevišķām šausmām ministra kgs izsakās par skolu Jeļcas pilsētā, „kas atrodas otrpus Sosnas upes, kur dzīvo galvenokārt vienkāršā tauta" (ak, šausmas!) „un amatnieki un kur atrodas dzelzceļu darbnīca".

Tālāk, tālāk jālur skolas no „vienkāršiem un amatnieku ļaudīm".

Strādnieki! Jūs redzat, kādas nāves bailes ir mūsu ministriem no zinību apvienošanas ar darba ļaudīm! Tad parādiet visiem, ka nav tādas varas, kas spētu atņemt strādniekiem apziņu! Bez zināšanām strādnieki ir neaizsargāti, ar zināšanām viņi ir spēks!

SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS PARTIJAS PROGRAMAS PROJEKTS UN IZSKAIDROJUMS^28

Sarakstīts cirtumā /&9ā. un /SSfi. g. Pirmoreiz iespiests 1924. y.

„t'rmjramas projekts" iespiests per rokraksta, kas tūju uzrakstīts ar kimisku tinti starp rimtām žurnālu „\amiiojc Obozreņije" S. n-ra ItMO.g., „liogramas izskaidrojums“ - pēc hcktogrufēias burtnīcas

PROGRAMAS PROJEKTS

A. 1. Arvien straujāk un straujāk attīstās Krievijā lielās fabrikas un rūpnīcas, izputinot sīkos mājrūpniekus un zemniekus, pārvēršot viņus par nemantīgiem strādniekiem, sadzenot arvien vairāk un vairāk ļaužu pilsētās, fabriku un rūpniecības ciemos un miestos.

2. Šis kapitālisma pieaugums nozīmē milzīgu bagātības un greznības pieaugumu fabrikantu, tirgoņu un zemes īpašnieku saujiņai un vēl straujāku strādnieku nabadzības un apspiestības pieaugumu. Lielo fabriku izdarītie uzlabojumi ražošanā un mašinas, veicinot sabiedriskā darba ražīguma kāpinājumu, kalpo kapitālistu varas pastiprināšanai pār strādniekiem, bezdarba pieaugšanai, līdz ar to pametot strādnieku bez aizsardzības.

3. Bet, pastiprinot kapitala jūgu pār darbu līdz augstākai pakāpei, lielās fabrikas rada īpašu strādnieku šķiru, kas gūst iespēju cīnīties pret kapitālu, jo šās šķiras dzīves apstākļi iznīcina visas viņas saites ar personīgo saimniecību un, savienojot strādniekus kopējā darbā un svaidot viņus no fabrikas uz fabriku, saliedē kopā darba ļaužu masas. Strādnieki sāk cīņu pret kapitālistiem, un viņos rodas pastiprināta tieksme apvienoties. No atsevišķiem strādnieku sacelšanās gadījumiem izaug Krievijas strādnieku šķiras cīņa.

4. Šī strādnieku šķiras cīņa pret kapitālistu šķiru ir cīņa pret visām tām šķirām, kas dzīvo no cilu darba, un pret katru ekspluatāciju. Tā var izbeigties vienīgi ar politiskās varas pāriešanu strādnieku šķiras rokās, ar visas zemes, darba rīku, fabriku, mašinu, raktuvju nodošanu visas sabiedrības rokās socialisliskas ražošanas iekārtošanai, kur viss, ko strādnieki ražo, un visi ražošanas uzlabojumi izlietojami pašu strādnieku labā.

5. Krievijas strādnieku šķiras kustība pēc sava rakstura un mērķa ietilpst kā daļa starptautiskajā (sociāldemokrātiskajā) visu zemju strādnieku šķiras kustībā.

6. Galvenais šķērslis Krievijas strādnieku šķiras cīņai par savu atbrīvošanos ir neierobežotā patvaldnieciskā valdība ar tās neatbildīgajiem ierēdņiem. Balstīdamās uz zemes īpašnieku un kapitālistu privilēģijām un pakalpību viņu interesēm, valdība tur zemākās kārtas pilnīgas beztiesības stāvoklī un līdz ar to traucē strādnieku kustību un aizkavē visas tautas attīstību. Tāpēc Krievijas strādnieku šķiras cīņa par savu atbrīvošanos nepieciešami izraisa cīņu pret patvaldnieciskās valdības neierobežoto varu.

B. 1. Krievijas sociāldemokrātiskā partija pasludina, ka tās uzdevums ir — palīdzēt šai Krievijas strādnieku šķiras cīņai, attīstot strādniekos šķiras pašapziņu, veicinot viņu organizēšanos, norādot cīņas uzdevumus un mērķus.

2. Krievijas strādnieku šķiras cīņa par savu atbrīvošanos ir politiska cīņa, un tās pirmais uzdevums ir politiskas brīvības iegūšana.

3. Tāpēc Krievijas sociāldemokrātiskā partija, neatdalot sevi no strādnieku kustības, atbalstīs katru sabiedrisku kustību pret patvaldnieciskās valdības neierobežoto varu, pret privileģēto muižnieku—zemes īpašnieku šķiru un pret visām dzimtbūšanas un kārtu atliekām, kas traucē konkurences brīvību.

4. Turpretim Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija apkaros visus centienus apveltīt darba ļaužu šķiras ar neierobežotās valdības un tās ierēdņu aizgādniecību un apturēt kapitālisma attīstību un tātad arī strādnieku šķiras attīstību.

5. .Strādnieku atbrīvošanās darbs jāveic pašiem strādniekiem.

6. Krievu tautai ir vajadzīga nevis neierobežotās valdības un tās ierēdņu palīdzība, bet atbrīvošanās no tās jūga.

C. Pamatojoties uz, šiem uzskatiem, Krievijas sociāldemokrātiskā partija vispirms prasa:

1. Sasaukt Zemes sapulci no visu pilsoņu pārstāvjiem, lai izstrādātu konstitūciju.

2. Vispārējas un tiešas vēlēšanu tiesības visiem Krievijas pilsoņiem, kas sasnieguši 21 gadu, neatkarīgi no ticības un tautības.

3. Sapulču, biedrošanās un streiku brīvību.

4. Preses brīvību.

5. Kārtu likvidēšanu un visu pilsoņu pilnīgu vienlīdzību likuma priekšā.

6. Ticības brīvību un vienlīdzīgas tiesības visām tautībām. Dzimšanas apliecību reģistrācijās nodošanu patstāvīgu, no policijas neatkarīgu civilu ierēdņu rokās.

7. Dot katram pilsonim tiesības nodot tiesai jebkuru ierēdni, negriežoties ar sūdzību pie priekšniecības.

8. Pasu atcelšanu, pilnīgu pārvietošanās un izceļošanas brīvību.

9. Amatu un nodarbošanās brīvību un cunftu likvidāciju.

D. Strādniekiem Krievijas sociāldemokrātiskā partija prasa:

1. Rūpniecības liesu nodibināšanu visās rūpniecības nozarēs ar vēlētiem tiesnešiem vienlīdzīgā skaitā no kapitālistiem un strādniekiem.

2. Ar likumu ierobežot darba dienu ar 8 stundām diennaktī.

3. Ar likumu aizliegt nakts darbu un maiņas. Aizliegt nodarbināt bērnus līdz 15 gadiem.

4. Ar likumu noteikt svētku atpūtu.

5. Fabriku likumus un fabriku inspekciju attiecināt uz visām rūpniecības nozarēm visā Krievijā un uz valsts fabrikām, kā arī uz mājrūpniekiem, kas strādā mājās.

6. Fabriku inspekcijai jāieņem patstāvīgs stāvoklis, un tā nav pakļaujama finanču ministrijas resoram. Rūpniecības tiesu locekļiem jāpiešķir vienlīdzīgas tiesības ar fabriku inspekciju, uzraugot fabriku likumu izpildīšanu.

7. Kategoriski aizliegt it visur algas izmaksu precēs.

8. Lai strādnieku vēlēti pārstāvji uzraudzītu likmju pareizu sastādīšanu, preces kvalitātes novērtēšanu, soda naudas izlietošanu un fabriku strādnieku dzīvokļus.

Likumu par to, lai visi atvilkumi no strādnieku algas, neatkarīgi no tā, kādos nolūkos tie tiek izdarīti (sods,

darba slikta kvalitāte u. c.), kopsumā nepārsniegtu 10 кар. no rubļa.

9. Likumu par fabrikantu atbildību strādnieku sa-kropļošanas gadījumos, ar pienākumu fabrikantam pierādīt, ka nelaime cēlusies strādnieka vainas dēļ.

10. Likumu par fabrikantu pienākumu uzturēt skolas un sniegt strādniekiem medicinisku palīdzību.

E. Zemniekiem Krievijas sociāldemokrātiskā partija prasa:

1. Atcelt izpirkšanas maksas^20 un atlīdzināt zemniekiem par jau izdarītām izpirkšanas maksām. Atmaksāt zemniekiem atpakaļ valstij lieki iemaksāto naudu.

2. Atdot zemniekiem 1861. gadā atgrieztos zemes gabalus.

3. Pilnīgu vienlīdzību zemnieku un muižnieku zemes nodevās un nodokļos.

4. Atcelt kopalbildību^30 un visus likumus, kas ierobežo zemnieku rīcību ar viņu pašu zemi.

PROGRAMAS IZSKAIDROJUMS

Programa sadalās trijās galvenajās daļās. Pirmajā daļā izteikti visi tie uzskati, no kuriem izriet programas pārējās daļas. Sājā daļā ir norādīts, kādu stāvokli strādnieku šķira ieņem tagadējā sabiedrībā, kāda jēga un nozīme viņas cīņai pret fabrikantiem un kāds ir strādnieku šķiras politiskais stāvoklis Krievijas valstī.

Otrajā daļā ir paskaidrots partijas uzdevums un norādīts, kādas attiecības partijai ir ar citiem politiskiem virzieniem Krievijā. Šeit ir runa par to, kādai jābūt partijas darbībai un visu to strādnieku darbībai, kuri apzinās savas šķiras intereses, un kā viņiem jāizturas pret citu Krievijas sabiedrības šķiru interesēm un tieksmēm.

Trešā daļa satur partijas praktiskās prasības. Sī daļa sadalās 3 nodaļās. 1. nodaļa satur prasības pēc vispārējām valsts pārgrozībām. 2. nodaļa — strādnieku šķiras prasības un programu. 3. nodaļa — prasības zemnieku labā. Daži iepriekšēji paskaidrojumi pie šīm nodaļām ir doti tālāk, pirms pārejas pie programas praktiskās daļas.

А 1. Program;» runā vispirms par lielo fabriku un rūpnīcu straujo attīstību, tāpēc ka tagadējā Krievijā tā ir galvenā parādība, kas pilnīgi pārveido visus vecos dzīves apstākļus, it īpaši darba ļaužu šķiras dzīves apstākļus. Vecajos apstākļos gandrīz visu bagātību daudzumu ražoja siltie uzņēmēji, kas bija iedzīvotāju milzīgs vairākums. Iedzīvotāji nekustīgi dzīvoja sādžās, lielāko daļu produktu ražojot vai nu savam personīgajam patēriņam, vai arī nelielam apkārtnes ciemu tirgum, kas maz bija saistīts ar citiem, kaimiņu tirgiem. Muižniekiem strādāja tie paši sīkie saimnieki, un muižnieki piespieda viņus ražot produktus galvenokārt savam personīgajam patēriņam. Mājas produktus nodeva apstrādāt amatniekiem, kuri arī dzīvoja , sādžās vai arī ņēma darbu tuvākajā apkārtnē.

Un, lūk, kopš zemnieku atbrīvošanas šie tautas masas dzīves apstākļi krasi mainījās: sīko amatniecības uzņēmumu vietā radās un ļoti ātri attīstījās lielās fabrikas; tās izspieda sīkos uzņēmējus, pārvēršot viņus par algotiem strādniekiem, un piespieda simtus un tūkstošus strādnieku strādāt kopā, ražojot milzum daudz preču, ko pārdeva visā Krievijā.

Zemnieku atbrīvošana likvidēja iedzīvotāju nekustīgumu un radīja zemniekiem tādus apstākļus, ka viņi vairs nespēja pārtikt no viņu rīcībā atstātiem zemes gabaliņiem. Liela lautas masa metās meklēt peļņu, aiziedama uz fabrikām, dzelzceļu būvēm, kuri savienoja Krievijas dažādās malienes un visur izvadāja lielo fabriku preces. Liela tautas masa aizklīda peļņā uz pilsētu, strādāja fabriku un tirdzniecības ēku celšanā, kurināmā piegādē fabrikām, fabriku materiālu sagatavošanā. Beidzot daudzi strādāja mājās darbu, ko viņiem izsniedza tirgotāji un fabrikanti, kuri nebija paspējuši paplašināt savus uzņēmumus. Līdzīgas pārmaiņas norisa arī lauksaimniecībā, muižnieki sāka audzēt labību pārdošanai, radās lieli zemes apsējēji no zemnieku un tirgotāju vidus, simtiem miljoniem pudu labības sāka pārdot uz ārzemēm. Ražošanai bija vajadzīgi algoti strādnieki, un simti tūkstoši un miljoni zemnieku, pametuši savus niecīgos iedalītās zemes gabaliņus, salīga par kalpiem un algādžiem pie jaunajiem saimniekiem, kuri ražoja labību pārdošanai. Tieši šīs dzīves apstākļu pārgrozības apraksta programa, aprādot, ka lielās fabrikas un

6 2. sēj.

rūpnīcas izputina sīkos mājrūpniekus un zemniekus un padara tos par algas strādniekiem. Sīkražošanu visur aizstāj lielražošana, un šajā lielražošanā ļoti daudz strādnieku jau top par vienkāršiem algotņiem, kas par darba algu strādā kapitālistam, kuram ir milzīgi kapitāli, kurš ceļ milzīgas darbnīcas, iepērk lielos vairumos materiālu un bāž savā kabatā visu peļņu, ko viņam sagādā šie apvienotie strādnieki ar masveida ražošanu. Ražošana kļuvusi kapitālistiska, un tā nesaudzīgi un bez žēlastības žņaudz visus sīkos saimniekus, izputina viņu nekustīgo dzīves veidu sādžās, piespiež tos kā melnā darba strādniekus klejot no vienas valsts malas uz otru, pārdodot savu darbu kapitalam. Arvien lielāka un lielāka iedzīvolāju daļa galīgi atraujas no sādžas un lauksaimniecības un saplūst pilsētās, fabriku un rūpniecības ciemos un miestos, radot īpašu ļaužu šķiru, kuriem nav nekāda īpašuma, algoto strādnieku-proletariešu šķiru, kuri dzīvo, tikai pārdodot savu darba spēku.

Lūk, šādas ir tās milzīgās pārmaiņas valsts dzīvē, ko izdarījušas lielās fabrikas un rūpnīcas: sīkās ražošanas vietā stājas lielražošana, sīkie uzņēmēji kļūst par algotiem strādniekiem. Ko tad nozīmē šī pārmaiņa visai darba tautai un kurp tā ved? Par to arī runā tālāk programa.

А 2. Sīkražošanas aizstāšanu ar lielražošanu pavada atsevišķa īpašnieka sīko naudas līdzekļu aizstāšana ar milzu kapitāliem, sīkās, nenozīmīgās peļņas aizstāšana ar miljoniem lielu peļņu. Tāpēc kapitālisma pieaugšana visur rada greznības un bagātības pieaugumu. Krievijā radusies vesela lielo naudas dūžu, fabrikantu, dzelzceļnieku, tirgoņu, baņķieru šķira, radusies vesela ļaužu šķira, kuri dzīvo no naudas kapitala ienākumiem, nododot savus kapitālus rūpniekiem uz procentiem; bagāti kļuvuši lielie zemes īpašnieki, saņemdami no zemniekiem lielas zemes izpirkšanas maksas, izmantodami viņu zemes trūkumu, lai paaugstinātu cenu par izrentējamo zemi, ierīkodami savās muižās lielas biešu cukura rūpnīcas un spirta dedzinātavas. Greznība un izšķērdība visās šais bagātnieku šķirās sasniegusi nepieredzētus apmērus, un lielo pilsētu galvenajās ielās paceļas viņu karaliskie mājokļi un krāšņās pilis. Bet strādnieka stāvoklis, kapitālismam attīstoties, arvien vairāk pasliktinājās. Ja izpeļņa pēc zemnieku at-brīvošanas šur tur arī palielinājās, tad ļoti maz un uz neilgu laiku, tāpēc ka no sādžām ieplūstošās izbadējušās tautas masas nosita algas, bet pārtikas līdzekļi un dzīvei nepieciešamie priekšmeti līdz ar to kļuva arvien dārgāki, lā ka pat ar paaugstinātu algu strādniekiem arvien mazāk iznāca saņemt līdzekļu uzturam; arvien grūtāk un grūtāk bija atrast darbu, un blakus greznajām bagātnieku pilīm (vai arī pilsētu nomalēs) vairojās strādnieku nabadzīgās būdas; strādnieki bija spiesti mitināties pagraba telpās, mitros un aukstos, iemītnieku pārpildītos dzīvokļos un pat tieši zemnīcās blakus jaunajiem rūpniecības uzņēmumiem. Kapitāls, arvien vairāk pieaugdams, stiprāk žņaudza strādniekus, padarot viņus par ubagiem, piespiežot ziedot visu savu laiku fabrikai, izdzenot darbā strādnieku sievas un bērnus. Tādējādi, lūk, kāda ir pirmā pārmaiņa, pie kuras noved kapitālisma pieaugums: milzīgas bagātības uzkrājas nelielas kapitālistu saujiņas rokās, bet tautas masa kļūst nabaga.

Otra pārmaiņa ir tāda, ka sīkražošanas aizstāšana ar lielražošanu ir stipiā mērā veicinājusi ražošanas uzlabošanu. Vispirms savrup katrā mazā darbnīcā, pie katra sīk-saimnieka atsevišķi strādājošā vienpatņa darba vietā ir stājies apvienotu strādnieku darbs, kuri strādā kopā vienā fabrikā, pie viena zemes īpašnieka, pie viena uzņēmēja. Kopējais darbs ir daudzkārt sekmīgāks (ražīgāks) par vienpatņa darbu un dod iespēju ražot preci daudz vieglāk un ātrāk. Bet visus šos uzlabojumus izmanto vienīgi kapitālists, kas strādniekiem maksā viņu pašu grašus un par velti piesavinās visus tos labumus, ko viņam dod strādnieku apvienotais darbs. Kapitālists kļūst vēl spēcīgāks, strādnieks vēl vājāks, tāpēc ka viņš pierod strādāt tikai kaut kādu vienu darbu un viņam ir grūtāk pāriet uz cilu darbu, mainīt nodarbošanos.

Cils, daudz svarīgāks uzlabojums ražošanā ir mašīnas, kuras ieved kapitālists. Mašinu lietošana daudzkārt pavairo darba sekmību; bet kapitālists visu šo labumu vērš pret strādniekiem: izmantodams to apstākli, ka mašinu apkalpošanai vajadzīgs mazāks fizisks darbs, viņš liek pie tām sievietes un bērnus, maksājot viņiem mazāku algu. Izmantodams to, ka pie mašinām vajadzīgs mazāks strādnieku skaits, viņš tos masveidīgi izmet no fabrikas un izmanto šo bezdarbu, lai vēl vairāk nospiestu strādnieku kalpībā, lai pagarinātu darba laiku, lai atņemtu strādniekam nakts atpīītu un padarītu viņu par vienkāršu mašinas piedevu. Mašīnu radītais un arvien pieaugošais bezdarbs nu padara strādnieku pilnīgi neaizsargātu. Viņa darba prasme zaudē vērtību, viņu viegli var aizslāt vienkāršs nekvalificēts strādnieks, kas ātri pierod pie mašinas un labprāt strādā par mazāku algu. Katrs mēģinājums aizstāvēties pret vēl lielākiem kapitala spaidiem noved pie darba zaudēšanas. Kā vienpatnis strādnieks izrādās pilnīgi bezspēcīgs kapitala priekšā, mašina draud viņu nospiest.

А 3. Paskaidrojumā pie iepriekšējā punkta mēs norādījām, ka strādnieks katrs par sevi ir bezspēcīgs un neaizsargāts pret kapitālistu, kas lieto mašinas. Strādniekam katrā ziņā ir jāmeklē līdzekļi, kā dot pretsparu kapitālistam, lai varētu sevi aizstāvēt. Un šo līdzekli viņš atrod apvienībā. Būdams bezspēcīgs kā vienpatnis, strādnieks kļūst par spēku, apvienodamies ar saviem biedriem, gūst iespēju cīnīties pret kapitālistu un dot tam pretsparu.

Apvienošanās kļūst nepieciešama strādniekam, kam pretī jau slāv lielkapitāls. Bet vai gan ir iespējams apvienot šo savstarpēji svešo, salasīto masu, kaut arī tā strādātu vienā fabrikā? Programa norāda tos apstākļus, kas sagatavo strādniekus apvienībai un atlīsta viņos spējas un prasmi apvienoties. Šie apstākļi ir šādi: 1) lielā fabrika ar mašinizētu ražošanu, kas prasa pastāvīgu darbu cauru gadu, pilnīgi sarauj strādnieka saites ar zemi un ar viņa paša saimniecību, padarot viņu par pilnīgu proletārieti. Bet paša saimniecība uz mazā zemes gabaliņa saskaldīja strādniekus, radīja katrā no viņiem zināmas īpašas intereses, kas atšķīrās no viņa biedra interesēm un tā kavēja viņu apvienošanos. Strādnieka atraušanās no zemes iznīcina šos kavēkļus. 2) Tālāk simtu un tūkstošu strādnieku kopējs darbs pats no sevis pieradina strādniekus kopīgi apspriest savas vajadzības, kopīgi rīkoties, uzskatāmi parādot visas strādnieku masas stāvokļa un interešu vienādību. 3) Beidzot pastāvīgā strādnieku pārcelšana no vienas fabrikas uz otru pieradina viņus novērot apstākļus un kārtību dažādās fabrikās, tos salīdzināt, pārliecināties, ka ekspluatācija

vienāda visās fabrikās, izmanlol cilu strādnieku pieredzi viņu sadursmēs ar kapitālistu un šādā kārtā pastiprina strādnieku saliedēšanos un solidaritāti. Šie apstākļi visi kopā tad arī noveda pie tā, ka, nodibinoties lielajām fabrikām un rūpnīcām, radās arī strādnieku apvienošanās. Krievijas strādniekos šī apvienošanās visbiežāk un visspilgtāk izpaužas streikos (kāpēc mūsu strādniekiem nav pieejama apvienošanās biedrību vai kasu veidā, par to mēs runāsim turpmāk). Jo spēcīgāk attīstās lielās fabrikas un rūpnīcas, jo biežāki, spēcīgāki un neatlaidīgāki kļūst strādnieku streiki, tātad, jo stiprāki ir kapitālisma spaidi, jo nepieciešamāks ir strādnieku kopējais pretspars. Streiki un atsevišķas strādnieku sacelšanās, kā tas minēts pro-gramā, mūsu laikos ir visizplatītākā parādība Krievijas fabrikās. Bet, kapitālismam tālāk pieaugot un streikiem pieņemoties, izrādās, ka tie nepietiekami. Fabrikanti lieto pret tiem kopīgus līdzekļus: viņi noslēdz savā starpā savienību, viņi izraksta strādniekus no citurienes, viņi griežas pēc atbalsta pie valsts varas, kas viņiem palīdz apspiest strādnieku pretestību. Strādniekiem pretī nestāv vairs viens atsevišķs katras atsevišķas fabrikas fabrikants — viņiem pretī stāv visa kapitālistu šķira un valdība, kas to atbalsta. Visa kapitālistu šķira stājas cīņā pret visu strādnieku šķiru, izvēloties kopējus paņēmienus pret strādniekiem, panākot no valdības likumus pret strādniekiem, pārceļot fabrikas un rūpnīcas uz nomaļākiem apvidiem, ķeroties pie darba izdošanas uz mājām un vēl tūkstošiem dažādu citu viltību un paņēmienu pret strādniekiem. Izrādās, ka atsevišķas fabrikas, pat atsevišķas rūpniecības nozares strādnieku apvienošanās nav pietiekama pretsparam visai kapitālistu šķirai, ir noteikti nepieciešama visas strādnieku šķiras kopēja rīcība. Tādā kārtā no strādnieku atsevišķiem sacelšanās gadījumiem izaug visas strādnieku šķiras cīņa. Strādnieku cīņa pret fabrikantiem kļūst par šķiras cīņu. Visus fabrikantus apvieno vienas un tās pašas intereses — turēt strādniekus padevībā un maksāt viņiem pēc iespējas mazāku algu. Un fabrikanti redz, ka viņi var aizstāvēt savas intereses ne citādi kā tikai ar visas fabrikantu šķiras kopīgu rīcību, ne citādi kā ietekmējot savā labā valsts varu. Gluži tāpat arī strādniekus saista kopējas intereses — neļaut kapitalam

sevi nospiest, aizsargāt savas tiesības uz dzīvi un cilvēcisku eksistenci. Un strādnieki gluži tāpat pārliecinās, ka arī viņiem nepieciešama apvienība, visas šķiras — strādnieku šķiras — kopīga rīcība un ka šajā nolūkā ir nepieciešami ietekmēt valsts varu.

А 4. Mēs paskaidrojām, kādā veidā un kāpēc fabriku strādnieku cīņa pret fabrikantiem kļūst par šķiras cīņu, strādnieku šķiras — proletāriešu — cīņu pret kapitālistu šķiru — buržuāziju. Jājautā, — ko nozīmē šī cīņa visai tautai un visiem darba ļaudīm? Pašreizējos apstākļos, par kuriem mēs jau runājām paskaidrojumā pie 1. punkta, ražošana ar algotu darba spēku arvien vairāk un vairāk spiež ārā sīko saimniecību. No algota darba dzīvojošo ļaužu skaits strauji pieaug, un pieaug ne tikai fabriku pastāvīgo strādnieku skaits, bet vēl vairāk pieaug zemnieku skaits, kuriem jāmeklē tas pats algotais darbs, lai varētu sevi uzturēt. Patlaban algotais darbs, darbs kapitālista labā, ir visizplatītākais darba veids. Kapitāla virskundzība pār darbu pārņēmusi iedzīvotāju masas ne vien rūpniecībā, bet arī zemkopībā. Lūk, šo te algotā darba spēka ekspluatāciju, kas ir šolaiku sabiedrības pamats, lielās fabrikas attīsta līdz augstākai pakāpei. Visi ekspluatācijas paņēmieni, ko visi kapitālisti lielo visās rūpniecības nozarēs, no kā cieš visa Krievijas strādājošo iedzīvotāju masa — šeit, fabrikā, sakrājas vienkopus, pastiprinās, izveidojas par pastāvīgu noteikumu, izplešas uz visām darba nozarēm, uz strādnieka dzīvi, rada veselu kārtību, veselu sistēmu, ar kuras palīdzību kapitālisti izsūc strādnieka asinis. Paskaidrosim to ar piemēru: visur un vienmēr ikkatrs, kas salīdzis darbā, atpūšas, pārtrauc darbu svētku dienās, ja tās tiek svinētas apkārtnē. Pavisam citādi ir fabrikā: salīgstot strādnieku, fabrika rīkojas ar viņu, kā tai tīk, nepievērsdama ne mazāko uzmanību strādnieka ieražām, parastajam dzīves veidam, viņa ģimenes stāvoklim, garīgajām prasībām. Fabrika dzen viņu darbā, kad tai tas vajadzīgs, likdama fabrikas prasībām pielāgot visu dzīvi, likdama dalīt, saraustīt savu atpūtu, likdama maiņas darbos strādāt tiklab naktīs, kā svētdienās. Visas ļaunprātības, kādas tikai var iedomāties attiecībā uz darba laiku, fabrika izlieto, bet līdz ar to ieved savus „noteikumus*', savu „kārtību", kas ir obligātā katram strādniekam. Fabrikas kārtība ar nolūku ir pielāgota tā, lai no algotā strādnieka izspiestu visu to darba daudzumu, kādu tas spēj dot, izspiestu pēc iespējas ātrāk un pēc tam izmestu viņu laukā! Otrs piemērs. Katrs, kas stājas darbā, apņemas, protams, padoties uzņēmējam, izpildīt visu to, ko viņam pavēlēs. Bet, apņemdamies izpildīt pagaidu darbu, algas strādnieks nebūt neatteicas no savas gribas; atzīstot uzņēmēja prasību par nepareizu vai pārmērīgu, viņš aiziet no tā. Fabrika turpretī prasa, lai strādnieks pilnīgi atteiktos no savas gribas; tā ieved disciplinu, liek strādniekam celties uz darbu un pārtraukt darbu, tiklīdz atskan fabrikas zvans, tā piesavinās tiesību pašai sodīt strādnieku un par katru viņas pašas izdoto noteikumu pārkāpšanu uzliek naudas sodu vai atrēķina no algas. Strādnieks kļūst par milzīga mašinizēta aparata daļu: viņam jābūt tikpat padevīgam, verdzinātam, bez savas gribas, kāda ir pati mašina.

Vēl 3. piemērs. Katrs, kas stājas algas darbā, allaž ir neapmierināts ar uzņēmēju, sūdzas par viņu tiesā vai priekšniecībai. Bet priekšniecība un tiesa parasti izlemj strīdu uzņēmēja labā, ir ar to uz vienu roku, tomēr šī iztapība uzņēmēja interesēm nepamatojas uz vispārēju noteikumu vai likumu, bet uz atsevišķu ierēdņu pakalpību, kuri reizēm aizstāv vairāk, reizēm mazāk, kuri izšķir lietu netaisnīgi uzņēmēja labā vai nu tāpēc, ka uzņēmējs viņiem ir pazīstams, vai arī tāpēc, ka viņi nepazīst darba apstākļus un nesaprot strādnieka stāvokli. Katrs šādas netaisnības atsevišķs gadījums ir atkarīgs no katras atsevišķas strādnieka sadursmes ar uzņēmēju, no katra atsevišķa ierēdņa. Bet fabrika apvieno tādu strādnieku masu, pavairo spaidus līdz tādai pakāpei, ka kļūst neiespējami noskaidrot katru gadījumu atsevišķi. Rada vispārējus noteikumus, izdod likumu par strādnieku attiecībām pret fabrikantu, likumu, kas obligāts visiem. Un šajā likumā iztapību uzņēmēju interesēm nostiprina jau valsts vara. Atsevišķu ierēdņu nelaisnīguma vietā stājas paša likuma netaisnīgums. Rodas, piemēram, lādi noteikumi. ka strādnieks par neierašanos darbā zaudē ne tikvien kā algu, bet maksā arī soda naudu, turpretī uzņēmējs, likdams strādniekam stāvēt dīkā, viņam par to nemaksā nekā; ka uzņēmējs var atlaist strādnieku par rupjībām, bet strādnieks aiz tā paša iemesla nevar no viņa aiziet; ka uzņēmējam ir tiesība patvaļīgi uzlikt strādniekam naudas sodu, atvilki no algas vai arī pieprasīt, lai viņš strādātu virsstundas u. tml.

Visi šie piemēri mums rāda, kā fabrika pastiprina strādnieku ekspluatāciju un padara šo ekspluatāciju par vispārēju, izveido to par veselu „kārtību". Strādniekam tagad gribot negribot nav vairs darīšana ar atsevišķu uzņēmēju un ar viņa gribu un spaidiem, bet ar visas uzņēmēju šķiras patvaļu un spaidiem. Strādnieks redz, ka viņa apspiedējs nav kāds atsevišķs kapitālists, bet visa kapitālistu šķira, tāpēc ka visos uzņēmumos ir vienāda ekspluatācijas kārtība; atsevišķam kapitālistam nav pat iespējams atkāpties no šās kārtības: ja viņš iedomātos, piemēram, saīsināt darba laiku, prece viņam iznāktu dārgāka nekā viņa kaimiņam, otram fabrikantam, kas liek strādniekam par to pašu algu strādāt ilgāk. Lai panāktu sava stāvokļa uzlabošanu, strādniekam tagad ir darīšana ar veselu sabiedrisku iekārtu, kas vērsta uz to, lai kapitāls varētu ekspluatēt darbu. Strādniekam pretī jau nostājas ne kaut kāda atsevišķa ierēdņa netaisnīgums, bet pašas valsts varas netaisnīgums, kura ņem savā aizsardzībā visu kapitālistu šķiru un izdod visiem obligātus likumus šās šķiras labā. Tā fabriku strādnieku cīņa pret fabrikantiem nenovēršami kļūst par cīņu pret visu kapitālistu šķiru, pret visu sabiedrisko iekārtu, kas dibināta uz to, ka darbu ekspluatē kapitāls. Tāpēc strādnieku cīņa arī iegūst sabiedrisku nozīmi, kļūst par cīņu visu darba ļaužu vārdā pret visām tām šķirām, kas pārtiek no citu darba. Tāpēc strādnieku cīņa ievada jaunu laikmetu Krievijas vēsturē un ir strādnieku atbrīvošanās rīta blāzma.

Uz ko tad balstās kapitālistu šķiras virskundzība pār visu darba ļaužu masu? Uz to, ka kapitālistu rokās, viņu privātīpašumā atrodas visas fabrikas, rūpnīcas, raktuves, mašīnas, darba rīki; uz to, ka viņu rokās atrodas milzīgi zemes daudzumi (no visas Eiropas Krievijas zemes vairāk par Vs pieder zemes īpašniekiem, kuru skaits pat nesniedzas līdz pus miljonam). Strādniekiem, kam pašiem nav nekādu darba rīku un materiālu, jāpārdod savs darba spēks kapitālistiem, kuri strādniekiem maksā tikai tik, cik nepieciešams viņu uzturam, un visu darbā ražoto pārpalikumu iebāž sev kabatā; tādā kārtā viņi samaksā tikai daļu no darbā patērētā laika un pārējo daļu piesavinās. Visu bagātību pieaugums, kas iegūts no strādnieku masas apvienotā darba vai no uzlabojumiem ražošanā, nonāk kapitālistu šķiras rokās, un strādnieki, pūlēdamies no paaudzes paaudzē, paliek joprojām tie paši trūcīgie proletārieši. Tāpēc ir tikai viens līdzeklis izbeigt tādu stāvokli, ka kapitāls ekspluatē darbu, un, proli: iznīcināt darba rīku privātīpašumu, nodot visas fabrikas, rūpnīcas, raktuves un arī visas lielās muižas utt. visai sabiedrībai un organizēt kopēju sociālistisku ražošanu, ko vadītu paši strādnieki. Kopējā darbā ražotie produkti tad nāks par labu pašiem darba ļaudīm, bet viss, kas saražots virs tā, kas nepieciešams viņu uzturam, apmierinās strādnieku pašu vajadzības, lai pilnīgi attīstītu visas viņu spējas un lai viņi ar vienlīdzīgām tiesībām izmantotu visus zinātnes un mākslas sasniegumus. Tāpēc arī programā ir norādīts, ka vienīgi šādā veidā var izbeigties strādnieku šķiras cīņa pret kapitālistiem. Bet, lai to sasniegtu, nepieciešams, lai politiskā vara, t. i., valsts pārvaldīšanas vara, no kapitālistu un zemes īpašnieku ietekmētas valdības rokām vai arī tieši no kapitālistu vēlētiem pārstāvjiem sastāvošas valdības rokām pārietu strādnieku šķiras rokās.

Tāds ir strādnieku šķiras cīņas gala mērķis, tāds ir viņas pilnīgas atbrīvošanās nosacījums. Pēc šā gala mērķa jācenšas apzinīgajiem apvienotajiem strādniekiem; bet pie mums Krievijā viņiem vēl jāsaslopas ar milzīgiem šķēršļiem, kas neļauj viņiem cīnīties par savu atbrīvošanos.

А 5. Pret kapitālistu šķiras kundzību pašreiz cīnās jau visu Eiropas zemju strādnieki un tāpat arī Amerikas un Austrālijas strādnieki. Strādnieku šķiras apvienošanās un saliedēšanās neaprobežojas ar vienas zemes vai vienas tautības ietvariem: dažādu valstu strādnieku partijas skaļi pasludina pilnīgu visas pasaules strādnieku interešu un mērķu vienādību (solidaritāti). Viņi pulcējas kopējos kongresos, izvirza kopējas prasības visu zemju kapitālistu šķirai, nodibina visa apvienotā proletariāta, kas tiecas pēc savas atbrīvošanās, starptautiskus svētkus (1. maiju), saliedējot visu tautību un visu zemju strādnieku šķiru vienā lielā strādnieku armijā. Šī visu zemju strādnieku apvienošanās ir radusies aiz nepieciešamības, radusies no tā, ka kapitālistu šķira, kas valda pār strādniekiem, neierobežo savu kundzību ar vienu zemi vien. Tirdzniecības sakari starp dažādām valstīm kļūst arvien ciešāki un plašāki; kapitāls pastāvīgi pāriet no vienas zemes otrā. Bankas, šīs milzīgās kapitālu krātuves, kas tos savāc no malu malām un izdala kā aizdevumus kapitālistiem, kļūst no nacionālām par starptautiskām, savāc kapitālus no visām zemēm, sadala šos kapitālus Eiropas un Amerikas kapitālistiem. Milzīgās akciju sabiedrības kapitālistisko uzņēmumu iekārtošanai jau tiek nodibinātas ne vienā zemē vien, bet vienlaicīgi vairākās zemēs; rodas starptautiskas kapitālistu sabiedrības. Kapilala kundzība ir starptautiska. Lūk, kāpēc arī visu zemju strādnieku atbrīvošanās cīņa gūst panākumus vienīgi strādnieku kopējā cīņā pret starptautisko kapitālu. Lūk, kāpēc krievu strādnieka biedrs cīņā pret kapitālistu šķiru ir gan vācu strādnieks, gan poļu strādnieks, gan franču strādnieks, gluži tāpat kā viņa ienaidnieki ir gan krievu, gan poļu, gan franču kapitālisti. Tā pēdējā laikā ārzemju kapitālisti visai labprātīgi iegulda savus kapitālus Krievijā, atver Krievijā savu fabriku un rūpnīcu nodaļas un dibina sabiedrības jauniem uzņēmumiem Krievijā. Viņi kāri metas uz jauno zemi, kur valdība tik labvēlīga un iztapīga kapilalam kā nekur citur, kur viņi atrod sliktāk apvienotus strādniekus ar mazākām pretošanās spējām nekā Rietumos, kur strādnieku dzīves līmenis un līdz ar to arī viņu darba alga ir daudz zemāka, tā ka ārzemju kapitālisti var gūt milzīgu, viņu dzimtenē nedzirdētu peļņu. Starptautiskais kapitāls ir jau izstiepis savu roku arī pēc Krievijas. Krievijas strādnieki sniedz rokas starptautiskajai strādnieku kustībai.

А 6. Mēs jau runājām par to, kā lielās fabrikas un rūpnīcas pastiprina līdz augstākai pakāpei kapitala jūgu pār darbu, kā tās rada veselu ekspluatācijas paņēmienu sistēmu; kā strādnieki, saceldamies pret kapitālu, nenovēršami nonāk pie visu strādnieku apvienošanās nepieciešamības, pie visai strādnieku šķirai kopējas cīņas nepieciešamības. Šajā cīņā pret kapitālistu šķiru strādnieki saduras ar vispārējiem valsts likumiem, kas ņem savā aizsardzībā kapitālistus un viņu intereses.

Bet, ja strādnieki apvienodamies var piespiest kapita-listus piekāpties, var dot viņiem pretsparu, tad apvienotie strādnieki līdzīgā kārtā varētu ietekmēt valsts likumus, panākt to grozīšanu. Tā arī rīkojas strādnieki visās citās zemēs, bet Krievijas strādnieki nevar tieši ietekmēt valsti. Krievijas strādnieki spiesti dzīvot lādos apstākļos, ka viņiem trūkst pat visvienkāršāko pilsoņu tiesību. Viņi nedrīkst ne sapulcēties, ne kopīgi apspriest savas vajadzības, ne dibināt biedrības, ne iespiest presē savas prasības, citiem vārdiem — valsts likumi ne tikvien kā sastādīti kapitālistu šķiras interesēs, bet tie tieši laupa strādniekiem katru iespēju ietekmēt šos likumus un panākt to grozīšanu. Tas tāpēc, ka Krievijā (un no visām Eiropas valstīm vienīgi Krievijā) vēl līdz šim ir uzglabājusies neierobežota pat-valdnieciskās valdības vara, t. i., tāda valsts iekārta, ka izdot likumus, kas obligati visai tautai, var vienīgi cars pēc saviem ieskatiem un šos likumus izpildīt var tikai viņa ieceltie ierēdņi. Pilsoņiem nav nekādu tiesību piedalīties likumu izdošanā, to apspriešanā, jaunu likumu ierosināšanā, veco likumu atcelšanā. Viņiem nav nekādu tiesību pieprasīt no ierēdņiem pārskatu, pārbaudīt viņu rīcību, iesūdzēt viņus liesā. Pilsoņiem nav pat tiesību pārrunāt valsts lietas: viņi nedrīkst rīkot sapulces vai dibināt biedrības bez šo pašu ierēdņu atļaujas. Ierēdņi tādā kārtā ir vārda pilnā nozīmē neatbildīgi; viņi ir kā kāda īpaša kasta, kas pacelta pāri citiem pilsoņiem. Ierēdņu atbildības trūkums un patvaļa un pilnīga mutes aizbāšana iedzīvotājiem rada tādas ierēdņu varas brēcošas ļaunprātības un tādus vienkāršās tautas tiesību pārkāpumus, kādi grūti iedomājami jebkurā Eiropas valstī.

Tātad pēc likuma Krievijas valdība ir pilnīgi neaprobežota, tā ir it kā no tautas pilnīgi neatkarīga, kas paceļas pāri visām kārtām un šķirām. Bet, ja nu tas tā tiešām būtu, kāpēc tad likums un valdība visos strādnieku un kapitālistu sadursmes gadījumos nostājas kapitālistu pusē? Kāpēc gan kapitālisti panāk arvien lielāku atbalstu, pieaugot viņu skaitam un bagātībai, — bet strādnieki arvien lielāku un lielāku pretestību un spaidus?

Patiesībā valdība nepaceļas pāri šķirām, tā aizsarga vienu šķiru pret otru, aizsarga mantīgo šķiru pret nemantīgo, kapitālistus pret strādniekiem. Neaprobežota valdība arī nespētu pārvaldīt tik milzīgu valsti, ja tā nepiešķirtu dažādas privilēģijas un atvieglojumus mantīgo šķirām.

Kaut gan pēc likuma valdība ir neaprobežota un neatkarīga vara, tomēr īstenībā kapitālistiem un zemes īpašniekiem ir tūkstoš paņēmienu, kā ietekmēt valdību un valsts lietas. Viņiem ir savas ar likumu atzītas kārtu iestādes, muižnieku un tirgotāju biedrības, tirdzniecības un manufaktūras komitejas u. tml. Viņu vēlētie pārstāvji vai nu tieši kļūst ierēdņi un piedalās valsts pārvaldīšanā (piemēram, muižniecības maršali), vai arī viņus uzaicina kā locekļus visās valdības iestādēs: piemēram, fabrikanti pēc likuma piedalās fabriku lietu komisijās (tā ir fabriku inspekcijas priekšniecība), ievēlējot tur savus pārstāvjus. Bet ar šo tiešo piedalīšanos valsts pārvaldīšanā viņi neaprobežojas. Savās biedrībās viņi apspriež valsts likumus, izstrādā projektus, un valdība katrā gadījumā prasa viņu ieskatus, tā liek priekšā viņiem vienu otru projektu un lūdz tos izteikt par to savas domas.

Kapitālisti un zemes īpašnieki rīko Viskrievijas kongresus, kur apspriež savus jautājumus, izmeklēdamies dažādus pasākumus savas šķiras labā, iesniedz visu muižnieku zemes īpašnieku un „Viskrievijas tirgotāju kārtas" vārdā lūgumus izdot jaunus likumus un grozīt vecos. Savas vajadzības viņi var apspriest avīzēs, jo, lai kā valdība ierobežo presi ar savu cenzuru, tā nedrīkst ne domāt par to, ka mantīgo šķirām varētu liegt tiesības apspriest savas vajadzības. Viņiem ir dažādi ceļi un pieejas valdības varas augstākajiem pārstāvjiem, un viņiem ir vieglāk apspriest zemāko ierēdņu patvaļības, viņi viegli var panākt sevišķi apgrūtinošu likumu un noteikumu atcelšanu. Un, ja nevienā citā pasaules valstī nav tik milzīgi daudz likumu un noteikumu, nav tādas nedzirdētas policejiskas valdības aizgādniecības, kas paredz visādus sīkumus un kas nomāc katru dzīvu īpatnību, — tad nav nevienas cilas tādas valsts pasaulē, kur tik viegli pārkāptu šos buržuāziskos noteikumus un tik viegli apietu šos policejiskos likumus vienīgi ar augstākās priekšniecības laipnu piekrišanu. Un šī laipnā piekrišana nekad netiek liegta^31.

В 1. Šis programas punkts ir pats svarīgākais, pats galvenais, tāpēc ka tas norāda, kādai jābūt partijas darbībai, kura aizstāv strādnieku šķiras intereses, kādai jābūt visu apzinīgo strādnieku darbībai. Tas norāda, kādā veidā sociālismā centieni, centieni izbeigt mūžīgo iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku, jāsavieno ar to tautas kustību, ko izraisa lielo fabriku un rūpnīcu radītie dzīves apstākļi.

Partijas darbībai jābūt tādai, kas veicina strādnieku šķiras cīņu. Partijas uzdevums nav galvā izdomāt kaut kādu modes paņēmienu, kā palīdzēt strādniekiem, bet pieslieties strādnieku kustībai, apgaismot to, palīdzēt strādniekiem šai cīņā, ko viņi paši jau iesākuši. Partijas uzdevums ir aizstāvēt strādnieku intereses un pārstāvēt visas strādnieku kustības intereses. Kā tad nu jāizpaužas palīdzībai strādniekiem viņu cīņā?

Programā teikts, ka šai palīdzībai, pirmkārt, jābūt tādai, kas attīsta strādnieku šķiras pašapziņu. Ka strādnieku cīņa pret fabrikantiem top par proletariāta šķiras cīņu pret buržuāziju — par to mēs jau runājām.

No tā, ko sacījām, tad izriet, kā īsti jāsaprot strādnieku šķiras pašapziņa. Strādniekiem ir šķiras pašapziņa lad, kad viņi saprot, ka vienīgais līdzeklis, kā uzlabot savu stāvokli un kā panākt savu atbrīvošanos, ir cīņa pret kapitālistu un fabrikantu šķiru, kuru radījušas lielās fabrikas un rūpnīcas. Tālāk strādnieku pašapziņa ir izpratne par to, ka visu zināmas valsts strādnieku intereses ir vienādas, solidārās, ka viņi visi ir viena, no visām pārējām sabiedrības šķirām atsevišķa šķira. Beidzot strādniekiem ir šķiras pašapziņa tad, kad viņi saprot, ka savu mērķu sasniegšanai viņiem ir nepieciešami panākt ietekmi uz valsts lietām, kā to ir panākuši un joprojām pēc 1ās dzenas zemes īpašnieki un kapitālisti.

Kā tad nu strādnieki nonāk pie tādas izpratnes? Strādnieki to nemitīgi iegūst tās pašas cīņas gaitā, ko viņi ir uzsākuši pret fabrikantiem un kas arvien vairāk un vairāk attīstās, kļūst asāka un līdz ar lielo fabriku un rūpnīcu attīstību iesaista arvien lielāku skaitu strādnieku. Bija laiks, kad strādnieku ienaids pret kapitālu izpaudās vienīgi neskaidrā naida sajūtā pret saviem ekspluatato-riem, neskaidrā savas apspiestības un kalpības stāvokļa apziņā un dziņā atriebties kapitālistiem. Cīņa lad izpaudās atsevišķos strādnieku sacelšanās gadījumos, kad strādnieki postīja ēkas, lauza mašīnas, piekāva fabrikas priekšniecību utt. Та bija strādnieku kustības pirmā, sākotnējā forma, un lā bija nepieciešama tāpēc, ka naids pret kapitālistu vienmēr un visur bija pirmais grūdiens, kas modināja strādniekos tieksmi aizstāvēties. Bet šai sākuma formai Krievijas strādnieku kustība ir jau pāraugusi pāri. Neskaidra naida vietā pret kapitālistu strādnieki jau sākuši saprast strādnieku šķiras un kapitālistu šķiras interešu naidīgumu. Neskaidras apspiestības sajūtas vietā viņi jau sākuši atšķirt, ar ko īsti un kā īsti viņus žņaudz kapitāls, un saceļas pret vienu vai otru apspiešanas formu, liekot robežu kapitala spaidiem, aizsargot sevi pret kapitālistu rijību. Viņi nevis vairs atriebjas kapitālistiem, bet pāriet uz cīņu par piekāpšanos, viņi sāk uzstādīt kapitālistu šķirai vienu prasību pēc otras un pieprasa uzlabot viņu darba apstākļus, paaugstināt algu, saīsināt darba dienu. Katrs streiks koncentrē visu strādnieku uzmanību un visas pūles te uz vienu, te uz otru apstākli, kādos atrodas strādnieku šķira. Katrs streiks rada vajadzību šos apstākļus apspriest, palīdz strādniekiem tos novērtēt, palīdz izprast, kur īsti te ir kapitala spaidi, ar kādiem līdzekļiem var pret šiem spaidiem cīnīties. Katrs streiks padara bagātāku visas strādnieku šķiras pieredzi. Ja streiks izdevies, tas parāda strādnieku šķirai strādnieku vienības spēku un pamudina pārējos izmantot biedru panākumus. Ja tas nav izdevies, tad tas rada pārrunas par neveiksmju cēloņiem un par labāku cīņas paņēmienu izvēli. Visur Krievijā strādnieku pāreja uz šo tagad sākušos neatlaidīgo cīņu par savām dienišķām vajadzībām, cīņu par kapitālistu piekāpšanos, par labākiem dzīves apstākļiem, izpeļņu un darba laiku ir milzīgs Krievijas strādnieku solis uz priekšu, un tāpēc šai cīņai, tās veicināšanai jāpievērš s.-d. partijas un visu apzinīgo strādnieku galvenā uzmanība. Strādniekiem jāpalīdz, norādot tās visnepieciešamākās dienišķās vajadzības, par kuru apmierināšanu ir jācīnās, noskaidrojot tos cēloņus, kuri sevišķi pasliktina to vai cilu strādnieku stāvokli, izskaidrojot fabriku likumus un noteikumus, kuru pārkāpšana (un maldinošie kapitālistu triki) jo bieži pakļauj strādniekus divkāršai aplaupīšanai. Palīdzībai jābūl tādai, kas prccizāk un noteiktāk izteiktu strādnieku prasības un tās publiski izvirzītu, lai pretestībai izmeklētos izdevīgāko momentu, lai izvelētos cīņas paņēmienu, lai apspriestu abu cīnītāju stāvokli un spēkus, lai apspriestu, vai nevar izvēlēties vēl labāku cīņas paņēmienu (piemēram, varbūt vēstule fabrikantam vai arī griešanās pie inspektora vai ārsta, skatoties pēc apstākļiem, ja nav ieteicams tfdiņ uzsākt streiku ult.).

Mēs sacījām, ka Krievijas strādnieku pāreja uz šādu cīņu norāda uz to, ka viņi spēruši milzīgu soli uz priekšu. Šī cīņa nostāda (izved) strādnieku kustību uz taisna ceļa un ir droša ķīla tās turpmākiem panākumiem. Šajā cīņā darba ļaužu masas mācās, pirmkārt, pazīt un saprast vienu pēc otra kapitālistiskās ekspluatācijas paņēmienus, tos salīdzināt gan ar likumu, gan ar savas dzīves apstākļiem, gan ar kapitālistu šķiras interesēm. Iztirzājot ekspluatācijas atsevišķas formas un gadījumus, strādnieki mācās saprast ekspluatācijas nozīmi un būtību tās visumā, mācās saprast to sabiedrisko iekārtu, kas pamatota uz to, ka darbu ekspluatē kapitāls. Otrkārt, šajā cīņā strādnieki pārbauda savus spēkus, mācās apvienoties, mācās izprast apvienošanās nepieciešamību un nozīmi. Šās cīņas izvēršanās un sadursmju pavairošanās nenovēršami noved pie cīņas paplašināšanās, pie vienības jūtu, pie savas solidaritātes jūtu attīstības vispirms kāda viena apvidus strādniekos, pēc tam visas valsts strādniekos, visā strādnieku šķirā. Treškārt, šī cīņa attīsta strādnieku politisko apziņu. Paši dzīves apstākļi nostādījuši darba ļaužu masu tādā stāvoklī, ka (viņi nevar) viņiem nav brīva laika, nedz iespējas pārdomāt par kaut kādiem valsts jautājumiem. Bet strādnieku cīņa pret fabrikantiem par viņu ikdienišķajām vajadzībām pati no sevis un neizbēgami spiež strādniekus interesēties par valstiskiem, politiskiem jautājumiem, par jautājumiem, kā pārvalda Krievijas valsti, kā izdod likumus un noteikumus un kādām interesēm tie kalpo. Katra sadursme fabrikā nepieciešami noved strādniekus pie sadursmes ar likumu un ar valsts varas pārstāvjiem. Strādnieki šeit pirmo reizi klausās „politiskas runas“. Sākumā kaut vai no fabriku inspektoriem, kas viņiem izskaidro, ka viltīgais triks, ar kura palīdzību viņus žņaudzis fabrikants, pamatojas uz precizu noteikumu izpratni, kurus apstiprinājis attiecīgs varas organs un kuri pamet strādniekus arī turpmākai fabrikanta patvaļai, vai arī ka fabrikanta spaidi ir pilnīgi likumīgi, tāpēc ka fabrikants izmanto tikai savas tiesības, pamatodamies, lūk, uz tādu un tādu likumu, ko apstiprinājusi valsts vara un ko tā sarga. Inspektoru kgu politiskajiem paskaidrojumiem reizēm pievienojas vēl noderīgāki ministra kga „politiskie pa-skaidrojumi“, kurš strādniekiem atgādina „kristīgās mīlestības" jūtas, ar kādām viņiem jāpateicoties fabrikantiem par to, ka fabrikanti iedzīvojušies miljonos uz strādnieku darba rēķina. Vēlāk šiem valsts varas pārstāvju paskaidrojumiem un tiešai strādnieku iepazīstināšanai ar to, kā labā šī vara rīkojas, pievienojas vēl lapiņas vai arī citādi sociālistu paskaidrojumi, tā ka strādnieki šādā streikā jau pilnīgi iegūst savu politisko audzināšanu. Viņi mācās saprast ne tikai īpašās strādnieku šķiras intereses, bet arī īpašo stāvokli, kādu strādnieku šķira ieņem valstī. Tātad, lūk, kādai vajag būt tai palīdzībai, ko s.-d. partija var sniegt strādnieku šķiras cīņā: strādnieku šķiras pašapziņas attīstīšana, palīdzot viņiem cīņā par viņu visnepieciešamākajām ikdienišķām vajadzībām.

Otrai palīdzībai vajag izpausties, kā tas minēts pro-gramā, strādnieku organizēšanās veicināšanā. Tā cīņa, ko mēs nupat aprakstījām, nepieciešami prasa strādnieku organizēšanos. Organizācija kļūst nepieciešama gan streikam, lai to sekmīgāk varētu izvest, gan ziedojumu vākšanai par labu streikotājiem, gan strādnieku kasu ierīkošanai, gan aģitācijai strādnieku vidū, lapiņu vai paziņojumu, uzsaukumu uti. izplatīšanai viņu vidū. Vēl nepieciešamāka ir organizācija, lai sevi aizsargātu pret policijas un žandarmērijas vajāšanām, lai tām noslēptu visas strādnieku apvienības, visus viņu sakarus, lai noorganizētu strādniekiem grāmatu, brošūru, avīžu utt. piegādi. Palīdzēt ar visu to — tas ir partijas otrais uzdevums.

Trešais uzdevums — norādīt īsto cīņas mērķi, t. i., paskaidrot strādniekiem, kā kapitāls ekspluatē darbu, uz ko šī ekspluatāciju balstās, kādā kārtā zemes un darba rīku privātīpašums noved strādnieku masas nabadzībā, liek tiem pārdot savu darbu kapitālistiem un aldol viņiem par brīvu visu pārpalikumu, kurš saražots ar strādnieka darbu virs tā, kas nepieciešams viņa uzturam; tālāk jā-paskaidro, ka šī ekspluatācija nenovēršami noved pie strādnieku šķiras cīņas pret kapitālistiem, kādi ir šās

cīņas nosacījumi un tās gala mērķi — ar vārdu sakot, jāizskaidro tas, kas īsumā norādīts šajā programā.

13 2. Ko tas nozīmē, ka strādnieku šķiras cīņa ir politiska cīņa? Tas nozīmē to, ka strādnieku šķira nevar cīnīties par savu atbrīvošanos, nepanākot ietekmi valsts lietās, valsts pārvaldīšanā, likumu izdošanā. Ka šāda ietekme nepieciešama, to jau sen ir sapratuši Krievijas kapitālisti, un mēs jau parādījām, kādā veidā viņi, kaut arī dažādi policejiski likumi to aizlieguši, pratuši sev atrast tūkstošiem veidu, kā ietekmēt valsts varu, un kā šī vara kalpo kapitālistu šķiras interesēm. No tā pats no sevis izriet, ka arī strādnieku šķirai nav iespējams turpināt savu cīņu, nav pat iespējams panākt sava stāvokļa pastāvīgu uzlabošanu, neietekmējot valsts varu.

Mēs jau sacījām, ka strādnieku cīņa pret kapitālistiem nenovēršami novedīs viņus pie sadursmes ar valdību, un valdība pati visiem spēkiem cenšas pierādīt strādniekiem, ka vienīgi ar cīņu un apvienotu pretestību viņi var ietekmēt valsts varu. Sevišķi uzskatāmi to parāda tie lielie streiki, kādi bija Krievijā 1885. un 1886. g. Valdība tūliņ ķērās pie noteikumiem par strādniekiem, tūliņ izdeva jaunus likumus par fabriku kārtību, piekāpdamās neatlaidīgajām strādnieku prasībām (piemēram, izdeva noteikumus par naudas sodu ierobežošanu un par pareizu izmaksu), gluži tāpat arī tagadējie (1896. g.) streiki atkal radīja tūlītēju valdības iejaukšanos, un valdība jau sapratusi, ka tā nevar ierobežoties ar arestiem un izsūtīšanām, ka ir smieklīgi mielot strādniekus ar muļķīgām pamācībām par fabrikantu cēlsirdību (sk. finanču ministra Vites cirkulāru fabriku inspektoriem 1896. g. pavasarī). Valdība redzēja, ka „apvienotie strādnieki ir spēks, ar ko jārēķinās", un, lūk, tā jau sākusi skatīt cauri fabriku likumus un sasauc Pēterburgā vecāko fabriku inspektoru sanāksmi, lai apspriestu jautājumu par darba dienas saīsināšanu un vēl citāda veida neizbēgamu piekāpšanos strādnieku priekšā.

Tādējādi mēs redzam, ka strādnieku šķiras cīņai pret kapitālistu šķiru nepieciešami jābūt politiskai cīņai. Šī cīņa tiešām jau tagad ietekmē valsts varu, iegūst politisku nozīmi. 13el jo tālāk atlīstās strādnieku kustība, jo skaidrāk, asāk izceļas un ir jūtams strādnieku pilnīgs politisks

7 2. sēj.

bezliesiskums, par ko mēs runājām jau iepriekš, pilnīga neiespēja strādniekiem atklāti un tieši ietekmēt valsts varu. Tāpēc par visneatliekamāko strādnieku prasību un pirmo uzdevumu, kā strādnieku šķira varētu ietekmēt valsts lielas, jābūt politiskās brīvības sasniegšanai, t. i., lai visiem pilsoņiem būtu tieša, ar likumu (konstitūciju) nodrošināta līdzdalība valsts pārvaldīšanā, lai visiem pilsoņiem būtu nodrošinātas tiesības brīvi sapulcēties, pārrunāt savas vajadzības, ar biedrībām un presi ietekmēt valsts lietas. Politiskās brīvības iegūšana kļūst par „strādnieku aktualu uzdevumutāpēc ka bez tās strādniekiem nav un nevar būt nekādas ietekmes valsts lielās, un viņi tādā kārtā nenovēršami paliek beztiesiskas, pazemotas, mēmas šķiras stāvoklī. Un, ja jau tagad, kad strādnieku cīņa un viņu saliedēšanās tikai sākas, valdība steidzas piekāpties strādniekiem, lai apturētu kustības tālāku pieaugumu, tad nav šaubu: kad strādnieki saliedēsies un apvienosies vienas politiskas partijas vadībā, viņi pratīs piespiest valdību padoties, pratīs sev un visai krievu tautai iekarot politisko brīvību!

Iepriekšējās programas daļās bija norādīts, kādu vietu ieņem strādnieku šķira tagadējā sabiedrībā un tagadējā valstī, kāds ir strādnieku šķiras cīņas mērķis un kāds ir partijas, strādnieku interešu pārstāves, uzdevums. Pastāvot neaprobežotai valdības varai, Krievijā nav un nevar būt atklātu politisku partiju, bet ir politiski virzieni, kas pauž citu šķiru intereses un kas ietekmē sabiedrisko domu un valdību. Tāpēc, lai noskaidrotu s.-d. partijas stāvokli, tagad ir nepieciešami aprādīt tās attiecības pret pārējiem krievu sabiedrības politiskajiem virzieniem, lai strādnieki noteiktu, kas un cik tālu var būt viņu sabiedrotais un kas ir viņu ienaidnieks. Tas ir norādīts divos turpmākajos programas punktos.

В 3. Programa pasludina, ka strādnieku sabiedrotie ir, pirmkārt, visi tie sabiedrības slāņi, kas cīnās pret pat-valdnieciskās valdības neaprobežoto varu. Tā kā šī neaprobežotā vara ir galvenais šķērslis strādnieku cīņā par savu atbrīvošanos, tad no tā pats no sevis izriet, ka tiešās strādnieku inlereses prasa atbalstīt jebkuru sabiedrisku kustību pret absolūtismu (absolūts — neaprobežots; absolutisms — neaprobežota valdības vara). Jo spēcīgāk at-līstās kapitālisms, jo vairāk padziļinās pretrunas starp šo ierēdniecisko pārvaldīšanu un pašu mantīgo šķiru interesēm, buržuāzijas interesēm. Un s.-d. partija paziņo, ka viņa atbalstīs visus buržuāzijas slāņus un kategorijas, kas uzstāsies pret neaprobežoto valdību.

Strādniekiem ir nesalīdzināmi izdevīgāka buržuāzijas tiešā ietekme valsts lietās nekā tās tagadējā ietekme ar pērkamā un nelietībās iegrimušā ierēdņu bara starpniecību. Strādniekiem ir daudz izdevīgāka atklāta buržuāzijas ietekme politikā nekā tagadējā šķietami visspēcīgās „neatkarīgās^1* valdības apslēptā politika, valdības, kura rakstās „no Dieva žēlastības** un izdala „savu žēlastību** cietējiem un čaklajiem zemes īpašniekiem un trūcīgajiem un apspiestajiem fabrikantiem. Strādniekiem vajadzīga atklāta cīņa pret kapitālistu šķiru, lai viss Krievijas proletariats varētu redzēt, par kādām interesēm strādnieki cīnās, lai varētu mācīties, kā ir jācīnās, lai buržuāzijas intrigas un tieksmes neslēptos lielkņazu uzgaidāmajās telpās, senatoru un ministru viesistabās, vispārībai slēgtajās departamentu kancelejās, lai tās izlauztos uz āru un atvērtu acis visiem un ikkatram par to, kas īstenībā iedvesmo valdības politiku un pēc kā tiecas kapitālisti un zemes īpašnieki. Tāpēc nost visu, kas sedz tagadējo kapitālistu šķiras ietekmi, tāpēc atbalsts visiem un ikkatram buržuāzijas pārstāvim, kas cīnās pret ierēdniecību, ierēdniecisko pārvaldi, pret neaprobežoto valdību 1 Bet, deklarējot savu atbalstu ikkatrai sabiedriskai kustībai pret absolūtismu, s.-d. partija atzīst, ka viņa neatdala sevi no strādnieku kustības, tāpēc ka strādnieku šķirai ir savas īpašas intereses, kas pretējas visu pārējo šķiru interesēm. Atbalstot visus buržuāzijas pārstāvjus cīņā par politisko brīvību, strādniekiem jāatceras, ka mantīgās šķiras tikai pagaidām var būt viņu sabiedrotie, ka strādnieku un kapitālistu intereses nav samierināmas, ka valdības neaprobežotās varas likvidēšana strādniekiem ir vajadzīga tikai tādēļ, lai varētu atklāti un plaši uzsākt savu cīņu pret kapitālistu šķiru.

Tālāk s.-d. partija paziņo, ka atbalstīs visus, kas sacelsies pret privileģēto muižnieku — zemes īpašnieku šķiru. Krievijā muižniekus — zemes īpašniekus uzskata par augstāko kārtu valstī. Vēl tagad viņu dzimlbūtnieciskās varas paliekas pār zemniekiem nomāc tautas masu.

Zemnieki joprojām maksā izpirkšanas naudu par atbrīvošanu no muižnieku varas. Zemnieki paliek vel piesaistīti pie zemes, lai muižnieku kungiem nebūtu jāizjūt trūkums pēc lētiem un paklausīgiem kalpiem. Vēl tagad zemnieki kā beztiesīgi un nepilngadīgi atstāti ierēdņu patvaļai, kuri apsarga ierēdņu kabatu, iejaucas zemnieku dzīvē, lai zemnieki „kārtīgi1^22 maksātu izpirkšanas naudu un nomu dzimtkungiem-muižniekiem, lai viņi neiedrošinātos „izvairīties^23 no darba muižnieku labā, neiedrošinātos, piemēram, izceļot un līdz ar to varbūt piespiest muižniekus algot ne tik lētus un trūkuma mazāk nomāktus strādniekus no citurienes. Verdzinot savā kalpībā miljoniem un desmitiem miljoniem zemnieku un atbalstot viņu beztiesību, muižnieku kgi par šo varonību iegūst valsts augstākās privilēģijas. Augstākos valsts amatus ieņem galvenokārt muižnieki — zemes īpašnieki (arī ar likumu muižnieku kārtai ir piešķirtas vislielākās tiesības uz valsts amatiem); dižciltīgie muižnieki stāv vistuvāk galmam un tiešāk un vieglāk par pārējiem ietekmē savā labā valdības politiku. Viņi izmanto savas tuvās attiecības ar valdību, lai izlaupītu valsts kasi un saņemtu no tautas naudas miljoniem lielas dāvanas un ziedojumus gan lielu muižu veidā, ko izdāvā par kalpošanu, gan arī „piekāpšanās^23 veidā^22.

CARA VALDĪBAI^82

Šajā 1896. gadā Krievijas valdība nu jau divas reizes ir griezusies pie publikas ar ziņojumu par strādnieku cīņu pret fabrikantiem. Citās valstīs šādi ziņojumi nav retums, — tur neslēpj to, kas noliek valstī, un avīzes brīvi iespiež ziņas par streikiem. Bet Krievijā valdība vairāk nekā no uguns baidās no fabriku kārtības un nolikumu izpaušanas: tā aizliegusi rakstīt avīzēs par streikiem, tā aizliegusi fabriku inspektoriem iespiest savus pārskatus, tā pat pārtraukusi strādnieku streiku lietu iztiesāšanu parastajās liesās, kas pieejamas publikai, — ar vārdu sakot, tā izlietojusi visus līdzekļus, lai paturētu stingrā slepenībā visu, kas notiek fabrikās un strādnieku vidū. Un pēkšņi visi šie policejiski viltīgie paņēmieni sašķīst kā ziepju burbulis, — un valdība ir spiest^ pali atklāti runāt par to, ka strādnieki cīnās pret fabrikantiem. Kas ir šādas pārmaiņas cēlonis? — 1895. gadā bija sevišķi daudz strādnieku streiku. Jā, bet streiki ir bijuši arī agrāk, un tomēr valdība mācēja neatklāt noslēpumu, un šie streiki palika nezināmi visai strādnieku masai. Tagadējie streiki bija daudz spēcīgāki par iepriekšējiem un koncentrēti vienuviet. Jā, bet arī senāk ir bijuši ne mazāki streiki, piemēram, 1885. un 1886. g. Maskavas un Vladimirus gub. — Bet valdība tomēr vēl nocietās un neko neizpauda par strādnieku cīņu pret fabrikantiem. Kāpēc gan šoreiz tā sākusi runāt? Tāpēc, ka šoreiz strādniekiem palīgā nāca sociālisti, kas strādniekiem palīdzēja noskaidrot stāvokli, darīt to zināmu visur, ir strādniekiem, ir sabiedrībai, preeizi formulēt strādnieku prasības, paradīt visiem valdības negodīgumu un mežonīgās varmācības/ Valdība redzēja, ka iznāk pavisam muļķīgi klusēt, kad visiem ir zināmi šie streiki, — un tā arī saka vilkties pārējiem līdz. Sociālistu lapiņas pieprasīja valdībai atbildi, un valdība nāca un šo albildi deva.

Apskatīsim, kāda bija šī atbilde.

Sākumā valdība centās izvairīties no atklātas un publiskas atbildes. Viens no ministriem, Tinanču ministrs Vite, izsūtīja cirkulāru fabriku inspektoriem un šajā cirkulārā strādniekus un sociālistus dēvēja par „sabiedriskās kārtības niknākajiem ienaidniekiem", ieteica fabriku inspektoriem iebaidīt strādniekus, iegalvot viņiem, ka valdība aizliegs fabrikantiem piekāpties, norādīt viņiem uz fabrikantu labajiem centieniem un augstsirdīgajiem nodomiem, teikt viņiem, ka fabrikanti rūpējas par strādniekiem un viņu vajadzībām, ka fabrikanti ir „vislabāko jūtu" pārpilni. Par pašiem streikiem valdība nerunāja, tā neminēja ne vārda par to, kāpēc ir bijuši streiki, kā izpaudās fabrikantu nejēdzīgie spaidi un likuma pārkāpumi un ko strādnieki centās panākt; ar vārdu sakot, tā visus 189o. gada vasarā un rudenī notikušos streikus parādīja melīgā apgaismojumā, mēģināja tikt vaļā ar nodrāztām oficiālām frāzēm par strādnieku varmācīgo un „pretlikumīgo" rīcību, kaut gan strādnieki nekādu vardarbību nelietoja: varu lietoja vienīgi policija. Ministrs gribēja šo cirkulāru glabāt slepenībā, bet paši ierēdņi, kuriem viņš to bija uzticējis, neievēroja slepenību, un cirkulārs sāka klīst publikā. Vēlāk to iespieda sociālisti. Tad valdība, redzēdama sevi kā vienmēr piemuļķotu ar saviem visiem zināmajiem „noslēpumiem", iespieda to avīzēs. Tā bija, kā jau mēs minējām, atbilde uz 1895. gada vasaras un rudens streikiem. Bet, lūk, 1896. gada pavasarī streiki atkārtojās ar jo lielāku spēku. Baumām par tiem pievienojās sociālistu lapiņas. Valdība sākumā bailīgi klusēja, nogaidīdama, kā lieta beigsies, un tad, kad strādnieku sacelšanās bija jau atslābusi, — tā uzstājās ar savu nokavējušos kancelejisko gudrību kā ar nokavētu policijas protokolu. Šoreiz jau nācās uzstāties atklāti un turklāt visai valdībai pilnā sastāvā. Tās ziņojums tika iespiests avīzes „Praviteļslvennij Vestņik" 158. numurā. Šoreiz jau neizdevās kā agrāk izmeloties par strādnieku streikiem. Nācās atstāstīt notikumu norisi, kādus spaidus lietoja fabrikanti un ko prasīja strādnieki: nācās atzīt, ka strādnieki bija uzvedušies „pieklājīgi". Tādā kārtā strādnieki atradināja valdību no nekrietnajiem policejiskajiem meliem: viņi piespieda to atzīt patiesību, kad sacēlās masveidīgi, kad izmantoja lapiņas, lai par notikumiem ziņotu atklāti. Tas ir liels sasniegums. Strādnieki tagad zinās, kāds ir vienīgais līdzeklis, kā panākt, lai publiski paziņotu par savām vajadzībām, lai informētu visu Krieviju par strādnieku cīņu. Strādnieki tagad zinās, ka valdības melus var apgāzt vienīgi pašu strādnieku apvienotā cīņa un viņu apzinīgie centieni — panākt savas tiesības. — Atstāstījuši notikumu gaitu, ministri sāka izdomāt atrunas, viņi sāka savā ziņojumā apgalvot, ka streiku cēlonis ir tikai „kokvilnas aušanas un diegu ražošanas īpatnības". Lūk, kā! Bet ne visas Krievijas ražošanas īpatnības, ne Krievijas valsts kārtības īpatnības, kas ļauj policijai vajāt un tvarstīt mierīgus strādniekus, kuri aizstāvas pret spaidiem? Kāpēc gan, lādzīgie ministru kgi, strādnieki ar aizrautību lasīja un pieprasīja lapiņas, kurās nebūt nebija runa par kokvilnu un diegiem, bet par Krievijas pilsoņu beztiesisko stāvokli un par valdības mežonīgo patvaļu, kura izdabā kapitālistiem, — nē, šī jaunā atrunāšanās ir gandrīz vēl sliktāka, neģēlīgāka par to, ar kādu taisnojās finanču ministrs Vite savā cirkulārā, visu uzveldams „kūdītājiem". Ministrs Vite spriež par streiku gluži tāpat, kā par to spriež jebkurš policijas ierēdnis, kas dabū no fabrikantiem dāvanas: ieradās kūdītāji — sākās streiks. Tagad, ieraudzījuši 30 tūkstoš strādnieku streiku, visi ministri kopā sāka domāt un izdomāja beidzot, ka streiki nenotiek vis tāpēc, ka ierodas kūdītāji — sociālisti, bet gan tāpēc ierodas sociālisti, ka sākas streiki, sākas strādnieku cīņa pret kapitālistiem. Ministri tagad apgalvo, ka sociālisti pēc tam „pievienojušies" streikam. Šī ir laba mācība finanču ministram Vitem. Pielūkojiet tad nu, Vites kungs, mācieties, kā pienākas! Uz priekšu mācieties tikt skaidrībā, kāpēc noticis streiks, mācieties uzklausīt strādnieku prasības, bet ne jūsu policijas žurku ziņojumus, kuriem taču jūs paši ne par grasi neticat. Ministru kgi apgalvo publikai, ka tikai „ļaunprātīgas personas" centušās piešķirt streikiem „noziedzīgu politisku raksturu" vai arī, kā viņi kādā vietā izsakās, „sociālu raksturu" (ministru kgi gribējuši teikt sociālistisku, bet aiz analfabētisma vai kancelejiska bailīguma pateikuši sociālu, un iznācis absurds: sociālistisks nozīmē tāds, kas atbalsta strādniekus cīņā pret kapitālu, bet socials nozīmē vienkārši sabiedrisks. Kā gan var streikam piešķirt sabiedrisku raksturu? Tas taču ir gluži tas pats, kā kad ministriem piešķirtu ministru činul). Tas, lūk, ir uzjautrinoši! Sociālisti piešķir streikiem politisku raksturu! Bet pati valdība jau pirms visiem sociālistiem darījusi visu iespējamo, lai piešķirtu streikiem politisku raksturu. Vai viņa nebija tā, kas sāka tvarstīt mierīgus strādniekus līdzīgi noziedzniekiem? Arestēt un izsūtīt? Vai viņa nebija 1ā, kas izsūtīja uz visām pusēm spiegus un provokatorus? Vai viņa nebija tā, kas ņēma cieti katru, kurš pagadījās pie rokas? Vai viņa nebija tā, kas solīja palīdzību fabrikantiem, lai viņi nepiekāptos? Vai viņa nebija tā, kas vajāja strādniekus vienkāršas naudas vākšanas pēc par labu streikotājiem? Valdība pati vislabāk noskaidroja strādniekiem, ka viņu karam pret fabrikantiem nenovēršami jābūt arī karam pret valdību. Sociālistiem atlika vienīgi to apstiprināt un publicēt lapiņās. Tas arī ir viss. Bet Krievijas valdība ir jau gājusi caur ūdeni un uguni savā liekuļošanas mākslā, un ministri centās noklusēt to, ar kādiem līdzekļiem mūsu valdība „piešķīra streikiem politisku raksturu", tā pastāstīja publikai, ar kādiem datumiem bija atzīmētas sociālistu lapiņas, — kāpēc gan tā nepastāstīja, ar kādiem datumiem atzīmētas pilsētas priekšnieka un pārējo bašibu-zuku pavēles par mierīgo strādnieku arestu, par karaspēka apbruņošanu, par spiegu un provokatoru sūtīšanu? Viņi uzskaitīja publikai, cik ir bijis sociālistu lapiņu, — kāpēc viņi neuzskaitīja, cik ir bijis arestēto strādnieku un sociālistu, cik ģimeņu izpostīts, cik bijis izsūtīto un bez tiesas cietumos ieslodzīto? Kāpēc? Nu, tāpēc, ka pat Krievijas ministri, cik nekaunīgi tie arī nebūtu, sargās atklātībā runāt par šādām laupītāju varonībām. Mierīgajiem strādniekiem, kuri sacēlās par savām tiesībām, lai aizstāvētu sevi pret fabrikantu patvaļu, — gāzās virsū viss valsts varas spēks ar policiju un karaspēku, ar žandarmiem un prokuroriem, — pret strādniekiem, kas vilka savu eksistenci ar saviem un savu biedru — angļu, poļu, vācu un austriešu strādnieku — grašiem, — uzstājās visa valsts kases vara, solīdama atbalstu nabaga fabrikantiem.

Strādnieki nebija vienoti. Viņiem nebija iespējams sarīkot naudas vākšanu, pieaicināt citas pilsētas un citus strādniekus, viņus visur vajāja, viņiem bija jāpiekāpjas visa valsts varas spēka priekšā. Ministru kungi gavilē, ka valdība uzvarējusi!

Laba uzvara! Pret 30 tūkstošiem mierīgu strādnieku, kam nav naudas, — viss varas spēks, visa kapitālistu bagātība! Ministri darītu gudrāk, nesteigdamies lielīties ar šādu uzvaru, citādi šāda viņu lielība jau pārāk atgādina policijas zaldata lielību, kurš plātās ar to, ka izgājis no streika bez kāviena.

Sociālistu „musinājumiem" nebija panākumu, — svinīgi paziņo valdība, mierinādama kapitālistus. — Jā, nekādi musinājumi, atbildēsim arī mēs uz to, nespētu radīt ir simto daļu no tā iespaida, kādu visos Pēterburgas, visos Krievijas strādniekos radījusi valdības rīcība šai jautājumā! Strādnieki skaidri saskatīja valdības politiku — noklusēt strādnieku streikus un izmeloties par tiem. Strādnieki redzēja, ka viņu vienotā cīņa piespieda valdību atmest liekulīgos policejiskos melus. Viņi redzēja, kuru intereses sarga valdība, kas solīja atbalstu fabrikantiem. Viņi saprata, kurš ir viņu īstais ienaidnieks, kad pret viņiem, kas likumu un kārtību nepārkāpj, gluži kā pret ienaidniekiem sūtīja karaspēku un policiju. Lai kā ministri izrunājas par cīņas nesekmīgumu, bet strādnieki redz, ka fabrikanti visur kļuvuši rāmāki, un zina, ka valdība jau sasauc fabriku inspektorus apspriesties, ciktāl jāpiekāpjas strādnieku priekšā, jo tā redz, ka piekāpšanās ir nepieciešama. 1895. un 1890. gada streiki nebija veltīgi. Tie izdarīja milzīgu pakalpojumu Krievijas strādniekiem, tie parādīja, kā viņiem jācīnās par savām interesēm. Tie viņus iemācīja saprast politisko stāvokli tin strādnieku šķiras politiskās vajadzības.

1896. goda novembris.

Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanaiM.

Iespiests pēc lapiņas teksta

Sarakstus cietuma 1896. g. rudeni Iespiests mimeografā 1896. g. novembri

PAR EKONOMISKA ROMANTISMA RAKSTUROJUMU

(SISMONDI UN MOSMSJU SISMONDISTI)»

Sarakstīts 1807. g. pavasari

Pirmoreiz iespiests žurnālā „Novoje Slovo“** 7.—JO. gr. IS07. g. по аргЦа līdz jūlijam. Paraksts: K.T-ns

Лго jauna iespiests raksta krājuma: Vkulim i rs īļjins — „ L'kon от iskas etities un raksti^0, I89S. g.

Iespiests pēc teksta no krājumā „Ekonomiskas etīdes un raksti", salīdzinot, ar žurnālu 'ovoje Slovou teksnt ten ar tekstu no rakstu krājumā: VI. ļ[jins — mAgrārais jautājums", 1908. g.

Vāks žurnālam „Novoje Slovo“, kur pirmoreiz bija iespiesti V. I. Ļeņina raksti „Par ekonomiska romantisma raksturojumu^11 un „Sakarā ar kādu avīzes piezīmi^1'. 1897. g.

Sarnazināts

Šveices ekonomists Sismondi (J.-C.-L. Simonde de Sismondi), kas rakstīja šā gadsimta sākumā, modina sevišķu interesi to vispārējo ekonomisko jautājumu atrisināšanā, kuri tagad ar sevišķu spēku izvirzās Krievijā. Ja vēl piemetina, ka politiskās ekonomijas vēsturē Sismondi ieņem īpašu vietu, stāvēdams savrup no galvenajiem virzieniem, ka viņš ir dedzīgs sīkražošanas piekritējs, kas uzstājas ar protestu pret lieluzņēmumu aizstāvjiem un ideologiem (tāpat kā pret tiem uzstājas arī tagadējie krievu narodņiki), tad lasītājs sapratīs mūsu nodomu sniegt apskatu par Sismondi mācību tās galvenajos vilcienos un par tās attiecībām pret citiem — vienlaicīgiem un vēlākiem — ekonomiskās zinātnes virzieniem. Interesi studēt Sismondi darbus pastiprina tieši tagad tas, ka žurnālā „Russkoje Bogatstvo" ]>agājušajā 1896. g. mēs atrodam rakstu, kas arī veltīts Sismondi mācības iztirzāšanai (B. Efrusi: „Simondes de Sismondi sociāli ekonomiskie uzskati", ,,R. 13.“, 1896. g„ 7. un 8. nr.)[24].

Žurnālā „Russkoje Bogatstvo" līdzstrādnieks jau pašā sākumā apgalvo, ka nav rakstnieka, kas būtu „tik nepareizi novērtēts" kā Sismondi, ko, tā sakot, „netaisnīgi" iztēlo te kā reakcionāru, te kā utopistu. — Gluži otrādi. Tieši tāds Sismondi novērtējums ir pilnīgi pareizs. Žurnālā „Russkoje Bogatstvo" raksts, kas pats par sevi ir sīks un akurats Sismondi atstāstījums, pilnīgi nepareizi raksturo viņa teoriju^25, idealizēdams Sismondi tieši tajos viņa mācības punktos, kuros viņš visvairāk tuvojas narodņikiem, ignorēdams un nepareizi apgaismodams viņa attiecības pret ekonomiskās zinātnes turpmākajiem virzieniem. Tāpēc Sismondi mācības mūsu iztirzājums un analizē reizē būs arī Efrusi raksta kritika.

I NODAĻA

ROMANTISMA EKONOMISKĀS TEORIJAS

Sismondi teorijas atšķirīgā īpatnība ir viņa mācība par ienākumu, par ienākuma attiecību pret ražošanu un pret iedzīvotājiem. Sismondi galvenajam darbam arī tāds nosaukums: „Nouveaux principes d’ēconomie politique ou de la richesse dans ses rapports avec la population" (Seconde ēdition, Paris, 1827, 2 vol.[26] Pirmais izdevums iznāca 1819. gadā) — „Jauni politiskās ekonomijas principi jeb par bagātību tās attiecībās pret iedzīvotājiem". Šis temats gandrīz identisks ar jautājumu, kas krievu narodņiku literatūrā pazīstams ar nosaukumu „jautājums par kapitālisma iekšējo tirgu". Sismondi tieši uzsvēra, ka lieluzņēmumu un algotā darba attīstība rūpniecībā un zemkopībā noved pie tā, ka ražošana nenovēršami aizsteidzas priekšā patēriņam un nostājas neatrisināma uzdevuma priekšā — atrast patērētājus; ka iekšzemē tā nevar atrast patērētājus, jo tā padara iedzīvotāju masu par algādžiem, vienkāršiem strādniekiem un rada nenodarbinātus iedzīvotājus, bet meklēt ārējo tirgu kļūst arvien grūtāk, jo pasaules arēnā parādās jaunas kapitālistiskas valstis. Lasītājs redz, ka tie ir pilnīgi tie paši jautājumi, kas nodarbina narodņiku ekonomistus ar V. V. un N.—ona3e kgu priekšgalā. Aplūkosim tuvāk Sismondi argumentācijas atsevišķos momentus un tās zinātnisko nozīmi.

I

VAI SlKRAŽOTĀJU izputināšana sašaurina IEKŠĒJO TIRGU?

Pretēji ekonomistiem klasiķiem, kas savās teorētiskajās konstrukcijās orientējās uz jau izveidotu kapitālistisku iekārtu un kas strādnieku šķiras pastāvēšanu uzskatīja par kaut ko jau dotu un pašu par sevi saprotamu, Sismondi pasvītro tieši sīkražolāju izputināšanas procesu — procesu, kas izveidojis šo šķiru. Ka šās kapitālistiskās iekārtas pretrunas uzrādīšana ir Sismondi nopelns — tas ir neapstrīdams lakts, bet lieta ir tāda, ka Sismondi kā ekonomists nespēja saprast šo parādību un savu nespēju konsekventi analizēt aizsedza „labiem vēlējumiem^14. Sīk-ražotāja izputināšana pierāda pēc Sismondi uzskatiem iekšējā tirgus sašaurināšanos.

„Ja fabrikants pārdos lētāk, -— saka Sismondi nodaļā par to, „Kā pārdevējs paplašina savu tirgu?" (ch. III, livre IV, t. I, p. 342 et suiv.*)**, — tad viņš pārdos vairāk, jo citi pārdos mazāk. Tāpēc fabrikants vienmēr pūlas, lai ietaupītu kaut ko uz darbu vai izejvielām, kas viņam dotu iespēju pārdot lētāk par viņa biedriem. Tā kā materiāli paši par sevi ir agrākā darba produkts, tad viņa ietaupījums gala rezultātā vienmēr būs mazāka darba daudzuma izlietošana tā paša produkta ražošanai". „Tiesa, atsevišķais fabrikants cenšas nesamazināt strādnieku skaitu, bet paplašināt ražošanu. Pieņemsim, ka tas viņam izdosies, ka viņš atņems pircējus saviem konkurentiem, pazeminādams preces cenu. Kāds tad no tā būs „nacionālais rezultāts" ?“. „Citi fabrikanti ievedīs savos uzņēmumos viņa ražošanas paņēmienus. Tad tiem vai citiem no viņiem, protams, būs jāatlaiž daļa strādnieku atbilstoši tam, par cik jaunā mašina palielina darba ražīgo spēku. Ja patēriņš nav mainījies un ja to pašu darba daudzumu veic ar desmitreiz mazāku roku skaitu, tad deviņas desmitdaļas ienākumu šai strādnieku šķiras daļai tiks atņemtas un viņas patēriņš visos veidos samazināsies par tādu pašu daudzumu ... Izgudrojuma rezultāts — ja nacijai

* — III nodaļa, IV grain., I sēj., 342. un turpm. lpp. Iicd.

** Visi turpmākie citāti bez īpašiem aizrādījumiem attiecas uz iepriekš norādīto „Nouveaux Principes" izdevumu.

nav ārējās tirdzniecības un ja patēriņš paliek nemainīgs, būs tātad zaudējums visiem, nācijās ienākuma samazināšanās, kas nākošajā gadā radīs vispārējā patēriņa samazināšanos^11 (I, 344.). „Un tā tam arī vajadzēja būt: darbs pats par sevi ir svarīga ienākuma daļa (Sismondi domā darba algu), un tāpēc nevar samazināt darba pieprasījumu, nepadarot nāciju nabadzīgāku. Tāpēc tad arī labums, ko sagaida no jaunu ražošanas paņēmienu izgudrošanas, gandrīz vienmēr attiecas uz ārējo tirdzniecību^11 (I, 345.).

Lasītājs redz, ka jau šajos vārdos mūsu priekšā nostājas visa mums jau tik pazīstamā „teorija^11 par „iekšējā tirgus sašaurināšanos^11 kapitālisma attīstības un līdz ar to ārējā tirgus nepieciešamības rezultātā. Sismondi atgriežas pie šās domas ārkārtīgi bieži, saistīdams ar to gan savu križu teoriju, gan iedzīvotāju „teoriju^11; viņa mācībā tas ir tāds pats dominējošs punkts kā arī krievu narodņiku mācībā.

Sismondi, protams, neaizmirst, ka izputēšanu un bezdarbu jaunajās attiecībās pavada „tirdznieciskās bagātības^11 palielināšanās, ka jārunā par lielražošanas, par kapitālisma attīstību. Viņš to ļoti labi saprot un tieši uzsver, ka kapitālisma augšana samazina iekšējo tirgu: „Gluži tāpat, kā pilsoņu labklājībai nav vienalga, vai visu iztika un patēriņš tuvosies vienlīdzībai, vai nelielam mazākumam viss būs pārpilnībā, bet masai būs jāapmierinās ar stingri nepieciešamo, gluži tāpat šie divi ienākuma sadales veidi nav bez ietekmes arī tirdznieciskās bagātības (richesse commerciale)[27] attīstībā. Patēriņa vienlīdzības rezultāts arvien ir tirgus paplašināšanās ražotājiem, nevienlīdzības rezultāts — tirgus sašaurināšanās (de le (le marchē) resserrer toujours davantage) (1, 357.).

Tātad Sismondi apgalvo, ka kapitālismam īpatnējā nevienlīdzīgā sadale sašaurina iekšējo tirgu, ka tirgus jārada ar vienmērīgu sadali. Bet kā tas var norisināties tirdznieciskās bagātības apstākļos, pie kuras nemanot pārgājis Sismondi (un pie kuras viņš nevarēja nepāriet, jo citādi viņš nevarētu runāt par tirgu)? To viņš nepētī. Ar ko viņš pierāda iespēju saglabāt ražotāju vienlīdzību, pastāvot tirdznieciskai bagātībai, t. i., pastāvot atsevišķo ražotāju konkurencei? Nepierāda absolūti ne ar ko. Viņš vienkārši dekretē, ka tam tā jābūt. Kur tālāk būtu jāanalizē tā pretruna, uz kuru viņš pareizi norādījis, viņš sāk prātot par pretrunu nevēlamību vispār. „Iespējams, ka, zemkopībā sīko saimniecību vietā stājoties lielsaimniecībām, zemē ieguldīts vairāk kapitālu, ka uz visas zemkopju masas sadalīts vairāk bagātības nekā agrāk“ ... (t. i., „iespējams", ka iekšējais tirgus, ko taču noteic tieši tirdznieciskās bagātības absolūtais daudzums, pieaudzis? — pieaudzis līdztekus kapitālisma attīstībai?) ... „Bet vienas bagātu fermeru ģimenes plus 50 nabadzīgu algādžu ģimeņu patēriņam nav tā pati nozīme nacijai kā 50 zemnieku ģimeņu patēriņam, no kurām neviena nav bagāta, bet toties katra nodrošināta ar (mērenu) pieklājīgu iztiku" (une honnēte aisance) (I, 358.). Citiem vārdiem: var jau būt, ka fermeru saimniecību attīstība arī rada iekšējo tirgu kapitālismam. Sismondi bija pārāk izglītots un godīgs ekonomists, lai noliegtu šo faktu, bet... bet šeit autors pamet savu pētīšanas darbu un tirdznieciskās bagātības „nācijās" vietā pasniedz tieši zemnieku „nāciju". Izvairīdamies no nepatīkamā fakta, kas atspēko viņa sīkburžuazisko viedokli, viņš aizmirst pat to, ko pats nupat bija teicis, proti: ka „fermeri" taisni attīstījušies no „zemniekiem", tāpēc ka attīstījusies tirdznieciskā bagātība. „Pirmie fermeri, — teica Sismondi, — bija vienkārši arāji... Viņi joprojām palika zemnieki.. . Viņi gandrīz nekad nelietoja kopējam darbam algādžus, bet tikai kalpus (kalpus — des domes-tiques), ko viņi vienmēr izmeklēja no sev līdzīgo vidus, pret kuriem viņi izturējās kā pret līdzīgiem, ēda pie viena galda... bija viena zemnieku šķira" (I, 221.). Viss tas tātad jāsaprot tā, ka šie palriarclīalie zemnieciņi ar saviem patriarchalajiem kalpiem autoram daudz vairāk pa prātam, un viņš vienkārši novēršas no tām pārmaiņām, ko šajās patriarchalajās attiecībās radījis „tirdznieciskās bagātības" pieaugums.

Bet Sismondi nekādā ziņā nedomā atzīties. Viņš joprojām domā, ka viņš pētī tirdznieciskās bagātības likumus, un, aizmirsdams savas ierunas, tieši apgalvo:

„Tātad, īpašumam koncentrējoties neliela skaita

īpašnieku rokās, iekšējais tirgus arvien vairāk un vairāk sašaurinās (!) un rūpniecībai arvien biežāk un biežāk nākas meklēt preču pārdošanas iespējas ārējos tirgos, kur tai draud lieli satricinājumi" (des grandēs rēvolulions) (1, 361.). „Tātad iekšējais tirgus nevar paplašināties

citādi kā vien paplašinoties nācijās labklājībai" (I, 362.). Sismondi domā tautas labklājību, jo viņš nupat atzina „nācijās" labklājības iespējamību fermeru saimniecību apstākļos.

Kā lasītājs redz, mūsu narodņiku ekonomisti saka vārdu pa vārdam to pašu.

Sismondi vēlreiz atgriežas pie šā jautājuma sava darba beigās, VII grāmatas „Par iedzīvotājiem" VII nodaļā: „Par iedzīvotājiem, kas mašinu izgudrošanas rezultātā kļuvuši lieki".

„Līdz ar lielo fermu sistēmas izveidošanos laukos Lielbritānijā izzuda zemnieku rentnieku šķira (fermiers pay-sans), kuri strādāja paši un kuriem tomēr bija sava mērena iztika; iedzīvotāju skaits ievērojami samazinājās; bet iedzīvotāju patēriņš samazinājās vēl vairāk nekā viņu skaits. Algādži, kas dara visus lauku darbus, saņemdami tikai pašu nepieciešamāko, vēl ne tuvu nerada tādu rosmi (encouragement) pilsētas industrijai, kādu agrāk radīja bagātie zemnieki" (II, 327.). „Analogas pārmaiņas notikušas arī pilsētu iedzīvotājos . .. Sīkie tirgotāji, sīkie rūpnieki pazūd, un viens lieluzņēmējs aizstāj simt sīko uzņēmēju; varbūt, ka viņi visi kopā nebija tik bagāti kā šis lieluzņēmējs. Bet toties viņi, kopā ņemot, bija labāki patērētāji nekā viņš. Viņa greznība dod daudz mazāku rosmi rūpniecībai nekā to simtu saimniecību mērenā iztika, kuru vietā viņš stājies" (ib.*).

Jājautā, kas tad nu iznācis no šās Sismondi teorijas par iekšējā tirgus sašaurināšanos kapitālisma attīstības apstākļos? Tas, ka šās teorijas autors, tikko mēģinājis apskatīt jautājumu tieši, ir novērsies no kapitālismam atbilstošo apstākļu analizēs („tirdznieciskā bagātība" plus lieluzņē-murni rūpniecībā un lauksaimniecībā, jo Sismondi nezina vārdu „kapitālisms". Jēdzienu identitāte pilnīgi atļauj

— ibidem — turpat, lied.

lietot šo vārdu, un mēs turpmāk teiksim vienkārši: „kapitālisms") un tās vietā pasniedzis savu sīkburžuazisko viedokli un sīkburžuazisko utopiju. Tirdznieciskās bagātības attīstībai un tātad arī konkurences attīstībai jāatstāj neskarta vienlīdzīgā, vidējā zemniecība ar tās „mēreno iztiku" un tās patriarchalajām attiecībām pret kalpiem.

Saprotams, ka šī nevainīgā vēlēšanās palika vienīgi Sismondi un citu no „inteliģences" nākušo romantiķu īpašums, ka tā jo dienas jo stiprāk sadūrās ar īstenību, kas attīstīja tās pretrunas, kuru dziļumu Sismondi vēl neprata novērtēt.

Saprotams, ka teorētiskā politiskā ekonomija, kas savā tālākajā attīstībā^28 pieslējās klasiķiem, precizi konstatēja tieši to, ko Sismondi gribēja noliegt, proti: ka kapitālisma attīstība vispār un fermeru saimniecību attīstība atsevišķi nevis sašaurina, bet rada iekšējo tirgu. Kapitālisma attīstība noris kopā ar preču saimniecības attīstību, un tādā pašā mērā, kā mājrūpniecība atdod savu vietu ražošanai tirgum un mājrūpnieks atdod savu vietu fabrikai, tādā pašā mērā veidojas tirgus kapitalam. „Algādži", ko izspiež no zemkopības līdz ar „zemnieku" pārvēršanos par „fermeriem", piegādā darba spēku kapitalam, un fermeri ir rūpniecības ražojumu pircēji un turklāt ne tikai patēriņa priekšmetu pircēji (kurus agrāk ražoja zemnieki paši savās mājās vai lauku amatnieki), bet arī ražošanas rīku pircēji, jo, zemkopībā sīksaimniecību vietā stājoties lielsaimniecībām, ražošanas rīki nevarēja vairs palikt tādi kā agrāk^29. Pēdējo apstākli ir vērts pasvītrot, jo tieši to sevišķi ignorēja Sismondi, runādams mūsu citētajā vietā par zemnieku un fermeru „patēriņu" tā, it kā eksistētu vienīgi personīgais patēriņš (maizes, apģērba u. tini. patēriņš), it kā mašīnu, rīku u. tml. pirkšana, ēku, noliktavu, fabriku u. tml. būvēšana arī nebūtu patēriņš, tikai cita veida, proti: ražīgais patēriņš, ko patērē nevis cilvēki, bet kapitāls. Un atkal jāatzīmē, ka tieši šo kļūdu, ko Sismondi, kā mēs tūlīt redzēsim, patapinājis no Ādaina Smita, pilnīgi neskartu pārņēmuši arī mūsu narodņiku ekonomisti^30.

II

SISMONDI UZSKATI PAR NĀCIJĀS IENĀKUMU UN KAPITĀLU

Sismondi argumentācija pret kapitālisma iespējamību un tā attīstību neaprobežojas ar to vien. To pašu viņš secina arī no savas mācības par ienākumu. Jāsaka, ka Sismondi pilnīgi pārņēmis no Ad. Smita darba vērtības teoriju un teoriju par trīs ienākuma veidiem: renti, peļņu un darba algu. Viņš pat šur tur mēģina apvienot divus pirmos ienākuma veidus pretstatā trešajam: tā viņš reizēm tos apvieno, nostādot pretim darba algai (I, 104. un 105.); attiecībā uz tiem viņam pagadās pat vārds: mieux-value (virsvērtība”) (I, 103.). Tomēr nevajag pārspīlēt šā vārda lietošanas nozīmi, kā to dara, šķiet, Efrusi, teikdams, ka „Sismondi teorija ir tuva virsvērtības teorijai" (,,R. B.“, 8. nr., 41. lpp.). Sismondi, patiesību sakot, nav spēris nevienu soli uz priekšu, salīdzinot ar Ad. Smitu, kas arī teica, ka renle un peļņa ir „atskaitījums no darba", tās vērtības daļa, kuru strādājošais pieliek klāt jaunradāmam produktam (sk. „Pētījumu par bagālības dabu un cēloņiem", Bibikova krievu -tulkojums, I sēj., VIII nod. „Par darba algu" un VI nodaļa „Par preču cenas sastāvdaļām"). Tālāk par to arī Sismondi nav gājis. Bet šo jaunradāmā produkta sadali virsvērtībā un darba algā viņš centies saistīt ar sabiedriskā ienākuma teoriju, ar iekšējā tirgus un ar ražojuma realizācijas teoriju kapitālistiskajā sabiedrībā. Šie mēģinājumi ir ārkārtīgi svarīgi, lai novērtētu Sismondi zinātnisko nozīmi un noskaidrotu sakaru starp viņa doktrinu un krievu narodņiku doktrinu. Tāpēc ir vērts analizēt tos sīkāk.

Izvirzot visur pirmajā vietā jautājumu par ienākumu, par tā attiecību pret ražošanu, pret patēriņu, pret iedzīvotājiem, Sismondi dabiski vajadzēja analizēt arī jēdziena „ienākums" teorētiskos pamatus. Un mēs atrodam viņa darba pašā sākumā trīs nodaļas, kas veltītas jautājumam par ienākumu (I, II, ch. IV—VI). IV nodaļa „Kā ienākums rodas no kapilala" apskata kapitala un ienākuma izšķirību. Sismondi tieši sāk iztirzāt šo priekšmetu attiecībā pret visu sabiedrību. „Tā kā katrs strādā visiem, — saka viņš, — tad visu kopējs ražojums jāpatērē visiem... Izšķirība starp kapitālu un ienākumu ir sabiedrībai būtiski svarīga" (I, 83.). Bet Sismondi jūt, ka šī „būtiski" svarīgā izšķirība sabiedrībai nav tik vienkārša kā atsevišķam uzņēmējam. „Mēs nonākam, — atrunājas viņš, — pie paša abstraktākā un paša grūtākā politiskās ekonomijas jautājuma. Kapitala un ienākuma daba pastāvīgi savijas mūsu priekšstatā: mēs redzam, ka ienākums vienam kļūst par kapitālu otram un ka viens un tas pats priekšmets, pāriedams no vienām rokām otrās, iegūst šajā secībā dažādus nosaukumus" (I, 84.), t. i., te nosaukumu „kapitāls", te nosaukumu „ienākums". „Bet to sajaukšana, — uzsver Sismondi, — ir kļūda" (leur confusion est ruineuse, p. 477). „Cik grūti ir atšķirt sabiedrības kapitālu no ienākuma, tikpat svarīga ir šī atšķirība" (I, 84.).

Lasītājs laikam pamanījis, kur meklējama grūtība, par ko runā Sismondi: ja atsevišķam uzņēmējam ienākums ir viņa peļņa, ko viņš izdod par tiem vai citiem patēriņa priekšmetiem^31, ja atsevišķam strādniekam ienākums ir viņa darba alga, vai tad var saskaitīt šos ienākumus, lai dabūtu „sabiedrības ienākumu"? Ko tad darīt ar tiem kapitālistiem un strādniekiem, kas ražo, piemēram, mašinas? Viņu ražojums eksistē tādā veidā, ka tas nevar noderēt patēriņam (t. i., personīgajam patēriņam). To nevar saskaitīt ar patēriņa priekšmetiem. Šo ražojumu uzdevums ir — būt kapitalam. Tātad, būdami ienākums saviem ražotājiem (proti, tai savā daļā, kas atlīdzina peļņu un darba algu), tie kļūst par kapitālu pircējiem. Kā lai orientējas šajā juceklī, kas traucē noteikt sabiedriskā ienākuma jēdzienu?

Sismondi, kā mēs redzējām, tikai piegājis šim jautājumam un tūlīt arī izvairās no tā, aprobežodamies ar norādījumu uz „grūtību". Viņš saka tieši, ka „parasti atzīst trīs ienākuma veidus: renli, peļņu un darba algu“ (I, 85.), un sāk atstāstīt A. Smita mācību par katru no tiem. Uzdotais jautājums — par sabiedrības kapitala un ienākuma atšķirību — palicis bez atbildes. Iztirzājums tagad jau notiek bez stingra sabiedriskā ienākuma atdalījuma no individuālā ienākuma. Bet pie pamestā jautājuma Sismondi atgriežas vēlreiz. Viņš saka, ka, līdzīgi dažādiem ienākuma veidiem, eksistē arī „dažādi bagātības veidi" (I, 93.), proti: pamata kapitāls — mašinas, rīki u. tml., ritošais kapitāls, ko atšķirībā no pirmā patērē ātri un kas maina savu formu (sēkla, izejvielas, darba alga), un beidzot ienākums no kapitala, ko patērē bez atražošanas. Mums šeit nav svarīgs tas apstāklis, ka Sismondi atkārto visas Smita kļūdas mācībā par pamata un ritošo kapitālu, sajaucot šīs kategorijas, kuras pieder apgrozības procesam, ar kategorijām, kas izriet no ražošanas procesa (pastāvīgais un mainīgais kapitāls). Mūs interesē Sismondi mācība par ienākumu. Un šai jautājumā viņš no tikko minētā bagātības iedalījuma trijos veidos secina šādi:

„Ir svarīgi atzīmēt, ka šos trīs bagātības veidus vienādi izlieto patēriņam; jo viss saražotais tikai tiktāl ir cilvēkam vērtīgs, ciktāl tas kalpo viņa vajadzībām, un šīs vajadzības apmierina tikai patērējot. Bet pamata kapitāls kalpo tam netiešā kārtā (d’une maniere indirecte); tas patērējas lēni, palīdzot cilvēkam atražot to, kas kalpo viņa patēriņam" (I, 94. un 95.), kamēr ritošais kapitāls (Sismondi to jau identificē ar mainīgo) pārvēršas par „strādnieka patēriņa fondu“ (1, 95.). Iznāk tātad, ka, pretstatā individuālajam patēriņam, sabiedriskajam patēriņam mēdz būt divi veidi. Abi šie veidi visai būtiski atšķiras viens no otra. Runa te, protams, nav par to, ka pamata kapitāls patērējas lēni, bet gan par to, ka tas patērējas, neradot nevienai sabiedrības šķirai ienākumu (patēriņa fondu), ka to patērē nevis personīgi, bet ražīgi. Bet Sismondi to neredz, un juzdams, ka atkal ir nomaldījies no ceļa^32, meklēdams pēc atšķirības starp sabiedrisko kapitālu un ienākumu, viņš nevarīgi paziņo: „Šī bagātības kustība ir tik abstrakta, ka, lai to labi uztvertu (pour le bien saisir), nepieciešams tāds uzmanības spēks, ka mēs uzskatām par lietderīgu ņemt visvienkāršāko piemēru" (I, 95.). Un piemērs tiek ņemts patiesi „visvienkāršākais": savrup dzīvojošs fermeris (un fermier solitaire) savācis 100 maisu kviešu; daļu viņš patērējis pats, daļu izlietojis sējai, daļu — salīgto strādnieku patēriņam. Nākošā gadā fermeris iegūst jau 200 maisu kviešu. Kas tos patērēs? Fermera ģimene nevar tik ātri pieaugt. Parādot ar šo (augstākā mērā neizdevušos) piemēru atšķirību starp pamata kapitālu (sēkla), ritošo kapitālu (darba alga) un fermera patēriņa fondu, Sismondi saka:

„Mēs izšķīrām trīs bagātības veidus atsevišķā ģimenē; aplūkosim tagad katru veidu attiecībā pret veselu nāciju un analizēsim, kā no šās sadales var rasties nācijās ienākums" (I, 97.). Bet tālāk viņš runā tikai par to, ka arī sabiedrībā jāatražo tie paši trīs bagātības veidi: pamata kapitāls (pie kam Sismondi pasvītro, ka pamata kapitala labā jāpatērē zināms daudzums darba, bet nepaskaidro, kādā kārtā pamata kapitāls apmainīsies pret patēriņa priekšmetiem, kas nepieciešami kapitālistiem un strādniekiem, kuri nodarbināti šai ražošanā); tad izejmateriāls (šeit Sismondi to izdala atsevišķi); pēc tam strādnieku uzturēšana un kapitālistu peļņa. Lūk, viss, ko mums dod IV nodaļa. Acīm redzot, ka jautājums par nācijās ienākumu palicis atklāts un Sismondi nav analizējis ne tikai ienākuma sadali, bet pat tā jēdzienu. Teorētiskā ziņā tik ārkārtīgi svarīgo norādījumu, ka ir jāatražo arī sabiedrības pamata kapitāls, viņš tūlīt jau aizmirst, un nākošajā nodaļā, runādams par „nācijās ienākuma sadali starp dažādām pilsoņu šķirām" (ch. V), viņš tieši runā par trīs ienākuma veidiem un, apvienojot kopā renti un peļņu, saka, ka nācijās ienākums sastāv no divām daļām: peļņa no bagātības (t. i., rente un peļņa vārda īstajā nozīmē) un strādnieku eksistences līdzekļi (I, 104. un 105.). Vēl vairāk, viņš paziņo:

„Gluži tāpat arī gada produkcija jeb visu to darbu rezultāts, kurus nācijā veikusi gada laikā, sastāv no divām daļām: viena daļa... ir peļņa, kas rodas no bagātības;

otra da]a — spēja strādāt (la puissance de travailler), kas jāiedomājas kā līdzīga tai bagātības daļai, pret ko to apmaina, jeb kā līdzīga darba ļaužu šķiru eksistences līdzekļiem". „Tātad nācijās ienākums un gada produkcija savstarpēji līdzsvarojas un ir vienādi lielumi. Visu gada produkciju patērē gada laikā, bet to patērē pa daļai strādnieki, kas, dodami apmaiņai savu darbu, pārvērš to par kapitālu un atražo to; pa daļai kapitālisti, kas, dodami apmaiņai savu ienākumu, iznīcina to“ (I, 105.).

Tādā kārtā Sismondi vienkārši atmetis to jautājumu par nācijās kapitala un ienākuma atšķiršanu, ko pats ar tādu noteiktību atzina par ārkārtīgi svarīgu un grūtu, pilnīgi aizmirsdams to, ko sacījis dažas lappuses iepriekš! Un Sismondi jau nemana, ka, atmetot šo jautājumu, viņš nonācis pie pilnīgi bezjēdzīgas tczes: kādā kārtā strādnieki un kapitālisti var visā visumā patērēt gada produkciju ienākuma veidā, kad ražošanai vajadzīgs kapitāls, kad vajadzīgi — precīzāk izsakoties — ražošanas līdzekļi un rīki. Tie ir jāražo un tos ražo ik gadus (kā to pats Sismondi tikko atzinis). Un, lūk, visi ražošanas rīki, izejvielas utt. uzreiz tiek atmestas un „grūto" jautājumu par kapitala un ienākuma atšķirību atrisina ne ar ko nesaskaņots apgalvojums, ka gada produkcija līdzinās nācijās ienākumam.

Šī teorija, ka visa kapitālistiskās sabiedrības ražošana sastāv no divām daļām — no strādnieku daļas (darba alga jeb mainīgais kapitāls pēc modernās terminoloģijas) un no kapitālistu daļas (virsvērtība), nav Sismondi īpatnība. Šī teorija nav viņa piederums. Viņš 1o pilnīgi pārņēmis no Ad. Smita, sperot pat kādu soli atpakaļ. Visa turpmākā politiskā ekonomija (Rikardo, Mils, Prudons, Rodbertuss) atkārtoja šo kļūdu, ko atsedza tikai „Kapitala" autors II sējuma III nodalījumā. Mēs iztirzāsim viņa uzskatu pamatus turpmāk. Bet tagad atzīmēsim, ka šo kļūdu atkārto arī mūsu narodņiki ekonomisti. Viņu salīdzināšana ar Sismondi rada sevišķu interesi tāpēc, ka viņi no šās aplamās teorijas secina to pašu, ko tieši secinājis arī Sismondi^33, proti: nav iespējama virsvērtības realizēšana kapitālistiskajā sabiedrībā; nav iespējama sabiedriskās bagātības attīstība; jāmeklē ārējais tirgus tāpēc, ka iekšzemē virsvērtību nevar realizēt; beidzot, ka tieši šī nespēja realizēt ražojumu strādnieku un kapitālistu patēriņā it kā radot krizes.

III

SISMONDI SECINĀJUMI NO APLAMAS MAClBAS PAR GADA PRODUKCIJAS DIVĀM DAĻĀM KAPITĀLISTISKAJĀ SABIEDRĪBĀ

Lai lasītājs varētu gūt priekšstatu par Sismondi dok-trinu visumā, mēs sākumā iztirzāsim pašus galvenos viņa secinājumus no šās teorijas, bet vēlāk pāriesim uz viņa pamatkļūdas izlabojumu, ko sniedz Marksa ,,Kapitals“.

Vispirms Sismondi no šās aplamās Ad. Smita teorijas secina, ka ražošanai jāatbilst patēriņam, ka ražošanu nosaka ienākums. Pamatīgai šās „patiesības" (kas liecina par kapitālistiskās ražošanas rakstura pilnīgu neizpratni) sagremošanai veltīta visa nākošā, VI nodaļa: „Savstarpējā ražošanas noteikšana ar patēriņu un izdevuma — ar ienākumu". Sismondi tieši pārnes uz kapitālistisko sabiedrību taupīga zemnieka morāli un nopietni domā, ka viņš ar to izlabojis Smita mācību. Pašā sava darba sākumā, runādams ievaddaļā (I grāin., zinātnes vēsture) par Ad. Smitu, viņš paziņo, ka viņš „papildinot" Smitu ar tēzi, ka „patēriņš ir uzkrāšanas vienīgais mērķis" (I, 51.). „Patēriņš, — viņš saka, — noteic atražošanu" (I, 119. un 120.), „nācijās izdevumiem jāregulē nācijās ienākums" (I, 113.), un līdzīgas lezes izraibina visu darbu. Tiešā sakarā ar to ir vēl divas raksturīgas Sismondi doktrinas pazīmes: pirmkārt, neuzticība kapitālisma attīstībai, neizpratne, kā kapitālisms rada arvien lielāku un lielāku ražošanas spēku pieaugumu, šā pieauguma iespējamības noliegšana, — pilnīgi tāpat, kā „māca" arī krievu romantiķi, ka kapitālisms vedot pie darba izšķērdēšanas u. tini.

„Maldās tie, kas musina ražot neaprobežotā daudzumā", saka Sismondi (I, 121.). Ražošanas pieaugums pāri ienākumam rada pārprodukciju (I, 106.). Bagātības pieaugums tikai tad ir izdevīgs, „kad tas ir pakāpenisks, kad tas ir proporcionāls pats sev, kad neviena tā daļa neattīstās nesamērīgi ātri" (I, 409.). Lāga Sismondi domā, ka „neproporcionālā" attīstība nav attīstība (kā to domā arī mūsu narodņiki), ka šī neproporcionalitate nav zināmās sabiedriskās saimniecības iekārtas un tās attīstības likums, bet likumdevēja ,,k|ūda“ u. tml., ka Eiropas valdības mākslīgi atdarina Angliju, kas gājusi pa nepareizu ceļu^34. Sismondi pilnīgi noliedz tēzi, ko izvirzīja klasiķi un ko pilnīgi pieņēma Marksa teorija, proti, ka kapitālisms attīsta ražošanas spēkus. Vēl vairāk, — viņš nonāk pie tā, ka ikkatru uzkrāšanos uzskata par realizējamu tikai „pamazām^34^1, nepavisam nespēdams izskaidrot uzkrāšanās procesu. Tā ir otrā visaugstākā mērā raksturīga viņa uzskatu iezīme. Viņš spriež par uzkrāšanos augstākā mērā jocīgi:

„Beigu beigās šā gada ražošanas suma tikai apmainās vienmēr pret pagājušā gada ražošanas sumu“ (I, 121.). Šeit uzkrāšanās jau pilnīgi noliegta: iznāk, ka sabiedriskās bagātības pieaugums kapitālistiskajā iekārtā nav iespējams. Krievu lasītāju šī teze ne visai pārsteigs, jo to pašu viņš jau dzirdējis no V. V. kunga un no N.—ona kunga. Bet Sismondi bija tomēr Smila skolnieks. Viņš jūt, ka saka kaut ko jau pavisam nepiemērotu, un grib sevi koriģēt:

„Ja ražošana pieaug pakāpeniski, — turpina viņš, — tad katra gada apmaiņa nodara tikai mazu katra gada zaudējumu (une petite perte),tai pašā laikā uzlabojot turpmākos apstākļus (en meme temps qu’elle bonifie la condition future). Ja šis zaudējums ir viegls un vienmērīgi sadalīts, tad katrs to pārcietīs bez kurnēšanas... Ja turpretī ne-samērlba starp jauno un iepriekšējo ražošanu ir liela, tad kapitāli iet bojā (sont entamēs), rodas ciešanas, un nācijā iet atpakaļ, bet nevis progresē^35 (I, 121.). Ir grūti spilgtāk un tiešāk izteikt romantisma pamata tēzi un sīkburžua-ziskos uzskatus par kapitālismu, nekā tas ir darīts šajā tirādē. Jo ātrāk notiek uzkrāšanās, t. i., ražošanas pieaugums samērā ar patēriņu, — jo labāk, mācīja klasiķi, kuri, kaut gan neprata orientēties kapitala sabiedriskās ražošanas procesā, kaut gan neprata atbrīvoties no Sinita kļūdas, it kā sabiedriskais produkts sastāvot no divām daļām, tomēr izvirzīja pilnīgi pareizu tēzi, ka ražošana

pali rada sev tirgu, pati nosaka patēriņu. Un mēs zinām, ka tādu uzskatu par uzkrāšanos pieņēma no klasiķiem arī Marksa teorija, atzīstot, ka, jo ātrāk pieaug bagātība, jo pilnīgāk attīstās darba ražīgie spēki un tā sabiedrisko-šana, jo labāks kfūst strādnieka stāvoklis, ciktāl tas var būt labāks šajā sabiedriskās saimniecības sistēmā. Romantiķi apgalvo tieši pretējo un visas savas cerības liek uz kapitālisma vāju attīstību, aicina to aizturēt.

Tālāk, neizprotot to, ka ražošana rada sev tirgu, secina mācību, ka virsvērtības realizācija neiespējama. „No atražošanas rodas ienākums, bet ražošana pati par sevi nav vēl ienākums: tā dabū tādu nosaukumu (ce noml Tātad ražošana, t. i., produkts, atšķiras no ienākuma tikai pēc nosaukuma!), tā parādās kā ienākums (elle n’opēre comme tel) tikai pēc tam, kad tā realizēta, pēc tam, kad katra saražota liela atradusi sev patērētāju, kam tā ir nepieciešama vai kam tā ir bauda“ (qui en avait le besoin ou le dčsir) (I, 121.). Tādā kārtā no ienākuma identificēšanas ar „ražošanu" (t. i„ ar visu to, kas saražots) izriet realizēšanas identificēšana ar personīgo patēriņu. Ka tādu produktu kā, piemēram, dzelzs, ogļu, mašinu u. tml. kā ražošanas līdzekļu vispār realizācija notiek citādā veidā, — to Sis-mondi jau aizmirsis, kaut gan viņš agrāk bija pienācis tam cieši klāt. No realizācijas identificēšanas ar personīgo patēriņu dabiski izriet mācība, ka kapitālisti nevar realizēt tieši virsvērtību, jo no divām sabiedriskā produkta daļām darba algu ar savu patēriņu realizē strādnieki. Un Sismondi tiešām nonāk līdz šim secinājumam (ko vēlāk attīstīja sīkāk Prudons un ko pastāvīgi atkārto mūsu na-rodņiki). Savā polemikā ar Mak-Kulochu Sismondi aizrāda tieši uz to, it kā pēdējais (atstāstīdams Rikardo) neizskaidrojot peļņas realizāciju. Mak-Kulochs teica, ka, pastāvot sabiedriskā darba dalīšanai, viena produkcija ir tirgus otrai: labības ražotāji realizē preces apģērba ražotāju produktā, un otrādi*. „Autors iedomājas, — saka

* Sk. papildinājumu pie „Nouvcaux Principos", 2. izd„ II sēj. „Eclaircissemenls rclalifs ;ī la balance dcs consomniations avec los productions" („Paskaidrojumi pie palēriņa un ražošanas bilances" Iicd.), kur Sismondi pārtulko un apstrīd Rikardo skolnieka (Mak Kulocha) rakstu, kas bija iespiests „Edinburgh Review" („Edinburga; Apskats". lied.) ar nosaukumu „Pētījums par jautājumu, vai patē riija spējas sabiedrībā arvien pieaug līdz ar ražošanas spējām".

.'Sismondi, — darbu bez peļņas (un travail sans bēnēfice), atražošanu, kas atlīdzina tikai strādnieku patēriņu^1* (II, 384., Sismondi kursivs) ... „viņš nekā neatstāj uzņēmēja tiesai^1*... „mēs pētījam, kas notiek ar pārpalikumu, kurš rodas no starpības starp strādnieku ražošanu un viņu patēriņu** (ib.). Tādā kārtā mēs jau pie šā pirmā romantiķa atrodam pilnīgi noteiktu norādījumu, ka kapitālisti nevar realizēt virsvērtību. No šās lezes Sismondi secina tālāko — un atkal to pašu, ko secina arī narodņiki, — ka pēc pašiem realizācijas nosacījumiem kapitālismam nepieciešamus ārējais tirgus. „Tā kā darbs pats par sevi ir svarīga ienākuma daļa, tad nevar samazināt darba pieprasījumu, nepadarot nāciju nabagāku. Tāpēc labums, ko sagaida no jaunu ražošanas paņēmienu atklāšanas, gandrīz vienmēr attiecas uz ārējo tirdzniecību“ (I, 345.). „Nācijā, kas kā pirmā izdara kādu atklājumu, pagūst ilgāku laiku paplašināt savu tirgu atbilstoši tam roku skaitam, kas atbrīvojas ar katru jaunu izgudrojumu. Tā izlieto šīs darba rokas tūlīt, lai palielinātu ražojumu skaitu, ko tās izgudrojums atļauj ražot lētāk. Bet beidzot iestāsies laikmets, kad visa civilizētā pasaule izveidos vienu tirgu un kad jau nebūs vairs iespējams kaut kādā jaunā nācijā iegūt jaunus pircējus. Pieprasījums pasaules tirgū tad būs nemainīgs (prēcise) lielums, kuru apstrīdēs viena otrai dažādas rūpnieciskas nācijās. Ja viena piegādās vairāk produktu, tas būs zaudējums otrai. Pārdoto preču kopējo daudzumu nevar palielināt citādi kā paceļot vispārējo labklājību vai arī preces, kas bez izņēmuma bijušas tikai bagāto īpašumā, nododot trūcīgo patēriņam** (II, 316.). Lasītājs redzv ka Sismondi pārstāv tieši to doktrinu, ko tik labi apguvuši mūsu romantiķi, it kā ārējais tirgus ir izeja no grūtībām, kā realizēt ražojumu vispār un virsvērtību it sevišķi.

Beidzot no šās pašas doktrinas par nācijās ienākuma un nacionālās ražošanas identitāti izrietējusi Sismondi mācība par krizēm. Pēc visa iepriekš iztirzātā nez vai ir vajadzība citēt tās daudzās vietas Sismondi darbā, kas veltītas šim jautājumam. No viņa mācības par ražošanas un ienākuma savstarpējās samērības nepieciešamību pats no sevis izriet uzskats, ka krize arī ir šādas samērības trūkuma rezultāts, pārmērīgas ražošanas sekas, kura aiz-.steigusies priekšā patēriņam. Nupat minētais citāts skaidri rāda, ka Sismondi tieši šo ražošanas nesamērību ar patē-iiņu uzskatīja par križu pamatcēloni, pie kam pirmajā vietā izvirzīja tautas masu, strādnieku nepietiekamu patēriņu. Tāpēc Sismondi križu teorija (ko pārņēmis arī Rod-bertuss) arī pazīstama ekonomiskajā zinātnē kā to teoriju paraugs, kuras krizes secina no nepietiekama patēriņa (Unterkonsumption).

IV

KUR SLĒPJAS AD. SMITA UN SISMONDI KĻŪDA MĀCĪBA PAR NĀCIJĀS IENĀKUMU?

Kāda tad ir Sismondi pamatkļūda, kas radījusi visus šos viņa secinājumus?

Savu mācību par nācijās ienākumu un par tā sadali divās daļās (strādnieku daļā un kapitālistu daļā) Sismondi pilnīgi aizguvis no Ad. Smita. Sismondi ne tikvien kā nav papildinājis viņa tezes, bet, sperdams soli atpakaļ, pat pametis neievērotu Ad. Smita (kaut arī neveiksmīgo) mēģinājumu teorētiski pierādīt šo domu. Sismondi it kā nepamana, kādā pretrunā šī teorija nonākusi ar mācību par ražošanu vispār. Un patiesi, saskaņā ar teoriju, kas atvasina vērtību no darba, atsevišķa produkta vērtībā ir trīs sastāvdaļas: daļa, kas atlīdzina izejmateriālu un darba rīkus (pastāvīgais kapitāls), daļa, kas atlīdzina darba algu jeb strādnieku uzturēšanu (mainīgais kapitāls), un „virsvērtība" (Sismondi mieux-value). Tāda, lūk, ir atsevišķā produkta analizē pēc tā vērtības, ko izdarījis A. Smits un ko atkārtojis arī Sismondi. Jājautā, kā gan sabiedriskais produkts, kas sastāv no atsevišķu produktu sumas, sastāv tikai no divām pēdējām daļām? Kur tad palikusi pirmā daļa — pastāvīgais kapitāls? Sismondi, kā redzējām, izvairījās no šā jautājuma, bet A. Smits atbildēja uz to. Viņš apgalvoja, ka šī daļa eksistē patstāvīgi tikai atsevišķajā produktā. Ja turpretī apskata visu sabiedrisko produktu, tad tā savukārt sadalās darba algā un tieši to kapitālistu virsvērtībā, kuri ražo šo pastāvīgo kapitālu.

Tā atbildēdams, Л. Smits tomēr nepaskaidroja, uz kāda pamata viņš, sadalot pastāvīgā kapilala, nu, kaut mašinu, vērtību, atkal tāpat atmetis pastāvīgo kapitālu, t. i., mūsu piemērā dzelzi, no kā izgatavotas mašinas, riki, ko izlietoja šajā darbā, u. tml.? Ja katra produkta vērtība ietver sevī to daļu, kas atlīdzina pastāvīgo kapitālu (un to atzīst visi ekonomisti), tad šās dajas izslēgšana no jebkuras sabiedriskās ražošanas sl'eras ir pilnīgi patvaļīga. „Kad A. Smits saka, ka darba rīki paši sadalās darba algā un peļņā, tad viņš aizmirst piebilst (saka ,,Kapitala“ autors): arī tajā pastāvīgajā kapilalā, kas patērēts to ražošanai. A. Smits mūs vienkārši sūta no Poncija pie Pilātā, atsaucas te uz vienu, te uz otru, te uz trešo produktu1^36^88, nepamanīdams, ka jautājums ar šo atbīdīšanu nepavisam nemainās. Šī Smila atbilde (ko pieņēma visa vēlākā politiskā ekonomija pirms Marksa) ir vienkārša novirzīšanās no uzdevuma, izvairīšanās no grūtības. Bet grūtība šeit tiešām ir. Tās būtība ir tā, ka kapitala un ienākuma jēdzienu nevar pārnest tieši no individuālā produkta uz sabiedrisko. Ekonomisti to atzīst, teikdami, ka no sabiedriskā viedokļa — „kas vienam ir kapitāls, tas otram kļūst par ienākumu^11 (sk. Sismondi teicienu iepriekš). Tomēr šī frāze grūtību tikai formulē, bet neatrisina to^36.

Atrisinājuma būtība ir tā, ka, apskatot šo jautājumu no sabiedriskā viedokļa, vairs nevar runāt par produktiem vispār, neievērojot to materiālo formu. Un patiesi, runa ir par sabiedrisko ienākumu, t. i„ par produktu, kas nonāk patēriņam. Bet taču ne katru produktu var patērēt personīga patēriņa nozīmē: mašinas, ogles, dzelzi un tamlīdzīgus priekšmetus patērē nevis personīgi, bet ražīgi. No atsevišķa uzņēmēja viedokļa šī atšķirība bija lieka: kad mēs sacījām, ka strādnieki patērēs mainīgo kapitālu, — mēs pieņēmām, ka viņi iemainīs tirgū patēriņa priekšmetus par to naudu, ko kapitālisti saņēmuši par strādnieku ražotajām mašinām un izmaksājuši šiem strādniekiem. Šeit mūs neinteresē šo mašinu apmaiņa pret maizi. Bet no sabiedriskā viedokļa šī maiņa nav iedomājama: nevar sacīt, ka visa kapitālistu šķira, kas ražo mašinas, dzelzi u. tml., pārdod tās un ar to tās realizē. Jautājums te tieši

ir las, kā noliek realizācija, tas ir, visu sabiedriskā produkta daļu atlīdzināšana. Tāpēc, spriežot par sabiedrisko kapitālu un ienākumu — jeb, kas ir tas pats, par produkta realizāciju kapitālistiskajā sabiedrībā — kā izejas punktam jābūl divu pilnīgi dažādu sabiedriskā produkta veidu iedalījumam: ražošanas līdzek[u un patēriņa priekšmetu. Pirmos var patērēt tikai ražīgi, otros tikai personīgi. Pirmie var noderēt tikai kā kapitāls, otrajiem jākļūst par ienākumu, t. i., tos iznīcina strādnieku un kapitālistu patēriņš. Pirmos pilnīgi iegūst kapitālisti, otrie — sadalās starp strādniekiem un kapitālistiem.

Lietojot šo iedalījumu un izlabojot A. Smita kļūdu, kurš izmeta no sabiedriskā produkta tā pastāvīgo daļu (t. i., daļu, kas atlīdzina pastāvīgo kapitālu) — jautājums par produkta realizāciju kapitālistiskajā sabiedrībā kļūst jau skaidrs. Acīm redzot nevar runāt par darba algas realizēšanu ar strādnieku patēriņu un par virsvērtības realizēšanu ar kapitālistu patēriņu un vairāk nekā^37. Strādnieki var patērēt darba algu un kapitālisti — virsvērtību tikai tad, kad produkts sastāv no patēriņa priekšmetiem, t. i., tikai vienā sabiedriskās ražošanas nodalījumā. Bet „patērēt" produktu, kas sastāv no ražošanas līdzekļiem, viņi nevar: tas ir jāapmaina pret patēriņa priekšmetiem. Bet pret kādu patēriņa priekšmetu daļu (pēc vērtības) viņi var apmainīt savu produktu? Acīm redzot tikai pret pastāvīgo daļu (pastāvīgo kapitālu), jo pārējās divas daļas ir to strādnieku un kapitālistu patēriņa fonds, kuri ražo patēriņa priekšmetus. Sī maiņa, realizējot virsvērtību un darba algu ražošanas nozarēs, kas izgatavo ražošanas līdzekļus, līdz ar to realizē pastāvīgo kapitālu tajās ražošanas nozarēs, kas izgatavo patēriņa priekšmetus. Un patiesi, kapitālistam, kas ražo, teiksim, cukuru, tā produkta daļa, kurai jāatlīdzina pastāvīgais kapitāls (t. i., izejvielas, palīgmateriāli, mašinas, ēkas u. tml.), eksistē cukura veidā. Lai realizētu šo daļu, jādabū šā patēriņa priekšmeta vietā atbilstošie ražošanas līdzekļi. Šās daļas realizācija būs tātad patēriņa priekšmeta apmaiņa pret produktiem, kas kalpo kā ražošanas līdzekļi. Tagad paliek neizskaidrota tikai vienas sabiedriskā produkta daļas realizācija, proti: pastāvīgā kapitala realizācija nodalījumā, kur izgatavo ražošanas līdzekļus. Šī daļa realizējas daļēji ar to, ka viena daļa produkta savā naturālajā veidā atkal piedalās ražošanā (piemēram, daļu ogļu, ko iegūst akmeņogļu uzņēmums, atkal izlielo ogļu iegūšanai; graudus, ko dabū fermeri, atkal izlielo sēšanai, u. tml.); bet daļēji to realizē savstarpējā apmaiņā tā paša nodalījuma atsevišķi kapitālisti: piemēram, dzelzs ražošanai ir nepieciešamas akmeņogles, un akmeņogļu ražošanai ir nepieciešama dzelzs. Kapitālisti, kas ražo abus produktus, savstarpējā apmaiņā arī realizē to produktu daļu, kas atlīdzina viņu pastāvīgo kapitālu.

Šī analizē (kuru, kā jau teicu, mēs pasniedzām vissaīsinātākā veidā jau minēto iemeslu dēļ) atrisināja to grūtību, ko apzinājās visi ekonomisti, izteikdami to ar l'razi: „kas vienam kapitāls, tas otram ienākums". Šī analizē parādīja, cik aplams ir uzskats, kas sabiedrisko ražošanu grib saprast vienīgi kā personīgo patēriņu.

Tagad mēs varam sākt analizēt Sismondi (un citu romantiķu) secinājumus no viņa aplamās teorijas. Bet iepriekš apskatīsim atsauksmi, ko minētās analizēs autors pēc A. Smita teorijas ļoti sīka un vispusīga iztirzājuma devis par Sismondi, kurš ne ar ko nav papildinājis Smita teoriju, atmezdams tikai Smita mēģinājumu attaisnot savu pretrunu:

„Sismondi, nopūlēdamies speciāli aplūkot kapitala attiecību pret ienākumu un patiesībā padarīdams šās attiecības īpašo formulējumu par differentia specifics^38 saviem „Nouveaux Principes", nav sacījis neviena (autora kursivs) zinātniska vārda, nav devis ne atoma šās problēmas atrisināšanā" („Das Kapilal", II, S. 385, 1-te Auflage^39).

UZKRĀŠANĀS KAPITĀLISTISKAJĀ SABIEDRĪBĀ

Pirmais aplamais secinājums no aplamās teorijas attiecas uz uzkrāšanos. Sismondi absolūti nesaprata kapitālistisko uzkrāšanos, un dedzīgajā strīdā ar Rikardo šajā jautājumā patiesība pēc būtības izrādījās šā pēdējā pusē. Rikardo apgalvoja, ka ražošana pati rada sev tirgu, turpretī Sismondi to noliedza, dibinot uz šādu noliegšanu savu križu teoriju. Tiesa, arī Rikardo neprata izlabot iepriekš minēto Smita pamatkļūdu, neprata tādēļ atrisināt jautājumu par sabiedriskā kapitala attiecību pret ienākumu un par produkta realizāciju (Rikardo arī neizvirzīja sev šos jautājumus), bet viņš instinktivi raksturoja pašu buržuāziskās ražošanas veida būtību, atzīmēdams pilnīgi neapstrīdamo faktu, ka uzkrāšanās noliek tad, ja ražošana pārsniedz ienākumu. No jaunākās analizēs viedokļa tas tā arī izrādās. Ražošana tiešām pati rada sev tirgu: ražošanai ir nepieciešami ražošanas līdzekļi — un tie rada īpašu sabiedriskās produkcijas sfēru, kura nodarbina zināmu daļu strādnieku un kura dod īpašu produktu, ko daļēji realizē šajā pašā sfērā, daļēji apmaiņā ar citu sfēru — ar patēriņa priekšmetu ražošanu. Uzkrāšanās patiešām noliek, ja ražošana pārsniedz ienākumu (patēriņa priekšmetus). Lai paplašinātu ražošanu (lai „uzkrātu" šā termina kategoriskā nozīmē), ir nepieciešami sākumā saražot ražošanas līdzekļus^40, bet šai nolūkā tātad jāpaplašina tā sabiedriskās produkcijas daļa, kas izgatavo ražošanas līdzekļus, jānovirza uz šo nodalījumu strādnieki, kuri jau pieprasa arī patēriņa priekšmetus. Tātad „patēriņš" attīstās „uzkrāšanās" rezultātā vai „ražošanas" rezultātā, — lai cik tas savādi liktos, bet citādi tas arī nevar būt kapitālistiskajā sabiedrībā. So divu kapitālistiskās produkcijas nodalījumu attīstībā tātad viemnērība ne tikai nav obligātā, bet, gluži otrādi, nenovēršama ir nevienmērība. Ir zināms, ka kapitala attīstības likums ir tāds, ka pastāvīgais kapi-

tais pieaug ātrāk nekā mainīgais, t. i., arvien lielāka un lielāka jaunradušos kapitālu daļa pievēršas tai sabiedriskās saimniecības daļai, kas izgatavo ražošanas līdzekļus. Tātad šī daļa nepieciešami aug ātrāk nekā daļa, kas izgatavo patēriņa priekšmetus, t. i., notiek tieši tas, ko Sismondi apzīmēja par „neiespējamu", par „bīstamu" ult. Tātad kopējā kapitālistiskās ražošanas masā personīgā patēriņa ražojumi ieņem arvien mazāku un mazāku vielu. Un tas pilnīgi atbilst kapitālisma vēsturiskajai „misijai" un tā specifiskajai sociālai struktūrai: pirmās uzdevums ir attīstīt sabiedrības ražošanas spēkus (ražošana ražošanai); otrā neļauj iedzīvotāju masai to utilizēt.

Tagad mēs varam pilnīgi novērtēt Sismondi viedokli par uzkrāšanos. Viņa apgalvojumi, ka ātra uzkrāšanās rada postu, ir pilnīgi aplami un rodas vienīgi no uzkrāšanās būtības neizpratnes, gluži tāpat kā viņa daudzkārtējie izteicieni un prasības, lai ražošana neaizsteigtos priekšā patēriņam, jo patēriņš nosakot ražošanu. Īstenībā notiek tieši pretējais, un Sismondi vienkārši novēršas no īstenības tās īpašajā, vēsturiski noteiktajā formā, analizēs vietā sludinādams sīkburžuazisku morāli. Sevišķi jocīgu iespaidu rada Sismondi mēģinājums aizsegt šo morāli ar „zinātnisku" formulu. „Seija kgs un Rikardo kgs, — saka viņš „Nouveaux Principes" otrā izdevuma priekšvārdā, — nonākuši līdz tai doktrinai..., ka patēriņam nav citu robežu kā ražošanas robežas, jo to ierobežo ienākums ... Viņiem vajadzētu brīdināt ražotājus, ka tie var cerēt tikai uz tiem patērētājiem, kam ir ienākums" (I, XIII)*. Tāda naivilate tagadējos laikos liek tikai pasmaidīt. Bet vai ar līdzīgām lietām nav pārpildīti mūslaiku romantiķu — V. V. un N.—ona kgu — raksti? „Lai banku uzņēmēji labi padomā"..., vai varēs rast precēm tirgu? (II, 101. un 102.). „Kad bagātības pieaugumu uzskata par sabiedrības mērķi, tad vienmēr mērķi upurē līdzekļiem" (II, 140.). „Ja mēs tai vietā, lai gaidītu impulsu no darba pieprasījuma (t. i„ impulsu ražošanai no strādnieku pieprasījuma

* Kā zināms, Sājā jautājumā (vai ražošana patiesi pali rada sev tirgu?) jaunākā teorija pilnīgi pieslējusies klasiķiem, kuri uz to atbildēja pozitīvi, pretēji romantismam, kas atbildēja negativi. „Kapitālistiskās ražošanas īstā robeža ir pats kapitāls“ (,,līas Kapital“, Ш, I, 231) („Kapitāls", 111 sēj., 1 daļa, 23t. lpp.4a. Red.).

pēc ražojumiem), domāsim, ka to dos iepriekšējā ražošana — tad mēs darītu gandrīz to pašu, ko izdarītu ar pulksteni, kam pagrieztu atpakaļ nevis riteni ar ķēdīti (la roue qui porte la cliainette), bet gan kādu cilu riteni — mēs tad sabojātu un apturētu visu mašinu" (II, 454.). To saka Sismondi. Tagad paklausīsimies Nikolaju —ona kungu. „Mēs neesam ievērojuši, uz kā rēķina notiek tāda attīstība (t. i., kapitālisma attīstība), mēs esam aizmirsuši jebkuras ražošanas mērķi... tā ir visai kaitīga maldīšanās"... (N.—ons, „Apskats par mūsu pēcrelormas sabiedrisko saimniecību", 298.). Abi šie rakstnieki runā par kapitālismu, par kapitālistiskām zemēm; abi parāda pilnīgu neizpratni par kapitālistiskās uzkrāšanās būtību. Bet vai tad var iedomāties, ka pēdējais raksta 70 gadus vēlāk par pirmo?

Kā kapitālistiskās uzkrāšanās neizpratne saistās ar aplamo uzskatu par to, ka visa ražošana jāsaprot kā patēriņa priekšmetu ražošana — to uzskatāmi parāda kāds piemērs, ko Sismondi min VIII nodaļā „Rezultāti cīņā par ražošanas palētināšanu" (IV grāmata „Par komerciālo bagātību").

Pieņemsim, — saka Sismondi, — ka manufaktūras īpašniekam ir 100 000 franku liels ritošais kapitāls, kas viņam ienes 15 000, no kuriem 6 000 ir kapitala procenti un tiek atdoti kapitālistam, bet 9 000 ir fabrikanta uzņēmēja peļņa. Pieņemsim, ka viņš patērē 100 strādnieku darbu, kuru darba alga ir 30 000 franku. Tālāk iedomāsimies, ka notiek kapitala pieaugums, ražošanas paplašināšanās („uzkrāšanās"). 100 000 fr. vietā kapitāls = = 200 000 fr., kas ieguldīti pamata kapitālā, un 200 000 fr., kas ieguldīti ritošajā kapitala, kopā 400 000 fr.; peļņa un procenti = 32 000 + 16 000 fr., jo procents pazeminājies no 6% uz 4%. Strādnieku skaits dubultojies, bet darba alga pazeminājusies no 300 fr. uz 200 fr. — kopā tātad 40 000 fr. Ražošana tādā kārtā pieaugusi četrkārtīgi^41.

Un Sismondi saskaita rezultātus: „ienākums^1* jeb „patē-riņš“ sākumā bi ja 45 000 fr. (30 000 darba alga + 6 000 procenti + 9 000 peļņa), bet tagad ir 88 000 fr. (40 000 darba alga -(- 16 000 procenti + 32 000 peļņa). „Ražošana četrkāršojusies, — saka Sismondi, — bet patēriņš nav pat divkāršojies. Nav jāskaita to strādnieku patēriņš, kuri pagatavoja mašinas. To sedz 200 000 franku, kas tai nolūkā izlietoti; šis patēriņš jau sastāda daļu no citas manufaktūras aprēķina, kur būs tie paši fakti** (I, 405. un 406.).

Sismondi aprēķins pierāda ienākuma samazināšanos, ražošanai pieaugot. Fakts neapstrīdams. Bet Sismondi nepamana, ka ar savu piemēru viņš apgāž savu teoriju par produkta realizāciju kapitālistiskajā sabiedrībā. Kurioza ir viņa piezīme, ka to strādnieku patēriņu, kuri ražojuši mašinas, „nevajagot skaitīt^1*. Kāpēc tad? Tāpēc, ka tas, pirmkārt, segts ar 200 000 fr. Tātad kapitāls pārgājis sfērā, kas izgatavo ražošanas līdzekļus — to Sismondi nepamana. Tātad „iekšējais tirgus**, par kura „sašaurināšanos** Sismondi runā, neliek izsmelts ar patēriņa priekšmetiem, bet tas ietver sevī arī ražošanas līdzekļus. Šie ražošanas līdzekļi taču ir īpašs produkts, kura „realizācija** nav personīgais patēriņš, un jo ātrāk notiek uzkrāšanās, jo stiprāk tātad attīstās tā kapitālistiskās ražošanas sfēra, kas dod ražojumus nevis personīgajam, bet ražīgajam patēriņam. Otrkārt, — atbild Sismondi, — tie ir citas manufaktūras strādnieki, kurā būs tie paši fakti (ou Ies mēmes faits pourront se reprēsenter). Kā redzat, te atkārtojas lasītāja sūtīšana „no Poncija pie Pilātā**, kā to jau darīja Smits. Bet šajā „citā manufaktūrā** taču arī lielo pastāvīgo kapitālu, un tā ražošana arī rada tirgu tam kapitālistiskās ražošanas nodalījumam, kas izgatavo ražošanas līdzekļus! Lai cik mēs virzītu jautājumu no viena kapitālista pie otrā, no otrā pie trešā, — norādītais nodalījums ar to nezudīs un „iekšējais tirgus** neaprobežosies vienīgi ar patēriņa priekšmetiem. Tāpēc, kad Sismondi saka. ka „šis aprēķins atspēko . . . vienu no aksiomām, uz kuru visvairāk balstījās mainīgā), ka pamala kapitāls pilnīgi ietilpst ražojuma cenā. Šajā gadījumā viss tas nav svarīgi, jo secinājums iznāk pareizs: mainīgā kapitālu da|as samazināšanās kapitula kopējā sastāvā kā nepieciešams uzkrāšanās rezultāts.

politiskajā ekonomijā, proti, ka visbrīvākā konkurence nosaka visizdevīgāko rūpniecības attīstību" (I, 407.), tad viņš nemana, ka „šis aprēķins" tāpat atspēko arī viņu pašu. Neapstrīdams ir fakts, ka inašinu ievešana padara jaunāku strādnieku stāvokli, izspiezdama viņus no ražošanas procesa, un neapstrīdams ir Sismondi nopelns, kurš bija viens no pirmajiem, kas uz to norādīja. Bet tas nebūt neliedz viņa uzkrāšanās un iekšējā tirgus teorijai būt vienai vienīgai kļūdai. Viņa aprēķins uzskatāmi norāda taisni uz to parādību, ko Sismondi ne tikvien noliedza, bet padarīja pat par argumentu pret kapitālismu, teikdams, ka vajag, lai uzkrāšanās un ražošana atbilstu patēriņam, jo citādi iestāšoties krize. Aprēķins tieši rāda, ka uzkrāšanās un ražošana aizsteidzas priekšā patēriņam, un citādi tas arī nevar notikt, jo uzkrāšanās notiek galvenokārt uz ražošanas līdzekļu rēķina, kas neietilpst „patēriņā". Tas, kas Sismondi likās vienkārša kļūda, pretruna Rikardo doktrinā — proti, ka uzkrāšanās ir tas, ka ražošana pārsniedz ienākumu — tas patiesībā pilnīgi atbilst īstenībai, izteicot kapitālismam piemītošo pretrunu. Šī pārsniegšana nepieciešama pie jebkuras uzkrāšanās, kas atver jaunu tirgu ražošanas līdzekļiem, bez attiecīgas patēriņa priekšmetu tirgus palielināšanās un pat šim tirgum samazinoties^42. Tad, atmetot mācību par brīvās konkurences priekšrocībām, Sismondi nemana, ka līdz ar tukšo optimismu viņš izmet laukā arī neapšaubāmu patiesību, proti, ka brīvā konkurence attīsta sabiedrības ražošanas spēkus, kā tas izriet no viņa paša aprēķina. (Patiesībā tas ir tas pats, tikai citādi izteikts fakts par īpašu rūpniecības nodalījumu, kas izgatavo ražošanas līdzekļus, un par tā sevišķi ātru attīstību.) Šī sabiedrības ražošanas spēku attīstība bez atbilstošas patēriņa attīstības, protams, ir pretruna un tieši tāda pretruna, kas pastāv īstenībā, kas izriet no pašas kapitālisma būtības un no kuras nevar atrunāties ar jūtelīgām frāzēm.

Bet tieši tā atrunājas romantiķi. Un, lai lasītājs mūs neturētu aizdomās, ka mēs nedibināti apsūdzam mūslaiku ekonomistus par kļūdām, ko pieļāvis tik „novecojies" rakstnieks kā Sismondi, citēsim mazu „visjaunākā" rakstnieka N.—ona kga darba paraudziņu. Sava „Apskata" 242. Ipp. viņš spriež par kapitālisma attīstību miltu rūpniecības nozarē Krievijā. Norādot uz lielo tvaika dzirnavu rašanos ar uzlabotiem ražošanas rīkiem (dzirnavu pār-būvēšanai kopš septiņdesmitajiem gadiem izdots apmēram 100 miljonu rubļu) un ar darba ražīgumu, kas cēlies vairāk nekā divkārtīgi, autors raksturo aprakstāmo parādību tā: „miltu rūpniecība nav attīstījusies, bet tikai koncentrējusies lielos uzņēmumos"; tad vispārina šo raksturojumu uz visām rūpniecības nozarēm (243. Ipp.) un secina, ka „visos gadījumos bez izņēmuma liels daudzums strādājošo atbrīvojas un neatrod nodarbošanos" (243.) un ka „kapitālistiskā rūpniecība attīstījusies uz tautas patēriņa rēķina" (241.). Mēs jautājam lasītājam, vai šāds prātojums ar kaut ko atšķiras no tikko minētā Sismondi prātojuma? Šis „jaunākais" rakstnieks konstatē divus faktus, tos pašus, kurus mēs redzējām Sismondi piemērā, un atkratās no abiem šiem faktiem ar tādu pašu jūtelīgu l'razi. Pirmkārt, viņa piemērs rāda, ka kapitālisma attīstība notiek tieši uz ražošanas līdzekļu rēķina. Tas nozīmē, ka kapitālisms attīsta sabiedrības ražošanas spēkus. Otrkārt, viņa piemērs rāda, ka šī attīstība notiek tieši tajā specifiskajā pretrunu veidā, kas īpatnējs kapitalismanf: attīstās ražošana (100 miljonu rubļu izdevums — iekšējais tirgus ražojumiem, ko realizē ar nepersonīgo patēriņu) bez attiecīgas patēriņa attīstības (tautas uzturs pasliktinās), t. i., notiek tieši ražošana ražošanas dēļ. Un N.—ona kungs domā, ka šī pretruna dzīvē izzudīs, ja viņš ar vecā Sismondi naivitali to iedomāsies tikai par doktrinas pretrunu, tikai par „kaitīgu maldīšanos": „mēs esam aizmirsuši ražošanas mērķi"!! Kas var būt raksturīgāks par šādu frāzi: „nav attīstījusies, bet tikai koncentrējusies"? Acīm redzot N. —ona kungam ir zināms tāds kapitālisms, kurā attīstība varētu notikt citādā, ne koncentrācijas ceļā. Cik žēl, ka viņš neiepazīstina mūs ar lādu „savdabīgu", visai līdzšinējai politiskajai ekonomijai nezināmu kapitālismu!

VI

ĀRĒJAIS TIRGUS KĀ „IZEJA NO GRŪTĪBĀM", REALIZĒJOT VIRSVĒRTĪBU

Sismondi nākošā kļūda, kas izriet no aplamās teorijas par sabiedrisko ienākumu un produktu kapitālistiskajā sabiedrībā, ir mācība par to, ka nav iespējams realizēt produktu vispār un virsvērtību it sevišķi un ka šās neiespējamības sekas ir ārējā tirgus nepieciešamība. Kas attiecas uz produkta realizāciju vispār, tad iepriekš minētā analizē rāda, ka „neiespējamību" nosaka vienīgi pastāvīgā kapitāla un ražošanas līdzekļu aplamā izslēgšana. Kad šī kļūda izlabota — izzūd arī „neiespējamība". Bet tas pats arī sakāms konkrēti par virsvērtību: šī analizē izskaidro arī tās realizāciju. Noteikti nav nekāda saprātīga iemesla izdalīt virsvērtību no visa produkta attiecībā uz tās realizāciju. Sismondi (un mūsu narodņiku) pretējais apgalvojums ir vienkārši realizācijas pamatlikumu neizpratnes rezultāts vispār, neprasme sadalīt produkta trīs (un nevis divas) daļas pēc vērtības un divus produktu veidus pēc materiālās formas (ražošanas līdzekļi un patēriņa priekšmeti). Teze, ka kapitālisti nevar patērēt virsvērtību, ir tikai vulgarizēts Smita pārdomu atkārtojums par realizāciju vispār. Tikai virsvērtības viena daļa sastāv no patēriņa priekšmetiem; otra daļa — no ražošanas līdzekļiem (piemēram, dzelzs rūpnieka virsvērtība). Šās pēdējās virsvērtības „patēriņš" notiek, virsvērtībai piedaloties ražošanā; turpretī kapitālisti, kas produktu ražo ražošanas līdzekļu veidā, paši patērē ne virsvērtību, bet ar citiem kapitālistiem apmainīto pastāvīgo kapitālu. Tāpēc arī, runājot par to, ka nav iespējams realizēt virsvērtību, narod-ņikiem loģiskā kārtā jāalzīst, ka nav iespējams realizēt arī pastāvīgo kapitālu — un tādā kārtā viņi laimīgi atgrieztos pie Ādama... Protams, tāda atgriešanās pie „politiskās ekonomijas tēva" būtu gigantisks progress rakstniekiem, kas mums pasniedz vecas kļūdas patiesību veidā, līdz kurām viņi „nokļuvuši paši ar savu prātu"...

Un ārējais tirgus? Vai mēs nenoliedzam ārējā tirgus nepieciešamību kapitālismam? Protams, ne. Bet tikai jau-

tā jumam par ārējo tirgu nav absolūti nekā kopēja ar jautājumu par realizāciju, un mēģinājums saistīt šos jautājumus vienā veselā raksturo tikai romantisku vēlēšanos „aizkavēt" kapitālismu un romantisku nespēju loģiski domāt. Teorija, kas izskaidroja jautājumu par realizāciju, parādīja to ar pilnīgu precizitāti. Romantiķis saka: kapitālisti nevar patērēt virsvērtību un viņiem jāatrod tai tirgus ārzemēs. Jājautā — vai kapitālisti jau neatdod par velti savus produktus ārzemniekiem, vai viņi tos nemet jūrā? Pārdod — tātad saņem ekvivalentu; izved vienus produktus — tātad ieved citus. Ja mēs runājam par sabiedriskā produkta realizāciju, tad mēs līdz ar to jau nedomājam par naudas apgrozību un paredzam tikai ražojumu apmaiņu pret ražojumiem, jo realizācijas jautājums taisni to arī nozīmē, ka jāanalizē visu sabiedriskā produkta daļu atlīdzināšana pēc vērtības un pēc materiālās formas. Tāpēc sākt spriest par realizāciju un beigt ar to, ka „pārdos, sak’, produktu par naudu" — ir tikpat smieklīgi, kā ja uz jautājumu par pastāvīgā kapitala realizāciju patēriņa priekšmetos atbildētu: „pārdos". Tā vienkārši ir rupja loģiska kļūda: ļaudis noklīst no jautājuma par visa sabiedriskā produkta realizāciju uz atsevišķa uzņēmēja viedokli, kuru, atskaitot „pārdošanu ārzemniekam", vairāk nekas neinteresē. Piepīt ārējo tirdzniecību, eksportu, jautājumam par realizāciju — nozīmē izvairīties no jautājuma, aizbīdot to tikai uz plašāka lauka, bet nepavisam to neizskaidrojot^43. Jautājums par realizāciju ne par matu nepavirzīsies uz priekšu, ja mēs vienas zemes tirgus vietā ņemsim zināma valstu kompleksa tirgu. Kad narodņiki apgalvo, ka ārējais tirgus ir „izeja no grūtībām"[44], ko kapitālisms sev rada, realizējot produktu, tad viņi ar šo frāzi slēpj to bēdīgo apstākli, ka viņiem „ārējais tirgus" ir „izeja no grūtībām", kurās viņi nonāk, neizprazdami teoriju... Vēl vairāk. Teorija, kas saista ārējo tirgu ar jautājumu par visa sabiedriskā produkta realizāciju, ne tikvien parāda šās realizācijas neizpratni, bet satur sevī turklāt vēl ārkārtīgi paviršu to pretrunu izpratni, kuras ir īpatnējas šai realizācijai. „Strādnieki patērēs darba algu, bet kapitālisti nevar patērēt virsvērtību". Iedziļinieties šajā „teorijā" no ārēja tirgus viedokļa. No kurienes mēs zinām, ka „strādnieki patērēs darba algu"? Uz kāda pamata var pieņemt, ka ražojumi, ko visa kādas zemes kapitālistu šķira nolēmusi visu šās zemes strādnieku patēriņam, tiešām izrādīsies pēc vērtības līdzīgi viņu darba algai un atlīdzinās to, ka šiem ražojumiem nebūs nepieciešams ārējais tirgus? Nav absolūti nekāda pamata tā domāt, un faktiski tas nepavisam tā nav. Ne tikai ražojumi (vai ražojumu daļas), kas atlīdzina virsvērtību, bet arī ražojumi, kas atlīdzina mainīgo kapitālu; ne tikai ražojumi, kas atlīdzina mainīgo kapitālu, bet arī ražojumi, kas atlīdzina pastāvīgo kapitālu (ko mūsu „ekonomisti" mēdz aizmirst, neatcerēdamies radniecību ... ar Ādamu); ne tikai ražojumi, kas eksistē patēriņa priekšmetu veidā, bet arī ražojumi, kas eksistē ražošanas līdzekļu veidā — visi vienādi realizējas tikai ar „grūtībām", ar pastāvīgām svārstībām, kas, kapitālismam augot, kļūst arvien stiprākas, ar ārprātīgu konkurenci, kas piespiež katru uzņēmēju censties pēc neaprobežotas ražošanas paplašināšanas un iet pāri vienas valsts ietvariem, doties meklēt jaunus tirgus zemēs, kuras vēl nav ierautas kapitālistiskajā preču apgrozībā. Mēs tagad esam nonākuši arī pie jautājuma, — kāpēc kapitālistiskai zemei ir nepieciešams ārējais tirgus? Nepavisam ne tāpēc, ka produktu vispār nevarētu realizēt kapitālistiskā iekārtā. Tās ir blēņas. Ārējais tirgus ir nepieciešams tāpēc, ka kapitālistiskajai ražošanai piemīt tieksme bezgalīgi paplašināties — pretstatā visiem vecajiem ražošanas veidiem, kas aprobežojās ar obščinas, dzimtmuižas, cilts, teritoriālā apvidus vai valsts ietvariem. Kamēr visu veco saimniecisko režimu laikā ražošana lika atjaunota katru reizi tādā pašā veidā un lādos pašos apmēros, kādos tā notika agrāk, — kapitālistiskajā iekārtā šāda atjaunošana tādā pašā veidā kļūst neiespējama un par ražošanas likumu kļūst neaprobežota paplašināšanās, mūžīga kustība uz priekšu^45.

Tādā kārtā realizācijas dažāda izpratne (pareizāk sakot, romanLiķi to izprot no vienas puses un pilnīgi neizprot no otras puses) rada divus diametrāli pretējus uzskatus par ārējā tirgus nozīmi. Vieniem (romantiķiem) — ārējais tirgus ir to „grūtību" rādītājs, ko kapitālisms rada sabiedriskai attīstībai. Otriem turpretī ārējais tirgus rāda, kā kapitālisms novērš grūtības, ko vēsture radījusi sabiedriskajai attīstībai dažādu obščinu, cilšu, teritoriālu un nacionālu kavēkļu veidā^46.

Kā redzat, starpība ir tikai „viedoklī"... Jā, „tikai"! Izšķirība starp kapitālisma romantiskajiem tiesnešiem uņ citiem ir vispār „tikai" „viedoklī", „tikai" tur, ka vieni tiesā no mugurpuses, bet otri no priekšas, vieni — no tās iekārtas viedokļa, ko kapitālisms iznīcina, otri — no tās iekārtas viedokļa, ko kapitālisms rada^47.

Nepareizo ārējā tirgus izpratni romantiķi parasti savieno ar norādījumiem uz kapitālisma starptautiskā stāvokļa „īpatnībām" konkrētā zemē, ar norādījumiem, ka nav iespējams atrast tirgu u. tml.; visi šie argumenti cenšas „novirzīt" kapitālistus no ārējā tirgus meklēšanas. Sacīdami „norādījumi", mēs, starp citu, izsakāmies ne-precizi, jo romantiķis faktiski neanalizē zemes ārējo tirdzniecību, tās uz priekšu ejošo kustību jaunu tirgu apgūšanā, tās kolonizāciju u. tml. Viņu nepavisam neinteresē faktiskā procesa pētīšana un izskaidrošana; viņam vajadzīga tikai morale pret šo procesu. Lai lasītājs varētu pārliecināties par šās tagadējo krievu romantiķu morales pilnīgo vienādību ar franču romantiķa morāli, sniegsim pēdējā domu gaitas paraudziņus. Kā Sismondi draudēja kapitālistiem, ka viņi neatradīs tirgu, to mēs jau redzējām. Bet viņš apgalvoja ne tikai to. Viņš apgalvoja, ka „pasaules tirgus jau pietiekami apgādāts" (II, 328.), cenzdamies pierādīt, ka neiespējami iet pa kapitālisma ceļu un ka nepieciešami meklēt citu ceļu ... Viņš iegalvoja angļu uzņēmējiem, ka kapitālisms nevarēs nodarbināt visus strādniekus, ko atbrīvo fermeru saimniecība zemkopībā (I, 255. un 256.). „Vai tie, kam upurē zemkopjus, paši atradīs kādu labumu šajā lietā? Taču zemkopji ir vistuvākie un visdrošākie angļu manufaktūru patērētāji. Viņu patēriņa pārtraukums rūpniecībai būtu postošāks trieciens nekā kāda vislielākā ārējā tirgus slēgšana" (I, 256.). Viņš iegalvoja angļu fermeriem, ka viņi nespēs izturēt konkurenci ar nabaga poļu zemnieku, kam labība nemaksā gandrīz nekā (II, 257.), ka viņiem draudot vēl briesmīgāka krievu labības konkurence no Melnās jūras ostām. Viņš izsaucās: „Amerikāņi ir pieņēmuši jaunu principu: ražot, neapsverot jautājumu par tirgu (produire sāns calculer le marchē), un ražot iespējami vairāk", un, lūk, „Sav. Valstu tirdzniecības raksturīgā pazīme no vienas zemes malas līdz otrai — visāda veida preču pārsniegums pār patēriņa vajadzībām ... pastāvīgie bankroti ir šā tirdznieciskā ka-pilala pārpilnības rezultāts, ko nevar apmainīt pret ienākumu" (I, 455. un 456.). Lāga Sismondi! Ko viņš teiktu par tagadējo Ameriku — par Ameriku, kas tik kolosāli attīstījusies uz šā paša „iekšējā tirgus" rēķina, kuram pēc romantiķu teorijas vajadzēja „sašaurināties"!

VII

krīze

Sismondi trešais aplamais secinājums no viņa pārņemtās nepareizās Ad. Smita teorijas ir mācība par krizēm. No Sismondi uzskata, ka patēriņš noteic uzkrāšanos (ražošanas augšanu vispār), un no tā, ka viņš nepareizi izskaidro visa sabiedriskā produkta realizāci ju (uzskatot to kā strādnieku daļu un kapitālistu daļu ienākumā), dabiski un neizbēgami izrietēja tā mācība, ka krizes izskaidrojamas ar nesaskaņu starp ražošanu un patēriņu. Pie šās teorijas arī pilnīgi turējās Sismondi. To pārņēma arī Rodbertuss, ietērpdams to mazliet pārgrozītā formulējumā: viņš izskaidroja krizes ar to, ka, ražošanai pieaugot, strādnieku daļa produktā samazinās, pie kam viņš, tikpat nepareizi kā A. Smits, dalīja visu sabiedrisko produktu darba alga un ,,rentē“ (pēc viņa terminoloģijas ,,renle“ ir virsvērtība, 1. i., peļņa un zemes rente kopā). Zinātniskā analizē, kas noskaidroja uzkrāšanos kapitālistiskā sabiedrībā^48 un produkta realizāciju) satricināja visus šās teorijas pamatus, kā ari aizrādīja, ka tieši periodos pirms krīzēm pa-augslinās strādnieku patēriņš, ka nepietiekamais patēriņš ļkas it Ka izskaidro krīzes) eksistējis visdažādākos saimnie-ciskos režimos, bet krize ir tikai viena — kapitālistiskā — režīma atšķirības pazīme. Šī teorija izskaidro krizes ar citu pretrunu, proti, ar pretrunu starp ražošanas (kapitālisma sabiedriskotās) sabiedrisko raksturu un privāto, individuālo piesavināšanās veidu. Dziļā izšķirība starp šīm teorijām) līktos, ir'pati par sevi skaidra, bet mums jāpakavējas pie tās sīkāk, jo tieši Sismondi krievu sekotāji cenšas nolīdzināt šo izšķirību un sarežģīt jautājumu. Abas križu teorijas, par kurām mēs runājam, izskaidro tās jiavisam dažādi. Pirmā teorija izskaidro tās ar pretrunu starp ražošanu un strādnieku šķiras patēriņu, otrā — ar pretrunu starp ražošanas sabiedrisko raksturu un privāto piesavināšanās raksturu. Pirmā tātad redz parādības sakni ārpus ražošanas (no šejienes arī, piemēram, Sismondi vispārējie uzbrukumi klasiķiem, ka viņi ignorējot patēriņu, nodarbojoties tikai ar ražošanu); otrā — tieši ražošanas apstākļos. Īsāk sakot, pirmā izskaidro krizes ar nepietiekamu patēriņu (Unterkonsumption), otrā — ar nekārtību ražošanā. Tātad abas teorijas, izskaidrodamas krizes ar pretrunu pašā saimniecības iekārtā, pilnīgi šķiras šās pretrunas uzrādīšanā. Bet rodas jautājums: vai otrā teorija noliedz pretrunas faktu starp ražošanu un patēriņu, nepieliekama patēriņa faktu? Protams, ne. Tā pilnīgi atzīst šo faktu, bet ierāda tam pienācīgo pakārtoto vielu kā laktam, kas attiecas tikai uz visas kapitālistiskās ražošanas vienu iedalījumu. Tā māca, ka šis fakts nevar izskaidrot krizes, ko rada cila, dziļāka tagadējās saimnieciskās sistēmas pamatprelruna, proli, pretruna starp ražošanas sabiedrisko raksturu un piesavināšanās privāto raksturu. Tāpēc — ko lai saka par tiem ļaudīm, kas, turēdamies pēc būtības pie pirmās teorijas, slēpjas ar atsaukšanos uz to, kā otrās teorijas pārstāvji konstatē pretrunu starp ražošanu un patēriņu? Acīm redzams, šie ļaudis nav iedziļinājušies abu teoriju izšķirības pamatā un nav pienācīgi sapratuši otro teoriju. Šo cilvēku skaitā ir, piemēram, N.—ona kgs (nerunājot jau par V. V. kgu). Ka viņi ir Sismondi sekotāji, to mūsu literatūrā jau norādīja Tugana-Baranovska kgs („Rūpnieciskās krizes", 477. lpp., ar savādu ierunu attiecībā pret N.—ona kgu: „kā liekas"). Bet N.—ona kgs, runājot par „iekšējā tirgus sašaurināšanos" un par „tautas patērēšanas spējas samazināšanos" (viņa uzskatu centrālie punkti), atsaucas tomēr uz otrās teorijas pārstāvjiem, kas konstatē pretrunas faktu starp ražošanu un patēriņu, nepietiekama patēriņa faktu. Saprotams, ka tādas atsaukšanās rāda tikai šim autoram vispār raksturīgu spēju lietot nevietā cilātus, un vairāk nekā. Piemēram, visi lasītāji, kas pazīst viņa „Apskatus", atceras, protams, viņa „citātu" par to, ka „strādnieki kā preces pircēji ir svarīgi tirgum, bet kapitālistiskā sabiedrība cenšas aprobežot viņus kā savas pašu preces — darba spēka — pārdevējus ar minimālu cenu" („Apskati", 178. lpp.), tāpat atceras, ka N.—ona kgs grib no šejienes atvasināt gan „iekšējā tirgus sašaurināšanos" (ib., 203. u. c. lpp.), gan krizes (298. u. c. lpp.). Bet, lietojot šo citātu (kas, kā mēs izskaidrojām, nekā nepierāda), mūsu autors turklāt izlaiž beigas izvilkumam, no kura viņš ņēmis savu citātu. Šis citāts pats par sevi bija atzīme „Kapitala" 2. sējuma 2. nodalījuma rokrakstā. Šī atzīme bija ielikta, „lai turpmāk to attīstītu plašāk", un rokraksta izdevējs to ievietoja kā piezīmi; Pēc citētajiem vārdiem šajā atzīmē teikts: „Bet viss tas attiecas tikai uz nākošo nodalījumu“[49] — t. i., uz trešo nodalījumu. Bet kas ir šis trešais nodalījums? Tas ir tieši tas nodalījums, kas satur A. Smita teorijas kritiku par visa sabiedriskā produkta divām daļām (kopā ar iepriekš minēto atsauksmi par

Sismondi) un „visa sabiedriskā kapilala atražošanas un apgrozības", t. i., produkta realizācijas, analizi. Tātad, lai apstiprinātu savus Sismondi atkārtojošos uzskatus, mūsu autors citē atzīmi, kas attiecas „tikai uz nodalījumu", kurš atspēko Sismondi: „tikai uz nodalījumu", kurā parādīts, ka kapitālisti var realizēt virsvērtību un ka ārējās tirdzniecības ienešana realizācijas analizē ir aplamība ...

Otrs mēģinājums nolīdzināt atšķirību starp abām teorijām un aizstāvēt vecās romantiskās grabažas, atsaucoties uz jaunākām mācībām, sastopams Efrusi rakstā. Citējot Sismondi križu teoriju, Efrusi aizrāda uz tās nepareizību („R. B.“, 7. nr., 162. Ipp.). Viņa aizrādījumi ir ārkārtīgi neskaidri un pretrunīgi. No vienas puses, viņš atkārto pretējās teorijas argumentus, teikdams, ka tiešā patēriņa priekšmeti neizsmeļ nācijās pieprasījumu. No otras puses, viņš apgalvo, ka Sismondi križu izskaidrojums „norāda tikai uz vienu no daudzajiem apstākļiem, kas apgrūtina nacionālās ražošanas sadali atbilstoši iedzīvotāju pieprasījumam un viņu pirktspējai". Tātad lasītāju uzaicina domāt, ka križu izskaidrojums meklējams" tieši „sadalē" un ka Sismondi kļūda aprobežojas ar nepilnīgu aizrādījumu uz cēloņiem, kas apgrūtina šo sadali! Bet tas nav galvenais ... „Sismondi, — saka Efrusi, — neapstājas pie iepriekš minētā izskaidrojuma. Jau „Nouv. Princ." pirmajā izdevumā mēs atrodam dziļi pamācošu nodaļu ar virsrakstu ,,De la connaissance du marchē"*. Šajā nodaļā Sismondi atklāj mums pamatcēloņus, kas traucē līdzsvaru starp ražošanu un patēriņu (ievērojiet to!), ar tādu skaidrību, kādu mēs šajā jautājumā sastopam tikai nedaudzu ekonomistu rakstos" (ib.). Un, minēdams citātus, ka fabrikants nevar zināt tirgu, Efrusi saka: „Gandrīz to pašu saka Engelss" (163..1pp.) — seko cilāts, ka fabrikants nevar zināt pieprasījumu. Minēdams pēc tam vēl citātus par „citiem šķēršļiem līdzsvara nodibināšanai starp ražošanu un patēriņu" (164. Ipp.), Efrusi apgalvo, ka „tie dod to pašu križu izskaidrojumu, kas arvien vairāk un vairāk kļūst valdošais"! Pat vairāk: Efrusi atrod, ka „mēs jautājumā par tautsaimniecisko križu cēloņiem varam ar

— ,.Par tirgus pazīšanu". Red.

pilnīgam tiesībām raudzīties uz Sismondi ka uz to uzskatu ciltstēvu, kuri vēlāk attīstās konsekventāk un skaidrāk*1 (108. Ipp.).

Bet ar visu to Efrusi izrada jautajuma pilnīgu neizpratni! Kas ir krizes? — Pārprodukcija, preču produkcija, kuras nevar realizēt, nevar atrast pieprasījumu. Ja preces nevar atrast pieprasījumu, — tas nozīmē, ka fabrikants, ražojot tās, nav zinājis pieprasījumu. Tagad jājautā: vai tad tiešām aizrādīt uz Šo križu iespējamības nosacījumu nozīmē izskaidrot krizes? Vai tad tiešām Efrusi nenojēdza atšķirību starp aizrādījumu uz parādības iespējamību un izskaidrojumu par parādības nepieciešamību? Sismondi saka: krizes ir iespējamas, jo fabrikants nezina pieprasījumu; tās ir nepieciešamas, jo kapi-lalistiskajā ražošanā nevar būt līdzsvara starp ražošanu un patēriņu (t. i., nevar realizēt produktu). Engelss saka: krizes ir iespējamas, jo fabrikants nezina pieprasījumu; tās ir nepieciešamas nepavisam ne tāpēc, ka produkts vispār nebūtu realizējams. Tas ir nepareizi: produktu var realizēt. Krizes ir nepieciešamas tāpēc, ka ražošanas kolektivais raksturs nonāk pretrunā ar piesavināšanās individuālo raksturu ."“Un, lūk, atrodas ekonomists, kas apgalvo, ka ĒnģēīSS"sakot „gandrīz to pašu**; ka Sismondi sniedzot „to pašu križu izskaidrojumu**! „Tāpēc mani pārsteidz, — raksta Efrusi, — ka Tugana-Baranovska kgs nav ievērojis pašu svarīgāko un vērtīgāko Sismondi mācībā** (168. Ipp.). Bet Tugana-Baranovska kgs nekā nav pametis neievērota*. Gluži otrādi, viņš pilnīgi precizi norādījis uz to pamata pretrunu, par kuru runā jaunā teorija (455. u. c. Ipp.), un noskaidrojis Sismondi nozīmi, kurš jau agrāk aizrādīja uz pretrunu, kas izpaužas krizēs, bet neprata to pareizi izskaidrot (457. Ipp.: Sismondi pirms Engelsa aizrādīja, ka krizes izriet no tagadējās saimniecības organizācijas; 491. Ipp.: Sismondi iztirzāja križu iespējamības nosacījumus, bet „ne katra iespējamība kļūst par īstenību**). Bet Efrusi to nemaz nav sapratis un, sametis visu to vienā gubā, ,,brī-nās“, ka viņam radies juceklis! „Tiesa, — saka žurnālā

* „Kapitālisma attīstībā" • (16. un 19. Ipp.) (sk. Raksti, 3. sēj., 1. noda]a, VI §. Hed.) es jau atzīmēju Tugana-Baranovska' kga neprecizitātes un k|ūdas, kas viņam vēlāk lika pilnīgi pāriet buržuāzisko ekonomistu nometnē. (Autora piezīme 1908. g. izdevumā. Red.).

10 2. sēj.

„Russkoje Bogatstvo" ekonomists, — mēs neatrodam Sis-mondi rakstos tos izteicienus, kas tagad ieguvuši vispārējas pilsoņu tiesības, tādus kā „ražošanas anarchija", ,.plānveidības trūkums ražošanā (Planlosigkeit)“, bet lietas būtība, kas slēpjas aiz šiem izteicieniem, viņa rakstos jau atzīmēta pilnīgi skaidri^1' (168. lpp.). Cik viegli jaunākais romantiķis restaurē pagājušu dienu romantiķi! Viss jautājums slēpjas vārdu dažādībā! Faktiski jautājums slēpjas tur, ka Efrusi nesaprot tos vārdus, ko viņš atkārto. „Ražošanas anarchija", „plānveidības trūkums ražošanā" — par ko runā šie izteicieni? Par pretrunu starp ražošanas sabiedrisko raksturu un piesavināšanās individuālo raksturu. Un mēs jautājam katram, kas pazīst iztirzājamo ekonomisko literatūru: vai šo pretrunu atzina Sismondi vai Rodber-tuss? Vai viņi atvasināja krizes no šās pretrunas? Nē, viņi nealvasināja un nevarēja atvasināt, jo itin neviens no viņiem nemaz nav sapratis šo pretrunu. Pati ideja, ka kapitālisma kritiku nevar dibināt uz frāzēm par vispārējo labklājību^50 vai par „apgrozības nepareizību, kura atstāta pali sev"[51], bet ka tā jādibina uz ražošanas attiecību evolūcijas rakstura, — šī ideja bija viņiem absolūti sveša.

Mēs pilnīgi saprotam, kāpēc mūsu krievu romantiķi pūlas visiem spēkiem, lai nolīdzinātu atšķirību starp divām norādītām križu teorijām. Tas tāpēc, ka ar norādītām teorijām vistiešākā, visciešākā kārtā saistīta principiāli dažāda izturēšanās pret kapitālismu. Tiešām, ja mēs iz-siarīčTfojam krizes ar neiespējamību realizēt produktus, ar pretrunu starp ražošanu un patēriņu, tad mēs līdz ar to noliedzam tā ceļa īstenumu, derīgumu, pa kuru iet kapitālisms, mēs pasludinām to par „maldīgu" un sākam meklēt „citus ceļus". Atvasinot krizes no šās pretrunas, mums jādomā, ka, jo tālāk attīstās pretruna, jo grūtāka kļūst

izeja no tās. Un mēs redzējām, ka Sismondi ar vislielāko imivitati izsacīja tieši šo uzskatu, teikdams: ja kapitāls uzkrājas lēni, tad to vēl var paciest, bet, ja ātri, tas kļūst nepanesami. — Otrādi, ja izskaidrojam krizes ar pretrunu starp ražošanas sabiedrisko raksturu un piesavināšanās individuālo raksturu, tad mēs līdz ar to atzīstam kapitālistiskā ceļa Tstenumu un progresivltati un noraidām ..citu ceļu" meklēšanu kā aplamu romantismu. Mēs līdz ar to atzīstam: jo tālāk attistas šī pretruna, ~ jo vieglāka ir izeja no tās, un ka izeja ir tieši šās iekārtas attīstībā. r ka lasitājs redz, arī šeit mēs sastopam „viedokļu" izšķirību .. .

Pilnīgi dabiski, ka mūsu romantiķi meklē teorētiskus apstiprinājumus saviem uzskatiem. Pilnīgi dabiski, ka šie meklējumi noved viņus pie vecajām grabažām, ko Rietumeiropa sen izmetusi ārā. Pilnigi dabiski, ka viņi, juzdami to, mēģina restaurēt šīs grabažas, gan tieši izpušķojot Rietumeiropas romantiķus, gan ievedot romantismu zem nevietā lietotu un izkropļotu citātu flagas. Bet viņi nežēlīgi maldās, ja domā, ka šāda kontrabanda paliks neatklāta.

Nobeidzot iztirzāt Sismondi teorētisko pamata doktrinu un viņa svarīgākos teorētiskos secinājumus no tās, mums jāsniedz mazs papildinājums, kas atkal attiecas uz Efrusi. Savā otra jā rakstā par Sismondi (pirmā turpinājums) viņš saka: „Vēl interesantāki (salīdzinot ar mācību par

ienākumu no kapitala) ir Sismondi uzskati par dažādiem ienākuma veidiem" (,,R. B.“, 8. nr., 42. lpp.). Sismondi, kā saka, tāpat kā Rodbertuss dala nācijās ienākumu divi daļās: „vienu dabū zemes un ražošanas rīku īpašnieki, otru — darba pārstāvji" (ib.). Seko citāti, kuros Sismondi runā par šādu ne tikai nācijās ienākuma, bet arī visa produkta dalīšanu: „Gada produkcija jeb visa tautas vienā gadā veiktā darba rezultāts tāpat sastāv no divām daļām" utt. (,,N. Princ.", I, 105., cit. ,,R. B.“, 8. nr., 43. lpp ). „Citētās vielas, — secina mūsu ekonomists, — skaidri pierāda, ka Sismondi pilnīgi apguvis (!) to pašu tautas ienākuma klasifikāciju, kam jaunākie ekonomisti piešķir tādu lielu lomu, proti, tautas ienākuma dalīšanu ienākumā, kas pamatojas uz darba, un ienākumā, kas nav pamatots uz darba — arbeitsloses

Einkommen. Lai gan, vispār runājot, Sismondi uzskati ienākuma jautājumā ne vienmēr ir skaidri un noteikti, tomēr tajos parādās tās atšķirības apzināšanās, kas eksistē starp privatsaimniecisko un tautsaimniecisko ienākumu'1 (43. lpp.).

Citēta vieta, — atbildēsim mēs uz to, — skaidri pierada, ka Efrusi pilnīgi apguvis vācu skolas grāmatu gudrību, bet ar visu to (un varbūt tieši tā dēļ) nepavisam nav pamanījis teorētisko grūtību, kas saistās ar jautājumu par nācijās ienākumu atšķirībā no individuālā. Efrusi izsakās ļoti neuzmanīgi. Mēs redzējām, ka sava raksta pirmajā pusē viņš nosauca par „jaunākajiem ekonomistiem" vienas noteiktas skolas teorētiķus. Lasītājs ar pilnām tiesībām varēs domāt, ka ari šoreiz viņš runā par tiem pašiem teorētiķiem. Bet patiesībā autors domā šeit kaut ko pavisam citu. Kā jaunākie ekonomisti tagad jau figurē vācu kateder-socialisli. Sismondi teorijas aizstāvēšana izpaužas tā, ka autors tuvina viņa teoriju kateder-socialistu mācībai. Kāds tad ir šo „jaunāko" Efrusi autoritāšu mācības saturs? Tā māca, ka nācijās ienākums dalās divi daļās.

Bet tā taču ir A. Smita un nevis „jaunāko ekonomistu" mācība! Sadalīdams ienākumu darba algā, peļņā un rentē („Tautu bagātības", I gr., VI nod.; II gr., II nod.), A. Smits divas pēdējās stādīja pretī pirmajai, proti, kā ienākumu bez darba, nosaukdams tās abas par atvilkumu no darba (I gr., VIII nod.) un apstrīdēdams uzskatu, ka peļņa ir tā pati darba alga par īpaša veida darbu (I gr.. VI nod.). Kā Sismondi, tā Rodbertuss un „jaunākie" vācu mācības grāmatu autori vienkārši atkārto šo Smita mācību. Atšķirība starp viņiem tikai tā, ka A. Smits apzinājās, ka viņam ne visai pilnīgi izdodas izdalīt nācijās ienākumu no nācijās produkta; apzinājās, ka viņš nonāk pretrunā, izmezdams no pēdējā pastāvīgo kapitālu (pēc mūslaiku terminoloģijas), ko viņš tomēr ierindoja atsevišķajā produktā. Turpretī „jaunākie" ekonomisti, atkārtodami A. Smita kļūdu, ietērpa viņa mācību tikai vairāk uzpūstā formā („nācijās ienākuma klasifikācija") un zaudēja tās pretrunas apzināšanos, kuras priekšā apstājās A. Smits. Tie — varbūt ir gudri, bet nekādā ziņā ne zinātniski paņēmieni.

VIII

KAPITĀLISTISKS RENTE UN KAPITĀLISTISKS PSRSKAPDZĪVOTĪBA

Turpinām apskatīt Sismondi teorētiskos uzskatus. Visus viņa galvenos uzskatus, — tos, kas raksturo viņu atšķirībā no visiem citiem ekonomistiem, — mēs jau apskatījām. Turpmākajiem vai nu nav tik lielas nozīmes visā viņa mācībā, vai tie ir secinājumi no iepriekšējiem uzskatiem.

Atzīmēsim, ka Sismondi gluži tāpat kā arī Rodberluss neatzina Rikardo rentes teoriju. Neizvirzīdams pats savu teoriju, viņš centās satricināt Rikardo mācību ar vairāk nekā vājiem apsvērumiem. Viņš šeit uzstājas kā tīrs sīk-zemnieka ideologs; viņš ne tik daudz atspēko Rikardo, cik noraida vispār preču saimniecības un kapitālisma kategoriju attiecināšanu uz zemkopību. Abos gadījumos viņa viedoklis augstākā mērā raksturīgs romantiķim. 3. grāmatas^52 XIII nodaļa veltīta „Rikardo kga teorijai par renti no zemes". Paziņojot tūlīt, ka Rikardo doktrina atrodas pilnīgā pretrunā ar viņa paša teoriju, Sismondi ceļ šādus iebildumus; vispārējais peļņas līmenis (uz kā celta Rikardo teorija) nekad neliek noteikts, brīvas kapitala pārvietošanās zemkopībā nav. Zemkopībā jāaplūko produkta iekšējā vērtība (la valeur inlrinsequc), kas neatkarīga no tirgus svārstībām un dod īpašniekam „tīru produktu" (produit net), „dabas darbu" (I, 306.). „Dabas darbs ir spēks, tīrā zemes produkta avots, ko var saskatīt viņa iekšējā vērtībā"

(intrinsfequement) (I, 310.). „Mēs apskatījām renti (le fermage) jeb, pareizāk sakot, tīro produktu kā tādu, kas cēlies tieši no zemes par labu īpašniekam; tas neatņem nekādu daļu ne fermerim, nedz patērētājam** (I, 312.). Un šo veco fiziokrātu aizspriedumu atkārtojumu viņš vēl nobeidz ar morāli: „Vispār politiskajā ekonomijā jāsargās (se defier) kā no absolūtām hipotēzēm, tā no abstrak-cijām“ (I, 312.)! Šādu „teoriju** nav pat ko analizēt, jo viena maza Rikardo piezīme pret „dabas darbu** ir vairāk nekā pietiekama^53. Tā ir vienkārši atsacīšanās no analizēs un gigantisks solis atpakaļ, salīdzinot ar Rikardo. Arī šeit pilnīgi uzskatāmi parādās Sismondi romantisms, kurš steidzas nosodīt šo procesu, baidīdamies pieskarties tam ar analizi. Ievērojiet, viņš taču nenoliedz faktu, ka zemkopība Anglijā attīstās kapitālistiski, ka zemnieku vietā stājas fermeri un dienas algādži, ka kontinentā lietas attīstās lajā pašā virzienā. Viņš vienkārši novēršas no šiem faktiem (kuri viņam bija jāaplūko, spriežot par kapitālistisko saimniecību) un atzīst par labāku izteikties sentimentāliem vārdiem par zemes patriarchalās ekspluatācijas sistēmas priekšrocībām. Uz mata tāpat rīkojas arī mūsu narodņiki: neviens no viņiem arī nemēģina noliegt faktu, ka preču saimniecība iespiežas zemkopībā, ka tā nevar neradīt radikalas pārmaiņas zemkopības sabiedriskajā raksturā, — bet tai pašā laikā neviens, spriezdams par kapitālistisko saimniecību, neuzdod jautājumu par tirdznieciskās zemkopības augšanu, atzīstot par labāku likt vaļā ar sentencēm par „lautas ražošanuTā kā šeit mēs aprobežojamies pagaidām ar Sismondi teorētiskās ekonomijas analizi, tad sīkāku iepazīšanos ar šo „palriar-chalo ekspluatāciju** atliekam līdz turpmākam.

Otrais teorētiskais punkts, ar kuru nodarbojas Sismondi iztirzājums, ir mācība par apdzīvotību. Atzīmēsim

Sismondi izturēšanos pret Maltusa teoriju un pret liekajiem iedzīvotājiem, ko rada kapitālisms.

Efrusi iegalvo, ka Sismondi vienisprātis ar Maltusu tikai jautājumā par to, ka iedzīvotāji var vairoties ārkārtīgi ātri, tā kļūstot par avotu ārkārtīgām ciešanām. „Tālākajā gaitā viņi ir pilnīgi antipodi. Sismondi nostāda visu jau-tājumu par iedzīvotājiem sociāli vēsturiskā plāksnē" (,,R. B.“, 7. nr., 148. lpp.). Un ar šo formulējumu Efrusi pilnīgi notušē Sismondi raksturīgo (tieši sīkburžuazisko) viedokli un viņa romantismu.

Ko nozīmē „nostādīt jautājumu par iedzīvotājiem sociāli vēsturiskā plāksnē"? Tas nozīmē pētīt katras vēsturiskas saimniecības sistēmas apdzīvotības likumu atsevišķi un studēt tā sakaru un savstarpējās attiecības ar šo sistēmu. Kādu sistēmu pētīja Sismondi? Kapitālistisko. Tātad žurnālā „Russkoje Bogatslvo" līdzstrādnieks pieņem, ka Sismondi pētījis kapitālistisko apdzīvotības likumu. Šajā apgalvojumā ir daļa patiesības, bet tikai daļa. Un tā kā Efrusi pat nedomāja analizēt to, kā trūka Sismondi spriedumos par apdzīvotību, un tā kā Efrusi apgalvo, ka „Sismondi šeit uzskatāms par visizcilāko jaunāko ekonomistu priekšteci"[54] (148. lpp.), — tad mēs rezultātā dabūjam pilnīgi tādu pašu sīkburžuaziskā romantiķa izpušķošanu, kādu mēs redzējām sakarā ar jautājumu par krizēm un nācijās ienākumu. Kāda bija Sismondi mācības līdzība ar jauno teoriju šajos jautājumos? Tāda, ka Sismondi norādīja uz pretrunām, kas īpatnējas kapitālistiskai uzkrāšanai. Šo līdzību Efrusi atzīmējis. Kāda bija Sismondi mācības atšķirība no jaunās teorijas? Pirmkārt, tāda, ka viņš ne par matu nepavirzīja uz priekšu šo pretrunu zinātnisko analizi un dažā ziņā pat spēra soli atpakaļ, salīdzinot ar klasiķiem, —1 otrkārt, tāda, ka viņš aizsedza savu nespēju analizēt (pa daļai savu nevēlēšanos izdarīt analizi) ar sīkburžuazisko morāli, ka nepieciešami saskaņot nācijās ienākumu ar izdevumu, ražošanu ar patēriņu u. tml. Šo atšķirību Efrusi nevienā no norādītajiem punktiem nav atzīmējis un tādā kārtā pilnīgi nepareizi parādījis

Sismondi īsto nozīmi un viņa attiecību pret jaunāko teoriju. Pilnīgi to pašu mēs redzam arī šajā jautājumā. Sismondi līdzība ar jaunāko teoriju arī šeit aprobežojas ar norādījumu uz pretrunu. Atšķirība arī šeit tā, ka trūkst zinātniskas analizēs un ka tādas analizēs vietā viņš sniedz sīkburžua-zisku morāli. Paskaidrosim to.

Kapitālistiskās mašinizētās industrijas attīstība kopš pagājušā gadsimta beigām radīja liekus iedzīvotājus, un politiskās ekonomijas uzdevums nu bija izskaidrot šo parādību. Malluss, kā zināms, mēģināja to izskaidrot ar dabiski vēsturiskiem cēloņiem, pilnīgi noliegdams tās rašanos no zināmas, vēsturiski noteiktas sabiedriskas saimniecības iekārtas un pilnīgi aizvērdams acis šā fakta atsegto pretrunu priekšā. Sismondi aizrādīja uz šīm pretrunām un uz to, ka mašinas izstumj iedzīvotājus. Šis aizrādījums ir viņa neapstrīdamais nopelns, jo tai laikā, kad viņš rakstīja, šāds aizrādījums bija jaunums. Bet palūkosimies, kā viņš izturējās pret šo faktu.

7. grāmatas („Par iedzīvotājiem^11) 7. nodaļa speciāli runā „par iedzīvotājiem, kas kļuvuši lieki mašinu izgudrošanas rezultātā”. Sismondi konstatē, ka „mašinas izstumj cilvēkus” (315. lpp., II, VII), un tūlīt izvirza jautājumu, vai mašinu izgudrošana nacijai atnes labumu vai nelaimi? Protams, ir visai bezsaturīgi un banali „izšķirt" šo jautājumu attiecībā uz visām zemēm un visiem laikiem vispār un nevis attiecībā uz kapitālistisku zemi: labums — tad, kad „pieprasījums pēc patēriņa pārsniedz ražošanas līdzekļus iedzīvotāju rokās" (Ies moyens de produire dc la population) (II, 317.), un nelaime — „kad ražošana pilnīgi pietiekama patēriņam". Citiem vārdiem: pretrunas konstatējums Sismondi ir tikai iemesls prātošanai par kaut kādu abstraktu sabiedrību, kurā vairs nav nekādu pretrunu un kurā lietojama taupīga zemnieka morale! Sismondi pat nemēģina analizēt šo pretrunu, noskaidrot, kā tā izveidojas, kurp tā ved utt. konkrētā kapitālistiskā sabiedrībā. Nē, viņš izlieto šo pretrunu tikai kā materiālu savam moralajam sašutumam par tādu pretrunu. Viss nodaļas turpmākais saturs nedod absolūti nekā šajā teorētiskajā jautājumā un ir kurnēšanas, žēlabu, nevainīgas vēlēšanās izplūdums. Izstumtie strādnieki bija patērētāji . . . sašaurinās iekšējais tirgus .. . kas attiecas uz ārējo tirgu, tad pasaule jau pietiekami apgādāta ... zemnieku mērena iztika labāk garantētu tirgu... nav pārsteidzošāka un šausminošāka piemēra par Angliju, kam seko kontinenta valstis, — lūk, kādas sentences sniedz Sismondi, kur vajadzētu parādību analizēti Viņa izturēšanās pret priekšmetu uz mata tāda pali kā mūsu narodņiku izturēšanās. Narodņiki arī aprobežojas vienīgi ar lieko iedzīvotāju fakta konstatēšanu un izlieto šo faktu tikai, lai kurnētu un sūdzētos par kapitālismu (sal. N.—onu, V. V. u. tml.). Tāpat kā Sismondi nemēģina pat analizēt, kādā attiecībā pret kapitālistiskās ražošanas prasībām atrodas šie liekie iedzīvotāji, — tāpat arī narodņiki nekad nav izvirzījuši sev šādu jautājumu.

Šās pretrunas zinātniskā analizē noskaidrojusi, ka šāds paņēmiens pilnīgi nepareizs. Šī analizē konstatējusi, ka liekie iedzīvotāji, kas paši par sevi ir neapšaubāma pretruna (līdztekus ražošanas pārpilnībai un patēriņa pārpilnībai) un kapitālistiskās uzkrāšanās nepieciešams rezultāts, tai pašā laikā ir arī kapitālistiskā mechanisma nepieciešama sastāvdaļa^55. Jo tālāk attīstās lielrūpniecība, jo lielākām svārstībām padots strādnieku pieprasījums atkarībā no krīzēm vai uzplaukuma periodiem visā nacionālajā ražošanā vai katrā tās atsevišķajā nozarē. Šīs svārstības ir kapitālistiskās ražošanas likums; šī ražošana nevarētu eksistēt, ja nebūtu iedzīvotāju pārpilnības (t. i., kas pārsniedz kapitālisma vidējo pieprasījumu pēc strādniekiem), kuri ir gatavi katrā zināmā momentā piegādāt darba rokas jebkurai rūpniecības nozarei vai jebkuram uzņēmumam. Analizē parādīja, ka iedzīvotāju pārpilnība rodas visās rūpniecības nozarēs, kur vien iespiežas kapitālisms, — un zemkopībā gluži tāpat kā rūpniecībā, — un ka iedzīvotāju pārpilnība pastāv dažādos veidos. Galvenie veidi ir trīs^56: 1) Tekošā pārākapdzīvotība. Šeit pieskaitāmi rūpniecībā nenodarbinātie strādnieki. Ar rūpniecības attīstību nepieciešami aug arī viņu skaits. 2) Apslēptā pārākapdzīvotība. Šeit pieskaitāmi lauku iedzīvotāji, kas zaudē savu saimniecību kapitālisma attīstības rezultātā un kas neatrod nodarbošanos zemkopībā. Šie iedzīvotāji vienmēr gatavi piegādāt darba rokas jebkuriem uzņēmumiem. 3) Stagnantā pārākapdzīvotība. Šeit iedzīvotāji nodarbināti „augstākā mērā neregulāri^1', apstākļos, kas atrodas zem parastā līmeņa. Te galvenokārt pieskaitāmi tie, gan laucinieki, gan pilsētnieki, kas strādā mājās fabrikantu un veikalu vajadzībām. Visi šie iedzīvotāju slāņi kopā arī ir relatīvā iedzīvotāju pārpilnība jeb rezerves armija. Pēdējais termins skaidri norāda, par kādiem iedzīvotājiem ir runa. Tie ir strādnieki, kas kapitālismam nepieciešami varbūtējai uzņēmumu paplašināšanai, bet kas nekad nevar tikt nodarbināti pastāvīgi.

Tādā kārtā arī šajā jautājumā teorija nonākusi pie secinājuma, kas diametrāli pretējs romantiķu secinājumam. Pēdējiem iedzīvotāju pārpilnība nozīmē, ka kapitālisms neiespējams vai ka tas „aplams". Bet patiesībā tas ir gluži otrādi: iedzīvotāju pārpilnība kā nepieciešams papildinājums ražošanas pārpilnībai ir nepieciešams kapitālistiskās saimniecības piederums, bez kā tā nevarētu nedz pastāvēt, nedz attīstīties. Efrusi arī šeit pilnīgi nepareizi parādījis jautājumu, noklusēdams šo jaunākās teorijas tēzi.

Pieliek vienkārši salīdzināt abus norādītos viedokļus, lai spriestu, kuram no tiem pieslejas mūsu narodņiki.

Iepriekš iztirzātā Sismondi nodaļa ar pilnām tiesībām varētu figurēt N.—ona kga „Mūsu pēcrcformas sabiedriskās saimniecības apskatā".

Konstatēdami iedzīvotāju pārpilnības rašanos Krievijā pēc reformas, narodņiki nekad nav izvirzījuši jautājumu, ka kapitālismam nepieciešama strādnieku rezerves armija. Vai tad varētu būvēt dzelzceļus, ja pastāvīgi nerastos iedzīvotāju pārpilnība? Ir taču zināms, ka pieprasījums pēc šāda veida darba stipri svārstīgs laika ziņā. Vai varēja attīstīties rūpniecība bez šā nosacījuma? (Lielas steigas periodos tā prasa lielu daudzumu būvstrādnieku jaunu fabriku, ēku, noliktavu u. tini. celšanai un visāda veida dienas algas palīgdarba, ar ko nodarbina lielāko liesu tā dēvēto peļņā gājēju no laukiem, kuri meklē darbu ārpus zemkopības.) Vai tad bez šā nosacījuma varēja rasties mūsu malieņu kapitālistiskā zemkopība, kas prasa simtiem tūkstošiem un miljoniem algādžu, pie kam šā darba pieprasījuma svārstības, kā zināms, ir nesamērīgi lielas? Vai tad bez iedzīvotāju pārpilnības rašanās uzņēmēji mežrūpnieki varētu tik fenomenāli ātri piegādāt kokmateriālus fabriku vajadzībām? (Meža darbi arī pieskaitāmi vissliktāk atalgotiem un vissliktāk nostādītiem darbiem, tāpat kā citi lauku iedzīvotāju darba veidi uzņēmēju labā). Vai tad bez šā nosacījuma varēja attīstīties uz mājām izdodamā darba sistēma, ko pilsētās un laukos praktizē tirgoņi, fabrikanti, veikali un kas ir tik plaša parādība tā dēvētajās mājrūpniecības nodarbībās? Visās šajās darba nozarēs (kas attīstījās galvenokārt pēc reformas) algotā darba pieprasījuma svārstības ir ārkārtīgi lielas. Bet tāda pieprasījuma svārstību apmēri taču nosaka apmērus iedzīvotāju pārpilnībai, ko pieprasa kapitālisms. Narodņiku ekonomisti nekur nav parādījuši, ka viņiem šis likums būtu zināms. Mūsu nodoms, protams, nav analizēt šeit šos jautājumus pēc būtības^57. Tas nav mūsu uzdevums. Mūsu raksta objekts — Rietumeiropas romantisms un tā attiecība pret krievu narodņicismu. Un šajā gadījumā šī attiecība izrādās tāda pati kā visos iepriekšējos gadījumos: jautājumā par iedzīvotāju pārpilnību narodņiki ieņem pilnīgi romantisma viedokli, kas diametrāli pretējs jaunākās teorijas viedoklim. Kapitālisms nenodarbina atbrīvotos strādniekus, — saka viņi. Tas nozīmē, ka kapitālisms ir neiespējams, ,,aplams“ u. tml. Tas nepavisam vēl nekā „nenozīmē". Pretruna nav neiespējamība (Widerspruch nav tas pats, kas Widersinn). Kapitālistiskā uzkrāšanās, šī īstenā ražošana ražošanas dēļ, arī ir pretruna. Bet tas netraucē tai eksistēt un būt par noteiktas saimnieciskas sistēmas likumu. Tas pats jāsaka par visām citām kapitālisma pretrunām. Minētā narodņiku spriešana „nozīmē" tikai to, ka krievu inteliģencē dziļi iesakņojies netikums atrunāties no visām šīm pretrunām ar l'razēm.

Tātad Sismondi nav devis absolūti nekā pārākapdzīvo-tības teorētiskai analizei. Bet kā tad viņš uz to skatījās? Viņa uzskats komplektējas no oriģinālās sīkburžuazisku simpātiju savienošanas ar maltusianismu. „Mūsu tagadējās sociālās organizācijas liels netikums, — saka Sismondi, — ir tas, ka nabagais nekad nevar zināt, uz kādu darba pieprasījumu viņš var cerēt" (II, 261.), un Sismondi skumst par pagājušiem laikiem, kad „lauku kurpnieks" un sīkzemnieks noteikti zināja savus ienākumus. „Jo vairāk nabagais zaudē jebkādu īpašumu, jo vairāk viņš ir padots briesmām kļūdīties attiecībā uz savu ienākumu un pavairot to iedzīvotāju skaitu (contribuer a accroitre une population...), kuri, neatrodoties saskaņā ar darba pieprasījumu, neatradīs eksistences līdzekļus" (II, 263. un 264.). Redziet: šim sīkburžuazijas ideologam vēl nepieliek ar to, ka viņš vēlētos aizkavēt visu sabiedrības attīstību, lai saglabātu pusmežonīgo iedzīvotāju patriarchalās attiecības. Viņš ir gatavs ieteikt jebkuru cilvēka dabas kropļošanu, ja tā tikai noderētu sīkburžuazijas saglabāšanai. Lūk, vēl daži izraksti, kas neliek šaubīties par šo pēdējo punktu:

Ik nedēļas notiekošā darba algas izmaksa fabrikās iemācījusi pusubago strādnieku neskatīties nākotnē tālāk par nākamo sestdienu: „tādā kārtā viņā notrulināja tikumiskās īpašības un simpātijās jūtas" (II, 266.), kas, kā mēs tūlīt redzēsim, izpaužas „laulības dzīves saprātībā"!... — „viņa ģimene kļūs toties lielāka, jo vairāk tā ir par nastu sabiedrībai; un nācijā cietīs (gēmira) zem iedzīvotāju sloga, kuru skaits būs nesamērīgs (disproporlionnēe) ar viņu eksistences līdzekļiem" (II, 267.). Sīkīpašuma saglabāšana par katru cenu — lūk, Sismondi lozungs — pat uz dzīves līmeņa pazemināšanas un cilvēka dabas izkropļošanas rēķina! Un Sismondi, nostājies valstsvīra pozē un parunājis par to, kad ir „vēlams" iedzīvotāju skaita pieaugums, veltī īpašu nodaļu uzbrukumiem reliģijai, tāpēc ka tā nav nosodījusi „nesaprātīgas" laulības. Ja vien aizskar viņa ideālu, — sīkburžuju, Sismondi kļūst vēl lielāks maltusietis nekā Maltuss pats. „Bērni, kas piedzimst tikai nabadzībai, — Sismondi pamāca reliģiju, — tāpat piedzimsi tikai netikumam... Sociālās iekārtas jautājumu neizpratne spieda viņus (reliģijas pārstāvjus) svītrot šķīstību no laulībai piemītošo tikumu skaita un bija viens no tiem pastāvīgi darbojošamies cēloņiem, kas iznīcina saskaņotību, kura dabiski iestājas starp iedzīvotāju daudzumu un viņu eksistences līdzekļiem" (II, 294.). „Reliģijas morālei vajag mācīt cilvēkus, ka, dibinot ģimeni, viņu pienākums ir dzīvot ne mazāk šķīsti ar savām sievām, kā neprecējušies vīrieši dzīvo ar sievietēm, kas viņiem nepieder" (II, 298.). Un Sismondi, kas pretendē vispār ne tikai uz teoreliķa-ekonomista, bet arī uz gudra administratora nosaukumu, turpat aprēķina, ka „ģimenes atjaunošanai" nepieciešamas „vispār un vidēji trīs dzimšanas", un viņš ieteic valdībai „nekrāpt cilvēkus ar cerību uz neatkarīgu stāvokli, kas atļauj dibināt ģimeni, kad šis maldīgais institūts (cet ēlablissement illusoire) atstās viņus ciešanu, nabadzības un mirstības varā" (II, 299.). „Kad sociālā organizācija neatdalīja strādājošo šķiru no šķiras, kam bija kaut kāds īpašums, pietika ar sabiedrisko domu vien. lai novērstu nabadzības rīksti (le flēau). Zemkopim — viņa tēva mantojuma pārdošana, amatniekam — viņa mazā kapitala izšķērdēšana vienmēr bijusi kaut kas apkaunojošs ... Bet tagadējā Eiropas iekārtā ... cilvēki, kas notiesāti uz to, lai viņiem nekad nepiederētu nekāds īpašums, nevar sajust nekādu kaunu no grimšanas nabadzībā" (II, 306. un 307.). Grūti spilgtāk izpaust sīk-īpašnieka trulumu un cietsirdību! No teorētiķa Sismondi šeit pārvēršas par praktisku padomdevēju, kas sludina to morāli, kuru, kā zināms, ar tādu panākumu lieto franču zemnieks. Tas ir ne tikvien Maltuss, bet turklāt tāds Mal-tuss, kas tīšām darināts pēc slkburžuja mēra. Lasot šīs Sismondi nodaļas, negribot jāatceras Prudona kaisli sirdīgie izlēcieni, kad viņš centās pierādīt, ka maltnsianisms ir kāda laulības prakses... pretdabiska netikuma sludināšana^58.

IX

MAŠĪNAS KAPITĀLISTISKAJĀ SABIEDRĪBĀ

Sakarā ar jautājumu par iedzīvotāju pārpilnību ir jautājums par mašinām vispār.

Efrusi centīgi stāsta par Sismondi „lieliskajām piezī-mēm“ par mašinām, par to, ka „uzskatīt viņu kā teclmisko uzlabojumu pretinieku būtu netaisni^58^1 (7. nr., 155. lpp.), ka „Sismondi nebija mašinu un izgudrojumu pretinieks'[58] (156. lpp.). „Sismondi vairākkārt pasvītroja domu, ka ne mašinas un izgudrojumi paši par sevi ir kaitīgi strādnieku šķirai, bet par tādiem tie kļūst tikai mūslaiku saimniecības apstākļos, kad darba ražīguma pieaugums nerada ne strādnieku šķiras patēriņa kāpinājumu, nedz samazina darba laiku^59 (155. lpp.).

Visi šie norādījumi ir pilnīgi pareizi. Tomēr šāds Sismondi novērtējums atkal visai spilgti parāda, ka narodņiks absolūti nav spējis saprast romantiķi, saprast romantismam īpatnējo viedokļi par kapitālismu un tā radikālo atšķirību no zinātniskās teorijas viedokļa. Narodņiks arī nevarēja to saprast, tāpēc ka pats narodņicisms nav gājis tālāk par romantismu. Bet, ja Sismondi norādījumi uz mašinu kapitālistiskās izlietošanas pretrunīgo raksturu bija liels progress 1820. gados, tad tagadējos laikos aprobežoties ar līdzīgu primitivu kritiku un neizprast tās sīkbur-žuazisko aprobežotību ir jau pilnīgi nepiedodami.

Šajā ziņā (t. i., jautājumā par Sismondi mācības atšķirību no jaunākās teorijas)[59] Efrusi stingri paliek pie sava. Viņš pat neprot izvirzīt jautājumu. Aizrādījis, ka Sismondi redzējis pretrunu, viņš ar to arī apmierinās, it kā vēsture nebūtu parādījusi visdažādākos paņēmienus un veidus, kā kritizēt kapitālisma pretrunas. Teikdams, ka Sismondi uzskatīja, ka kaitīgas nav mašinas pašas par sevi, bet to darbības sekas konkrētā sociālā iekārtā, Efrusi pat nepamana, kāds primitive, pavirši sentimentāls viedoklis izpaužas jau šajā spriešanā vien. Sismondi tiešām sprieda: vai mašinas ir kaitīgas vai nav kaitīgas? un „atrisināja** jautājumu ar sentenci: mašinas lietderīgas tikai tad, kad ražošana saskaņojas ar patēriņu (sal. citātus ,,R. B.“, 7. nr., 156. lpp.). Pēc visa iepriekš iztirzātā mums nav vajadzības šeit censties pierādīt, ka tamlīdzīgs „atrisinājums** nav nekas cits kā kapitālisma zinātniskās analizēs apmaiņa ar sīkburžuazisku utopiju. Sismondi nevar vainot, ka viņš nav izdarījis lādu analizi. Par vēsturiskiem nopelniem nespriež pēc tā, ko nav devuši vēstures darbinieki, salīdzinot ar šālaika prasībām, bet pēc tā, ko viņi devuši jaunu, salīdzinot ar saviem priekštečiem. Bet mēs še spriežam ne vairs par Sismondi un viņa primitivo, sentimentālo viedokli, bet par ,,R. B.“ ekonomistu, kas līdz šim laikam neizprot atšķirību starp tādu viedokli un jauno viedokli. Viņš nesaprot, ka, lai raksturotu šo atšķirību, vajadzēja jautāt ne to, vai Sismondi bija vai nebija mašinu pretinieks, bet to — vai Sismondi izprata mašinu nozīmi kapitālistiskajā iekārtā? vai viņš saprata mašinu lomu šajā iekārtā kā progresa faktoru? Un tad ,,R. B.“ ekonomists spētu pamanīt, ka Sismondi no sava sīkburžuaziskā, utopiskā viedokļa arī nevarēja izvirzīt tādu jautājumu un ka jaunā teorija atšķiras ar to, ka tā izvirzīja un atrisināja šo jautājumu. Tad Efrusi spētu saprast, ka, aizstādams jautājumu par mašinu vēsturisko lomu konkrētā kapitālistiskā sabiedrībā ar jautājumu par mašinu „izde-vīguina** un „lietderības** nosacījumiem vispār, Sismondi dabiski nokļuva līdz mācībai par kapitālisma un kapitālistiskās mašinu lietošanas „bīstamību**, viņš sludināja, ka nepieciešami „aizkavēt**, „padarīt mērenāku**, „regla-mentēt** kapitālisma augšanu, un kļuva tādā kārtā par reakcionāru. Viens no iemesliem, kāpēc jaunākā teorija atzina Sismondi mācību par reakcionāru, ir tas, ka Sismondi neizprata mašinu kā progresa faktora vēsturisko lomu.

Mēs šeit, protams, neiztirzāsim jauno mācību (t. i., Marksa mācību) par mašinizēto ražošanu. Aizrādām lasītājam kaut vai uz jau minēto N. Zibera pētījumu, X nod. „Mašinas un lielrūpniecība” un sevišķi XI nod. „Mašini-zētās ražošanas teorijas analizē”[60]. Atzīmēsim tikai visīsākajos vilcienos tās būtību. Tā rezumējama divos punktos: pirmkārt, vēsturiskajā analizē, kas nosaka inašinizēlās ražošanas vietu citu kapitālisma attīstības stadiju rindā un mašinizēlās industrijas attiecību pret šīm iepriekšējām stadijām (vienkāršo kapitālistisko kooperāciju un kapitālistisko manufaktūru); otrkārt, mašinu lomas analizē kapitālistiskā saimniecībā un sevišķi visu to iedzīvotāju dzīves apstākļu pārkārtošanas analizē, ko rada mašinizētā industrija. Attiecībā uz pirmo punktu teorija konstatējusi, ka mašinizētā industrija ir tikai viena (proti, augstākā) kapitālistiskās ražošanas stadija, un parādījusi, ka tā cēlusies no manufaktūras. Attiecībā uz otro punktu teorija konstatējusi, ka mašinizētā industrija ir gigantisks progress kapitālistiskajā sabiedrībā ne tikai tāpēc, ka tā milzīgos apmēros paaugstina ražošanas spēkus un sekmē darba sabiedriskošanu visā sabiedrībā^61, bet arī tāpēc, ka tā iznīcina manufaktūras darba dalīšanu, padara nepieciešamu strādnieka pāriešanu no vienas nodarbes uz otru, galīgi iznīcina atpalikušās palriarchalās attiecības, sevišķi laukos^62, dod spēcīgu ierosmi sabiedrības progresivajai kustībai gan norādīto iemeslu dēļ, gan industrijā nodarbināto iedzīvotāju koncentrēšanās rezultātā. Šo progresu, tāpat kā visus citus kapitālisma progresus, pavada arī pretrunu „progress”, t. i., pretrunu saasināšanās un paplašināšanās.

Lasītājs varbūt jautās, kāda interese ir Sismondi uzskatu analīzei šādā vispār zināmā jautājumā un tādai sumarai norādīšanai uz jauno teoriju, kuru visi „pazīst", ar kuru visi „vienisprātis"?

Un, lūk, lai paskatītos uz šo „vienisprātis", mēs arī ņemsim tagad visredzamāko narodņiku ekonomistu, N.—ona kgu, kas pretendē uz stingru jaunās teorijas lietošanu. Savos „Apskatos", kā zināms, N.—ona kgs izvirzījis kā vienu no saviem speciāliem uzdevumiem — pētīt kapitalizāciju Krievijas teksti!industrijā, kurai ir tieši raksturīga mašinu lietošana visplašākos apmēros.

Jājautā, kāds ir N.—ona kga viedoklis šai jautājumā: vai Sismondi viedoklis (ar kuru, kā mēs redzējām, viņam ir kopējs viedoklis visai daudzos kapitālisma jautājumos), vai jaunās teorijas viedoklis? Vai viņš šādā tik svarīgā jautājumā ir romantiķis vai. . . realists*?

Mēs redzējām, ka jaunās teorijas pirmā atšķirība ir tā, ka tā vēsturiski analizē mašinizētās industrijas izcelšanos no kapitālistiskās manufaktūras. Vai N.—ona kgs izvirzījis jautājumu par Krievijas mašinizētās industrijas rašanos? Nē. Viņš, tiesa, aizrāda, ka pirms tās pastāvējis mājas darbs kapitālistam un rokas „fabrika"**, bet jautājumu par mašinizētās industrijas attiecību pret iepriekšējo stadiju viņš ne tikvien nav noskaidrojis, bet pat „nav pamanījis", ka par fabriku pēc zinātniskās terminoloģijas nevarēja nosaukt ieprieHējo stadiju (rokām ražošanu mājās vai kapitālista darbnīcā); šī stadija bez šaubām jā-raksluro kā kapitālistiskā manufaktūra***.

* Vārds „realists" šeit lietots vārda marksists vielā vienīgi tikai cenzūras apstākļu dēļ. Tā paša iemesla dēļ atsaukšanās uz „Kapitālu" aizstāta ar atsaukšanos uz Zibera grāmatu, kurš atstāsta Marksa „Kapitālu". (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.).

** 108. lpp. Citāts no „Mask. gub. Stal. ziņu krājuma", Vil sēj., III izd., 32. lpp. (statistiķi šeit iztirzā Korsaka rakstu „Par rūpniecības formām"): „Pali mājrūpniecības organizāciju kopš 1822. g. pilnīgi mainās — patstāvīgie mājrūpnicciskie ražotāji zemnieki kļūst par dažu lielražošanas operāciju izpildītājiem fabrikās, aprobežodamies ar to, ka saņem tikai gabaldarba algu".

*** Zibers pilnīgi pareizi aizrāda uz parastās terminoloģijas (fabrika, rūpnīca u. tml.) nederīgumu zinātniskiem pētījumiem un uz nepieciešamību nošķirt mašinizēto industriju no kapitālistiskās manufaktūras: 474. lpp.

11 2. sēj.

Lai lasītājs nedomā, ka šis „trūkums" ir nesvarīgs. Gluži otrādi, tas ir ļoti svarīgs. Pirmkārt, N.—ona kgs tādā kārtā identificē kapitālismu ar mašinizēto industriju. Tā ir rupja kļūda. Zinātniskās teorijas nozīme tieši tā arī ir, ka tā noskaidroja mašinizētās industrijas īsto vielu, proti, ka mašinizētā industrija ir kapitālisma viena stadija. Ja N.—ona kgs atzītu šo teoriju, vai tad viņš varētu attēlot mašinizētās industrijas augšanu un uzvaru kā „divu saimniecisku formu cīņu": kaut kādas nezināmas „formas, kas balstās uz ražošanas rīku piederību zemniecībai"[63], — pret „kapitālismu" (2., 3., 66., 198. u. c. Ipp.), kamēr faktiski mēs redzam mašinizētās industrijas cīņu pret kapitālistisko manufaktūru? Par šo cīņu N.—ona kgs nav teicis ne vārda, lai gan tieši tekstilindustrijā, ko viņš speciāli izvēlējies pētīšanai (79. Ipp.), pēc viņa paša sniegtā aizrādījuma notika tieši tāda divu kapitālisma formu maiņa, ko gan N/—ona kgs sagrozīdams nosauca par „tautas ražošanas" nomainīšanu ar „kapitālismu". Vai nav acīm redzams, ka būtībā viņu nemaz neinteresē jautājums par mašinizētās industrijas īsteno attīstību un ka aiz „tautas ražošanas" slēpjas utopija pilnīgi Sismondi gaumē? Otrkārt, ja N.—ona kgs būtu izvirzījis jautājumu par Krievijas mašinizētās industrijas vēsturisko attīstību, vai tad viņš varētu runāt par „kapitālisma ieviešanu" (331., 283., 323. u. c. Ipp.), pamatodamies uz valdības pabalstiem un palīdzību, — faktiem, kuri bija sastopami arī Eiropā? Rodas jautājums — vai viņš atdarina Sismondi, kas taču gluži tāpat runā par „ieviešanu", — vai jaunās teorijas pārstāvi, kas pētījis manufaktūras nomainīšanu ar mašinizēto industriju? Treškārt, ja N.—ona kgs bālu izvirzījis jautājumu par kapitālisma formu vēsturisko attīstību Krievijā (tekstilrūpniecībā), vai tad viņš varētu ignorēt kapitālistiskās manufaktūras eksistenci krievu „mājrūpniecībā"[64]? Bet, ja viņš patiesi atzītu teoriju un mēģinātu ar zinātnisku ana-lizi pieskarties šim arī „tautas ražošanas" kaut mazam stūrītim, — kas paliktu pāri no šās pēc Suzdaļas gleznotāju manieres uzkrāsotās krievu sabiedriskās saimniecības ainavas, kura attēlo kaut kādu miglainu „tautas ražošanu^11 un no tās atrautu „kapitālismu^11, kas aptver tikai „sauju^11 strādnieku (326. u. c. Ipp.)?

Rezumēsim: attiecībā uz pirmo punktu, par mašinizētās industrijas jaunās teorijas atšķirību no romantiskās teorijas, N.—ona kgu nekādā gadījumā nevar atzīt par pirmās teorijas sekotāju, jo viņš pat nesaprot, ka ir nepieciešami izvirzīt jautājumu par mašinizētās industrijas kā īpašas kapitālisma stadijas rašanos, un noklusē kapitālistisko manufaktūru, šo kapitālisma stadiju, kas eksistēja pirms maši-nām. Vēsturiskas analizēs vietā viņš pasniedz „tautas ražošanas^11 utopiju.

Otrais punkts attiecas uz jaunās teorijas mācību par pārvērtībām sabiedriskās attiecībās, ko rada mašinizētā industrija. N.—-ona kgs nav pat mēģinājis noskaidrot šo jautājumu. Viņš daudz žēlojies par kapitālismu, apraudājis fabriku (taisni tāpat, kā to apraudāja Sismondi), bet nav pat mēģinājis pētīt sabiedrisko apstākļu pārvērtību, ko radījusi fabrika*. Sim nolūkam taču būtu nepieciešami tieši salīdzināt mašinizēto industriju ar iepriekšējām stadijām, par kurām nav teikts N.—ona kga analizēs. Gluži tāpat viņam arī pilnīgi svešs jaunās teorijas viedoklis par to, ka mašinas ir dotās kapitālistiskās sabiedrības progresa faktors. Viņš atkal tāpat ir nejautāja to**, un viņš arī nevarēja jautāt, jo šis jautājums ir tikai vēsturisko pētījumu rezultāts par to, ka kapitālisma viena forma nomaina otru, bet pēc N.—ona kga uzskata „kapitālisms^11 tout court*** nomaina ... „tautas ražošanu^11.

Ja mēs, pamatodamies uz N.—ona kga „pētījumiem“ par tekstilindustrijas kapitalizāciju Krievijā, jautātu: kā N.—ona

Semjonovskas karošu, raga rūpniecība „Ustjanščinā", tūbu — IļJižņij-Novgorodas gub. Semenovas apriņķī ult. Mēs citējām pēc atmiņas: ja ņemam jebkādu mājrūpniecības pētījumu, sarakstu varam pagarināt līdz bezgalībai.

* Mēs lūdzam neaizmirst, ka šā termina zinātniskā nozīme nav parastā, ikdienišķā. Zinātne aprobežo tā piemērošanu tikai mašini-zētai lielindustrijai.

** Kā to jautāja, piemēram, A. Volgins, „Narodņicisma pamatošana Voroncova (V. V.) kga darbos", Pēterburgā, 189G. g.

*** — vienkārši. Hed.

kgs skatās uz mašīnām? — mēs nevarētu dabūt citu atbildi kā to, kāda mums jau zināma no Sismondi rakstiem. N.—ona kgs atzīst, ka mašinas paceļ darba ražīgumu (tā tikai vēl trūka, ka viņš to neatzītu!), — tāpat kā to atzina arī Sismondi. N.—ona kgs saka, ka nevis mašinas ir kaitīgas, bet to kapitālistiskā izlietošana, — tāpat kā to sacīja Sismondi. N.—ona kgs domā, ka ,,mēs“, ievezdami mašinas, neesam ievērojuši, ka ražošanai jāatbilst „tautas patērēšanas spējām", — tāpat kā to domāja Sismondi.

Un tikai. Vairāk N.—ona kgs nekā nedomā. Par liein jautājumiem, ko izvirzīja un atrisināja jaunā teorija, N.—ona kgs ne zināt negrib, jo viņš pat nav mēģinājis iztirzāt ne dažādu kapitālistiskās ražošanas formu maiņu Krievijā (kaut vai izraudzītajā tekstilindustrijas piemērā), nedz mašīnu kā progresa faktora lomu šajā kapitālistiskajā iekārtā.

Tātad arī jautājumā par mašinām — šajā ievērojamākajā teorētiskās ekonomijas jautājumā — N.—ona kgs turas pie Sismondi viedokļa. N.—ona kgs spriež pilnīgi kā romantiķis, kas viņu, protams, nebūt netraucē citēt un citēt.

Tas attiecas ne tikai uz tekstilindustrijas piemēru vien, bet arī uz visiem N.—-ona kga spriedumiem. Atcerieties kaut vai iepriekš minēto piemēru par miltu rūpniecību. Aizrādījums uz mašinu lietošanu N.—ona kgm noder tikai kā iemesls sentimentālām žēlabām, ka šī darba ražīguma pacelšana neatbilst „tautas patērēšanas spējām". Tās pārvērtības sabiedriskajā iekārtā, ko raašinizētā industrija rada vispār (un ko tā faktiski radījusi Krievijā), viņš ir nedomā analizēt. Jautājums, vai šīs mašinas bija progress šajā kapitālistiskajā sabiedrībā, viņam pilnīgi nesaprotams^65.

Bet par N.—ona kgu sacītais a fortiori^66 attiecināms uz pārējiem narodņiku ekonomistiem: jautājumā par mašinām narodņicismam līdz šim laikam ir sīkburžuaziskā romantisma viedoklis, kas ekonomiskās analizēs vietā liek sentimentālu vēlēšanos.

X

PROTEKCIONISMS^45

Pēdējais teorētiskais jautājums, kas mūs interesē Sismondi uzskatu sislemā, ir jautājums par protekcionismu. Viņa darbā „Nouveaux Principes** šim jautājumam ierādīts ne mazums vietas, bet jautājumu viņš tur iztirzā vairāk no praktiskās puses — sakarā ar kustību pret labības likumiem Anglijā. Šo pēdējo jautājumu mēs iztirzāsim turpmāk, jo tas ietver vēl citus plašākus jautājumus. Šeit mūs pagaidām interesē tikai Sismondi viedoklis par protekcionismu. Šā jautājuma interese slēpjas nevis kaut kādā vēl jaunā Sismondi ekonomiskā jēdzienā, kas vēl neietilptu iepriekšējos iztirzājumos, bet gan jautājumā, kā viņš izprot sakaru starp „ekonomiku*4 un „virsbūvi**. Efrusi iegalvo ,,R. B.“ lasītājiem, ka Sismondi esot „viens no pirmajiem un apdāvinātākajiem modernās vēsturiskās skolas priekštečiem**, ka viņš saceļoties „pret ekonomisko parādību izolēšanu no visiem citiem sociāliem faktoriem**. ..Sismondi darbos viscaur parādās tas uzskats, ka saimnieciskās parādības nedrīkst izolēt no citiem sociāliem faktoriem, ka tās jāstudē sakarā ar sociāli politiska rakstura faktiem** (,,R. B.“, 8. nr., 38. un 39.). Izraudzītajā piemērā tad nu mēs arī palūkosimies, kā Sismondi saprot saimniecisko parādību sakaru ar sociāli politiskām parādībām.

„Importa aizliegumi, — saka Sismondi nodaļā „par muitnīcām** (I, IV, ch. XI), — tikpat nesaprātīgi un tikpat postoši kā eksporta aizliegumi: tie izgudroti, lai uzdāvinātu nacijai manufaktūru, kuras tai vēl nebija; un nevar noliegt, ka iesācējai industrijai tie ir līdzīgi visspēcīgākajai ierosināšanas prēmijai. Šī manufaktūra ražo varbūt tikko simto daļu no tā zināmā veida preču daudzuma, ko nācijā patērē: simt pircējiem būs jāsacenšas savā starpā, lai dabūtu preci no vienīgā pārdevēja, bet deviņdesmit deviņi, kuriem viņš atteiks, būs spiesti apmierināties ar kontrabandas precēm. Šai gadījumā zaudējums nacijai līdzināsies 100, bet labums — līdzināsies 1. Lai kādus labumus šī jaunā manufaktūra dotu nacijai — nav šaubu, ka to ir pārāk maz, lai attaisnotu tik lielus upurus. Vienmēr varētu atrast mazāk izšķērdīgus līdzekļus, lai radītu tādu manufaktūru** (ī, 440. un 441.).

Lūk, cik vienkārši Sismondi atrisina šo jautājumu: protekcionisms ir „nesaprātīgs^11, jo ,,nacijai“ no tā rodas zaudējums!

Par kādu ,,naciju“ runā mūsu ekonomists? Ar kādām saimnieciskām attiecībām viņš salīdzina šo sociāli politisko faktu? Viņš nerunā ne par kādām noteiktām attiecībām, viņš spriež vispār, spriež par nāciju, kādai tai jābūt saskaņā ar viņa priekšstatiem par vajadzīgo. Bet šie priekšstati par vajadzīgo, kā mēs zinām, celli uz kapitālisma ignorēšanu un uz patstāvīgas sīkražošanas kundzību.

Bet tā taēu ir pilnīga nejēdzība — salīdzināt sociāli politisku faktoru, kas attiecas uz konkrētu saimniecisku iekārtu un tikai uz to, ar kaut kādu iedomājamu iekārtu. Protekcionisms ir kapitālisma „sociāli politisks faktors^11, bet Sismondi to salīdzina nevis ar kapitālismu, bet ar kaut kādu nāciju vispār (vai ar patstāvīgu sīkražotāju nāciju). Viņš varbūt varētu salīdzināt protekcionismu kaut vai ar indiešu kopienu un dabūt vēl uzskatāmāku „nesaprātīgumu” un ,,postīgumu“, bet šis „nesaprātīgums” gluži tāpat attiektos uz viņa salīdzinājumu un nevis uz protekcionismu. Sismondi sniedz bērnišķīgu aprēķinu, lai pierādītu, ka protekcija izdevīga tikai dažiem par ļaunu masai. Bet to nav vajadzīgs pierādīt, jo tas jau skaidrs no paša protekcionisma jēdziena (vienalga, vai izsniedzot tieši prēmiju vai novēršot ārzemju konkurentus). Ka protekcionisms pats par sevi ir sabiedriska pretruna, tas ir neapstrīdami. Bet vai tad tās iekārtas saimnieciskajā dzīvē, kas radījusi protekcionismu, nav pretrunu? Gluži otrādi, tā ir pilna pretrunu, un Sismondi pats atzīmēja šīs pretrunas visā savā iztirzājumā. Kur šī pretruna jāatvasina no tām saimnieciskās iekārtas pretrunām, ko viņš pats konstatējis, tur Sismondi ignorē ekonomiskās pretrunas, pārvērzdams savu spriedumu par pilnīgi bezsaturīgu „nevainīgu vēlēšanos”. Kur vajadzētu salīdzināt šo institūtu, kas pēc viņa vārdiem kalpo nelielas grupas labumam, ar šās grupas stāvokli visā zemes saimniecībā un ar šās grupas interesēm, tur viņš to salīdzina ar abstraktu tēzi par „vispārējo labumu”. Mēs redzam tātad, ka, pretēji Efrusi apgalvojumam, Sismondi tieši izolē saimnieciskās parādības no pārējām (aplūkojot protekcionismu ārpus sakarības ar saimniecisko iekārtu) un pilnīgi nesaprot sakaru starp ekonomiskiem un sociāli politiskiem faktiem. Mūsu citētā tirade satur visu, ko viņš kā teorētiķis var sniegt jautājumā par protekcionismu: pārējais ir tikai teiktā atstāstījums. „Jāšaubās, vai valdības pilnīgi sapratušas, par kādu cenu viņas pērk šo labumu (manufaktūru attīstību), un tos briesmīgos upurus, kādus tās uzliek patērētājiem” (I, 442. un 443.). „Eiropas valdības ir vēlējušās izvarot dabu” (faire violence ā la nature). Kādu dabu? Vai protekcionisms „neizvaro” tikai kapitālisma dabu? „Nāciju piespieda, tā sakot (en quelque sorte), uz maldinošu darbību” (I, 448.). „Dažas valdības nonākušas tik tālu, ka maksā saviem tirgoņiem, lai dotu viņiem iespēju pārdot lētāk; jo neparastāks ir šis upuris, jo vairāk tas runā pretī visvienkāršākiem aprēķiniem, toties drošāk to pieskaita augstākai politikai... Valdības maksā saviem tirgoņiem uz savu pavalstnieku rēķina” (I, 421.) u. tml., u. tml. Lūk, ar kādiem prātojumiem mūs pacienā Sismondi! Citās vietās, it kā secinādams no šiem prātojumiem, viņš nosauc kapitālismu par „mākslīgu” un „ieviestu” (I, 379., opulence factice) „siltumnīcas stādu” (II, 456.) u. tml. Sākdams ar nevainīgas vēlēšanās nostādīšanu konkrētu pretrunu analizēs vietā, viņš nonāk pie īstenības tiešas sagrozīšanas par labu šiem vēlējumiem. Iznāk tā, ka kapitālistiskā rūpniecība, kuru tik centīgi „atbalsta”, ir vāja, bez pamata u. tml., ka tai nav dominējošas lomas zemes saimniecībā, ka šī dominējošā loma tātad ir sīkražošanai utt. Tas neapšaubāmais un neapstrīdamais fakts, ka protekcionismu radījusi vienīgi noteikta saimnieciska iekārta un šās iekārtas noteiktās pretrunas, ka protekcionisms pauž tās reālās šķiras reālās intereses, kurai ir dominējoša loma tautas saimniecībā, — šis fakts pārvērsts par neko, ar dažu jūtelīgu l'ražu palīdzību pārvērsts pat par savu pretstatu! Lūk, vēl paraudziņš (sakarā ar zemkopības protekcionismu, — I, 265., nodaļa par labības likumiem):

„Angļi rāda mums savas lielās fermas kā vienīgo līdzekli uzlabot agrikulturu, t. i., sagādāt sev lielāku lauksaimniecības produktu pārpilnību par lētāku cenu, — bet patiesībā viņi, gluži otrādi, tos ražo dārgāk” ...

Ārkārtīgi raksturīgs ir šis fragments, kas tik spilgti parāda 1os romantiskās spriedelēšanas paņēmienus, kurus pilnīgi apguvuši krievu narodņiki! Fermu saimniecības attīstība un ar to saistītā techniskā progresa fakts tiek attēlots kā ar iepriekšēju nodomu radīta sistēma: angļi (t. i., angļu ekonomisti) iztēlo šo agrikulturas uzlabošanas sistēmu kā vienīgo līdzekli. Sismondi grib teikt, ka bez fermu saimniecības „varētu būt” arī citi līdzekļi agrikulturas pacelšanai, t. i., atkal „varētu būt“ kaut kādā abstraktā sabiedrībā, bet nevis tajā noteikta vēsturiska perioda reālajā sabiedrībā, „sabiedrībā”, kas dibinās uz preču saimniecību, par ko runā angļu ekonomisti un par ko vajadzētu runāt arī Sismondi. „Agrikulturas uzlabošana, tas ir, lielākas produktu pārpilnības sagādāšana sev (uacijai?)”. Nemaz ne „tas ir“. Agrikulturas uzlabošana un masu eksistences noteikumu uzlabošana nebūt nav viens un tas pats; vienas un otras šās parādības nesakrišana ir ne tikvien iespējama, bet pat nepieciešama tādā saimniecības iekārtā, no kuras Sismondi tik centīgi vēlas atkratīties. Piemēram, kartupeļu sējas platības palielināšana var nozīmēt darba ražīguma pacelšanu zemkopībā (sakņaugu kultivēšanu) un virsvērtības palielināšanu — reizē ar strādnieku uztura pasliktināšanu. Tas ir tas pats narod-ņika . .. gribēju teikt, romantiķa, paņēmiens — ar frāzēm atkratīties no dzīves īstenības pretrunām.

„Tiešām, — turpina Sismondi, — šie tik bagātie, tik inteliģentie, katra zinātņu progresa tik spēcīgi atbalstītie (secondes) fermeri, kam ir tik skaisti pajūgi, tik stipri žogi, tik tīri no nezālēm lauki — nevar konkurēt ar nožēlojamo poļu zemnieku, ar šo verdzības nomākto neprašu, kurš meklē iepriecinājumu tikai žūpībā un kura agrikulturas māksla vēl atrodas bērna autiņos. Labība, kas ražota Polijas centrā, nomaksājusi transporta izdevumus simtiem lje garam ceļam ir pa upēm, ir pa sauszemi, ir pa jūru, nomaksājusi ievedmuitas 30 un 40°/o apmērā no savas vērtības, — tomēr ir lētāka par visbagātāko Anglijas grāfistu labību” (I, 265.). „Angļu ekonomistus mulsina šis kontrasts”. Viņi atsaucas uz nodokļiem u. tml. Bet tas nav galvenais. „Pati ekspluatācijas sistēma nav laba, tā dibināta uz bīstamas bāzes ... Šo sistēmu nesen visi rakstnieki iztēloja kā priekšmetu, kas pelna mūsu sajūsmu, bet mums, gluži otrādi, labi jāiepazīstas ar to, lai piesargātos to atdarināt” (1, 266.).

Vai nav taisnība, cik bezgalīgi naivs ir šis romantiķis, kas iztēlo angļu kapitālismu (fermu saimniecību) kā ekonomistu nepareizu sistēmu, iedomādamies, ka ekonomistu „samulsums”, kuri nesaredz fermu saimniecības pretrunas, ir pieliekams arguments pret fermeriem? Cik pavirša ir viņa izpratne, kas meklē saimniecisko procesu izskaidrojumu nevis dažādu grupu interesēs, bet ekonomistu, rakstnieku, valdību maldos! Lāga Sismondi grib izbārt un nokaunināt angļu fermerus un līdzi tiem arī kontinentālos, lai viņi „neatdarinātu” tādas „nelabas” sistēmas!

Tomēr neaizmirstiet, ka tas rakstīts pirms 70 gadiem, ka Sismondi vēroja šo toreiz vēl pilnīgi jauno parādību pirmos soļus. Viņa naivitate ir vēl atvainojama, jo arī ekonomisti klasiķi (viņa laika biedri) ar ne mazāku nai-vitati uzskatīja šīs jaunās parādības par cilvēku dabas mūžīgu un dabisku īpašību produktu. Bet mēs jautājam — vai mūsu narodņiki savos „iebildumos” pret kapitālismu, kas attīstās Krievijā, papildinājuši Sismondi argumentus kaut vai ar vienu oriģinālu vārdiņu?

Tātad Sismondi prātojumi par protekcionismu rāda, ka vēsturiskais viedoklis viņam ir pilnīgi svešs. Gluži otrādi, viņš spriež tāpat ka XV111 gadsimta filozofi un ekonomisli, pilnīgi abstrakti, atšķirdamies no viņiem vienīgi ar to, ka viņš par normālu un dabisku pasludina nevis buržuāzisko sabiedrību, bet patstāvīgu sīkražotāju sabiedrību. Tāpēc viņš nemaz nesaprot protekcionisma sakaru ar noteiktu saimniecisku iekārtu un atkratās no šās sociāli politiskās pretrunas ar tādām pašām jūtelīgām frāzēm par ,,mal-dīgumu”, „bīstamību”, aplamību, nesaprātīgumu u. tml„ ar kādām viņš atkratījās arī no pretrunām saimnieciskā dzīvē. Tāpēc viņš attēlo lietu ārkārtīgi pavirši, iedomādamies jautājumu par protekcionismu un fritrederismu^40 kā jautājumu par „aplamu” un „pareizu” ceļu (l. i., pēc viņa terminoloģijas kā jautājumu par kapitālismu vai par nekapitalistisku ceļu).

Jaunā teorija pilnīgi atsedz šos maldus, parādīdama protekcionisma sakaru ar noteiktu vēsturisku sabiedriskās saimniecības iekārtu, ar šai iekārtā dominējošās šķiras interesēm, ko atbalsta valdība. Tā rāda, ka jautājums par protekcionismu un tirdzniecības brīvību ir uzņēmēju savstarpējs jautājums (dažkārt starp dažādu zemju uzņēmējiem, dažkārt starp vienas zemes dažādu uzņēmēju frakcijām).

Salīdzinot ar šiem abiem viedokļiem par protekcionismu narodņiku ekonomistu attiecību pret to, mēs redzam, ka arī šajā jautājumā viņiem ir pilnīgi romantiķu viedoklis, jo viņi salīdzina protekcionismu nevis ar kapitālistisku, bet ar kaut kādu abstraktu zemi, ar „patērētājiem" tout court, pasludinot protekcionismu par „aplamu" un „nesaprātīgu" „siltumnīcā audzētā" kapitālisma atbalstīšanu utt. Jautājumā, piemēram, par lauksaimniecības mašinu bezmuitas importu, kas rada rūpniecības un lauksaimniecības uzņēmēju konfliktu, narodņiki, protams, ar visu krūti aizstāv lauku ... uzņēmējus. Mēs negribam teikt, ka viņiem nav taisnība. Bet tas ir fakta jautājums, pašreizējā vēsturiskā momenta jautājums, jautājums par to, kāda uzņēmēju frakcija vairāk izteic kapitālisma kopējās attīstības intereses. Ja arī narodņikiem ir taisnība, tad, protams, ne jau tāpēc, ka aplikšana ar muitām nozīmē „mākslīgu" „kapitālisma atbalstīšanu" un to atcelšana — „sensenās" tautas mājrūpniecības atbalstīšanu, bet gan vienkārši tāpēc, ka zemkopības kapitālisma attīstība (kuram vajadzīgas mašinas), paātrinādama viduslaiku attiecību atmiršanu laukos un iekšējā tirgus rašanos industrijai, nozīmē plašāku, brīvāku un ātrāku kapitālisma attīstību vispār.

Mēs paredzam vienu iebildumu sakarā ar to, ka narodņi-kus pielīdzinām romantiķiem šajā jautājumā. Teiks, lūk, ka šeit jānošķir N. —ona kgs, kurš taču taisni saka, un ne vienu reizi vien, ka jautājums par tirdzniecības brīvību un protekcionismu ir kapitālistisks jautājums, kurš pat „citē" ... Jā, jā, N.—ona kgs pat citē! Bet, ja mums parādīs šo vietu viņa „Apskatos", tad mēs parādīsim citas vietas, kur viņš pasludina kapitālisma pabalstīšanu par „ieviešanu" (un turklāt vēl „Rezumējumos un secinājumos"! 331., 323. Ipp., tāpat 283. Ipp.), kur viņš kapitālisma veicināšanu izskaidro kā „postošus maldus", izskaidro ar to, ka „mēs neesam ievērojuši", „mēs esam aizmirsuši", ka „mūs apstulbinājuši" u. tml. (298. Ipp. Salīdziniet ar Sismondi!). Kā to savienot ar apgalvojumu, ka kapitālisma atbalstīšana (ar eksportpremijām) ir „viena no daudzajām pretrunām, kas mudž mūsu saimnieciskajā dzīvē^67; šai pretrunai tāpat kā visām pārējām jāpateicas par savu eksistenci tai formai, kādā notiek visa ražošana^14 (286. Ipp.)? Ievērojiet: visa ražošanai Mēs jautājam katram objektivam cilvēkam: kāds viedoklis ir šim rakstniekam, kas izskaidro „formas, kādā notiek visa ražošana“, atbalstīšanu ar „maldīšanos^44? Vai viņam ir Sismondi vai zinātniskās teorijas viedoklis? Izrādās, ka N.—ona kga ,,citati“ ari šeit (tāpat kā iepriekš analizētajos jautājumos) nepilnīgi, neveikli iespraudumi, kas nebūt neizteic īsteno pārliecību par to, ka šie ,,citati“ piemērojami krievu īstenībai. N. —ona kga „citāti^44 ir jaunās teorijas izkārtne, kas tikai maldina lasītājus. Tas ir neveikli uzģērbts „reālistā^44 uzvalks, zem kura slēpjas tīrasiņu romantiķis^68.

XI

SISMONDI VISPĀRĒJĀ NOZĪME POLITISKĀS EKONOMIJAS VĒSTURĒ

Mēs tagad esam iepazinušies ar visām svarīgākajām Sismondi tēzēm, kas atliecas uz teorētisko ekonomiju. Rezumējot mēs redzam, ka Sismondi visur noteikti paliek sev uzticīgs, ka viņa viedoklis ir nemainīgs. Visos punktos viņš atšķiras no klasiķiem ar to, ka uzrāda kapitālisma pretrunas. Tas no vienas puses. No otras puses, nevienā punktā viņš nevar (un arī negrib) virzīt tālāk klasiķu analizēšanu un tāpēc aprobežojas ar sentimentālu kapitālisma kritiku no sīkburžuja viedokļa. Tāda sentimentālā žēlošanās un kurnēšana zinātniskās analizēs vietā nosaka viņa izpratnes ārkārtīgo paviršību. Jaunā teorija, uztvērusi norādījumus uz kapitālisma pretrunām, attiecināja arī uz lām zinātnisko analizi un visos punktos guva tādus secinājumus, kas pašos pamatos atšķiras no Sis-mondi secinājumiem, un tāpēc tai arī ir diametrāli pretējs viedoklis par kapitālismu.

Grāmatā „Dažu politiskās ekonomijas tēžu kritika^41 (,,Zur Krilik“47. Krievu tulk., M., 1896. g.) Sismondi vispārīgā nozīme zinātnes vēsturē raksturota šādi:

„Sismondi jau atbrīvojies no Buagilbera priekšstata, ka darbu, kas ir maiņas vērtības avots, izkropļo nauda, bet viņš uzbrūk rūpniecības lielkapitālam, gluži tāpat kā Buagilbers uzbrūk naudai^1* (36. lpp.).

Autors grib teikt: tāpat kā Buagilbers pavirši raudzījās uz preču maiņu kā uz dabisku iekārtu, saceldamies pret naudu, kurā viņš saredzēja „svešu elementu** (30. lpp. ibid.), tā arī Sismondi raudzījās uz sīkražošanu kā uz dabisku iekārtu, saceldamies pret lielkapitālu, kurā viņš saskatīja svešu elementu. Buagilbers nesaprata naudas nesaraujamo un dabisko sakaru ar preču maiņu, nesaprata, ka viņš stāda vienu otrai pretī kā svešus elementus divas „buržuāziskā darba** formas (ibid., 30. un 31.). Sismondi nesaprata nesaraujamo un dabisko lielkapitāla sakaru ar sīko patstāvīgo ražošanu, nesaprata, ka tās ir divas preču saimniecības formas. Buagilbers, „saceldamies pret buržuāzisko darbu vienā tā formā**, „ieslīdēdams utopijā, dievina to otrā formā** (ibid.). Sismondi, saceldamies pret lielkapitālu, t. i., pret preču saimniecību vienā formā, tieši visattīstītākā formā, ieslīdēdams utopijā, dievināja sīkražotāju (sevišķi zemniecību), t. i., preču saimniecību otrā, vēl topošā formā.

,,Ja politiskā ekonomija, — turpina „Kritikas** autors,— Rikardo personā nesaudzīgi izdara savu pēdējo secinājumu un ar to noslēdzas, tad Sismondi papildina šo rezultātu, pats savā personā reprezentēdams viņas šaubas** (36. lpp.).

Tada karfa „Kritikas** autors saskata Sismondi nozīmi tajā apstākli, ka viņš izvirzījis jautājumu par kapitālisma pretrunām un tā spraudis uzdevumu tālākai analizei. Visus Sismondi patstāvīgos uzskatus, kurš arī gribēja uz šo jautājumu atbildēt, citētais autors uzskata par nezinātniskiem, par paviršiem un par tādiem, kas atspoguļo Sismondi reakcionāro sīkburžuazisko viedokli (skat. iepriekš citētās atsauksmes un vienu atsauksmi turpmāk sakarā ar kādu Efrusi ,,citatu“).

Salīdzinādami Sismondi doktrinu ar narodņicismu, mēs redzam gandrīz visos punktos (izņemot Rikardo rentes teorijas noliegšanu un maltusianiskās pamācības zemniekiem) pārsteidzošu identitāti, kas reizēm izpaužas pat vienādos izteicienos. Narodņiku ekonomistiem ir pilnīgi Sismondi viedoklis. Par to mēs vēl vairāk pārliecināsimies turpmāk, kad pāriesim no Sismondi teorijas uz viņa uzskatiem praktiskos jautājumos.

Kas attiecas beidzot uz Efrusi, tad viņš nevienā punktā nav pareizi novērtējis Sismondi. Norādīdams uz to, ka Sismondi pasvītrojis kapitālisma pretrunas un tās nosodījis, Efrusi nemaz nav sapratis ne Sismondi teorijas kraso atšķirību no zinātniskā materiālisma teorijas, nedz diametrālo pretstatu starp romantisko un zinātnisko viedokli par kapitālismu. Narodņika simpātijās pret romantiķi, viņu aizkustinošā vienprātība neļāva žurnālā „Russk. Bogat.“ rakstu autoram pareizi raksturot šo klasisko romantisma pārstāvi ekonomiskajā zinātnē.

Mēs tikko minējām atsauksmi par Sismondi, ka „viņš pats savā personā reprezentēja^1* klasiskās ekonomijas „šaubas**.

Bet Sismondi ne domāt nedomāja aprobežoties ar tādu lomu (kas viņam ierāda goda vietu ekonomistu vidū). Viņš, kā mēs redzējām, mēģina atrisināt šaubas, un viņa mēģinājums ir galīgi neizdevies. Vēl vairāk, viņš apsūdzēja klasiķus un viņu zinātni nevis par to, ka tā apstājās pretrunu analizēs priekšā, bet par to, ka tā esot lietojusi nepareizus paņēmienus. „Vecā zinātne nemāca mūs nedz izprast, nedz novērst** jaunas nelaimes (1, XV), saka Sismondi savas grāmatas 2. izdevuma priekšvārdā, izskaidrodams šo faktu nevis ar to, ka šās zinātnes analizē ir nepilnīga un nekonsekventa, bet gan ar to, it kā tā „nodevusies abstrakcijām** (I, 55.: jaunie A. Smita skolnieki Anglijā metušies (se sont jetēs) abstrakcijās, aizmirsdami „cilvēku**) — un „iet aplamu ceļu** (II, 448.). Kāda īstenībā ir Sismondi apsūdzība pret klasiķiem, kura atļauj viņam šādus secinājumus?

„Visievērojamākie ekonomisti pārāk maz pievērsa uzmanības patērēšanai un tirgum** (I, 124.).

Si apsūdzība kopš Sismondi laikiem atkārtota neskaitāmas reizes. Uzskatīja par vajadzīgu nošķirt „patērēšanu" no „ražošanas" kā atsevišķu zinātnes nodalījumu; sacīja, ka ražošana atkarīga no dabiskiem likumiem, kamēr patērēšanu noteic sadale, kas atkarīga no cilvēku gribas, u. tml., u. tml. Kā zināms, mūsu narodņiki turas pie šīm pašām idejām, izvirzīdami pirmā vietā sadali^69.

Kāda tad ir jēga šai apsūdzībai? Tā dibināta vienīgi uz ārkārtīgi nezinātnisku paša politiskās ekonomijas priekšmeta izpratni. Tās priekšmets nebūt nav „materiālu vērtību ražošana", kā bieži saka (tas ir technoloģijas priekšmets), bet cilvēku sabiedriskās attiecības ražošanā. Tikai saprotot „ražošanu" pirmajā nozīmē, var no tās īpaši nošķirt „sadali", un tad „nodaļā" par ražošanu vēsturiski noteiktu sabiedriskās saimniecības formu kategoriju vietā figurē kategorijas, kas attiecas uz darba procesu vispār: parasti šādas bezsaturīgas banalitātes vēlāk kalpo tikai vēsturisku un sociālu nosacījumu notušēšanai. (Piemērs — kaut vai kapilala jēdziens). Ja mēs konsekventi aplūkosim „ražošanu" kā sabiedriskās attiecības ražošanā, tad „sadale" un „patērēšana" zaudēs jebkuru patstāvīgu nozīmi. Ja reiz noskaidrotas ražošanas attiecības, tad ar to pašu noskaidrota produkta daļa, kas pienākas atsevišķām šķirām, un tātad arī „sadale" un „patērēšana". Un otrādi, ja ražošanas attiecības nav noskaidrotas (piemēram, ja neizprot visa sabiedriskā kapitala ražošanas procesu visumā), tad kuri katri prātojumi par sadali un patērēšanu pārvēršas par banalitatēm vai par nevainīgu romantisku vēlēšanos. Sismondi ir šādu valodu ciltstēvs. Rodbertuss arī daudz runāja par „nācijās produkta sadali", Efrusi „jaunākās" autoritātes nodibināja pat īpašas „skolas", kur viens no principiem bija pievērst sevišķu uzmanību sadalei^70. Un visi šie „sadales" un „patērēšanas" teorētiķi neprata atrisināt pat pamatjautājumu par sabiedriskā kapitala un sabiedriskā ienākuma izšķirību, viņi visi joprojām maldījās pretrunās, kuru priekšā apstājās A. Smits^71. Problēmu atrisināt izdevās tikai ekonomistam, kas nekad neizdalīja īpaši sadali, kas visenerģiskākā kārtā protestēja pret „vulgārajiem" prātojumiem par „sadali" (sal. Marksa piezīmes pie Gotas programas, kas citētas P. Struves „Kritiskajās piezīmēs", 129. lpp., epigrafs pie IV nodaļas)48. Tas vel nav viss. Pats problēmas atrisinājums slēpās sabiedriskā kapitala atražošanas analizē. Ne par patērēšanu, nedz par sadali autors pat neizvirzīja īpašu jautājumu; bet gan kā viens, tā otrs noskaidrojās pilnīgi pats no sevis pēc tam, kad ražošanas analizē bija veikla līdz galam.

„Kapitālistiskā ražošanas veida zinātniskā analizē pierāda, ka... sadales nosacījumi, kas pēc savas būtības identiski ražošanas nosacījumiem, ir pēdējo otrā puse, tā ka ir vieniem, ir otriem ir vienāds tas pats vēsturiski pārejošais raksturs". „Darba algas priekšnosacījums ir algotais darbs, peļņas — kapitāls. Šo noteikto sadales formu priekšnosacījums tātad ir ražošanas apstākļu noteikti sabiedrisks raksturs (Charaktere) un ražošanas aģentu noteiktas sabiedriskas attiecibas. Noteikta sadales attiecība tātad ir tikai vēsturiski noteiktas ražošanas attiecības izteiksme"... „Katra sadales forma izzūd kopā ar noteiktu ražošanas formu, kurai tā atbilst un no kuras tā izriet".

„Tas uzskats, kas vēsturiski aplūko tikai sadales attiecības, bet ne ražošanas attiecības, no vienas puses, ir tikai topošās, vēl biklās (nekonsekventās, befangen) buržuāziskās ekonomijas kritikas uzskats. Bet, no otras puses, tas dibinās uz sabiedriskā ražošanas procesa sajaukšanu un identificēšanu ar vienkāršo darba procesu, kas jāveic arī mākslīgi izolētam cilvēkam bez jebkādas sabiedriskas palīdzības. Ciktāl darba process ir tikai process starp cilvēku un dabu, — tā vienkāršie elementi paliek vienādi visās sabiedriskās attīstības formās. Bet katra šā procesa noteikta vēsturiska forma attīsta tālāk tā materiālos pamatus un sabiedriskās formas" („Kapitala" III sēj., 2., vācu oriģ. 415., 419. un 420. lpp.10).

Ne vairāk Sismondi laimējās arī cita veida uzbrukumos klasiķiem, kuriem ierādīts vēl vairāk vietas viņa darbā „Nouveaux Principes". ,,.launie A. Smita skolnieki Anglijā metušies abstrakcijās, aizmirsdami cilvēku"... (I, 55.). Priekš Rikardo „bagātība — ir viss, bet cilvēki — nekas" (II, 331.). „Viņi (ekonomisti, kas aizstāv tirdzniecības brīvību) bieži upurē cilvēkus un reālās intereses abstraktai teorijai" (II, 457.) u. tml.

Cik veci ir šie uzbrukumi, un cik tai pašā laikā tie ir jauni! Es te domāju to, kā šos uzbrukumus atjaunojuši narodņiki, saceldami tādu troksni sakarā ar Krievijas kapitālistiskās attīstības atklātu atzīšanu par tās īsteno faktisko un nenovēršamo attīstību. Vai Lo pašu viņi neatkārtoja dažādos locījumos, kliegdami par „naudas varas apoloģiju", par „socialburžuaziskumu" u. tml.? Un uz viņiem vēl daudz lielākā mērā nekā uz Sismondi attiecas piezīme par sentimentālo kapitālisma kritiku vispār: Man schreie niclīt zu sehr ūber den Zvnismus! Der Zynismus liegt in der Sache, nicht in den Worten, welehe die Sache bezeichnen! Nekliedziet pārliecīgi par cinismu I Cinisms nav vis vārdos, kas izteic īstenību, bet pašā īstenībā!

„Vēl daudz lielākā mērā", — sakām mēs. Tas — tāpēc, ka Rietumeiropas romantiķiem vēl nebija zināma kapitālisma pretrunu zinātniskā analizē, ka viņi pirmie norādīja

uz šīm pretrunām, ka viņi grāva (ar „nožēlojamiem vārdiem" starp citu) ļaudis, kas neredzēja šīs pretrunas.

Sismondi uzbruka Rikardo par to, ka pēdējais, novērodams un studēdams buržuāzisko sabiedrību, nesaudzīgi vaļsirdīgi izdarīja visus secinājumus: viņš atklāti formulēja gan to, ka eksistē ražošana ražošanas dēļ, gan to, ka darba spēks pārvēršas par preci, ko uzskata par tādu pašu preci kā jebkuru citu preci, — gan to, ka „sabiedrībai" svarīgs ir tikai tīrais ienākums, t. i., tikai peļņas lielums^72. Bet Rikardo runāja pilnīgu patiesību: īstenībā viss tas ir tiešām tā. Ja šī patiesība Sismondi likās „zemiska patiesība", tad viņam vajadzēja meklēt šā zemiskuma cēloņus nevis Rikardo teorijā un uzbrukt nepavisam ne „abstrakcijām"; viņa pret Rikardo vērstie izsaucieni attiecas pilnīgi uz „mūs pacilājošo māņu" sfēru.

Nu, un mūsu šālaika romantiķi? Vai viņi domā noliegt „naudas varas" īstenību? Vai viņi domā noliegt, ka šī vara ir visspēcīga ne tikvien rūpniecībā nodarbināto iedzīvotāju vidū, bet arī zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju vidū, jebkurā „obščinā", jebkurā malienes sādžiņā? Vai viņi domā noliegt šā fakta nepieciešamo sakaru ar preču saimniecību? Viņi nav arī mēģinājuši to apšaubīt. Viņi vienkārši cenšas nerunāt par to. Viņi baidās nosaukt lietas to īstajā vārdā.

Un mēs pilnīgi saprotam viņu bailes: īstenības atklāta atzīšana atņemtu ikkatru pamalu sentimentālai (narod-ņiciskai) kapitālisma kritikai. Nav brīnums, ka viņi tik kaislīgi metas cīņā, nepagūdami pat iztīrīt sarūsējušo romantisma ieroci. Nav brīnums, ka viņi neizvēlas līdzekļus un grib naidīgu izturēšanos pret sentimentālo kritiku iztēlot kā naidīgu izturēšanos pret kritiku vispār. Viņi taču cīnās par savām eksistences tiesībām.

Sismondi mēģināja pat paaugstināt savu sentimentālo kritiku par īpašu sociālās zinātnes metodi. Mēs jau redzējām, ka viņš pārmeta Rikardo nevis to, ka viņa objektivā analizē apstājās kapitālisma pretrunu priekšā (šis pārmetums būtu dibināts), bet tieši to, ka tā ir — objektivā analizē. Sismondi sacīja, ka Rikardo „aizmirst cilvēku". Otrā „Nouveaux Principes" izdevuma priekšvārdā sastopam tādu tirādi:

„Es uzskatu par nepieciešamu protestēt pret parastajiem, tik bieži vieglprātīgajiem, tik bieži viltus paņēmieniem spriest par sociālo zinātņu darbu. Problēma, kas tām jāatrisina, ir nesalīdzināmi sarežģītāka par visām dabas zinātņu problēmām; tai pašā laikā šī problēma apelē pie sirds tāpat kā pie prāta" (I, XVI). Cik pazīstamas ir krievu lasītājam šīs idejas par dabas un sociālo zinātņu pretstatu, par to, ka šīs zinātnes apelē pie „sirds"[73] 1 Sismondi izsaka

šeit tās pašas domas, kam bija lemts, ka tās „no jauna atklāja'[74] dažus gadu desmitus vēlāk tālajos Eiropas austru-īuos „krievu sociologu skola" un ka tās nu figurēja kā īpaša „subjektiva metode socioloģijā"... Sismondi, protams, apelē — tāpat kā mūsmāju sociologi — „pie sirds tāpat kā pie prāta"[74]. Bet mēs jau redzējām, ka visās svarīgākajās problēmās sīkburžuja „sirds" triumfēja pār teorētiķa ekonomista „prātu".

POST SCRIPTUM^75

Šeit dotā sentimentālā Sismondi novērtējuma pareizību viņa attiecībās pret zinātniski „objektivo" Rikardo pilnīgi apstiprina arī Marksa atsauksme „Virsvērtības teoriju" otrā sējumā, kas laists klajā 1905. gadā („Theorien ūber den Mehrwert", В. II, Th. I, S. 304 u. ff., „Bemerkungen ūber die Geschichte der Entdeckung des sogenannten Ricardoschen Gesetzes")[76]. Nostādīdams Maltusu kā nožēlojamu plagiatoru, kā mantīgo uzpirktu advokātu, kā nekaunīgu sikofantu, — pretī Rikardo kā zinātnes vīram, Markss saka:

„Rikardo uzskata kapitālistisko ražošanas veidu kā visizdevīgāko veidu ražošanai vispār, kā visizdevīgāko veidu bagātības iegūšanai, un Rikardo bija pilnīga taisnība viņa laikmetā. Viņš grib ražošanu ražošanas dē(, un viņam ir taisnība. Iebilst pret to, kā to darījuši Rikardo sentimentālie pretinieki, norādīdami, ka ražošana kā tāda taču neesot pašmērķis, nozīmē aizmirst, ka ražošana ražošanas dēļ nav nekas cits kā cilvēces ražošanas spēku attīstība, t. i., cilvēku dabas bagātības attīstība kā pašmērķis. Ja šim mērķim stāda pretī atsevišķu individu labumu, kā to darīja Sismondi, tad tas nozīmē apgalvot, ka visas cilvēces attīstība jāaizkavē, lai nodrošinātu atsevišķu individu labumu, ka tātad nekādā ziņā nedrīkst, teiksim piemēra dēļ, karot, jo karš iznīcina atsevišķas personas. Sismondi ir taisnība tikai attiecībā pret tādiem ekonomistiem, kas notušē šo

antagonismu, kas lo noliedz^1* (S. 309). Raugoties no sava viedokļa, Rikardo ir pilnīgas tiesības pielīdzināt proletāriešus mašinām, precēm kapitālistiskajā ražošanā. „Es ist dieses stoisch, objektiv, wissenschai'tlich^11, „tas ir stoiski, objcktivi, zinātniski^11 (S. 313). Protams, šis novērtējums attiecas tikai uz noteiktu laikmetu, uz pašu XIX gadsimta sākumu.

II NODAĻA

ROMANTIĶU KAPITĀLISMA KRITIKAS RAKSTURS

Ar Sismondi „prātu^11 mēs jau pietiekami esam nodarbojušies. Apskatīsim tagad tuvāk viņa „sirdi^11. Mēģināsim savākt vienkop visus norādījumus par viņa viedokli (kuru mēs līdz šim studējām tikai kā elementu, kas saskaras ar teorētiskiem jautājumiem), par viņa attiecību pret kapitālismu, par viņa sabiedriskajām simpātijām, par to, kā viņš saprata tā laikmeta „sociāli politiskos^11 uzdevumus, kurā viņš dzīvoja.

I

KAPITĀLISMA SENTIMENTĀLĀ KRITIKA

Laikmetam, kad Sismondi rakstīja, īpatnēja bija straujā maiņas (naudas saimniecības — pēc mūslaiku terminoloģijas) attīstība, kas sevišķi asi izpaudās pēc tara, kad franču revolūcija bija iznīcinājusi feodālismā paliekas. Sismondi bez izlocīšanās nosodīja šo maiņas attīstību un pastiprināšanos, uzbruka „liktenīgajai konkurencei^11, uzaicinādams „valdību aizsargāt iedzīvotājus no konkurences sekām^11 (ch. VIII, I, VII) u. tml. „Atrās maiņas darījumi bojā tautas labos tikumus. Pastāvīgās rūpes par izdevīgu pārdošanas iespēju nepaliek bez kārdinājuma uzprasīt un apkrāpt, un jo grūtāk ir eksistēt tam, kas dzīvo no pastāvīgām maiņām, jo vairāk viņš krīt kārdinājumā laist darbā krāpšanu^11 (I, 169.). Lūk, kāda naivitate bija vajadzīga, lai uzbruktu naudas saimniecībai tā, kā uzbrūk mūsu narodņikil „...Komerciālā bagātība ekonomiskā iekārtā ir tikai otrā vielā pēc svarīguma; un teritoriālai (territoriale — zemes) bagātībai, kas dod eksistences līdzekļus, jāizaug pirmajai. Visai šai no tirdzniecības dzīvojošai, skaitā lielajai šķirai jādabū zemes produktu daļa tikai tad, kad šie produkti eksistē; tai (šai šķirai) jāpieaug tikai tiktāl, ciktāl pieaug ari šie produkti^11 (I, 322. un 323.). Vai tad kaut vienu soli tālāk par šo patriarchalo romantiķi ir spēris N. —ona kgs, kas veselās lappusēs izplūst žēlabās par to, ka tirdzniecības un rūpniecības pieaugums aizsteidzoties priekšā zemkopības attīstībai? Šī romantiķa un narodņika sūdzēšanās liecina tikai par pilnīgu kapitālistiskās saimniecības neizpratni. Vai var eksistēt tāds kapitālisms, ka tirdzniecības un rūpniecības attīstība neaizsteigtos priekšā zemkopībai? Kapitālisma augšana taču ir preču saimniecības, tas ir, sabiedriskās darba dalīšanas, augšana, kas atrauj no zemkopības vienu izejvielu apstrādāšanas veidu pēc otra, kurš sākumā bija saistīts ar izejvielu iegūšanu, ar to apstrādāšanu un patēriņu vienā naturālā saimniecībā. Tāpēc kapitālisms vienmēr un visur nozīmē ātrāku tirdzniecības un rūpniecības attīstību, salīdzinot ar zemkopību, ātrāku tirdzniecībā un rūpniecībā nodarbināto iedzīvotāju skaita pieaugumu, tirdzniecības un rūpniecības lielāku svaru un nozīmi kopējā sabiedriskās saimniecības iekārtā^77. Citādi tas nevar būt. Un N. —ona kgs, atkārtodams tamlīdzīgas žēlabas, pierāda ar to vēl un vēlreiz, ka viņš savos ekonomiskajos uzskatos nav ticis tālāk par paviršo, sentimentālo romantismu. „Šim neprātīgajam uzņēmības garam (esprit d'entreprise), šai visādu tirdzniecības veidu pārpilnībai, kas rada tādus masveida bankrotus Amerikā, par savu eksistenci bez jebkādām šaubām jāpateicas banku skaita palielināšanai un tam vieglumam, ar kādu mānīgais kredits stājas reālās mantas vietā^11 (fortune rēelle) (II, 111.) utt. bez sava gala. Kā vārdā Sismondi uzbruka naudas saimniecībai (un kapitālismam)? Ko viņš tai stāda pretī? Patstāvīgo sīkražošanu, zemnieku naturālo saimniecību — laukos, amatniecību — pilsētā. Lūk, kā viņš runā par pirmo nodaļā „Par patriarchalo lauksaimniecību^11 (ch. Ill, I, III, ,,De Fexploitation patriarcale^11

— par patriarchalo zemes ekspluatāciju. 3. grāmata traktē „teritoriālo" jeb zemes bagātību):

„Pirmie zemes īpašnieki paši bija arāji, viņi veica visus lauku darbus ar savu bērnu un kalpu palīdzību. Neviena sociālā organizācija^78 negarantē vairāk laimes un vairāk tikumu skaitā vislielākajai nācijās šķirai, lielāku pārticību (opulence) visiem, lielāku sabiedriskās kārtības drošību ... Zemēs, kur zemkopis ir īpašnieks (oū le fermier est pro-priētaire) un kur produkti pilnīgi (sāns parlage) pieder tiem pašiem cilvēkiem, kas veica visus darbus, t. i„ zemēs, kuru lauksaimniecību mēs saucam par patriarchalu, — mēs uz katra soļa redzam zemkopja mīlestības pēdas pret māju, kurā viņš dzīvo, pret zemi, kuru viņš kopj... Pats darbs viņam dod prieku ... Laimīgajās zemēs, kur zemkopība ir patriarchala, zemkopji sīki izpētī katra lauka īpašo dabu, un šīs zināšanas pāriet no tēva uz dēlu ... Lielā fermu saimniecība, ko vada bagātāki ļaudis, paceļas varbūt augstāk par aizspriedumiem un rutinu. Bet zināšanas (l’intelligence, t. i., zināšanas lauksaimniecībā) nenonāks pie tā, kas pats strādā, un šīs zināšanas piemēros sliktāk... Patriarchala saimniecība uzlabo tās skaitā tik lielās nācijās daļas tikumus un raksturu, uz kuras gulstas visi zemkopības darbi. īpašums rada kārtības un taupības paražas, pastāvīga pārticība iznīcina patiku uz nesātību (gourmandise) un žūpību... Izdarot maiņu gandrīz vai vienīgi ar dabu, viņam (zemkopim) mazāk iemesla nekā kuram katram citam rūpniecības strādniekam neuzticēties cilvēkiem un izlietot pret viņiem negodīguma ieročus" (I, 165.—170.). „Pirmie fermeri bija vienkārši arāji; viņi paši savām rokām veica zemkopības darbu lielāko daļu; viņi pielāgoja savus pasākumus savas ģimenes spēkiem ... Viņi nepārstāja būt zemnieki: viņi paši staigāja pakaļ arklam (tiennent eux-memes Ies cornes de leur charrue); viņi paši kopa savus lopus gan laukā, gan kūtī; dzīvoja svaigā gaisā, pierodot pie pastāvīga darba un pieticīgas barības, kas rada stiprus pilsoņus un brašus zaldātus^79. Viņi gandrīz nekad nelielo savam kopējam darbam dienas algādžus, bet tikai kalpus (des domestiques), ko viņi vienmēr izvēlas no sev līdzīgo vidus, pret kuriem viņi izturas kā pret līdzīgiem, ēd pie viena galda, dzer to pašu vīnu, ģērbjas vienādās drēbēs. Tādā kārtā zemkopji ar saviem kalpiem izveido vienu zemnieku šķiru, viņus iedvesmo vienas jūtas, viņi dalās tajos pašos priekos, padodas tām pašām ietekmēm, saistīti pie tēvijas tām pašām saitēm" (I, 221.).

Lūk, te jums ir daudzinātā „tautas ražošana"! Un lai nesaka, ka Sismondi neizprot ražotāju apvienošanās nepieciešamību: viņš atklāti pasaka (sk. turpmāk), ka „viņš gluži tāpat (kā Furjē, Ouens, Tompsons, Muirons) vēlas asociāciju" (II, 365.). Lai nesaka, ka viņš aizstāv tieši īpašumu: gluži otrādi, smaguma centrs viņam ir sīkā saimniecība (sal. II, 355.) un nevis sīkais īpašums. Protams, ka šī sīkās zemnieka saimniecības ideāli zacija izskatās citāda citos vēsturiskos un sadzīves apstākļos. Bet tiklab romantisms, kā narodņicisms dievina zemnieku sīk-saimniecību — par to nav ko šaubīties.

Gluži tāpat Sismondi idealizē ir primitivo amatniecību, ir cunftes.

„Sādžas kurpnieks, kas vienā un tai pašā laikā ir gan tirgotājs, gan fabrikants, gan strādnieks, neizgatavos nevienu pāri zābaku bez pasūtījuma" (II, 262.), kamēr kapitālistiskā manufaktūra, nezinādama pieprasījumu, var piedzīvot sabrukumu. „Gan no teorētiskās, gan no praktiskās puses nav šaubu par to, ka cunftu institūts (corps de mētier) kavēja un tam vajadzēja kavēt iedzīvotāju pārpilnības rašanos. Tāpat nav šaubu, ka šādi iedzīvotāji eksistē pašlaik un ka viņi ir mūslaiku iekārtas rezultāts" (I, 431.). Līdzīgu izrakstu mēs varētu minēt ļoti daudz, bet mēs atliekam Sismondi praktisko recepšu analizi līdz

шгртакат. Šeit mēs aprobežosimies ar teikto, lai iedziļinātos Sismondi viedoklī. Minētās domas varam rezumēt šādi: 1) naudas saimniecība liek nosodīta par to, ka tā sagrauj sīko ražotāju nodrošināto stāvokli un viņu savstarpējo tuvināšanos (vai nu kā amatnieka tuvināšanos patērētājam, vai zemkopja — viņam līdzīgiem zemkopjiem); 2) sīkražošana tiek cildināta par to, ka tā nodrošina ražotāja patstāvību un novērš kapitālisma pretrunas.

Atzīmēsim, ka abas šīs idejas ir narodņicisma^80 būtisks piederums, un mēģināsim iedziļināties to saturā.

Romantiķu un narodņiku kritika, kas vērsta pret naudas saimniecību, izpaužas konstatējumā, ka naudas saimniecība rada individuālismu^81 un antagonismu (konkurenci), kā arī patērētāja nenodrošinātibu un sabiedriskās saimniecības nestabilitāti^82.

Vispirms par „individuālismu". Parasti zināmas obščinas zemnieku savienību vai zināma amata amatnieku (vai mājrūpnieku) savienību stāda pretī kapitālismam, kas iznīcina šos sakarus un tai vietā liek konkurenci. Tāds prātojums atkārto tipisko romantisma kļūdu, proti: no kapitālisma pretrunām secināt tā sabiedriskuma augstākās formas noliegšanu. Vai tad kapitālisms, kas sarauj viduslaiku obščinu, cunftu, arteļu u. tml. sakarus, neliek to vielā citus sakarus? Vai tad preču saimniecība jau nav sakars starp ražotājiem, sakars, ko nodibina tirgus^83? Antagonistiskais, svārstību pilnais un pretrunīgais šā

sakara raksturs nedod tiesības noliegt tā eksistenci. Un mēs zinām, ka tieši pretrunu attīstība arvien stiprāk un stiprāk atsedz šā sakara spēku, piespiež visus sabiedrības atsevišķos elementus un šķiras censties pēc savienošanās un turklāt pēc savienošanās jau nevis kādas obščinas vai kāda apvidus šaurajos ietvaros, bet visiem attiecīgās šķiras pārstāvjiem savienojoties visas nācijās un pat dažādu valstu apjomā. Tikai romantiķis no sava reakcionārā viedokļa var noliegt šo sakaru eksistenci un to dziļāko nozīmi, kas dibinās uz lomu kopību tautas saimniecībā, bet nevis uz teritoriālām, profesionālām, reliģiskām u. tml. interesēm. Un ja šādu uzskatu dēļ Sismondi, kas rakstīja tādā laikā, kad šo jauno, kapitālisma radīto sakaru eksistence bija vēl dīglī, izpelnījās romantiķa nosaukumu, tad mūsu narodņiki jo vairāk ir pakļauti šādam novērtējumam, jo tagad šādu sakaru milzīgo nozīmi var noliegt tikai pavisam akli cilvēki.

Kas attiecas uz nenodrošinātību un nestabilitāti u. tml., tad tā ir tā pati vecā dziesmiņa, par kuru mēs runājām sakarā ar ārējo tirgu. Šādos uzbrukumos arī parādās romantiķis, kas bailīgi nosoda tieši to, ko kapitālismā visaugstāk vērtē zinātniskā teorija: kapitālismam piemītošo attīstības tendenci, neatturamo tieksmi uz priekšu, nespēju apstāties vai atražot saimnieciskos procesus agrākajos nemainīgajos apmēros. Tikai utopists, kas sacer fantastiskus plānus par viduslaiku (obščinām līdzīgu) savienību ieviešanu visā sabiedrībā, var ignorēt faktu, ka tieši kapitālisma „nestabilitāte" ir milzīgs progresīvs faktors, kas paātrina sabiedrisko attīstību, kas ierauj aizvien plašākas un plašākas iedzīvotāju masas sabiedriskās dzīves virpulī, kas liek tām iedziļināties pārdomās par pastāvošo iekārtu, kas liek, lai tās pašas „kaļ savu laimi".

N.-ona kga frāzes par kapitālistiskās saimniecības „nestabilitāti", par neproporcionālo maiņas attīstību, par līdzsvara izjaukšanu starp rūpniecību un zemkopību, starp ražošanu un patēriņu, par križu nenormalību u. tml. visneapstrīdamākā veidā liecina, ka viņš vēl pilnīgi turas pie romantisma viedokļa. Tāpēc arī Eiropas romantisma kritika vārdu pa vārdam attiecas arī uz viņa teoriju. Lūk, pierādījums:

„Paklausīsimies veco Buagilberu:

„Preču cenai, — saka viņš, — jābūt vienmēr proporcionālai, jo tikai tāda savstarpēja saskaņotība dod tām iespēju katrā momentā tikt atkal atražotām... Tā kā bagātība nav nekas cits kā šī pastāvīgā maiņa starp cilvēku un cilvēku, starp uzņēmumu un uzņēmumu, tad būtu šausmīga maldīšanās meklēt nabadzības cēloņus kaut kur citur nekā šās maiņas traucēšanā, ko rada novirzīšanās no proporcionālajām cenām“.

Paklausīsimies arī kādu jaunāku^84 ekonomistu:

„Lielais likums, kas jāpiemēro ražošanai, ir proporcionalitātes likums (the law of proportion), kas vienīgais tikai spēj uzturēt vērtības nemainību. .. Ekvivalentam jābūt garantētam ... Visas nācijās dažādos laikmetos centušās ar visai daudzu tirdzniecisku reglamentu un ierobežojumu palīdzību realizēt, kaut vai līdz zināmam mēram, šo proporcionalitātes likumu. Bet egoisms, kas piemīt cilvēku dabai, noveda pie tā, ka visa šī regulēšanas sistēma tika gāzta. Proporcionālā ražošana (proportionale production) ir īstenas sociāli ekonomiskas zinātnes realizēšana'4 (W. Atkinson, „Principles of political economy", London, 1840, p. 170 un 195)[85].

Fuit Troja![86] Šī pareizā proporcija starp piedāvājumu un pieprasījumu, kas atkal kļūst par tik daudzu vēlēšanos priekšmetu, sen jau beigusi eksistēt. Tā savu mūžu nodzīvojusi; tā bija iespējama tikai tajos laikos, kad ražošanas līdzekļi bija aprobežoti, kad maiņa notika galēji šauros ietvaros. Ar lielindustrijas rašanos šai pareizajai proporcijai bija obligati (musste) jāpazūd, un ražošanai ar dabas likumu nepieciešamību bija jāpakļaujas nemitīgu maiņu secībai — uzplaukumam un depresijai, krizei, sastingumam, jaunam uzplaukumam utt.

Kas tāpat kā Sismondi grib atgriezties pie pareizās proporcionālās ražošanas un turklāt saglabāt mūslaiku sabiedrības pamatus, tie ir reakcionāri, jo viņiem konsekvences labā tad vajadzētu censties atjaunot arī citus pagājušo laiku rūpniecības apstākļus.

Kas noturēja ražošanu pareizās vai gandrīz pareizās proporcijās? Pieprasījums, kas regulēja piedāvājumu, kurš bija lā priekštecis; ražošana soli pa solim sekoja patēriņam. Lielindustrija, kas jau pēc sava lietojamo rīku rakstura spiesta nepārtraukti ražot arvien lielākos un lielākos apmēros, nevar gaidīt pieprasījuma. Ražošana iet pieprasījumam pa priekšu, piedāvājums ar varu iekaro pieprasījumu.

Mūslaiku sabiedrībā, rūpniecībā, kas dibināta uz individuālo maiņu, ražošanas anarchija, kas ir tik daudzu nelaimju avots, ir tai pašā laikā progresa cēlonis.

Tāpēc viens no diviem: vai nu vēlēties pagājušo laiku pareizās proporcijas reizē ar mūslaiku ražošanas līdzekļiem, — un tas nozīmē būt vienlaikus ir reakcionāram, ir utopistam kopā.

Vai arī vēlēties progresu bez anarchijas, — un tad jāatsakās no individuālās maiņas, lai saglabātu ražošanas spēkus" („Das 'Elend der Philosophic", S. 46—48)

Pēdējie vārdi attiecas uz Prudonu, pret kuru polemizē autors, tātad raksturodams sava viedokļa atšķirību gan no Sismondi, gan no Prudona uzskatiem. N. —ona kgs, protams, visos savos uzskatos nebūtu pielāgojams nedz vienam, nedz otram^87. Bet iedziļinieties šā fragmenta saturā. Kāda ir citētā autora pamattēzē, viņa pamatdoma, kas viņu nostāda nesamierināmā pretrunā ar saviem priekštečiem? Neapšaubāmi tā, ka viņš nostāda jautājumu par kapitālisma nestabilitāti (ko konstatē visi šie trīs rakstnieki) uz vēsturiska pamata un uzskata šo nestabilitāti par progresīvu faktoru. Citiem vārdiem: viņš atzīst, pirmkārt, šo kapitālistisko attīstību, kas norisinās disproporciju, križu ceļā u. tml., par nepieciešamu attīstību, teikdams, ka jau pats ražošanas līdzekļu (mašinu) raksturs rada neaprobežotu tieksmi paplašināt ražošanu un liek piedāvājumam nemitīgi aizsteigties priekšā pieprasījumam. Otrkārt, viņš atzīst šajā notiekošajā attīstībā progresa elementus, kas izpaužas ražošanas spēku attīstībā, darba sabiedriskošanā veselas sabiedrības ietvaros, iedzīvotāju kustīguma kāpinājumā, viņu apzinīguma pacelšanā u. c. Ar šiem diviem punktiem izbeidzas viņa atšķirība no Sismondi un Prudona, kas vienisprātis ar viņu attiecībā uz norādījumiem par „nestabilitāti^11 un tās radītām pretrunām un attiecībā uz patiesu cenšanos novērst šīs pretrunas. Tas, ka viņi nesaprot, ka šī „nestabilitāte^11 ir jebkuras kapitālisma un jebkuras preču saimniecības nepieciešamā pazīme vispār, noved viņus pie utopijas. Šai nestabilitātei piemītošo progresa elementu neizpratne padara viņu teorijas par reakcionārām^88.

Un tagad uzaicinām narodņiku kgus atbildēt uz jautājumu: vai N. —ona kgs pievienojas zinātniskās teorijas uzskatiem divos norādītajos punktos? vai viņš atzīst nestabilitāti kā šās iekārtas un šās attīstības īpatnību? vai viņš atzīst progresa elementus šajā nestabilitātē? Kurš katrs zina, ka ne, ka N. —ona kgs, gluži otrādi, pasludina šo kapitālisma „nestabilitāti^11 par vienkāršu ndhormalību, novirzīšanos utt. un uzskata to par pagrimšanu, regresu (sal. iepriekš: „padara nestabilu"), idealizēdams to pašu ekonomisko sastingumu (atcerieties „mūžīgos pamatus^11, „gadsimtu svētītos principus^11 u. tml.), kura iznīcināšana ir tieši „nestabilā^11 kapitālisma vēsturiskais nopelns. Tāpēc ir skaidrs, ka mums bija pilnīga taisnība, pieskaitot viņu romantiķiem, un ka nekādi viņa „citāti^11 un nekādas „atsaukšanās^11 nemaina šādu viņa paša spriedumu raksturu.

Mazliet vēlāk mēs vēlreiz pakavēsimies pie šās „nestabilitātes^11 (sakarā ar romantisma un narodņicisnm naidīgo nostāju pret zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaita samazināšanos uz industrijā nodarbināto iedzīvotāju skaita rēķina), bet tagad citēsim kādu vietu no „Kritikas par dažām politiskās ekonomijas tezēin“, vietu, kas veltīta pret naudas saimniecību vērsto sentimentālo uzbrukumu analizei.

„Šīs noteiktās sabiedriskās lomas (proti: pārdevēja un pircēja lomas) neizriet no cilvēku individualitātes vispār, bet no maiņas attiecībām starp cilvēkiem, kuri savus produktus ražo preču veidā. Attiecības starp pircēju un pārdevēju ir tik neindividualas, ka viņi abi stājas šajās attiecībās tikai tiktāl, ciktāl tiek noliegts viņu darba individuālais raksturs, proti, ciktāl šis darbs, būdams neindi-viduals darbs, kļūst par naudu. Tāpēc ir tikpat bezjēdzīgi uzskatīt šīs ekonomiski buržuāziskās pircēja un pārdevēja lomas par cilvēka individuālismā mūžīgām sabiedriskām formām, cik netaisnīgi ir apraudāt šīs lomas kā šā individuālismā iznīcināšanas cēloni.

Cik dziļi labos ļaudis satriec kaut pilnīgi pavirša antagonisma forma, kas parādās pirkšanā un pārdošanā, to rāda šāds izraksts no Izaka Pereiras grāmatas „Leņons sur l’industrie et Ies finances", Paris, 1832^89 [90]. Apstāklis, ka šis pats Izaks kā „Credit mobilier"** izgudrotājs un diktators ieguva bēdīgo Parizes biržas vilka slavu, rāda, ko minētā grāmata satur līdzās sentimentālai ekonomijas kritikai. Pereiras kgs, toreiz Sen-Simona apustulis, saka: „Sakarā ar to, ka individi ir izolēti, atdalīti cits no cita kā ražošanā, tā arī patērēšanā, starp viņiem eksistē viņu ražojamo produktu maiņa. No maiņas nepieciešamības izriet nepieciešamība noteikt priekšmetu relativo vērtību. Vērtības un maiņas idejas tādā kārtā cieši savā starpā saistītas, un savā īstenā formā tās abas izteic individuālismu un antagonismu... Produktu vērtību var noteikt tikai tāpēc, ka pastāv pārdošana un pirkšana, citiem vārdiem, antagonisms starp dažādiem sabiedrības locekļiem. Par cenu, par vērtību jārūpējas tikai tur, kur noliek pārdošana un pirkšana, vārdu sakot, kur katram individam jācīnās, lai iegūtu savai eksistencei vajadzīgos priekšmetus" “ (min. darb. G8. lpp.)50.

Rodas jautājums, kur te slēp jas Pereiras sentimentalHate? Viņš runā tikai par individuālismu, antagonismu, cīņu, kas ir īpatnēja kapitālismam, runā to pašu, ko dažādās variācijās runā mūsu narodņiki, un turklāt, kā liktos, runā patiesību, jo „individuālisms, antagonisms un cīņa" tiešām ir nepieciešams maiņas, preču saimniecības piederums. Sentimentalitāte slēpjas tai apstāklī, ka šis sen-simonists, aizrāvies ar kapitālisma pretrunu nosodīšanu, aiz šīm pretrunām nesaredz to faktu, ka maiņa ari izteic īpašu sabiedriskās saimniecības formu, ka tā tātad ne tikai šķir (tas ir pareizi tikai attiecībā uz viduslaiku savienībām, ko kapitālisms iznīcina), bet arī savieno ļaudis, piespiezdama tos stāties savstarpējās attiecībās ar tirgus palīdzību^91. Lūk, šī izpratnes paviršība, kas radusies no aizraušanās ,,graut“ kapitālismu (no utopiskā viedokļa), ari deva citētajam autoram iemeslu nosaukt Pereiras kritiku par sentimentālu.

Bet kāda mums daļa par Pereiru, sen aizmirstā sen-simonisma sen aizmirsto apustuli? Vai neņemt labāk visjaunāko narodņicisma „apustuli^11?

„Ražošana ... zaudējusi tautas raksturu un ieguvusi individuālu, kapitālistisku raksturu^11 (N. —ona kgs, „Apskati^11, 321. un 322. Ipp.).

Redziet, kā spriež šis kostimētais romantiķis: „tautas ražošana kļuvusi individuālā^11. Bet, tā kā autors ar nosaukumu „tautas ražošana^11 grib saprast obščinu, tad viņš ar to norāda uz ražošanas sabiedriskā rakstura pagrimšanu, uz sabiedriskās ražošanas formas sašaurināšanos.

Vai tas tā ir? „Obščina^11 deva (ja tā deva; starp citu, esam gatavi pēc patikas piekāpties autora priekšā) ražošanas organizāciju tikai vienā atsevišķā obščinā, kas bija izolēta no katras citas obščinas. Ražošanas sabiedriskais raksturs aptvēra tikai vienas obščinas locekļus^92. Kapitālisms turpretī rada ražošanas sabiedrisko raksturu veselā valstī. „Individuālisms^11 izpaužas sabiedrisko sakaru iznīcināšanā, bet tos iznīcina tir<jus, liekot to vietā sakarus starp individu masām, kurus nesaista ne obščina, nedz kārta, nedz profesija, nedz šaurs mājrūpniecības nozares rajons u. tml. Tā kā sakars, ko rada kapitālisms, izpaužas pretrunu antagonisma formā, tāpēc mūsu romantiķis negrib redzēt šo sakaru (kaut arī obščina kā ražošanas organizācija nekad nav eksistējusi bez citām pretrunu un antagonisma formām, kas īpatnējas vecajiem ražošanas veidiem). Utopiskais viedoklis padara arī viņa kapitālisma kritiku par sentimentālu kritiku.

II

ROMANTISMA SlKBURZUAZISKAIS RAKSTURS

Sīkražošanas idealizacija rāda mums citu romantiskās un narodņiciskās kritikas raksturīgu pazīmi: tās sīkbur-žuaziskumu. Mēs redzējām, ka franču un krievu romantiķis vienādi pārvērš sīkražošanu par ,.sociālu organizāciju", par „ražošanas formu", nostādot to pretī kapitālismam. Mēs tāpat redzējām, ka šāds pretnostādījums nav nekas vairāk kā pilnīga izpratnes paviršība, ka tā ir mākslota un nepareiza vienas preču saimniecības formas (lielrūpniecības kapitala) izraušana no kopsakara un tās nosodīšana, utopiski idealizējot tās pašas preču saimniecības otro formu (sīkražošanu). Tā jau ir Eiropas XIX gadsimta sākuma romantiķu un krievu XIX gadsimta beigu romantiķu nelaime, ka viņi sev izdomā kaut kādu abstraktu, ārpus sabiedriskajām ražošanas attiecībām stāvošu sīksaimnie-cību un nesaredz to mazo apstākli, ka šī sīksaimniecība īstenībā atrodas preču ražo&anas apstākļos, — tas attiecas tāpat uz Eiropas kontinenta sīksaimniecību 1820. gados, kā uz krievu zemnieku saimniecību 1890. gados. Īstenībā sīkražotājs, ko romantiķi un narodņiki dievina, tāpēc ir sīkburžujs, kas atrodas tādos pašos pretrunīgos apstākļos kā kurš katrs cits kapitālistiskās sabiedrības loceklis, kurš gluži tāpat aizstāv sevi cīņā, kura, no vienas puses, pastāvīgi izdala nelielu lielburžuju mazākumu, no otras puses, izgrūž vairākumu proletariāta rindās. Īstenībā, kā to kurš katrs redz un zina, nav tādu sīkražotāju, kas neatrastos starp šīm divām pretējām šķirām, un šis vidus stāvoklis nepieciešami nosaka sīkburžuazijas specifisko raksturu, tās duālismu, divkosību, tās tiekšanos uz mazākuma pusi, kurš laimīgi izgājis no cīņas, tās naidīgo izturēšanos pret „neveiksmīgajiem", t. i., pret vairākumu. Jo tālāk attīstās preču saimniecība, toties stiprāk un asāk izceļas šīs īpašības, toties skaidrāk kļūst redzams, ka

slkražošanas idealizacija izteic tikai reakcionāru, sīkbur-žuazisku viedokli.

Nevajag sevi maldināt attiecībā uz šo terminu nozīmi, kurus „Kritikas par dažām politiskās ekonomijas tezēm“ autors attiecināja tieši uz Sismondi. Sic termini nepavisam nesaka, ka Sismondi aizstāv atpalikušos sīkburžujus. Sismondi nekur viņus neaizstāv: viņš grib aizstāvēt darba jaužu šķiru viedokli vispār, viņš izsaka savas simpātijās visiem šo šķiru pārstāvjiem, viņš priecājas, piemēram, par fabriku likumdošanu, viņš uzbrūk kapitālismam un parāda tā pretrunas. Vārdu sakot, viņa viedoklis ir pilnīgi tas pats kā mūslaiku narodņiku viedoklis.

Rodas jautājums — uz ko pamatojas viņa kā slkburžuja raksturojums? Tieši uz to, ka viņš neizprot sakaru starp sīkražošanu (kuru viņš idealizē) un lielkapitālu (kuram viņš uzbrūk). Tieši uz to, ka viņš neredz, kā viņa iemīļotais sīkražotājs, zemnieks, īstenībā kļūst par sīkburžuju. Sakarā ar dažādu rakstnieku teoriju uzskatīšanu par dažādu šķiru interešu un viedokļa izteicējām nekad nevajag aizmirst šādu izskaidrojumu:

„Nevajag domāt, ka sīkburžuazija principiāli cenšas realizēt savas šķiras egoistiskās intereses. Ghm otrādi, viņa tic, ka viņas atbrīvošanas speciālie nosacījumi reizē ir arī vispārējie un vienīgie nosacījumi tagadējās sabiedrības glābšanai un šķiru cīņas novēršanai. Tāpat nevajag domāt, ka visi demokrātijās pārstāvji ir sīktirgotāji un sīktirgotāju piekritēji. Pēc savas izglītības un sava individuālā stāvokļa viņi var būt tikpat tāli no sīktirgotājiem kā debesis no zemes. Par sīkburžuja pārstāvjiem viņus padara tas, ka viņu doma nav spējīga pārkāpt tās robežas, kuras nepārkāpj sīkburžuju dzīve, un tāpēc viņi teorētiski nonāk pie tiem pašiem uzdevumiem un atrisinājumiem, pie kuriem sīkburžuju praktiski noved viņa materiālās intereses un viņa sabiedriskais stāvoklis. Tāda arī vispār ir attiecība starp politiskajiem un literārajiem šķiras pārstāvjiem un šķiru, kuru viņi pārstāv^41 (K. Markss, „Lui Bona-parta Astoņpadsmitais brimers^44, Bazarova un Stepanova tulkojums, 179. un 180. lpp.)r,T.

Tāpēc visai komiski ir tie narodņiki, kas domā, ka norādījumi uz sīkburžuaziskumu lietoti vienīgi ar nolūku pateikt kaut ko sevišķi dzēlīgu, ka tas ir vienkāršs pole-

inisks paņēmiens. Ar tādu izturēšanos viņi parāda, ka viņi neizprot savu pretinieku vispārējos uzskatus, bet galvenais, ka viņi neizprot pašus tās kapitālisma kritikas pamatus, ar kuru viņi visi „vienisprātis^14, un tās atšķirību no sentimentālās un sīkburžuaziskās kritikas. Jau pastiprinātā cenšanās vien apiet pašu jautājumu par šiem pēdējiem kritikas veidiem, par to pastāvēšanu Rietumeiropā, par to izturēšanos pret zinātnisko kritiku uzskatāmi parāda, kāpēc narodņiki negrib saprast šo atšķirību*.

Paskaidrosim teikto ar piemēru. Žurnālā „Russkaja Misļ“ 1896. g. 5. nr. (229. un turpm. lpp.)58 bibliogrāfiskajā nodaļā ir runa par to, ka „beidzamā laikā parādījusies un pārsteidzoši ātri aug grupa^44 inteliģences vidū, kas izturas ar principiālu un nelokāmu naidu pret narodņicismu. Recenzenta kgs pavisam īsos vilcienos aizrāda uz šā naida cēloņiem un raksturu un nevar neatzīmēt ar atzinību, ka viņš turklāt pilnīgi precizi attēlo narodņicismam naidīgā viedokļa būtību**. Recenzenta kgs nav vienisprātis ar šo viedokli. Viņš nesaprot, ka idejas par šķiru interesēm utt. liktu mums noliegt „tautas ideālus^44 („vienkārši tautas un nevis narodņiku^44; ibid., 229. lpp.), kuri, lūk, pastāv zemniecības, t. i., iedzīvotāju vairākuma, labklājībā, brīvībā un apzinīgumā.

„Mums, protams, iebildīs, — saka recenzenta kgs, — kā iebilda arī ciliem, ka autora — zemnieka ideāli (runa bija par kāda zemnieka izteiktu vēlēšanos) ir sīkburžuaziski

* Piemēram, Efrusi sarakstījis divus rakstus par to, „kā uz kapitālismu augšanu skatījās'1 Sismondi (,,R. B.“, 7. nr., 139. lpp.), un tomēr absolūti nav sapratis tieši to, kā skatījās Sismondi. Žurnālā „Russkojc Bogatstvo" līdzstrādnieks nav pamanījis Sismondi sīkburžua-zisko viedokli. Bet tā kā Efrusi, bez šaubām, pazīst Sismondi; tā kā viņš (kā mēs turpmāk redzēsim) pazīst tieši to jaunās teorijas pārstāvi, kas tā raksturojis Sismondi; tā kā viņš arī grib būt „vienisprātis" ar šās jaunās teorijas pārstāvi, — tad viņa neizpratne iegūst pilnīgi noteiktu nozīmi. Narodņiks arī nevarēja pamanīt romantiķī to, ko viņš nepamana pats pie sevis.

** Protams, tas skan ļoti savādi: uzslavēt cilvēku par to, ka viņš precizi utstāsta cita domas!! Bet ko pavēlēsit darīt? Starp parastajiem žurnālā „Russkoje Bogatstvo" un vecā žurnālā „Novoje Slovo" polemiķiem Krivenko un Voroncova kgu tāda polemika patiešām ir neparasts izņēmums.

13 2. sēj.

un ka tāpēc mūsu literatūra līdz šim bijusi sīkburžuazijas interešu pārstāve un aizstāve. Bet tas taču ir vienkārši bubulis — un ko var nobaidīt ar šo bubuli, ja ne vienīgi personas, kam ir Maskavas pārupes kupčienes pasaules uzskats un prāta spējas? ..

Stipri teikts! Bet paklausīsimies tālāk:

„ ... Kā cilvēku kopdzīves nosacījumu, tā ari apzinīgu sabiedrisku pasākumu pamata kritērijs taču nav vis ekonomiskās kategorijas un turklāt vēl tādas, kas patapinātas no zemei svešiem, citos apstākļos veidojušamies nosacījumiem, bet iedzīvotāju vairākuma laime un labklājība, tiklab materiālā, kā garīgā. Un, ja zināma dzīves iekārta un zināmi pasākumi šādas iekārtas atbalstīšanai un attīstīšanai ved uz šo laimi, tad nosauciet tos par sīkburžua-ziskiem vai kaut kā citādi, — lieta ar to nemainīsies: tie — šī dzīves iekārta un šie pasākumi — būs tomēr būtiski progresivi, un tāpēc vien tie būs augstākais ideals, kas sabiedrībai pieejams Sājos apstākļos un šajā stāvoklī“ (ib., 229. un 230. lpp., autora kursivs).

Vai tiešām recenzenta kgs neredz, ka viņš polemikas aizrautības karstumā pārlēcis jautājumam?

Ļoti bargi nosaucis narodņicisma apvainošanu sīkbur-žuaziskumā „vienkārši par bubuli” — viņš šāda apgalvojuma pierādīšanai nemin nekā, atskaitot šādu neticami pārsteidzošu tēzi: „Kritērijs ... nav meklējams ekonomiskās kategorijās, bet vairākuma laimē". Tas taču ir tas pats, ja teiktu: laika kritērijs nav meklējams meteoroloģiskos novērojumos, bet vairākuma pašsajūtā! Bet jājautā, kas tad gan tādas ir šīs „ekonomiskās kategorijas", ja ne iedzīvotāju saimniecības un dzīves apstākļu zinātnisks formulējums un turklāt ne „iedzīvotāju" vispār, bet noteiktu iedzīvotāju grupu, kas ieņem noteiktu vielu zināmās sabiedriskās saimniecības iekārtā? Pretī „ekonomiskajām kategorijām" nostādīdams visai abstrakto tēzi par „vairākuma laimi", recenzenta kgs vienkārši izsvītro visu sabiedriskās zinātnes attīstību kopš pagājušā gadsimta beigām un atgriežas pie naivās, racionalisliskās spekulācijās, kas ignorē noteiktas sabiedriskas attiecības un to attīstību. Ar vienu spalvas vilcienu viņš izsvītro visu, ko cilvēku doma ieguvusi gadsimtu meklējumu rezultātā, cenzdamās saprast sabiedriskās parādības! Un, atbrīvojies

tādā kārtā no jebkuras zinātniskas bagažas, recenzenta kgs uzskata jau jautājumu par atrisinātu. Un patiesi viņš tieši secina: „Ja zināma iekārta... ved uz šo laimi, tad sauciet, kā gribat, lieta ar to nemainīsies". Te tev nu bija! liet jautājums taču bija tieši tas, kāda ir šī iekārta. Taču autors pats tikko norādīja, ka pret cilvēkiem, kas zemnieku saimniecībā redzēja īpašu iekārtu („tautas ražošanu" vai kā jums tīk), nostājās citi, kas apgalvoja, ka tā nemaz nav īpaša iekārta, bet visparastākā sikburžuaziskā iekārta, tāda pati, kāda ir arī jebkuras citas sīkražošanas iekārta preču saimniecības un kapitālisma zemē. Ja jau no pirmā uzskata pats no sevis secināms, ka „šī iekārta" („tautas ražošana") „ved uz laimi", tad no otrā uzskata tāpat pats no sevis secināms, ka „šī iekārta" (sīkbur-žuaziskā iekārta) ved uz kapitālismu un nekur citur, ved uz to, ka „iedzīvotāju vairākums" tiek nogrūsts proletariāta rindās un mazākums pārvēršas par lauku (vai rūpniecības) buržuāziju. Vai nav acīm redzams, ka recenzenta kgs izšāvis gaisā un, šāviena trokšņa iespaidots, pieņēmis kā pierādītu tieši to, kā noliegšanā izpaužas otrais uzskats, kurš tik sirdīgi pasludināts „vienkārši par bubuli"?

Ja viņš nopietni gribētu analizēt otro uzskatu, tad viņam acīm redzot vajadzētu pierādīt vienu no diviem: vai nu to, ka „sīkburžuazija" ir nepareiza zinātniska kategorija, ka var iedomāties kapitālismu un preču saimniecību bez sīkburžuazijas (kā to arī iedomājas narodņiku kgi, atgriezdamies ar to pilnīgi pie Sismondi viedokļa); vai arī, ka šī kategorija nav piemērojama Krievijai, t. i., ka pie mums nav ne kapitālisma, nedz valdošas preču saimniecības, ka sīkražolāji nepārvēršas par preču ražotājiem, ka viņu vidū nenotiek minētais vairākuma izstumšanas un mazākuma „patstāvības" nostiprināšanas process. Tagad turpretī, redzēdami, ka viņš norādījumu par narodņicisma sīkburžuaziskumu uztver par tukšu vēlēšanos „aizvainot" narodņiku kgus, un lasīdami pēc tam iepriekš minēto frāzi par „bubuli", mēs negribot atceramies pazīstamo izteicienu: „Apžēlojieties, Kit Kitič! kas jūs var aizvainot? — Jūs pats kuru katru aizvainosit!"

Ill

JAUTĀJUMS РАК INDUSTRIJA NODARBINĀTO IEDZĪVOTĀJU PIEAUGUMU UZ ZEMKOPĪBA NODARBINĀTO RĒĶINA

Atgriezīsimies pie Sismondi. Līdztekus sīkburžuazijas idealizacijai, līdztekus romantiskai neizpratnei par to, kā „zemniecība" zināmā sabiedriskā saimniecības iekārtā pārvēršas par sīkburžuaziju, mēs sastopam viņa ārkārtīgi raksturīgo uzskatu par zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaita samazināšanos uz rūpniecībā nodarbināto rēķina. Ir zināms, ka šī parādība — viens no visspilgtākajiem kādas zemes kapitālistiskās attīstības izpaudumiem — novērojama visās civilizētās zemēs un tāpat arī Krievijā^93.

Kā sava laika izcils ekonomists Sismondi nevarēja, protams, neredzēt šo faktu. Viņš to atklāti konstatē, bet nepavisam nesaprot tā nepieciešamo sakaru ar kapitālisma attīstību (pat vispārējo: ar sabiedriskā darba dalīšanu, ar šās parādības radīto preču saimniecības pieaugumu). Viņš vienkārši nosoda šo parādību kā kaut kādu „sistēmas" trūkumu.

Norādīdams uz Anglijas zemkopības milzīgo progresu, Sismondi saka:

„Bet, sajūsminoties par tik rūpīgi iekoptiem laukiem, mums jāpaskatās arī uz iedzīvotājiem, kas tos apstrādā; viņu skaits ir uz pusi mazāks, nekā tas būtu uz tādas pašas teritorijas Francijā. Pēc dažu ekonomistu domām tas ir ieguvums; pēc manām — tas ir zaudējums" (I, 239.).

Ir saprotams, kāpēc buržuāzijas ideologi uzskatīja šo parādību par ieguvumu (mēs tūlīt redzēsim, ka tāds pats uzskats ir arī zinātniskajai kapitālisma kritikai): viņi ar to formulēja buržuāziskās bagātības, tirdzniecības un rūpniecības pieaugumu. Sismondi, steigdamies nosodīt šo parādību, aizmirst padomāt par tās cēloņiem.

„Francijā un Itālijā, — saka viņš, — kur, kā domā, četras piektdaļas iedzīvotāju pieder pie zemkopju šķiras.

nācijās četras piektdaļas ēdīs nacionālu maizi, lai arī kāda būtu ārzemju labības cena“ (I, 264.). Fuit Troja! var teikt sakarā ar to. Tagad jau vairs nav tādu zemju (kaut arī lās būtu augstākā mērā zemkopības zemes), kas neatrastos pilnīgā atkarībā no labības cenām, t. i., no labības ražošanas visā kapitālistiskajā pasaulē.

„Ja nācijā nevar palielināt savu tirdzniecībā nodarbināto iedzīvotāju skaitu citādi kā prasot no katra lielāku daudzumu darba par to pašu algu, tad viņai jābaidās sava industrijā nodarbināto iedzīvotāju skaita pieauguma" (I, 322.). Kā lasītājs redz, tie ir vienkārši labi domāti padomi bez jebkādas jēgas un nozīmes, jo jēdziens „nācijā" te konstruēts, mākslīgi abstrahējot pretrunas starp tām šķirām, kas veido šo „nāciju". Sismondi kā vienmēr vienkārši atrunājas no šīm pretrunām ar nevainīgu vēlēšanos ... lai pretrunu nebūtu.

„Anglijā zemkopībā nodarbinātas tikai 770 199 ģimenes, tirdzniecībā un rūpniecībā — 959 632, pārējos sabiedrības stāvokļos — 413 316. Tik liela iedzīvotāju daļa, kuri pārtiek no tirdznieciskās bagātības, uz visu 2 143 147 ģimeņu jeb 10 150 615 cilvēku skaita ir patiesi šausminoša (effrayante). Par laimi Francija ir vēl tālu no stāvokļa, kad tāds milzīgs strādnieku skaits būtu atkarīgs no sekmēm tālajā tirgū" (I, 434.). Šeit Sismondi it kā pat aizmirst, ka šās „laimes" nosacījums ir tikai Francijas kapitālistiskās attīstības atpalicība.

Tēlodams tās pārmaiņas tagadējā iekārtā, kas pēc viņa viedokļa ir „vēlamas" (par tām runāsim turpmāk), Sismondi norāda, ka „rezultāts (pārveidojumiem romantiķu gaumē) būtu bez šaubām tas, ka ne vienai vien zemei, kas iztiek tikai no industrijas, vajadzētu slēgt daudz darbnīcu vienu pēc otras un ka pilsētu iedzīvotāju skaits, kas pārmērīgi palielinājies, ātri samazinātos, kamēr lauku iedzīvotāju skaits sāktu pieaugt" (II, 367.).

Šajā piemērā sevišķi spilgti parādās sentimentālās kapitālisma kritikas nevarība un sīkburžuja bezspēcīgais īgnums! Sismondi vienkārši sūdzas^94 par to, ka lietas notiek lā un nevis citādi. Viņa skumjas par lauku patriarchalā truluma un iedzīvotāju nomāktības paradizes izpostīšanu ir tik lielas, ka mūsu ekonomists pat neanalizē parādības cēloņus. Viņš tāpēc nepamana, ka industrijā nodarbināto iedzīvotāju skaita palielināšanās atrodas nepieciešamā un nesaraujamā sakarā ar preču saimniecību un kapitālismu. Preču saimniecība atlīstās samērā ar sabiedriskā darba dalīšanas attīstību. Bet šī darba dalīšana tieši tā arī notiek, ka viena rūpniecības nozare pēc otras, viens izejvielu apstrādāšanas veids pēc otra atraujas no zemkopības un kļūst patstāvīgs, tātad rada industriālos iedzīvotājus. Tāpēc spriest par preču saimniecību un kapitālismu — un neievērot industriālo iedzīvotāju skaita relalivā pieauguma likumu, — nozīmē būt bez jebkāda priekšstata par zināmās sabiedriskās saimniecības iekārtas pamata īpatnībām.

„Pēc pašas kapitālistiskā ražošanas veida dabas tas pastāvīgi samazina zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaitu, salīdzinot ar ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju skaitu, tā ka industrijā (vārda šaurā nozīmē) pastāvīgā kapitala pieaugums samērā ar mainīgo saistīts ar absolūtu mainīgā kapitala pieaugumu, lai gan tas relativi samazinās^95. Bet zemkopībā absolūti samazinās mainīgais kapitāls, kas vajadzīgs noteikta daudzuma zemes ekspluatācijai; tātad šis kapitāls var pieaugt tikai ar tādu nosacījumu, ka nodod apstrādāšanai jaunu zemi^96, bet tas savukārt paredz vēl lielāku ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju pieaugumu" (III, 2., 177.)eo.

Jaunās teorijas viedoklis ari šajā punktā ir diametrāli pretējs romantismam ar tā sentimentālo gaušanos. Izprotot parādības nepieciešamību, dabiski rodas pilnīgi citāda attiecība pret to, prasme novērtēt tās dažādās puses. Mūs interesējošā parādība arī ir viena no kapitālistiskās iekārtas visdziļākajām un vispārīgākajām pretrunām. Pilsētas atdalīšana no laukiem, pretstats starp tiem un iespēja pilsētai ekspluatēt laukus — šie attīstības stadijā esošā kapitālisma visur sastopamie ceļa biedri — ir nepieciešams produkts „tirdznieciskās bagātības^11 (lietojot Sismondi izteicienu) pārsvaram pār ,,zemes“ (lauksaimniecisko) „bagātību". Tāpēc pilsētas pārsvars pār laukiem (gan ekonomiskā, gan politiskā, gan intelektuālā, gan visādā citā ziņā) ir kopēja un nenovēršama parādība visām zemēm, kur pastāv preču ražošana un kapitālisms, lai skaitā arī Krievijai: apraudāt šo parādību var tikai sentimentāli romantiķi. Zinātniskā teorija turpretī norāda uz to progresīvo pusi, ko šajā pretrunā ienes lielrūpnieciskais kapitāls. „Līdz ar pastāvīgi pieaugošo pilsētu iedzīvotāju pārsvaru, kurus kapitālistiskā ražošana savāc lielos centros, tā uzkrāj vēsturisku spēku, kas virza uz priekšu sabied-rību"61 (die geschichlliche Bevvegungskrat't der Gesell-sehafl)[97]. Ja pilsētas pārsvars ir nepieciešams, tad tikai iedzīvotāju pievilkšana pilsētā var paralizēt (un tiešām, kā to vēsture pierāda, paralizē) šā pārsvara vienpusīgo raksturu. Ja pilsēta nepieciešami paceļas privileģētā stāvoklī, atstādama laukus pakļautus, neattīstītus, nevarīgus un nomāktus, tad tikai lauku iedzīvotāju pieplūdums pilsētās, tikai šī zemkopībā un ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju sajaukšanās un saplūšana var pacelt lauku iedzīvotājus no viņu nevarības stāvokļa. Tāpēc, atbildot uz romantiķu reakcionāro žēlošanos un kurnēšanu, jaunā teorija norāda uz to, kā tieši šo zemkopībā un ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju dzīves apstākļu tuvināšanās rada nosacījumus pretstata novēršanai starp pilsētu un laukiem.

Tagad jājautā, kāds viedoklis šai jautājumā ir mūsu narodņiku ekonomistiem? Katrā ziņā sentimentāli romantisks. Viņi ne tikvien neizprot industrijā nodarbināto iedzīvotāju pieaugšanas nepieciešamību zināmā sabiedriskās saimniecības iekārtā, bet pat cenšas neredzēt arī pašu parādību, līdzīgi zināmajam putnam, kas slēpj savu galvu zem spārna. P. Struves norādījums, ka N.—ona kga spriedumos par kapitālismu viņa apgalvojums par mainīgā kapitala absolūto samazināšanos ir rupja kļūda („Kritiskas piezīmes”, 255. lpp.), ka stādīt Krieviju pretī Rietumiem pēc industrijā nodarbināto iedzīvotāju mazākā procenta un neievērot šā procenta pieaugšanu sakarā ar kapitālisma attīstību — ir aplamība^98 („Sozialpolitisches Zentral-blalt“[99], 1893., 1. nr.), palika, kā to jau varēja paredzēt, bez atbildes. Pastāvīgi pļāpājot par Krievijas īpatnībām, narodņiku ekonomisti pat neprata izvirzīt jautājumu par industrijā nodarbināto iedzīvotāju masu izveidošanās patiesajām īpatnībām Krievijā^100, uz kurām mēs īsumā aizrādījām iepriekš. Tāda ir narodņiku teorētiskā izturēšanās pret jautājumu. Tomēr īstenībā, spriezdami par zemnieku stāvokli pēcreformas sādžā un teorētisku šaubu nenomākti, narodņiki atzīst zemnieku pārākapdzīvotību, atzīst, ka zemnieki, ko izstumj no zemkopības, pārvietojas uz pilsētām un fabriku centriem, un aprobežojas turklāt tikai ar šās parādības apraudāšanu, taisni tāpat, kā to apraudāja Sismondi^101. Tas dziļais process, kas pārveidoja iedzīvotāju masu dzīves apstākļus un kas norisinājās pēcreformas Krievijā, — process, kas pirmo reizi pārtrauca zemnieku dzīves vietas nemainību un saistību pie vienas vietas un kas radīja tās kustīgumu un zemkopībā strādājošo tuvināšanos ar zemkopībā nestrādājošiem, pilsētnieku tuvināšanos ar lauciniekiem*, — tiklab savā ekonomiskā, kā (varbūt vēl vairāk) morālā un izglītojošā nozīmē palika narodņiku pilnīgi nepamanīts, dodot viņiem iemeslu tikai sentimentālām romantiskām nopūtām.

IV

ROMANTISMA PRAKTISKĀS VĒLĒŠANĀS

Tagad mēs pacentīsimies apvienot vienkop Sismondi vispārējo viedokli par kapitālismu (uzdevums, kuru, kā lasītājs atcerēsies, sev sprauda arī Efrusi) un aplūkot romantisma praktisko programu.

uzskati, kurš sacerēja vispārīgu „progresa formulu" noteiktu formu analizēs vietā, kādas pieņem darba dalīšana dažādās sabiedriskās saimniecības formācijās un dažādos attīstības laikmetos.

„Lai gan to operāciju vienmuļībai, kādās izpaužas katra strādnieku darbība fabrikā, vajadzētu acīm redzot kaitēt viņu attīstībai (intelligence), tomēr taisnība liek teikt, ka pēc labāko tiesnešu (juges, lietpratēju) novērojumiem manufaktūras strādnieki Anglijā atrodas attīstības, izglītības un tikumības ziņā augstākā pakāpē nekā zemkopības strādnieki (ouvriers des champs)" (I, 397.). Un Sismondi noiāda uz šās parādības cēloņiem: Vivant sans cesse ensemble, moins ēpuisēs par la fatigue, et pouvant se livrer davanlage ā la conversation, Ies idēcs onl circulē plus rapidement entre cux (Tā kā viņi pastāvīgi atradās kopā, bija mazāk nogurdināti un viņiem bija vairāk iespējas sarunāties, tad idejas viņu vidū izplatījās ātrāk. Red.). Bet — piebilst viņš melanclioliski — aucun attachement ā l’ordre ētabli (nekādas pieķeršanās nodibinātai kārtībai. Red.).

* Šā procesa veids arī ir dažāds Eiropas Krievijas centrālajai joslai un malienēm. Uz malienēm iet galvenokārt zemkopības strādnieki no melnzemes vidus guberņām un pa daļai zemkopībā nenodarbinātie strādnieki no rūpniecības guberņām, izplatīdami savas „amata" zināšanas un „ieviesdami" rūpniecību tīri zemkopībā nodarbinātu iedzīvotāju vidū. No rūpniecības joslas iet zemkopībā nenodarbinātie strādnieki pa daļai uz visām Krievijas malām, galvenokārt uz galvaspilsētām un lielajiem industrijas centriem, pie kam šī, ja atļauts tā teikt, industriālā plūsma ir tik stipra, ka iestājas zemkopības strādnieku trūkums, jo tie aiziet uz rūpniecības guberņām (Maskavas, Jaroslavas u. c.) no melnzemes vidus guberņām. .Skat. S. A. Koroļcnko „Brivliguma darbs utt.“.

Mēs redzējām, ka Sismondi nopelns bija tas, ka viņš bija viens no pirmajiem, kas norādīja uz kapitālisma pretrunām. Bet, norādījis uz tām, viņš ne tikai nemēģināja tās analizēt un izskaidrot to izcelšanos, attīstību un tendenci, bet viņš pat uzskatīja tās par pretdabiskiem vai maldīgiem novirzieniem no normas. Pret šiem „novirzieniem^11 viņš naivi cīnījās ar sentencēm, atmaskošanām, padomiem tās novērst u. tini., it kā šīs pretrunas neizteiktu to reālo iedzīvotāju grupu reālās intereses, kuras ieņem noteiktu vietu mūslaiku sabiedriskās saimniecības kopējā iekārtā. Tā ir romantisma visspilgtākā pazīme: uzskatīt interešu pretrunu (kas dziļi sakņojas pašā sabiedriskās saimniecības iekārtā) par doktrinas, sistēmas, pat pasākumu u. tml. pretrunu vai kļūdu. Kleinburger’a^102 šaurais apvārsnis, kurš pats stāv sāņus no attīstītām pretrunām un ieņem vidus stāvokli, pārejas stāvokli starp diviem antipodiem, šeit savienojas ar naivu ideālismu, — mēs gandrīz esam gatavi teikt: ar birokrātismu, — kas izskaidro sabiedrisko iekārtu ar cilvēku ieskatiem (sevišķi ar to cilvēku ieskatiem, kam ir vara) un nevis otrādi. Sniegsim visu tamlīdzīgo Sismondi spriedumu piemērus:

„Vai Anglija, aizmirsdama cilvēkus lietu dēļ, nav upurējusi mērķi līdzekļiem?

Anglijas piemērs ir jo pārsteidzošāks tāpēc, ka tā ir brīva, izglītota, labi pārvaldāma nācijā un ka visas viņas nelaimes ceļas vienīgi no tā, ka tā sekojusi aplamam ekonomiskam virzienam" (I, p. IX^103). Sismondi uzskata Angliju vispār par biedinošu piemēru kontinentam gluži tāpat kā mūsu romantiķi, kuri iedomājas, ka viņi sniedz kaut ko jaunu, bet ne visvecākās grabažas.

„Pievērsdams savu lasītāju uzmanību Anglijai, es gribēju parādīt... mūsu pašu nākotnes vēsturi, ja mēs joprojām rīkosimies pēc tiem pašiem principiem, kuriem sekojusi Anglija" (I, p. XVI).

„. . . Kontinenta valstis uzskata par vajadzīgu sekot Anglijai tās manufaktūras karjerā" (11, 330.). „Nav satrie-«•ošaka, nav šausmīgāka skata ka tas, ko redzam Anglija^11

(II, 332.)[104].

„Nevajag aizmirst, ka bagalība ir tikai tas, kas reprezentē (n’est que la representation) dzīvē patīkamo un ērto^11 (buržuāziskās bagātības vielā te jau likta bagātība vispār!), „un radīt mākslīgu bagātību, notiesājot nāciju uz visu to, kas faktiski ir nabadzība un ciešanas, — tas nozīmē pieņemt lietas nosaukumu par tās būtību^11 (prendre le mot pour la chose) (I, 379.).

„... Kamēr nācijās sekoja tikai dabas norādījumiem (pavēlēm, indications) un izmantoja tās priekšrocības, ko deva klimats, augsna, ģeogrāfiskais stāvoklis, izejvielu pieejamība, tās nenonāca nedabiskā stāvoklī (une position forcēe), tās nemeklēja šķietamu bagātību (une opulence apparente), kas tautas masām pārvēršas par reālu nabadzību^11 (I, 411.). Buržuāziskā bagātība ir tikai šķietama!! „Ir bīstami, ja nācijā aizver durvis ārējai tirdzniecībai: nācijā liek piespiesta, tā sakot (en quelque sortc), uz aplamu rīcību, kas viņu pazudinās^11 (I, 448.)[105].

„ . .. Darba algā ir nepieciešama daļa, kurai jāuztur to «Izīvība, spēks un veselība, kuri darba algu saņem ... Vai! tai valdībai, kas aizliks šo daļu,—tā upurē visu (il sacrifie tout ensemble) — ir cilvēkus, ir cerības uz nākamo bagātību ... Šī izšķirība mums ļauj saprast, cik maldīga ir to valdību politika, kuras nospiedušas strādnieku šķiru algas līmeni līdz zemākai pakāpei, lai palielinātu fabrikantu, tirgoņu un īpašnieku tīros ienākumus^14 (II, 169.)[106].

,.Pienācis beidzot laiks jautāt: kurp mēs ejam?“ (ой Гоп veut aller) (II, 328.).

„Viņu (proti, īpašnieku un darba ļaužu šķiru) sadalīšanās, viņu interešu pretstats ir mūslaiku mākslīgās organizācijas sekas, kuru mēs esam devuši cilvēku sabiedrībai ... Sociālā progresa dabiskā kārtība nebūt necentās atdalīt ļaudis no lietām vai bagātību no darba; laukos •— īpašnieks būtu varējis palikt zemkopis; pilsētā — kapitālists būtu varējis palikt amatnieks (artisan); strādājošo šķiras atdalīšana no nestrādājošo šķiras būtiski nemaz nebija nepieciešama sabiedrības eksistencei vai ražošanai; mēs to ievedām, lai iegūtu vislielākos labumus visiem; no mums atkarājas (il nous appartient) to regulēt tā, lai arī patiesībā sasniegtu šo labumu” (II, 348.).

„Nostādot tādā kārtā ražotājus opozicijā citu pret citu (t. i., uzņēmējus pret strādniekiem), viņus piespieda iet pa ceļu, kas diametrāli pretējs sabiedrības interesēm... Sājā pastāvīgajā cīņā par darba algas pazemināšanu visi aizmirst sociālās intereses, kurās taču visi piedalās” (II, 359. un 360.). Un pirms tam arī atmiņas par vēstures nolemtajiem ceļiem: „Sabiedriskās dzīves sākumā katram cilvēkam ir kapitāls, ar kura palīdzību viņš lieto savu darbu, un gandrīz visi amatnieki dzīvo no ienākuma, ko vienādi sastāda peļņa un darba alga” (II, 359.)[107].

Šķiet, pietiks . . . Mēs varam būt pārliecināti, ka lasītājam, kas nepazīst ne Sismondi, ne N.—ona kgu, būs grūti pateikt, kuram no abiem romantiķiem — zem svītras vai virs svītras — ir primitivāks un naivāks viedoklis.

Tam pilnīgi atbilst arī Sismondi praktiskās vēlēšanās, kam viņš ierādījis tik daudz vietas savā darbā „Nouveaux Principes".

Mūsu atšķirība no A. Smita, — saka Sismondi sava darba pašā pirmajā grāmatā, — ir tā, ka „mēs gandrīz vienmēr piesaucam to pašu valdības iejaukšanos, ko A. Smits noraidīja" (I, 52.). „Valsts neuzlabo sadali" (I, 80.) ... „Likumdevējs varētu nodrošināt trūcīgo ar dažām garantijām pret vispārējo konkurenci" (I, 81.). „Ražošana jāpielāgo sociālajam ienākumam, un tie, kas mudina uz neaprobežotu ražošanu, nerūpējoties, lai uzzinātu šo ienākumu, grūž nāciju postā, domādami, ka viņi paver tai ceļu uz bagātību" (le chemin des riehesses) (I, 82.). „Kad bagātības progress ir pakāpenisks (graduē), kad tas atrodas līdzsvarā pats ar sevi, kad neviena no tā daļām neattīstās nesamērīgi ātri, tad tas izplata vispārēju labklājību ... Varbūt valdību pienākums ir palēnināt (ralenlir!!) šo kustību, lai to regulētu" (I, 409. un 410.).

Par to milzīgo vēsturisko nozīmi, kāda ir sabiedrības ražošanas spēku attīstībai, kas notiek tieši šajā pretrunu un neproporcionalitates ceļā, Sismondi nav ne mazākā priekšstata!

„Ja valdība regulē un ietur mērenību tieksmēs pēc bagātības, — tā var būt bezgala labdarīga" (I. 413.). „Dažas tirdzniecības reglamentācijas, ko sabiedriskā doma tagad nosoda, ja tās arī pelna nosodījumu kā rūpniecības veicinātājas, — var tikt attaisnotas varbūt kā iemaukti" (I, 415.).

Jau šajos Sismondi apsvērumos redzams viņa pārsteidzošais vēsturiskā takta trūkums: viņam nav ne mazākās idejas par to, ka atbrīvošanās no viduslaiku reglamenta-cijām bija visa tā perioda vēsturiskā jēga, kuram viņš bija laika biedrs. Viņš nejūt, ka viņa prātojumi lej ūdeni uz toreizējo ancien regime^108 aizstāvju dzirnavām, kuri bija vēl tik stipri pat Francijā, nerunājot par citām Rietumeiropas kontinenta valstīm, kur viņi valdīja^109.

Tātad Sismondi praktiskās vēlēšanās izejas punkts ir aizbildniecība, aizkavēšana, reglamentācija.

Tāds viedoklis pilnīgi dabiski un nenovēršami izriet no visa Sismondi ideju loka. Viņš dzīvoja tieši tai laikā, kad mašinizēlā lielindustrija spēra savus pirmos soļus Eiropas kontinentā, kad sākās visu sabiedrisko attiecību strauja un asa pārveidošanās mašinu ietekmē (iegaumējiet, tieši mašinizētās industrijas un nevis ,,kapilalisma“ ietekmē vispārj*, pārveidošanās, ko ekonomiskā zinātnē pieņemts saukt par industrial revolution (rūpniecisku revolūcija). Lūk, kā to raksturo viens no pirmajiem ekonomistiem, kurš prata novērtēt, cik dziļš ir apvērsums, kas patriar-chalo pusviduslaicīgo sabiedrību vietā radīja Eiropas modernās sabiedrības:

„ ... Anglijas rūpniecības attīstības vēsturei pēdējos 60 gados (rakstīts 1844. g.) nav nekā līdzīga cilvēces chroni-kās. Priekš 60—80 gadiem Anglija bija zeme, līdzīga jebkurai cilai zemei, ar mazām pilsētām, ar nenozīmīgu un vienkāršu rūpniecību, ar retu, bet relativi ievērojamu zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaitu. Tagad tā ir zeme, kas nav līdzīga nevienai citai, ar galvaspilsētu, kurā dzīvo 27г miljona iedzīvotāju, ar lielām rūpniecības pilsētām, ar industriju, kas piegādā ražojumus visai pasaulei un kas ražo gandrīz visu ar ārkārtīgi komplicētu mašinu palīdzību, ar uzņēmīgiem, inteliģentiem, blīvi izvietotiem iedzīvotājiem, no kuriem divas trešdaļas nodarbinātas rūpniecībā un tirdzniecībā un pieder pie pilnīgi dažādām šķirām; šie iedzīvotāji ar citām paražām, citām vajadzībām faktiski ir pilnīgi cita nācijā, salīdzinot ar tālaika Angliju. Rūpnieciskā revolūcija nozīmē Anglijai to pašu, ko Francijai politiskā revolūcija, ko Vācijai filozofiskā revolūcija.

bas grāmatā ģimnāzijām, jīis tur lasīsit, ka Rietumeiropas valstis XIX gadsimta pirmajā ceturksnī bija organizētas pēc tipa, ko valsts tiesību zinātne apzīmē ar terminu Polizeiataot (policejiska valsts. Red.). Jūs tur lasīsit, ka ne tikai šā ceturkšņa, bet arī nākošā ceturkšņa vēsturiskais uzdevums tieši bija cīnīties pret to. Jūs tad sapratīsit, ka Sismondi viedoklis tā vien ož pēc franču restaurācijas laiku sīk-zemnielca truluma; ka Sismondi reprezentē piemēru, kā sīkburžua-ziskais sentimentālais romantisms savienojies ar fenomenālu pilsoniskā nobrieduma trūkumu.

* Kapitālisms Anglijā skaitāms nevis no XVIII gadsimta beigām, bet no nesalīdzināmi agrākiem laikiem.

Fn atšķirība starp 1760. gada Angliju un 1844. g. Angliju vismaz tikpat liela kā starp Franciju ancien regime laikā un jūlija revolūcijas Franciju^1101^110.

Tā pilnīgi „noārdīja^111 visas vecās, iesakņotās attiecības, kuru ekonomiskais pamats bija sīkražošana. Saprotams, ka Sismondi no sava reakcionārā sīkburžuaziskā viedokļa nevarēja saprast šās „noārdīšanas^112 nozīmi. Saprotams, ka viņš vispirms un visvairāk vēlējās, aicināja, apelēja, prasīja „pārtraukt noārdīšanu^113

Kādā kārtā „pārtraukt noārdīšanu^111? Vispirms, protams, atbalstot tautas ... gribēju teikt, „patriarchalo ražošanu^111, zemniecību un sīko zemkopību vispār. Sismondi veltī veselu nodaļu (II, VII, ch. VIII) tam, „kā valdībai jāaizstāv iedzīvotāji pret konkurences sekām^111.

„Attiecībā uz zemkopībā nodarbinātiem iedzīvotājiem valdības vispārējais uzdevums ir nodrošināt strādājošiem (ā ceux qui travaillent) daļu īpašuma vai pabalstīt (favo-riser) vairāk nekā jebkuru citu to, ko mēs nosaucām par patriarchalo zemkopību" (II, 340.).

„Elizabetes statūts, ko neievēroja, aizliedz būvēt Anglijā lauku mājiņu (cottage) citādi kā ar noteikumu, ka tai jāpiešķir četru akru liela zemes platība. Ja šis likums būtu izpildīts, nevienu laulību starp dienas algādžiem nevarētu noslēgt bez tā, ka viņi dabūtu savu cottage, un neviens cottager nebūtu nonācis līdz pēdējai nabadzības pakāpei. Tas jau būtu solis uz priekšu (c’est quelque chose), bet tā vēl par maz; Anglijas klimatā zemniecība ar 4 akriem ģimenei dzīvotu trūkumā. Tagad koteriem Anglijā lielāko tiesu ir tikai IV^110—2 akri zemes, par kuriem viņi maksā diezgan augstu renti... Vajadzētu ar likumu piespiest... muižnieku, ja viņš sadala savu lauku daudzu cottager’u starpā, dot katram pietiekamu daudzumu zemes, lai tas varētu dzīvot" (II, 342. un 343.)[112].

Lasītājs redz, ka romantisma vēlēšanās un narodņiku vēlēšanās un programas ir pilnīgi vienādas: tās gluži tāpat celtas uz īstenās ekonomiskās attīstības ignorēšanu un uz tā, lai mašinizētās lielinduslrijas, ārprātīgās konkurences un interešu cīņas laikmetā — bez kādas jēgas radītu nosacījumus, kas atjaunotu sirmās senatnes patriarchates apstākļus.

v

ROMANTISMA REAKCIONĀRAIS RAKSTURS

Protams, Sismondi nevarēja neapzināties to, kā norisinās īstenā attīstība. Tāpēc, prasīdams „veicināt sīko zemkopību*1 (II, 355.), viņš taisni saka, ka vajadzētu „dot lauksaimniecībai virzienu, kas diametrāli pretējs tam, kādā tā tagad iet Anglijā*1 (II, 354. un 355.)*.

„Anglijai par laimi ir līdzeklis, lai daudz ko darītu savu lauku nabadzīgo iedzīvotāju labā, sadalot viņu starpā savu milzīgo komunālo zemi (ses immenses cominu-naux) ... Ja šo komunālo zemi sadalītu brīvos zemes gabalos (en propriēlēs tranches) pa 20 līdz 30 akru, tad viņi (angļi) redzētu, kā atdzimst tā neatkarīgā un lepnā laucinieku šķira, tā yeomanry, kuras gandrīz pilnīgu iznīcināšanu viņi tagad nožēlo** (II, 357. un 358.).

tiešā ražotāj» un ražošanas līdzekļu cieša sakara, uz cieša zemkopības un apstrādājošās rūpniecības sakara, un esam likuši par pamatu savai saimnieciskai politikai kapitālistiskās ražošanas attīstības principu, kas balstās uz tiešo ražotāju ekspropriāciju no ražošanas līdzekļiem līdz ar visu tam sekojošo postu, no kā tagad cieš Rietumeiropa" (281.). Lai lasītājs iepriekš norādīto pašu „rietumeiropiešu^11 uzskatu par šo „postu, no kā cieš“ utt„ salīdzina ar šo. „Princips ... zemes piešķiršana zemniekiem vai... darba rīku piegādāšana pašiem ražotājiem'1 (2. lpp.) ... „tautas gadsimtiem vecie balsti^11 (75.)... „Sājos skaitļos (proti, skaitļos, kuri parāda, „cik liels ir zemes daudzuma minimums, kas pastāvošajos saimnieciskos apstākļos vajadzīgs, lai materiāli nodrošinātu lauku iedzīvotājus^11) mums tātad ir viens no saimnieciskā jautājuma atrisināšanas elementiem, bet tikai tieši viens no elementiem^11 (65.). Rietumeiropas romantiķi, ka redzat, ne mazāk par krievu romantiķiem mēdza meklēt „gadsimtiem vecajās tradici-jas“ tautas ražošanas „sankcijas".

* Salīdziniet V’. V. kga narodņicisko programu „vilkt vēsturi pa cilu līniju^11. Sal. Volgina l. c. (loco citato — citētā vietā. Red.), 181. lpp.

Romantisma „plānus^11 attēlo kā loti viegli realizējamus tieši tās reālo interešu ignorēšanas dēļ, kura nosaka romantisma būtību. „Šāds priekšlikums (sīkiem gabaliem piešķirt zemi dienas algādžiem, uzliekot par pienākumu zemes īpašniekiem gādāt par pēdējiem) laikam sacels sašutumu lielgruntniekos, kuriem patlaban kā vienīgajiem pieder likumdevēja vara Anglijā; bet šis priekšlikums tomēr ir taisnīgs... Vienīgi lielgruntniekiem ir vajadzība turēt dienas algādžus; lielgruntnieki tos radījuši — lai lielgruntnieki arī viņus uztur“ (II, 357.).

Lasot šādas naivitates, kas sarakstītas gadsimta sākumā, nav jābrīnās: izrādās, ka romantisma „teorija" atbilst tam primitivajam kapitālisma stāvoklim vispār, kurš nosacīja tik primilivu viedokli. Faktiskā kapitālisma attīstība — tā teorētiskā izpratne — viedoklis par kapitālismu — starp visu to tajā laikā vēl pastāvēja saskaņa, un Sismondi katrā ziņā ir viengabalains un sev uzticīgs rakstnieks.

„Mēs jau aizrādījām, — saka Sismondi, — kādu aizsardzību šī šķira (proti, amatnieku šķira) kādreiz atrada cunftu un korporāciju (des jurandes et des maitrises) institūtā ... Mēs nerunājam par to, lai atjaunotu viņu savādo un ierobežojošo organizāciju ... Bet likumdevējam jāuzskata par savu mērķi pacelt atalgojumu par rūpniecisko darbu, atbrīvot strādājošos no tā nestabilā (prēcairc) stāvokļa, kādā viņi dzīvo, un beidzot atvieglot viņiem iespēju iegūt to, ko viņi sauc par stāvokli* (un ēlat) ... Tagad strādnieki piedzimst un nomirst kā strādnieki, kamēr agrāk strādnieka stāvoklis bija tikai sagatavošanās, pirmā pakāpe augstākam stāvoklim. Ir svarīgi atjaunot, lūk, taisni šo iespēju tikt uz augšu (cette faculte progressive). Jāierīko tā, lai uzņēmēji būtu ieinteresēti pacelt savus strādniekus augstākā stāvoklī; lai cilvēks, ko pieņem manufaktūrā, patiešām iesāktu ar darbu, par ko maksā vienkāršu darba algu, bet lai viņam būtu vienmēr nākotnē cerības, ka viņš ar labu uzvešanos dabūs daļu no uzņēmuma peļņas" (II, 344. un 345.).

Grūti spilgtāk izteikt sīkburžuja viedokli! Cunftes ir Sismondi ideals, un viņa ierunai, ka neesot vēlams tās atjaunot, acīm redzams ir vienīgi tā jēga, ka vajag ņemt

* Autora kursīvs.

U 2. sēj.

cunftes principu, cunftes ideju (gluži tāpat, kā narodņiki grib ņemt obščinas principu, obščinas ideju, bet nevis mūslaiku fiskalo savienību, ko sauc par obščinu) un atmest tās viduslaiku izkropļojumus. Sismondi plāna aplamība nav meklējama tai apstāklī, ka viņš pilnīgi būtu aizstāvējis cunftes, ka viņš būtu gribējis tās pilnīgi atjaunot — šo uzdevumu viņš nesprauda. Aplamība ir tā, ka viņš izvēlas par paraugu savienību, kas radusies no šaurām primitivām vietējo amatnieku vajadzībām pēc apvienošanās, un grib pielāgot šo mērauklu, šo paraugu kapitālistiskai sabiedrībai, kurā kā elements, kas apvieno, kas sabiedrisko, darbojas mašinizētā lielindustrija, kura noārda viduslaiku iežogojumus, nolīdzina vietējās, novad-nieciskās un profesionālās atšķirības. Apzinādamies, ka ir nepieciešama savienība, apvienošanās vispār, šādā vai tādā formā, romantiķis izvēlas par paraugu savienību, kas apmierina šauras apvienošanās prasības patriarchalā, nekustīgā sabiedrībā, un grib to pielāgot pilnīgi pārveidotai sabiedrībai — ar kustīgiem iedzīvotājiem, ar darba sa-biedriskošanu nevis kaut kādas obščinas vai kaut kādas korporācijās ietvaros, bet visas valsts ietvaros un pat ārpus vienas valsts ietvariem^114.

Lūk, šī kļūda arī piešķir romantiķim pilnīgi pelnītu reakcionāra kvalifikāciju, pie kam šis termins nav uztverams kā vēlēšanās atjaunot vienkārši viduslaiku institūtus, bet tieši kā mēģinājums mērīt jauno sabiedrību ar veco patriarchate olekti, tieši vēlēšanās meklēt paraugu vecajā kārtībā un tradicijās, kas nemaz neatbilst pārmainljuša-mies ekonomiskajiem apstākļiem.

Šo apstākli absolūti nav sapratis Efrusi. Sismondi teorijas kā reakcionāras teorijas raksturojumu viņš sapratis rupjā, vulgārā nozīmē. Efrusi apmulsis ... Kā tad tā, — viņš spriež, — vai gan Sismondi ir reakcionārs, ja viņš taisni pasaka, ka nemaz negribot atjaunot cunftes? Un Efrusi nolemj, ka šādi „apvainot" Sismondi „atpakaļrāpulībā" ir netaisni; ka, gluži otrādi, Sismondi skatījies „pareizi uz cunftes organizāciju" un „pilnīgi novērtējis tās vēsturisko nozīmi" (7. nr., 147. lpp.), kā to, sak’, noskaidrojuši tādu un tādu profesoru pētījumi par cunftes organizācijas labajām pusēm.

Quasi-mācītiem^115 rakstniekiem nereti piemīt pārsteidzoša spēja aiz kokiem neredzēt mežu! Sismondi viedoklis par cunftēm raksturīgs un svarīgs tieši tāpēc, ka viņš saista ar tām savas praktiskās vēlēšanās^116. Tieši tāpēc ar viņa mācību saistīts tās kā reakcionāras mācības raksturojums. Bet Efrusi pavisam nevietā ņemas pļāpāt par jaunākajiem vēsturiskajiem darbiem cunftu jautājumā!

Šo nevietā lietoto un quasi-mācīto prātojumu rezultāts bija tas, ka Efrusi taisni apgāja jautājuma būtību: vai ir pareizi vai nepareizi raksturot Sismondi doktrinu kā reakcionāru? Viņš nesaskatīja tieši to, kas ir pats galvenais — Sismondi viedokli. „Mani iztēloja, — saka Sismondi, — politiskajā ekonomijā kā sabiedriskā progresa ienaidnieku, kā barbarisku un apspiešanas institūtu aizstāvi. Nē, es negribu to, kas jau bijis, bet es gribu kaut ko labāku par to, kas tagad ir. Es nevaru citādi spriest par tagadējo kā salīdzinādams to ar pagājušo, un man tāla ir vēlēšanās atjaunot vecās drupas, kad es ar to palīdzību pierādu sabiedrības mūžīgās vajadzības" (II, 433.). Romantiķu (tāpat kā arī narodņiku) vēlēšanās ir visai labas. Kapitālisma pretrunu apzināšanās paceļ tos augstāk par aklajiem optimistiem, kas noliedz šīs pretrunas. Un par reakcionāru Sismondi atzīst nebūt ne tāpēc, ka viņš gribēja atgriezties pie viduslaikiem, bet tieši tāpēc, ka viņš savās praktiskās vēlēšanās „salīdzināja tagadējo ar pagājušo" un nevis ar nākošo, tieši tāpēc, ka viņš centās „pierādīt sabiedrības mūžīgās vajadzības"[117] ar „drupu" palīdzību un nevis ar jaunās attīstības tendenču palīdzību. Efrusi nav spējis saprast, lūk, taisni šo Sismondi sīk-buržuazisko viedokli, kas viņu spilgti atdala no citiem rakstniekiem, kuri arī gan reizē ar viņu, gan pēc viņa centās pierādīt „sabiedrības mūžīgās vajadzības".

Šajā Efrusi kļūdā izpaužas tā pali šaurā terminu — „sīkburžuaziskā", „reakcionārā" doklrina — izpratne, par kuru mēs runājām iepriekš sakarā ar pirmo terminu. Šie termini nemaz nenorāda uz sīktirgotāja egoistisko iekāri vai uz vēlēšanos apturēt sabiedrisko attīstību, griezties atpakaļ: tie runā tikai par zināmā rakstnieka viedokļa mal-dīgumu, par viņa izpratnes un apvāršņa aprobežotību, kas liek viņam izvēlēties tādus līdzekļus (lai sasniegtu visai labu mērķi), kuri praksē nevar būt derīgi, kuri var apmierināt tikai sīkražotāju vai pakalpot pagājušo laiku aizstāvjiem. Sismondi, piemēram, nemaz nav sīkā īpašuma fanātiķis. Viņš izprot apvienošanās, biedrošanās nepieciešamību ne mazāk kā mūsu tagadējie narodņiki. Viņš izsaka vēlēšanos, lai „pusi peļņas" rūpnieciskos uzņēmumos „sadalītu asociētu strādnieku starpā" (II, 346.). Viņš taisni izsakās par labu „asociācijas sistēmai", kurā visus „ražošanas panākumus izlietotu to labā, kas nodarbināti ražošanā" (II, 438.). Runādams par savas mācības attiecību pret tai laikā pazīstamām Ouena, Furjē, Tompsona, Muirona (Muiron) mācībām, Sismondi paziņo: „Es vēlētos tāpat kā viņi, lai realizētos asociācija starp tiem, kas kopīgi ražo zināmo produktu, un nevis lai nostādītu viņus opozīcijā citu pret citu. Bet es nedomāju, ka ar tiem līdzekļiem, kurus viņi piedāvājuši šā mērķa sasniegšanai, to varētu arī kādreiz sasniegt" (II, 365.).

Atšķirība starp Sismondi un šiem rakstniekiem ir tieši viedoklī. Tāpēc pilnīgi dabiski, ka Efrusi, kas nav sapratis šo viedokli, ir pilnīgi nepareizi attēlojis Sismondi izturēšanos pret šiem rakstniekiem.

„Ja Sismondi pārāk vāji ietekmēja savus laika biedrus, — lasām mēs žurnālā „Russkoje Bogatstvo" 8. nr. 57. Ipp., — ja sociālās reformas, ko viņš ieteica, netika realizētas, tad tas galvenokārt izskaidrojams ar to, ka viņš ievērojami aizsteidzās priekšā savam laikmetam. Viņš rakstīja tai laikā, kad buržuāzijā svinēja savu medus mēnesi... Saprotams, ka tādos apstākļos cilvēka balsij, kas prasīja sociālās reformas, bija jāpaliek saucēja balsij tuksnesī. Bet mēs taču zinām, ka arī pēcteči neizturējās pret viņu daudz labāk. Tas izskaidrojams varbūt ar to, ka Sismondi ir, kā mēs jau iepriekš teicām, pārejas laikmeta rakstnieks; lai gan viņš vēlas lielas pārmaiņas, viņš tomēr nevar pilnīgi atraisīties no vecā. Mēreniem ļaudīm viņš tāpēc šķita pārāk radikāls, bet pēc ekstrēmāku virzienu pārstāvju ieskatiem viņš bija pārāk mērens".

Pirmkārt, teikt, ka Sismondi ar savām ieteiktajām reformām „aizsteidzās priekšā laikmetam", — nozīmē absolūti neizprast pašu Sismondi doktrinas būtību, kurš pats par sevi saka, ka viņš salīdzinājis tagadni ar pagātni. Vajag būt gauži tuvredzīgam (vai bezgalīgi kaislīgi pieķerties romantismam), lai nesaredzētu Sismondi teorijas vispārīgo garu un nozīmi tikai tāpēc vien, ka Sismondi simpatizēja fabriku likumdošanai^118 u. tml.

Otrkārt, Efrusi tādā kārtā domā, ka Sismondi atšķiras no citiem rakstniekiem tikai ar to, cik izšķirošas bijušas ieteiktās reformas: tie gāja tālāk, bet viņš nebija pilnīgi atraisījies no vecā.

Ne jau par to ir runa. Atšķirība starp Sismondi un šiem rakstniekiem meklējama daudz dziļāk — ne jau tur, ka vieni gāja tālāk, citi bija bikli^119, bet gan tur, ka pašu reformu raksturu viņi iedomājās no diviem diametrāli pretējiem viedokļiem. Sismondi centās pierādīt „sabiedrības mūžīgās vajadzības", un šie rakstnieki arī centās pierādīt sabiedrības mūžīgās vajadzības. Sismondi bija utopists, dibināja savas vēlēšanās uz abstraktu ideju un nevis uz reālām interesēm, — arī šie rakstnieki bija utopisti, kas tāpat dibināja savus plānus uz abstraktu ideju. Bet tieši viņu plānu raksturs pibiīgi dažāds tā iemesla pēc, ka viņi skatījās uz jauno ekonomisko attīstību, kas izvirzīja jautājumu par „mūžīgajām vajadzībām", no diametrāli pretējiem viedokļiem. Minētie rakstnieki paredzēja nākotni, ģeniāli uzminēja tās „ārdīšanas" tendences, kuru viņu acu priekšā izdarīja agrākā mašinizētā industrija. Viņi skatījās tajā pašā virzienā, kurp gāja arī īstenā attīstība; viņi tiešām šai attīstībai aizsteidzās priekM. Sismondi turpretī pagrieza šai attīstībai muguru; viņa utopija neparedzēja nākotni, bet restaurēja pagātni; viņš neskatījās uz priekšu, bet atpakaļ, sapņodams „pārtraukt ārdīšanu", to pašu „ārdīšanu", no kuras minētie rakstnieki^120 atvasināja savas utopijas. Lūk, kādēļ Sismondi utopiju atzīst — un pilnīgi pareizi — par reakcionāru. Šāds, mēs vēlreiz atkārtojam, raksturojums pamatojas tikai uz tā, ka Sismondi nesaprata, cik progresiva nozīme bija tai veco, pa pusei viduslaicīgo, patriarchalo Rietumeiropas valstu sabiedrisko attiecību „ārdīšanai", ko kopš pagājušā gadsimta beigām sāka darīt mašinizētā liel-industrija.

Sis Sismondi specifiskais viedoklis redzams cauri pat viņa spriedumos par „asociāciju" vispār. „Es vēlos, — saka viņš, — lai manufaktūra īpašums (la propriēte des manufactures) tiktu sadalīts starp lielāku vidējo kapitālistu skaitu un nesavienotos viena cilvēka rokās, kam pieder daudzi miljoni..." (II, 365.). Vēl spilgtāk sīkburžuja viedoklis parādās šādā tirādē: „Jālikvidē nevis trūcīgo šķira, bet dienas algādžu šķira; viņiem jāalgriežas īpašnieku šķirā" (I, 308.). ,,Jāatgriežas“ īpašnieku šķirā — šajos vārdos visa Sismondi doktrinas būtība!

Protams, Sismondi pašam vajadzēja just, ka viņa labās vēlēšanās nav iespējams realizēt, vajadzēja just aso diso-nanci starp tām un mūsdienu interešu nesaskaņu. „Uzdevums no jauna savienot to intereses, kas kopā piedalās vienā un tajā pašā ražošanā (qui concourrenl ā la mēme production) ... bez šaubām grūts, bet es nedomāju, ka šī grūtība būtu tik liela, kā to iedomājas" (II, 450.)[121]. Apzināšanās, ka viņa vēlēšanās un ilgas nesaskan ar īstenības apstākļiem un to attīstību, dabiski rada Sismondi cenšanos pierādīt, ka „vēl nav par vēlu" „atgriezties" u. tml. Romantiķis mēģina balstīties uz tagadējās iekārtas pretrunu neattīstību, uz zemes atpalicību. „Tautas iekarojušas brīvības sistēmu, kurā mēs esam iestājušies (runa ir par feodālismā krišanu); bet lai laikā, kad viņi iznīcināja jūgu, ko viņi tik ilgi bija nesuši, darba ļaužu šķiras (Ies homines de peine — darba pārstāvji) nebija bez kāda īpašuma. Uz laukiem viņiem kā pusgraudniekiem, cinžu zemniekiem (eensitaires) un rentniekiem piederēja zeme (ils se trouvērent associes ā la proprietē du sol). Pilsētās kā sav-starpīgai aizsardzībai izveidotu korporāciju, amatnieku savienību (mēliers) locekļi viņi bija patstāvīgi rūpnieki (ils se trouvērent associēs ā la propriētē de leur industrie). Tikai mūsu dienās, tikai pašā pēdējā laikā (e’est dans ce moment mēme) bagātības progress un konkurence noārda visas šīs asociācijas. Bet šī ārdīšana (rēvolution) ir tikai pa pusei pabeigta" (II, 437.).

„Taisnība, tikai viena nācijā tagad atrodas šajā nedabiskajā stāvoklī; tikai vienā nācijā mēs redzam šo pastāvīgo kontrastu starp šķietamo bagātību (riclīesse apparente) un iedzīvotāju desmitās daļas briesmīgo nabadzību, kuri spiesti dzīvot uz sabiedriskās labdarības rēķina. Bet šī nācijā, kas tik atdarināšanas cienīga citādā ziņā, tik apžilbinoša pat savās kļūdās, ar savu piemēru pavedinājusi visus kontinenta valstsvīrus. Un, ja šīs pārdomas nevarēs vairs atnest labumu viņai, tad es vismaz, man šķiet, izdarīšu pakalpojumu cilvēcei un saviem tautiešiem, parādot, cik bīstams tas ceļš, pa kuru viņa iet, un pierādot ar viņas pašas pieredzi, ka dibināt politisko ekonomiju uz neaprobežotas konkurences principa — nozīmē upurēt cilvēces intereses visu personīgo kaislību vienlaicīgai dar-bībai“ {II, 368.)[122]. Tā Sismondi beidz savus „Nouveaux Principes".

Sismondi un viņa teorijas vispārējo nozīmi skaidri formulējis Markss šādā atsauksmē, kas sākumā apraksta tos Rietumeiropas ekonomiskās dzīves apstākļus, kuri radījuši tādu teoriju (un pie tam radījuši tieši tajā laikmetā, kad kapitālisms tikai vēl sāka tur veidot mašinizētu liel-industriju), un pēc tam dod tās novērtējumu^123.

„Viduslaiku sīkpilsonība un sīko zemnieku kārta bija mūslaiku buržuāzijas priekšteces. Rūpnieciski un tirdznieciski mazāk attīstītās zemēs šī šķira līdz šim arvien vēl nīkuļo blakus augošajai buržuāzijai.

Zemēs, kur attīstījusies modernā civilizācijā, ir nodibinājusies un kā kapitālistiskās sabiedrības papildinājums pastāvīgi no jauna rodas — buržuāziskā viduskārta (kas svārstās starp proletariātu un buržuāziju). Bet konkurence nepārtraukti nogrūž pie šās šķiras piederošās personas proletariāta rindās, un tās pat sāk paredzēt tuvojamies brīdi, kad, attīstoties lielrūpniecībai, tās pilnīgi izzudīs kā modernās sabiedrības patstāvīga daļa un to vietā tirdzniecībā, manufaktūrā un zemkopībā stāsies uzraugi un algoti kalpotāji.

Tādās zemēs kā Francija, kur iedzīvotāju lielākā puse ir zemniecība, bija dabiski, ka radās tādi rakstnieki, kas, nostādamies proletariāta pusē, pielāgoja kapitālistiskiem apstākļiem sīkburžuazisko un sīkzemniecisko mērauklu un aizstāvēja strādnieku intereses no sīkburžuaziskā viedokļa. Tā radās sīkburžuaziskā sociālā mācība. Sismondi atrodas šāda veida literatūras priekšgalā ne tikai Francijā, bet arī Anglijā.

Sl mācība prata lieliski novērot modernās ražošanas attiecību pretrunas. Tā atmaskoja ekonomistu liekulīgo optimismu. Tā norādīja uz mašinizētās ražošanas un darba dalīšanas postošo darbību, uz kapitālu un zemes īpašuma koncentrāciju, uz pārprodukciju un krizēm, uz sīkburžuazijas un zemniecības nenovēršamo bojā eju, uz proletariāta nabadzību, uz anarchiju ražošanā, uz brēcošām netaisnībām bagātības sadalē, uz postošo rūpniecisko karu starp nācijām, uz veco tikumu, veco ģimenes attiecību un veco tautību degradāciju^124.

Šā virziena prasību pozitivā puse ir vai nu veco ražošanas un maiņas veidu atjaunošana un līdz ar to veco īpašuma attiecību un vecās sabiedriskās iekārtas atjaunošana; vai arī tas cenšas ar varu noturēt modernās ražošanas un maiņas veidus veco īpašuma attiecību ietvaros, ko tās jau sadragājušas un kas tām bija jāsadragā. Abos gadījumos šis virziens ir reizē utopisks un reakcionārs.

Rūpniecības organizācija pēc cunftēm un patriarchalā lauksaimniecība ir viņa pēdējais vārds“[125].

Šā raksturojuma pareizību mēs centāmies parādīt, analizējot katru atsevišķu locekli Sismondi doktrīnā. Tagad tikai atzīmēsim kuriozu paņēmienu, ko šeit lietojis Efrusi, lai vainagotu visas kļūdas viņa romantisma iztirzājumā, kritikā un novērtējumā. Lasītājs atceras, ka pašā sava raksta sākumā (,,R. B.“, 7. nr.) Efrusi paziņoja, ka ir ,,ne-taisni“ un „nepareizi" pieskaitīt Sismondi reakcionāriem un utopistiem (1. c., 138. lpp.). Lai pierādītu šo tēzi, Efrusi, pirmkārt, izmanījies pilnīgi noklusēt pašu galveno, proti, Sismondi viedokļa sakaru ar īpašas kapitālistiskās sabiedrības šķiras, sīkražolāju šķiras, stāvokli un interesēm; otrkārt, analizējot atsevišķas Sismondi teorijas lezes, Efrusi pa daļai pilnīgi nepareizi apgaismoja viņa attiecības pret jauno teoriju, kā mēs to parādījām iepriekš, pa daļai vienkārši ignorēja jauno teoriju un aizstāvēja Sis-mondi, atsaucoties uz vācu zinātniekiem, kas „nav tikuši tālāls." par Sismondi; treškārt, beidzot, El'rusi iegribējies rezumēt Sismondi novērtējumu šādā kārtā: „Mūsu (!) uzskatu par Simondi de Sismondi, — saka viņš, — mēs varam (!!) rezumēt šādiem — kāda vācu ekonomista — vārdiem" (,,R. B.“, 8. nr., 57. lpp.), un tālāk viņš citē iepriekš minēto fragmentu, t. i., tikai šā ekonomista raksturojuma daļiņu, turklāt atmesta tieši tā daļa, kurā izskaidrots Sismondi teorijas sakars ar īpašu jaunākās sabiedrības šķiru, un tā daļa, kur galīgais secinājums runā par Sismondi reakcionarismu un ulopismu! Vēl vairāk. Efrusi nav aprobežojies ar to, ka izrāvis atsauksmes daļiņu, kas nedod nekādu jēdzienu par visu atsauksmi, un tādā kārtā pilnīgi nepareizi apgaismojis šā ekonomista attiecību pret Sismondi. Viņam iegribējies vēl izpušķot Sismondi, pašam it kā paliekot tikai šā paša ekonomista uzskatu atstāstītājam.

„Pievienosim tam, — saka Efrusi, — ka saskaņā ar dažiem teorētiskiem uzskatiem Sismondi ir visizcilāko jaunāko ekonomistu^126 priekštecis: atcerēsimies viņa uzskatus par ienākumu no kapitala, par krizi, par nācijās ienākuma klasifikāciju utt.“ (ibid.). Tādā kārtā, kur vajadzēja papildināt vācu ekonomista norādījumus uz Sismondi nopelniem ar tā paša ekonomista norādījumu uz Sismondi sīkburžuazisko viedokli, uz viņa utopijas reakcionāro raksturu, — Efrusi papildina Sismondi nopelnu skaitu tieši ar tām viņa mācības daļām (kā „nācijās ienākuma klasifikāciju"), kurās pēc tā paša ekonomista atsauksmes nav neviena zinātniska vārda.

Mums iebildīs: Efrusi varbūt nemaz nav tādās domās, ka ekonomisku doktrinu izskaidrošana jāmeklē ekonomiskajā īstenībā; viņš var būt dziļi pārliecināts par to, ka A. Vāgnerā teorija par „nācijās ienākuma klasifikāciju" ir „visizcilākā teorija". — Labprāt ticam. Bet kādas viņam bija tiesības koķetēt ar to teoriju, par kuru narodņiku kgiem tā patīk teikt, ka viņi ar 1o esot „vienisprātis", kamēr patiesībā viņš absolūti nav sapratis šās teorijas attiecību pret Sismondi un darījis visu iespējamo (un pat neiespējamo), lai parādītu šo attiecību pilnīgi nepareizā veidā?

Mēs nebūtu ziedojuši šim jautājumam tik daudz vietas, ja jautājums attiektos tikai uz El'rusi — rakstnieku, kura vārdu sastopam gandrīz pirmo reizi narodņiciskajā literatūrā. Mums nav svarīga ne Efrusi persona un pat ne viņa uzskati, bet vispār narodņiku attiecība pret ievērojamā vācu ekonomista teoriju, ar kuru viņi it kā esot vienisprātis. Efrusi pats par sevi nav nekāds izņēmums. Gluži otrādi, viņš ir visai tipisks piemērs, un, lai to pierādītu, mēs arī visur vilkām paralēli starp Sismondi viedokli un teoriju un N.—ona kga^127 viedokli un teoriju. Analoģija ir vispilnīgākā: gan abu rakstnieku teorētiskie uzskati, gan viņu viedoklis par kapitālismu, gan viņu praktisko secinājumu un vēlēšanos raksturs izrādījās viendabīgs. Bet, tā kā N.—ona kga uzskatus var nosaukt par narodņicisma pēdējo vārdu, tad mums ir tiesības secināt, ka narodņiku ekonomiskā mācība ir tikai visas Eiropas romantisma krieviskais paveids.

Pats par sevi saprotams, ka Krievijas vēsturiskās un ekonomiskās īpatnības, no vienas puses, un tās nesalīdzināmi lielākā atpalicība, no otras puses, rada sevišķi lielas narodņicisma atšķirības. Bet šīs atšķirības tomēr nesniedzas tālāk par sugas atšķirībām un tāpēc nemaina narodņicisma un sīkburžuaziskā romantisma viendabīgumu.

Varbūt visspilgtākā atšķirība, kas saista vislielāko uzmanību, ir narodņiku ekonomistu cenšanās aizsegt savu romantismu, pasludinot savu „vienprātību" ar jauno teoriju un pēc iespējas jo biežāk atsaucoties uz to, kaut gan šī teorija visai negativi izturas pret romantismu un ir izaugusi niknā cīņā pret visiem sīkburžuazisko mācību paveidiem.

Sismondi teorijas analizē ir sevišķi interesanta tieši tāpēc, ka tā dod iespēju analizēt šādas pārģērbšanās vispārējos paņēmienus.

i

Mēs redzējām, ka gan romantisms, gan jaunā teorija aizrāda uz vienām un tām pašām modernās sabiedriskās saimniecības pretrunām. To arī izmanto narodņiki, atsaukdamies uz to, ka jaunā teorija atzīstot pretrunas, kas parādās krizēs, ārējā tirgus meklējumos, ražošanas pieaugumā, patēriņam samazinoties, muitas aizsardzībā, kaitīgajā mašinizētās industrijas darbībā utt., utt. Un narodņi-kiem pilnīgi taisnība: jaunā teorija tiešām atzīst visas šīs pretrunas, kuras atzina arī romantisms. Bet jā jautā, — vai kaut viens narodņiks jebkad pacēlis jautājumu, ar ko atšķiras šo pretrunu zinātniskā analizē, kas izskaidro tās ar dažādām uz šās saimnieciskās iekārtas pamata augošām interesēm, no šo pretrunu norādījumu izlietošanas tikai tādēļ, lai izteiktu labas vēlēšanās? Nē, mēs neatrodam nevienu narodņiku, kurš analizētu šo jautājumu, kas raksturo tieši jaunās teorijas atšķirību no romantisma. Narodņiki taisni tāpat izlieto savus norādījumus uz pretrunām, tikai lai izteiktu labas vēlēšanās.

Tālāk jājautā, — vai kaut viens narodņiks jebkad izvirzījis jautājumu, ar ko atšķiras kapitālisma sentimentālā kritika no tā zinātniskās, dialektiskās kritikas? — Neviens nav izvirzījis šo jautājumu, kas raksturo otro svarīgāko jaunās teorijas atšķirību no romantisma. Neviens nav uzskatījis par vajadzīgu izlietot par savu teoriju kritēriju tieši zināmu sabiedriski saimniecisko attiecību attīstību (bet zinātniskās kritikas pamatatšķirība ir tieši šā kritērija lietošana).

Beidzot jājautā, — vai kaut viens narodņiks jebkad izvirzījis jautājumu, ar ko atšķiras romantisma viedoklis, kas idealizē sīkražošanu un raud, ka „kapitālisms^11 „noārda" tās pamatus, — no jaunās teorijas viedokļa, kura par savu konstrukciju izejpunktu uzskata kapitālistisko lielražošanu ar mašinu palīdzību un pasludina šo „pamatu noārdīšanu" par progresivu parādību? (Mēs lietojam šo vispār pieņemto narodņiku izteicienu, kas spilgti raksturo to sabiedrisko attiecību pārveidošanas procesu mašinizētās lielrūpniecības ietekmē, kurš visur, un ne tikai Krievijā, norisinājās spējā un asā, sabiedrības domu pārsteidzošā formā.) — Atkal jāatbild ar nē. Neviens narodņiks nav izvirzījis šo jautājumu, neviens nav mēģinājis „noārdīšanu" Krievijā mērīt ar to mērauklu, kas spieda atzīt „noārdīšanu" Rietumeiropā par progresivu, un visi viņi raud par balstiem un rekomendē pārtraukt ārdīšanu, asarām acīs iegalvodami, ka tā tiešām esot „jaunā teorija" ...

Salīdzinot Sismondi teoriju ar viņu „teoriju", ko viņi iztēloja kā jaunu un patstāvīgu kapitālisma jautājuma atrisinājumu, dibinoties uz Rietumeiropas zinātnes un dzīves pēdējo vārdu, skaidri redzams, uz kādu primitivu kapitālisma attīstības un sabiedriskās domas attīstības periodu attiecināma šādas teorijas rašanās. Bet jautājuma būtība nav tā, ka šī teorija ir veca. Nav mazums ļoti vecu teoriju Eiropā, kas būtu visai jaunas Krievijai! Jautājuma būtība ir tā, ka arī tad, kad šī teorija radās, tā bija sīkbur-Snaziska un reakcionāro teorija.

VI

JAUTĀJUMS PAR LABĪBAS MUITĀM ANGLIJA ROMANTISMA UN ZINĀTNISKAS TEORIJAS VĒRTĒJUMĀ

Salīdzinājumu romantisma teorijai par galvenajiem modernās ekonomijas punktiem ar jauno teoriju mēs papildināsim, salīdzinot šo teoriju spriedumus vienā praktiskā jautājumā. Interese par tādu salīdzinājumu pastiprinās ar to, ka šis praktiskais jautājums ir viens no visievērojamākiem kapitālisma principiāliem jautājumiem, no vienas puses; no otras puses, ar to, ka par šo jautājumu izteikušies abi redzamākie šo naidīgo teoriju pārstāvji.

Mēs runājam par labības likumiem Anglijā un par to atcelšanu^00. Šis jautājums šā gadsimta otrajā ceturksnī dziļi interesēja ne vien Anglijas, bet arī kontinenta ekonomistus: visi saprata, ka tas nebūt nav muitas politikas atsevišķs jautājums, bet vispārējs jautājums par tirdzniecības brīvību, par konkurences brīvību, par „kapitālisma likteni". Runa bija tieši par to, lai vainagotu kapitālisma ēku ar pilnīgu konkurences brīvības realizāciju, par to, lai notīrītu ceļu tās „ārdīšanas" pabeigšanai, kuru kopš pagājušā gadsimta beigām Anglijā bija sākusi mašinizētā liel-industrija, par to, lai likvidētu kavēkļus, kas aizturēja šo „ārdīšanu" zemkopībā. Tieši tā arī aplūkoja šo jautājumu abi kontinenta ekonomisti, par kuriem mēs gribam runāt.

Sismondi ievietoja savu „Nouveaux Principes“ otrajā izdevumā īpašu nodaļu „par labības tirdzniecības likumiem" (I, III, ch. X).

Viņš vispirms konstatē jautājuma aktualo raksturu: „Puse angļu tautas pašlaik prasa atcelt labības likumus, prasa dziļā uzbudinājumā pret tiem, kas šos likumus atbalsta; bet otra puse prasa, lai tos paturētu, raidot sašutuma kliedzienus pret tiem, kas grib tos atcelt" (I, 251.).

Iztirzājot jautājumu, Sismondi norāda, ka angļu fermeru intereses prasa labības muilu, lai viņiem būtu nodrošināta remunerating price (izdevīga vai bez zaudējumiem cena). Turpretī manufakturistu intereses prasa atcelt labības likumus, jo manufaktūras nevar eksistēt bez ārējiem tirgiem, un turpmāko angļu eksporta attīstību aizkavēja likumi, kas ierobežoja importu: „Manufakluristi sacīja, ka pārpildītie tirgi, kurus viņi atrod pārdošanas vielās, ir to pašu labības likumu rezultāts, — ka kontinenta bagātie ļaudis nevar pirkt viņu preces, jo viņi nevar atrast tirgu savai labībai" (I, 254.)[128].

„Tirgus atvēršana ārzemju labībai laikam izputinās angļu zemes īpašniekus un nospiedīs rentes maksas līdz nesalīdzināmi zemākai cenai. Tā bez šaubām liela nelaime, bet tā nebūtu netaisnība" (I, 254.). Un Sismondi ņemas visnaivākā kārtā pierādīt, ka zemes īpašnieku ienākumiem jāatbilst pakalpojumam (sic!![129]), ko viņi izdara „sabiedrībai" (kapitālistiskajai?) utt. „Fermeri, — turpina Sismondi, — izņems savu kapitālu, — vismaz daļēji — no zemkopības".

Šinī Sismondi spriedumā (un viņš apmierinās ar šo spriedumu) parādās romantisma pamatkļūda, kurš nepievērš pietiekamu uzmanību tam ekonomiskās attīstības procesam, kas norisinās īstenībā. Mēs redzējām, ka Sismondi pats norādīja uz pakāpenisku fermu saimniecības attīstību un pieaugumu Anglijā. Bet, kur viņam būtu jāizpētī šā procesa cēloņi, tur viņš steidzas ķerties pie šā procesa nosodīšanas. Tikai ar šo steigu, ar vēlēšanos uzspiest vēsturei savus nevainīgos vēlējumus varam izskaidrot to apstākli, ka Sismondi nesaredz vispārējo kapitālisma attīstības tendenci zemkopībā un šā procesa nenovēršamo paātrināšanos līdz ar labības likumu atcelšanu, t. i., zemkopības kapitālistisko progresu, nevis pagrimšanu, ko Sismondi pareģo.

Bet Sismondi paliek sev uzticīgs. Tikko viņš nonācis līdz šā kapitālistiskā procesa pretrunai, viņš tūlīt sāk to naivi „atspēkot", cenzdamies par katru cenu pierādīt tā ceļa maldīgumu, pa kuru iet „angļu tēvija".

„Ko darīs dienas algādzis? ... Darbs izbeigsies, laukus pārvērtīs ganībās ... Kas notiks ar 540 000 ģimenēm, kam nedos darbu?[130] Pieņemot pat, ka viņi būs derīgi katram rūpniecības darbam, vai tad patlaban eksistē tāda industrija, kas spētu viņus uzņemt? ... Vai atradīsies tāda valdība, kas brīvprātīgi izšķirtos pusi nācijās, kuru pārvalda, pakļaut šādai krizei? ... Vai tiem, kam tādā kārtā upurēs zemkopjus, būs kaut kāds labums no tā? Šie zemkopji taču ir vistuvākie un visdrošākie angļu manufaktūru patērētāji. Viņu patēriņa pārtraukums dotu industrijai postošāku triecienu nekā kāda vislielākā ārzemju tirgus slēgšana" (255. un 256.). Nāk klajā daudzinātā „iekšējā tirgus sašaurināšanās". „Cik zaudēs manufaktūras, kad sašaurināsies visas angļu zemkopju šķiras patēriņš, kura sastāda gandrīz pusi nācijās? Cik zaudēs manufaktūras, ja izbeigsies bagāto ļaužu patēriņš, kuru ienākumi no zemes īpašumiem liks gandrīz iznīcināti?" (267.). Romantiķis lien vai no ādas ārā, lai pierādītu fabrikantiem, ka pretrunas, kas ir īpatnējas viņu ražošanas un viņu bagātības attīstībai, izteic tikai viņu kļūdu, aprēķina trūkumu. Un, lai „pārliecinātu" fabrikantus, cik kapitālisms „bīstams", Sismondi sīki izlēlo draudošo poļu un krievu labības konkurenci (p. 257—261). Viņš laiž darbā visādus argumentus, grib ietekmēt pat angļu patmīlību. „Kas notiks ar Anglijas godu, ja krievu imperatoram būs iespējams, tiklīdz viņš vēlēsies no Anglijas dabūt kaut kādu piekāpību, mērdēt to badā, slēdzot Baltijas jūras ostas?" (268.). Atcerieties, lasītāj, kā Sismondi centās pierādīt „naudas varas apoloģijas" aplamību ar to, ka pārdodot viegli pagadās krāpšanas... Sismondi grib „atspēkot" fermu saimniecības teorētiskos tulkus, norādīdams, ka bagātie fermeri nevar izturēt nožēlojamo zemnieku konkurenci (cit. iepriekš), un beigu beigās viņš tomēr nonāk pie sava iemīļotā secinājuma, pārliecināts acīm redzot, ka viņš pierādījis tā ceļa „aplamību", pa kuru iet „angļu tēvija". „Anglijas piemērs mums rāda, ka šī prakse (naudas saimniecības attīstība, kurai Sismondi liek pretī l’habitude de se fournir soi-mēme, „dzīvi no savu roku darba") nav bez briesmām" 1263.). „Pati saimniecības (proti, fermu saimniecības) sistēma ir nelaba, dibinās uz bīstamas bāzes, un to tātad jācenšas pārveidot" (266.).

Konkrētais jautājums, ko radījusi noteiktu interešu sadursme noteiktā saimnieciskā sistēmā, tātad noslīcināts nevainīgu vēlēšanos straumē! Bet pašas ieinteresētās puses bija izvirzījušas jautājumu tik asi, ka aprobežoties ar tādu „atrisinājumu" (kā ar to aprobežojas romantisms visos citos jautājumos) bija jau pilnīgi neiespējami.

„Ko lai tomēr dara? — izmisumā jautā Sismondi, — atvērt Anglijas ostas vai slēgt tās? vai notiesāt uz badu un mirstību Anglijas manufaktūras strādniekus vai laukstrādniekus? Tiešām briesmīgs jautājums; stāvoklis, kurā atrodas Anglijas valdība, — ir viens no viskutelīgākiem, kādā vien tikai var nokļūt valstsvīri" (260.). Un Sismondi atkal un atkal atgriežas pie „vispārējā secinājuma", ka fermeru saimniecības sistēma ir „bīstama", ka ir „bīstami pakļaut visu zemkopību spekulācijās sistēmai". Bet „kādā kārtā Anglijā ir iespējams spert tādus — nopietnus un tai pašā laikā pakāpeniskus soļus, kas celtu (remettraient en honneur) mazo fermu nozīmi, kad puse nācijās, kas nodarbināta manufaktūrās, cieš badu un pasākumi, ko viņa prasa, draud ar badu nācijās otrai pusei, kura nodarbināta zemkopībā, — to es nezinu . .. Ks uzskatu, ka ir

nepieciešams ievērojami pārveidot labības tirdzniecības likumus; bet tiem, kas prasa to pilnīgu atcelšanu, es ieteicu rūpīgi izpētīt šādus jautājumus" (267.), — seko vecā sūdzēšanās un bažas par zemkopības pagrimšanu, iekšējā tirgus sašaurināšanos u. tml.

Tādā kārtā, jau pirmo reizi saduroties ar īstenību, romantisms piedzīvoja pilnīgu fiasko. Viņš bija spiests izdot pats sev testimonium paupertatis* un personīgi parakstīties par tās saņemšanu. Atcerieties, cik viegli un vienkārši romantisms „atrisināja" visus jautājumus „teorijā"! Protekcionisms — nesaprātīgs, kapitālisms — postoši maldi, Anglijas ceļš — aplams un bīstams, ražošanai jāsoļo kopā ar patēriņu, rūpniecībai un tirdzniecībai — jāsoļo kopā ar zemkopību, mašinas izdevīgas tikai tad, kad tās veicina algas paaugstināšanu vai darba laika saīsināšanu, ražošanas līdzekļus nedrīkst atsavināt ražotājiem, maiņa nedrīkst aizsteigties priekšā ražošanai, nedrīkst ierosināt spekulāciju utt., utt. Katru pretfunu romantisms aizsedza ar attiecīgu sentimentālu frāzi, uz katru jautājumu atbildēja ar attiecīgu nevainīgu vēlēšanos, un šo etiķešu uzlīmēšanu visiem pašreizējās dzīves faktiem romantisms nosauca par jautājumu „atrisināšanu". Nav brīnums, ka šī atrisināšana bija tik aizkustinoši vienkārša un viegla: tā ignorēja tikai vienu mazu apstākli — reālās intereses, kuru konflikts arī bija pretrunu būtība. Un, kad šās pretrunas attīstība nostādīja romantiķi vaigu vaigā ar vienu no šādiem sevišķi stipriem konfliktiem, kādi bija partiju cīņa Anglijā pirms labības likumu atcelšanas — mūsu romantiķis pilnīgi apjuka. Viņš jutās lieliski sapņu un labas vēlēšanās miglā, viņš tik meistariski sacerēja sentences, kas derīgas „sabiedrībai" vispār (bet nederēja nevienai vēsturiski noteiktai sabiedrības iekārtai), — bet, kad viņš no savas fantāziju pasaules iekļuva dzīves īstenības interešu cīņas virpulī — viņa rokās pat nebija kritērija konkrētu jautājumu atrisināšanai. Paradums lietot abstraktas konstrukcijas un abstraktus atrisinājumus novirzīja jautājumu līdz kailai formulai: kādi iedzīvotāji jāizputina, tie, kas nodarbināti zemkopībā, vai tie, kas nodarbināti manufaktūrās? — Un romantiķis, protams, nevarēja nesecināt, ka neviens nav

* — nabadzības apliecību. Red.

15 2. sēj.

jāizpulina, ka vajag „novirzīties no ceļa"... bet reālās pretrunas ielenkušas viņu jau tik cieši, ka neatļauj viņam pacelties atkal labas vēlēšanās miglā, un romantiķis spiests dot atbildi. Sismondi pat deva veselas divas atbildes: pirmo — „es nezinu“; otro — „no vienas puses, nevar neatzīties, no otras puses, jāatzīstas“.

1848. g. 9. janvarī Briselē Kārlis Markss runāja publiskā sapulcē „par tirdzniecības brīvību”[131]. Pretstatā romantismam, kas pasludināja, ka „politiskā ekonomija nav aprēķina zinātne, bet morales zinātne", viņš kā izejas punktu savam iztirzājumam ņēma tieši vienkāršu, lietišķu interešu aprēķinu. Tai vietā, lai raudzītos uz jautājumu par labības likumiem kā uz nācijās izvēlētās „sistēmas" jautājumu vai kā uz likumdošanas jautājumu (kā raudzījās Sismondi), runātājs iesāka ar to, ka attēloja šo jautājumu kā fabrikantu un zemes īpašnieku interešu sadursmi un parādīja, kā angļu fabrikanti mēģināja attēlot jautājumu kā visas tautas lietu, mēģināja iegalvot strādniekiem, ka viņi rīkojoties tautas interešu labā. Pretstatā romantiķim, kas iztirzāja jautājumu 1o apsvērumu veidā, kuri jāievēro likumdevējam, realizējot reformas, — runātājs izskaidroja jautājumu kā dažādu angļu sabiedrības šķiru reālu interešu sadursmi. Viņš parādīja, ka izejvielu palētināšanās nepieciešamība fabrikantiem ir visa jautājuma pamats. Viņš raksturoja angļu strādnieku neuzticīgo izturēšanos, kuri redzēja „pašaizliedzības pilnos ļaudīs, kaut kādā Bouringā (Bowring), Brailā (Bright) un viņu biedros — savus vislielākos ienaidniekus".

„Fabrikanti ar lieliem izdevumiem ceļ pilis, kurās Anli-Corn-Law-League (liga pret labības likumiem)68 ierīko dažā ziņā savu rezidenci, viņi izsūta uz visām Anglijas malām veselu armiju apustuļu, kas lai sludinātu tirdzniecības brīvības reliģiju. Viņi tūkstošos eksemplāru iespiež brošūras un izdala tās par velti, lai izskaidrotu strādniekam viņa paša intereses. Viņi tērē milzīgas sumas, lai dabūtu savā pusē presi. Lai vadītu fritrederu kustību, viņi organizē lielisku administrācijas aparatu un publiskos mītiņos parāda visas savas daiļrunības dāvanas. Vienā no šādiem mītiņiem kāds strādnieks iesaucās: „Ja zemes īpašnieki pārdotu mūsu kaulus, jūs, fabrikanti, pirmie tos pirktu, lai nosūtītu uz tvaika dzirnavām un samaltu tos miltos!“ Angļu strādnieki ļoti labi sapratuši, kāda nozīme ir cīņai starp zemes īpašniekiem un fabrikantiem. Viņi ļoti labi zina, ka labības cenu grib pazemināt, lai pazeminātu darba algu, un ka kapitala peļņa pacelsies par tik, par cik pazemināsies rente".

Tātad jau pati jautājuma nostādne ir pavisam citāda nekā Sismondi. Kā uzdevumu izvirza, pirmkārt, izskaidrot dažādu angļu sabiedrības šķiru izturēšanos šai jautājumā no viņu interešu viedokļa; otrkārt, apgaismot reformas nozīmi angļu sabiedriskās saimniecības kopējā evolūcijā.

Šajā pēdējā punktā runātāja uzskati saskan ar Sismondi uzskatiem tai ziņā, ka viņš taisni tāpat redz šeit ne atsevišķu, bet vispārēju jautājumu par kapitālisma attīstību vispār, par „brīvu tirdzniecību" kā sistēmu. „Labības likumu atcelšana Anglijā bija vislielākais triumfs, ko sasniedza brīvā tirdzniecība XIX gadsimtā"00. „Ar labības likumu atcelšanu brīvā konkurence, mūslaiku sabiedriskās saimniecības iekārta nonāk līdz savai galējai attīstībai"[132]. Šis jautājums šiem autoriem tātad ir jautājums par to, vai jāvēlas kapitālisma tālāka attīstība vai tā aizkavēšana, „citu ceļu" meklēšana u. tml. Un mēs zinām, ka viņu apstiprinošā atbilde uz šo jautājumu tieši bija atrisinājums vispārīgam principiālām jautājumam par „kapitālisma likteni" un nevis atsevišķam jautājumam par labības likumiem Anglijā, jo šeit pieņemto viedokli lietoja arī daudz vēlāk attiecībā uz

citām valstīm. Autoru uzskati 1840. gados bija tādi ir attiecībā uz Vāciju, ir attiecībā uz Ameriku^133, pasludinot brīvo konkurenci šajā zemē par progresivu; par Vāciju jau 60. gados viens no viņiem rakstīja, ka tā ciešot ne tikai no kapitālisma, bet arī no nepietiekamas kapitālisma attīstības.

Atgriezīsimies pie iztirzājamās runas. Mēs norādījām uz runātāja principiāli citādo viedokli, kas jautājuma būtību saskatīja angļu sabiedrības dažādo šķiru interesēs. Tādu pašu dziļu izšķirību mēs redzam arī viņa tīri teorētiskā jautājuma nostādnē par labības likumu atcelšanas nozīmi sabiedriskā saimniecībā. Viņam tas nav abstrakts jautājums, kāda sistēma jāpieņem Anglijai, kāds ceļš tai jāizvēlas (kā jautājumu nostāda Sismondi, aizmirsdams, ka Anglijai ir pagātne un tagadne, kas jau nosaka šo ceļu). Nē, viņš izvirza jautājumu uzreiz zināmās sabiedriski saimnieciskās iekārtas plāksnē; viņš jautā sev, kādam jābūt nākošajam solim šās iekārtas attīstībā pēc labības likumu atcelšanas.

Šā jautājuma grūtība bija noteikt to, kā labības likumu atcelšana ietekmēs zemkopību — jo attiecībā uz rūpniecību šī ietekme bija visiem skaidra.

Lai pierādītu šādas atcelšanas lietderīgumu arī zemkopībai, Anti-Corn-Law-League izsludināja prēmijas trim labākajiem darbiem par labības likumu iznīcināšanas labvēlīgo ietekmi angļu zemkopībā. Runātājs iztirzā īsumā visu triju laureātu, Нора (Hope), Morza (Morse) un Grega (Greg), uzskaLus un tūlīt izceļ pēdējo, kura darbs visvairāk zinātnisks, visstingrāk turas pie principiem, ko izvirzījusi klasiskā politjskā ekonomija.

Gregs, pats liels fabrikants, kura raksts visvairāk bija domāts lielajiem fermeriem, pierāda, ka labības likumu atcelšana izstums no zemkopības sīkos fermerus, kuri pievērsīsies industrijai, bet pakalpos lielo fermeru interesēm, kuriem būs iespējams rentēt zemi uz ilgākiem termiņiem, ieguldīt zemē vairāk kapitala. vairāk izmantot mašinas, iztiekot ar mazāku daudzumu darba spēka, kas kļūs lētāks ar labības palētināšanos. Zemes īpašniekiem turpretī būs jāapmierinās ar zemāku renti sakarā ar to, ka neapstrādās sliktākas kvalitātes zemi, jo tā nevarēs konkurēt ar lēto ievesto labību.

Izrādījās, ka runātājam bija pilnīga taisnība, kad viņš alzina par visvairāk zinātnisku šo pareģojumu un atklāto kapitālisma aizstāvēšanu zemkopībā. Vēsture attaisnoja pareģojumu. „Labības likumu atcelšana deva angļu zemkopībai milzīgu ierosmi. .. Absolūtā laukstrādnieku skaita samazināšanās gāja roku rokā ar apstrādātās platības paplašināšanu, ar kultūras intensifikāciju, ar nedzirdētu kapitala uzkrāšanos, kuru ieguldīja zemē tās apstrādāšanai, ar zemes produkta palielināšanos, kam nebija paralēlēs angļu agronomijas vēsturē, ar zemes īpašnieku rentes palielināšanos, ar kapitālistisko rentnieku bagātības pieaugumu . .. Jauno metožu pamatnosacījums bija lielāks kapitala patēriņš uz akra zemes un tātad paātrināta fermu koncenlracija“[134].

Bet runātājs, protams, neaprobežojās tikai ar to vien, ka atzina Grega spriedumus par vispareizākiem. Šis spriedums Grega mutē bija fritredera arguments, kurš runā par angļu zemkopību vispār, cenšoties pierādīt, ka nacijai vispārīgi ir izdevīga labības likumu atcelšana. Pēc tā, ko mēs iepriekš sacījām, ir skaidrs, ka ne tāds bija runātāja uzskats.

Viņš paskaidroja, ka labības cenu pazemināšana, ko fritrederi tā slavē, nozīmē nenovēršamu darba algas samazināšanu, ,,darba“ preces (precīzāk: darba spēka) palētināšanos; ka labības palētināšanās nekad nespēs līdzsvarot strādniekiem šo algas pazemināšanos, pirmkārt, tāpēc ka, labības cenai pazeminoties, strādniekam būs grūtāk izdarīt ietaupījumu uz maizes patēriņa, lai gūtu iespēju pirkt citus priekšmetus; otrkārt, tāpēc ka industrijas progress palētina patēriņa priekšmetus, aizstājot alu ar degvīnu, maizi — ar kartupeļiem, vilnu un linus — ar kokvilnu, pazeminādams ar visu to strādnieka vajadzību un dzīves līmeni.

Tādā kārtā mēs redzam, ka runātājs nosaka jautājuma elementus acīm redzot tāpat, kā to darīja Sismondi: arī viņš atzīst, ka brīvās tirdzniecības nenovēršamās sekas būs sīko fermeru izputināšana, rūpniecībā un zemkopībā nodarbināto strādnieku nabadzība. Mūsu narodņiki, kas pazīstami ar savu neatdarināmo mākslu ,,cilēt“, te, lūk, parasti pārtrauc savus „izrakstus", dziļā apmierinātībā paziņojot, ka viņi pilnīgi „vienisprātis". Bet šādi paņēmieni tikai rāda, ka viņi nesaprot, pirmkārt, tās milzīgās izšķirības jautājuma nostādnē, uz kurām mēs norādījām iepriekš; ka viņi, otrkārt, nesaredz to apstākli, ka jaunās teorijas radikālā izšķirība no romantisma Šeit tikai sākas: romantiķis novēršas no konkrētiem īstenās attīstības jautājumiem uz sapņiem, realists turpretī ņem noteiktus faktus kā kritēriju konkrēta jautājuma noteiktai atrisināšanai.

Aizrādījis uz sagaidāmo strādnieku stāvokļa uzlabošanos, runātājs turpināja:

„Ekonomisti mums pret to iebildīs:

Nu, labi, esam vienisprātis, ka konkurence starp strādniekiem, kura droši vien nesamazināsies, valdot brīvai tirdzniecībai, ļoti ātri pieskaņos darba algu zemākām preču cenām. Bet, no otras puses, preču cenu pazemināšanās paplašinās patēriņu; paplašinātais patēriņš prasīs pastiprinātu ražošanu, kas palielinās darba spēka pieprasījumu; šā palielinātā darba spēka pieprasījuma rezultāts būs darba algu paaugstināšanās.

Visa ši argumentācija formulējama šādi: brīvā tirdzniecība palielina ražošanas spēkus. Ja rūpniecība pieaug, ja bagātība, ražošanas spēki, vārdu sakot, ražīgais kapitāls palielina darba pieprasījumu, tad darba cena un tātad ari darba alga palielinās. Kapitala pieaugums ir apstāklis, kas vislabvēlīgāks strādniekam. Tam jāpiekrīt^135. Ja kapitāls paliks nekustīgs, tad rūpniecība nepaliks nekustīga, bet sāks panīkt, un strādnieks šajā gadījumā būs tās panīk-šanas pirmais upuris. Strādnieks ies ātrāk bojā nekā kapitālists. Nu, un tai gadījumā, kad kapitāls pieaug, tas ir, kā jau teikts, strādniekam labvēlīgākā gadījumā, kāds būs viņa liktenis? Viņš taisni tāpat ies bojā ..Un runātājs sīki izskaidroja, izlietodams angļu ekonomistu datus, kā kapitala koncentrācijā pastiprina darba dalīšanu, kas pa-lētina darba spēku, apmainot kvalificēto darbu pret vienkāršo, kā mašinas izmet strādniekus uz ielas, kā lielkapitāls izputina sīkos rūpniekus un sīkos rantjē un ved pie križu pastiprināšanās, kuras vēl vairāk palielina bezdarbnieku skaitu. Secinājums no viņa analizēs bija tāds, ka brīvā tirdzniecība nenozīmē nekā cita kā kapitala attīstības brīvību.

Tātad runātājs prata atrast kritēriju tā jautājuma atrisināšanai, kurš no pirmā acu uzmetiena noved līdz tādai pašai bezizejas dilemai, kuras priekšā apstājās Sismondi: kā brīvā tirdzniecība, tā tās aizkavēšana vienādi noved strādnieku postā, šis kritērijs ir ražošanas spēku attīstība. Jautājuma nostādnei vēsturiskā plāksnē tūlīt bija savi panākumi: autors salīdzināja kapitālismu nevis ar kaut kādu abstraktu sabiedrību, kādai tai vajadzētu būt (t. i., pēc būtības ar utopiju), bet ar sabiedriskās saimniecības iepriekšējām stadijām, salīdzināja dažādās kapitālisma stadijas to secīgajā maiņā un konstatēja sabiedrības ražošanas spēku attīstības faktu, tāpēc ka attīstās kapitālisms. Vērsdams pret fritrederu argumentāciju zinātnisku kritiku, viņš prata izvairīties no romantiķu parastās kļūdas, kuri, noliegdami tai jebkādu nozīmi, „izlej no vannas kopā ar ūdeni arī bērnu", prata izlobīt tās veselīgo kodolu, t. i., neapšaubāmo gigantiska techniskā progresa faktu. Mūsu narodņiki ar viņiem piemītošo asprātību, protams, secinātu, ka šis autors, kas tik atklāti nostājas lielkapitāla pusē pret sīkražotāju, ir „naudas varas apoloģēts", jo vairāk tāpēc, ka viņš runāja kontinentālās Eiropas atklātības priekšā, ka viņš attiecināja secinājumus no angļu dzīves arī uz savu dzimteni, kurā mašinizētā lielindustrija tai laikā spēra savus pirmos, vēl kautros soļus. Bet tieši no šā piemēra (kā arī no daudzajiem līdzīgiem piemēriem Rietumeiropas vēsturē) viņi varētu pētīt to parādību, kuru viņi nekādi nevar (varbūt negrib?) saprast, proti, ka lielkapitāla progresivitates atzīšana, salīdzinot ar sīkražošanu, vēl ir ļoti, ļoti tālu no „apoloģijas".

Pietiek atcerēties iepriekš iztirzāto nodaļu Sismondi rakstā un šo runu, lai pārliecinātos gan par pēdējās pārākumu teorētiskā ziņā, gan par tās naidīgumu jebkurai „apoloģijai". Runātājs raksturoja pretrunas, kas pavada lielkapitāla attīstību, daudz precizāk, pilnīgāk, tiešāk, atklātāk, nekā to jebkad darījuši romantiķi. Bet viņš nekur nav noslīdējis līdz kādai sentimentālai frāzei, kas apraudātu šo attīstību. Viņš nekur nav izmetis ne vārdiņa par kaut kādu iespēju „novirzīties no ceļa“. Viņš saprata, ka ar tamlīdzīgu frāzi ļaudis aizsedz tikai to apstākli, ka viņi paši „novirzās" sāņus no jautājuma, kuru viņu priekšā izvirza dzīve, t. i., konkrētā ekonomiskā īstenība, konkrētā ekonomiskā attīstība, uz tā pamata izaugušās konkrētās intereses.

Iepriekš minētais, pilnīgi zinātniskais kritērijs deva viņam iespēju atrisināt šo jautājumu, paliekot konsekventam reālistam.

„Tomēr nedomājiet, kungi, — sacīja runātājs, — ka, kritizēdami brīvo tirdzniecību, mēs domājam aizstāvēt pro-tekcionistisko sistēmu". Un runātājs norādīja uz brīvās tirdzniecības un protekcionisma vienādo pamatu tagadējā sabiedriskās saimniecības iekārtā, norādīja īsumā uz to vecās saimnieciskās dzīves un veco puspatriarchalo attiecību „noārdīšanas" procesu Rietumeiropas valstīs, ko veica kapitālisms Anglijā un uz kontinenta, norādīja uz to sabiedrisko faktu, ka zināmos apstākļos brīvā tirdzniecība paātrina šo „noārdīšanu"[136]. „Un, lūk, kungi, — nobeidza runātājs, — tikai šajā nozīmē es dodu savu balsi par brīvo tirdzniecību"70.

JAUNAIS FABRIKU LIKUMS^11

Sarakstīts trimdā 18.97. g. vasarā

Pietikums sarakstīts 1897. g. rudeni iespiests pie 1899. g. izdevuma

Iespiests atsevišķā brošūrā Ženevā,

1899. g.

Vāks V. I. Ļeņina brošūrai „Jaunais fabriku likums”. — 1899. g.

I

KAS NOTEICA JAUNA FABRIKU LIKUMA IZDOŠANU?

1897. g. otrā jūnijā izdots jauns fabriku likums par darba dienas saīsināšanu fabrikās un rūpnīcās un par svētku atpūtas noteikšanu. Pēterburgas strādnieki jau sen gaidīja šo likumu, ko valdība apsolīja jau 1896. g., kad tģ sabijās no strādnieku masu streika 1896. g. pavasari. Šim strādnieku masu streikam kokvilnas vērptuvēs un austuvēs sekoja citi streiki, un visur strādnieki prasīja darba dienas saīsināšanu. Valdība atbildēja uz streikiem ar mežonīgām vajāšanām, tā strādniekus masām tvarstīja un izsūtīja bez tiesas; valdība savās izbailēs mēģināja ietekmēt strādniekus ar muļķīgām frāzēm par fabrikantu kristīgo mīlestību pret strādniekiem (ministra Vites cirkulārs fabr. inspektoriem, kas izdots 1895./96. g.). Bet uz šīm frāzēm strādnieki atbildēja tikai ar izsmieklu, un nekādas vajāšanas nespēja apturēt kustību, kas bija aptvērusi desmitiem un simtiem tūkstošiem strādnieku. Valdība tad saprata, ka jāpiekāpjas un jāizpilda kaut vai daļa strādnieku prasību. Bez zvēriskām strādnieku vajāšanām un melīgi svētulīgām frāzēm Pēterburgas strādnieki saņēma par atbildi valdības solījumu izdot likumu par darba dienas saīsināšanu. Šo solījumu strādniekiem pasludināja neredzēti svinīgi īpašos paziņojumos, ko finanču ministrija izlīmēja fabrikās. Strādnieki nepacietīgi gaidīja solījuma pildīšanu, gaidīja likumu uz 1897. g. 19. aprili un jau sāka domāt, ka arī šis valdības solījums, līdzīgi daudziem valdības paziņojumiem, būs rupji meli. Bet šoreiz valdība turējusi solījumu: likums izdots; bet kods ir šis likums, to mēs redzēsim turpmāk. Tagad

mums jāapskata apstākļi, kas piespieda valdību izpildīt solījumu.

Ar jautājumu par darba dienas saīsināšanu mūsu valdība nodarbojās nevis sākot ar 1896. g., bet daudz agrāk. Jautājums tika ierosināts pirms 15 gadiem: jau 1883. g. Pēterburgas fabrikanti lūdza, lai izdotu tādu likumu. Tādus pašus lūgumus vairākkārt iesniedza arī cili (proti, poļu) fabrikanti, bet visus šos lūgumus atlika sāņus, līdzīgi daudziem ciliem projektiem par strādnieku stāvokļa uzlabošanu. Ar šādiem projektiem krievu valdība nesteidzas; tie tiek vilcināti desmitiem gadu. Lūk, kad jāpasniedz daži miljoni rubļu labvēlīgajiem krievu zemes īpašnieku kgiem, kas ,,lūdz“ žēlastības dāvaniņas no tautas naudas, vai kad jānoteic subsidija vai prēmija „apspiestajiem" fabrikantu kgiem, — lūk, tad krievu valdība steidzas, un ierēdņu un ministriju kanceleju riteņi griežas ļoti ātri, it kā tie būtu „ieeļļoti" ar kaut kādu sevišķu „eļļu". Turpretī attiecībā uz strādniekiem ne tikai likumu projekti liek vilcināti gadu desmitiem (piem., projekts par uzņēmēju atbildību nu jau, šķiet, otro gadu desmitu vienmēr vēl atrodas „sagatavošanā"), bet pat jau izdotus likumus nepiemēro, jo ķeizariskās valdības ierēdņi kautrējas apgrūtināt fabrikantu kgus (piem., 1886. g. likums, kas fabrikantiem uzliek pienākumu ierīkot slimnīcas, ļoti daudzos gadījumos nav līdz šim vēl piemērots). Jājautā, kādu apstākļu dēļ šoreiz jau sen ierosinātais jautājums uzreiz sāka kustēties? uzreiz tika izlemts un ārpus kārtas izskatīts valdībā un Valsts padomē? uzreiz ieguva likumprojekta formu un kļuva par likumu? Acīm redzot bija kāds spēks, kas bīdīja ierēdņus, kas viņus sapurināja, kas pārvarēja viņu ietiepīgo nevēlēšanos „uzmākties" tēvijas fabrikantiem ar jaunām prasībām. Sis spēks bija Pēterburgas strādnieki un tie milzīgie streiki, ko viņi sarīkoja 1895. un 1896. g. un ko pavadīja noteiktu prasību iesniegšana valdībai un sociālistisko proklamāciju un skrejlapu izplatīšana strādniekos, par ko jāpateicas palīdzībai, kuru strādniekiem sniedza sociāldemokrāti („Cīņas savienības" personā). Valdība saprata, ka nekādas policejiskas vajāšanas nesalauzīs strādnieku masas, kas apzinājušās savas intereses, kas savienojušās cīņai un ko vada sociāldemokrātu partija — strādnieku interešu aizstāve. Valdība bija spiesta piekāpties. Jauno fabriku likumu strādnieki taisni tāpat izspieda no valdības, taisni tāpat strādnieki atkaroja to no sava ļaunākā ienaidnieka kā pirms 11 gadiem izdoto 1886. g. 3. jūnija likumu par iekšējās kārtības noteikumiem, par naudas sodiem, par likmēm utt. Toreiz strādnieku cīņa visstiprāk izpaudās Maskavas un Vladimirus guberņā. Tā izpaudās arī masu streiku veidā, strādnieki arī toreiz iesniedza tiešas un precizas prasības valdībai, un slavenā Morozova streika laikā no strādnieku pūļa inspektoram tika pasniegti noteikumi, ko bija sastādījuši paši strādnieki. Šajos ^noteikumos teikts, piem., ka strādnieki prasa soda naudas samazināšanu. Drīz pēc tā izdotais 1886. g. 3. jūnija likums tieši atbildēja uz šīm strādnieku prasībām un saturēja noteikumus par naudas sodiem^137.

Tāpat arī tagad. 1896. gadā strādnieki prasīja darba dienas saīsināšanu un atbalstīja savu prasību ar milzu streikiem. Valdība tagad atbild uz šo prasību, izdodama likumu par darba dienas saīsināšanu. Toreiz, 1886. gadā, valdība piekāpās strādnieku priekšā, strādnieku sacelšanās spiesta, un centās sašaurināt piekāpšanos līdz vismazākajiem apmēriem, centās atstāt fabrikantiem sāndurti-ņas, aizkavēt jauno noteikumu ievešanu, cik vien iespējams apcirpt strādnieku prasības. Tagad, 1897. gadā, valdība gluži tāpat piekāpjas, tikai strādnieku sacelšanās spiesta, un taisni tāpat cenšas visiem spēkiem samazināt piekāpšanās apjomus, cenšas nokaulēt, nogriezt vienu otru stundiņu, pagarinot pat to darba dienu, ko lika priekšā fabrikanti, cenšas fabrikantu labā atraut dažas svētku dienas, neievedot tās obligātās atpūtas dienu skaitā, cenšas novilcināt jaunās kārtības ievešanu, atlikdama galvenos noteikumus līdz turpmākiem ministru rīkojumiem. 1886. g. 3. jūnija un 1897. g. 2. jūnija likumi, šie galvenie fabriku likumi Krievijā, abi tātad ir piespiesta piekāpšanās, ko Krievijas strādnieki atkarojuši policejiskajai valdībai. Abi tie rāda, kā krievu valdība izturas pret vislikumīgākām strādnieku prasībām.

II

KAS JAUZSKATA PAR DARBA LAIKU?

Apskatīsim sīki 1897. g. 2. jūnija likumu^138. Kā mēs jau sacījām, jaunais likums, pirmkārt, ierobežo darba dienu visiem strādniekiem; otrkārt, nosaka obligātu svētdienas un svētku dienas atpūtu. Iekām izlemt noteikumus par darba laika ilgumu, likumam jānosaka, kas īsti jāuzskata par darba laiku. Pēc tam jaunais likums nosaka tādu principu: „Par darba laiku jeb darba stundu skaitu diennaktī katram strādniekam uzskata to laiku, kad strādniekam saskaņā ar darba līgumu jāatrodas uzņēmuma telpās un jābūt tā vadītāja rīcībā, lai izpildītu darbu”. Tātad viss laiks, kad strādnieks pēc saraksta vai pēc pārvaldnieka pieprasījuma atrodas fabrikā, jāskaita par darba laiku.

Vai strādnieks šajā laikā aizņemts ar savu īsto jeb parasto darbu, vai vadītājs liek viņam strādāt kaut ko citu vai pat liek viņam gaidīt — tas ir vienalga: viss laiks, ko strādnieks pavada fabrikā, jāskaita par darba laiku. Piemēram, dažās fabrikās sestdienās pēc zvana strādnieki tīra mašinas; pēc likuma mašinu tīrīšana arī jāuzskata par darba laika daļu. Tātad, ja fabrikants strādniekam nekā nemaksā par mašinu tīrīšanu, tad tas nozīmē, ka fabrikants par velti izmanto salīgtā strādnieka darba laiku. Ja fabrikants, salīdzis strādnieku par gabaldarba algu, liek viņam gaidīt vai atrauj viņu no darba ar kaut kādu blakus darbu bez īpašas samaksas par šo darbu (katrs strādnieks zina, ka tas notiek bieži), tad tas nozīmē, ka fabrikants par velti izmanto salīgtā strādnieka darba laiku. Strādniekiem jāpatur prātā šī darba laika noteikšana jaunajā likumā un, balstoties uz to, jādod pretspars jebkuram uzņēmēja mēģinājumam par velti izlielot darba spēku. Saprotams, ka šādai darba laika noteikšanai pašai par sevi jāizriel no darba līguma: vienam otram strādniekam liksies, ka lieta tik skaidra, ka tur nav pat ko runāt. Bet valdība, būdama pakalpīga kapitālistiem, tīšām aptumšo daudz ko, kas katram strādniekam ir pats par sevi skaidrs. Tā arī šeit valdība centusies atstāt fabrikantu kungiem mazas sāndurtiņas. Likumā teikts, ka par darba laiku uzskata to laiku, kurā strādniekam pēc darba līguma pienā-

kas atrasties fabrikā. Bet kā būs tai gadījumā, ja darba līgumā nekas nav teikts par strādnieka pienākumu atrasties dienā tik un tik daudz stundu fabrikā? Taču bieži vien notiek, piem., mechaniskajās rūpnīcās, ka strādnieku līgumā ar uzņēmēju teikts tikai tas, ka strādnieki apņemas par tādu un lādu maksu ražot tādu un tādu lietu (kaut kādu mašinas piederumu, zināmu skaitu skrūvju vai uzgriežņu u. tml.), bet par laiku, kāds strādniekam jāizlieto darbā, nekas nav teikts. Vai tādā gadījumā piemērojams jaunais likums par darba stundu skaitu diennaktī? Ar veselu prātu spriežot, protams, jāpiemēro, strādnieks taču strādā fabrikā — kā lai to neuzskata par darba laiku. Bet kapitālistu kungu un viņu atbalstītājas valdības „veselais prāts" ir kaut kas sevišķs. Pēc mūsu izrakstītā panta burta šais gadījumos viegli var arī nepiemērot likumu par darba laika saīsināšanu. Fabrikants atsauksies uz to, ka viņš pēc likuma nav uzlicis strādniekam par pienākumu atrasties fabrikā — un basta. Bet tā kā ne kurš katrs fabrikants ir tik manīgs intrigants, lai pamanītu šo viltību, tad finanču ministrijas ierēdņi jau laikus pasteigušies aizrādīt Viskrievijas tirgoņiem uz šo viņiem tik izdevīgo caurumiņu likumā. Finanču ministrija sen jau izdod īpašu avīzīti „Veslņik Finansov, Promišļennosti i Torgovji" — vienu no tām oficiālajām avīzēm, kas bez valdības rīkojumu publicēšanas cenšas uzslavēt Krievijas kapitālistu panākumus un izdaudzināt valdības rūpes par baņķieru, fabrikantu, tirgoņu un zemes īpašnieku naudas maku kā gādību par tautu. Drīz pēc jaunā likuma iznākšanas šī avīzīte ievietoja rakstu par jauno likumu („Vestņik Finansov", 1897. g., 26. nr.), kurš sīki izskaidro tā nozīmi un cenšas pierādīt, ka tieši valdības loma ir gādāt par strādnieku veselību. Lūk, šajā rakstā ierēdņi arī centušies norādīt fabrikantiem uz sāndurtiņām, kā apiet likumu. Šajā rakstā tieši paskaidrots, ka jauno likumu nevarēs piemērot tiem gadījumiem, kad līgumā nekas nav teikts par darba laiku, jo strādnieks, uzņemdamies noteiktu darbu, „jau vairs nav salīgts strādnieks, bet persona, kas pieņem pasūtijumu“. Fabrikantam tātad ne visai grūti izvairīties no nepatīkamā likuma: jānosauc tikai strādnieks ne par strādnieku, bet par „personu, kas pieņem pasūtījumu"! Kur vajadzēja teikt, ka par darba laiku uzskatāms

16 2. sēj.

laiks, kad strādnieks atrodas fabrikā uzņēmēja rīcībā, likums tātad ar nodomu izsakās mazāk precizi, runādams par to laiku, kad strādniekam pēc līguma pienākas atrasties fabrikā. Liekas, ka tas ir vienalga, bet faktiski arī šeit nav kautrējušies laist klajā apzinātu neskaidrību strādniekiem par ļaunuI

Ш

PAR CIK JAUNAIS LIKUMS SAĪSINA DARBA LAIKU?

1897. g. 2. jūnija likums ierobežo darba laiku dienas darbam uz IIV2 st. diennaktī. Sestdienās un svētku priekšvakarā — uz 10 stundām diennaktī. Darba dienas saīsinājums pēc jaunā likuma tātad ir ļoti niecīgs. Nav mazums strādnieku, un Pēterburgā viņi droši vien ir pat vairākumā — kam tāds likums nenozīmē nekādu darba laika saīsināšanu un drīzāk pat draud to pagarināt. S.-Pelerbur-gas rūpnīcās parastais darba laiks ir 10—IOV2 stundas. Ka likums noteicis tādu nesamērīgi garu darba dienu, tas skaidri parāda, ka šis likums ir atbilde uz Pēterburgas strādnieku prasībām kokvilnas vērptuvēs un austuvēs. Šiem strādniekiem jaunais likums varbūt dod darba dienas saīsinājumu, jo viņi strādāja lielāko tiesu 12—14 stundās dienā. (Mēs tālāk paskaidrosim, kāpēc sakām „varbūt"). 10 stundu darba diena noteikta ar likumu amatniekiem un noteikta tām rūpnīcām, kas atrodas kara ministrijas pārziņā. Valdība tomēr nolēmusi, ka fabriku strādniekus var piespiest strādāt vēl vairāki Pat Pēterburgas fabrikanti lūdza valdību saīsināt darba dienu līdz 11 stundām! Valdība nolēma piemest vēl pusstundiņu Maskavas fabrikantiem par labu, kuri piespiež strādniekus strādāt divās maiņās visu diennakti un kurus, kā redzams, strādnieki nav vēl pietiekami pārmācījuši. Izrādījās, ka Krievijas valdība, kas lielīgi proklamē, ka viņa rūpējoties par strādniekiem, faktiski ir tik skopa kā sīktirgotājs. Izrādījās, ka viņa ir skopāka par pašiem fabrikantiem, kas izspiež no strādniekiem liekus tūkstošus par katru lieku pusstundiņu darba. No šā piemēra strādnieki var skaidri redzēt, ka valdība ne tikvien aizstāv fabrikantu intereses, bet aizstāv turklāt sliktāko fabrikantu intereses; ka valdība ir daudz niknāks

strādnieku ienaidnieks nekā kapitālistu šķira. Pēterburgas strādnieki būtu gan sev, gan visiem Krievijas strādniekiem panākuši īsāku darba dienu, ja nebūtu traucējusi valdība. Apvienotie strādnieki piespieda fabrikantus piekāpties; Pēterburgas fabrikanti bija gatavi apmierināt strādnieku prasības; valdība aizliedz fabrikantiem piekāpties, lai nerādītu strādniekiem piemēru. Tad fabrikantu vairākums Pēterburgā pārliecinās, ka nepieciešami piekāpties strādniekiem, un iesniedz valdībai lūgumu saīsināt darba dienu līdz 11 stundām. Valdība tomēr aizstāv ne tikvien Pēterburgas, bet ari Viskrievijas fabrikantu intereses, un, tā kā svētajā Krievzemē ir fabrikanti, kas daudz sīkstāki nekā Pēterburgas, tad valdība, vēlēdamās būt „taisnīga", nevar pieļaut, ka Pēterburgas fabrikanti pārāk maz aplaupītu savus strādniekus: Pēterburgas fabrikanti nedrīkst pārāk tālu aizsteigties priekšā pārējiem krievu fabrikantiem; un valdība piemet pusstundiņu klāt pie tās darba dienas, par kādas noteikšanu rūpējās kapitālisti. Acīm redzams, ka no šādas valdības rīcības strādniekiem izriet trīs mācības: Pirmā mācība: apzinīgajiem Krievijas strādniekiem

visiem spēkiem jācenšas iesaistīt kustībā vairāk atpalikušos strādniekus. Neiesaistot cīņā par strādnieku interesēm visu Krievijas strādnieku masu, apzinīgie galvaspilsētas strādnieki maz sasniegs, pat ja viņi piespiedīs savus fabrikantus piekāpties, jo valdība nostājusies uz tik augstas „taisnīguma" pakāpes, ka neatļaus labākajiem fabrikantiem jūtami piekāpties strādniekiem. Otra mācība: Krievijas valdība ir daudz niknāks Krievijas strādnieku ienaidnieks nekā Krievijas fabrikanti, jo valdība ne tikai aizstāv fabrikantu intereses, ne tikai šās aizstāvēšanas interesēs mežonīgi vajā strādniekus, arestē, izsūta viņus, sūta karaspēku uzbrukumā pret neapbruņotiem strādniekiem, bet bez tam vēl aizstāv vissīkstāko fabrikantu intereses — uzstādamās pret labāko fabrikantu centieniem piekāpties strādniekiem. Trešā mācība: lai iekarotu sev cilvēcīgus darba apstākļus un sasniegtu 8 stundu darba dienu, pēc kā tagad tiecas visas pasaules strādnieki, krievu strādniekiem jāpaļaujas tikai uz savas apvienības spēku un neatlaidīgi jāatkaro no valdības piekāpšanās pēc piekāpšanās. Valdība it kā kaulējas ar strādniekiem, mēģinādama, vai nav iespējams pielikt vēl pusstundiņu — strādnieki parādīs tai, ka viņi prot aizstāvēt savas prasības. Valdība it kā pārbauda strādnieku pacietību: vai nevar, sak’, atpirkties ar kādu lētāku piekāpšanos — strādnieki parādīs tai, ka viņiem pietiks pacietības visneatlaidīgākai cīņai, jo tā viņiem ir — cīņa par savu dzīvi, ciņa pret darba tautas pilnīgu pazemošanu un apspiešanu.

IV

KO LIKUMS UZSKATA PAR „NAKTS LAIKU" STRĀDNIEKIEM?

„Par nakts laiku uzskatāms: strādājot vienā maiņā — laiks starp pīkst. 9 vakarā un pīkst. 5 rītā, bet, strādājot divās un vairāk maiņās, — laiks starp pīkst. 10 vakarā un pīkst. 4 rītā“. Tā nosaka jaunais likums. „Nakts" tumšajai lautai, kurai visu milžu jāstrādā citu labā, un ,,nakts“ tīrajiem kungiem, kas var dzīvot no citu darba — tās pēc „likuma" ir pavisam dažādas lietas. Gan Pēterburgā, gan Maskavā pīkst. 4 rītā lielāko tiesu gadā vēl pavisam tumšs, vēl ir nakts. Bet krievu likums noteic, ka strādniekam visa sava dzīve jāpieskaņo kapitala interesēm, strādniekam jātic, ka pulksten piecos obligati sākas diena, kaut arī līdz saules lēktam palikušas vēl vairākas stundas. Bet. ja strādnieks nedzīvo fabrikā, tad viņam būs jāceļas pīkst. trijos un varbūt pat agrāk, lai paspētu būt pulksten četros fabrikā! Pēterburgas ierēdņiem „diena" sākas ar pīkst. 12, pat pīkst. 1, bet ierēdņi — tie taču ir gluži citādi ļaudis ... Strādniekiem „diena" beidzas tikai pīkst. 10 vakarā, un. izejot no fabrikas pilnīgi tumšajā ielā, strādnieks lai neapjūk šās tumsas dēļ: viņam jāatceras un jātic, ka „diena" tik tikko beigusies, jo tā nosaka likums. Kāpēc gan nenoteikt jau ar likumu, ka „diena" strādniekam sākas tad, kad fabrikas svilpe sauc viņu uz fabriku, un beidzas tad, kad tā pali svilpe sauc darbā citu maiņu — tas taču būtu vaļsirdīgāk un taisnīgāk! Šveicē jau pastāv likums par to, kas jāuzskata par nakts laiku strādniekam, bet kur tad nu šveiciešiem tikt līdzi visām krievu policijas ierēdņu viltībām: izrādās, ka šiem briesmīgajiem šveiciešiem darba cilvēka „nakts" ir tāda pati kā pārējiem cilvēkiem, proti, no pīkst. 8 vakarā līdz pīkst. 5 (vai (>) rītā. Vienīgais „nakts darba" ierobežojums jaunajā likumā ir tas, ka strādniekiem, kas kaut daļēji nodarbināti naktī, nav jāslrādā vairāk par 10 stundām diennaktī. Un tikai. Nakts darba aizlieguma likumā nav. Likums arī šai ziņā palicis iepakaļ Pēterburgas fabrikantu lūgumam, kuri jau pirms 14 gadiem (1883. g.) lūdza aizliegt nakts darbu pieaugušiem strādniekiem. Pēterburgas strādnieki tātad arī šai ziņā būtu panākuši vairāk no fabrikantiem, ja valdība nebūtu traucējusi, aizstāvēdama visvairāk atpalikušo Krievijas fabrikantu intereses. Valdība neuzklausīja Pēterburgas fabrikantus, jo nevēlējās darīt pāri Maskavas fabrikantiem, kuri lielāko tiesu liek strādniekiem strādāt naktīs. Savu pakalpīgumu sliktāko fabrikantu interesēm valdība cenšas kā parasts aizsegt ar melīgām frāzēm un apgalvojumiem. Finanču ministrijas izdotā avīze „Vestņik Finansov" paskaidrojošā rakstā par jauno likumu norādīja, ka cilās valstīs (piem., Francijā) nakts darbs aizliegts. Uet mūsu likumā, pēc viņas vārdiem, to nevarēja darīt. „Uzņēmuma diennakts darbu ne vienmēr iespējams ierobežot: ir vesela rinda ražošanas nozaru, kas pēc savām īpatnībām prasa nepārtrauktību".

Acīm redzams, ka tā ir pavisam tukša atrunāšanās. Nav lāču runa par tām īpašajām ražošanas nozarēm, kas prasa nepārtrauktu darbu, bet par visām ražošanas nozarēm vispār. Nepārtraukts darbs arī ar tagadējo likumu divās maiņās nav iespējams bez virsstundu darba, jo dienas darbs noteikts uz lU/s stundām, bet nakts darbs uz 10 stundām, kopā — 21Уг st. Tāpēc attiecībā uz ražošanas nozarēm ar nepārtrauktu darbu jaunajā likumā tik un tā paredzēti izņēmumi (t. i., īpaši ministriju noteikumi, par kuriem runāsim turpmāk). Tātad it nekādas „neiespējamības" aizliegt nakts darbus nebija. Mēs jau teicām, ka valdība grib izlikties, ka rūpējas par strādnieku veselību; lūk, kā finanču ministrija runā par nakts darbu: „Nakts darbs ir neapstrīdami nogurdinošāks, veselībai kaitīgāks un vispār nedabiskāks nekā darbs dienas gaismā; šāds darbs ir toties kaitīgāks, jo tas ilgstošāks un pastāvīgāks. Liktos, ka nakts darba kaitīguma dēļ vislabāk ir to pavisam aizliegt arī pieaugušajiem strādniekiem (kā to aizliedz sievietēm un abēja dzimuma pusaudžiem dažās ražošanas nozarēs, bet mazgadīgajiem kategoriski), bet tam nav nekāda pamata, pat raugoties no vispārējas strādnieka labklājības viedokļa; mērens nakts darbs viņam mazāk kaitīgs nekā pārāk ilgstošais, bet vienādi apmaksātais dienas darbs". Lūk, cik labi krievu valdības ierēdņi prot novērst tautas uzmanību! Pat sliktāko fabrikantu interešu aizstāvēšanu viņi iztēlo kā rūpes par „strādnieka labklājību". Un cik nekaunīga ir ministrijas izdomātā taisnošanās: „mērens nakts darbs", lūdzu ievērot, „ir mazāk kaitīgs nekā pārāk ilgstošais, bet vienādi apmaksātais dienas darbs". Ministrija grib teikt, ka strādnieku spiež iet nakts darbā zemā darba alga, tik zema darba alga, ka strādnieks nevar eksistēt, nestrādājis pārmērīgi ilgi. Un, lūk, ministrija, pārliecināta, ka tā tas vienmēr paliks, ka strādniekam nesasniegt labāku algu, ciniski paziņo: ja strādniekam jāstrādā nejēdzīgi ilgi, lai uzturētu ģimeni, vai lad viņam nav vienalga, vai viņš strādā liekas stundas dienā vai naktī? Protams, ja agrākās ubagu algas krievu strādnieku vairākumam paliks tās pašas, tad trūkums piespiedīs viņus strādāt liekas stundas, bet kāda nekaunība ir vajadzīga, lai izskaidrotu nakts darba atļauju ar strādnieku nomākto stāvokli! „Par darbu maksās vienādi" — lūk, kur lietas būtība kapitala sulaiņiem, — „un ar tagadējo darba atalgojumu strādnieks nevarēs iztikt bez liekām stundām". Un šādi ierēdņi, kas sacer kulaciskus argumentus sīksto fabrikantu labā, uzdrošinās vēl runāt par „strādnieka vispārējās labklājības viedokli". Vai tikai nav veltīgas viņu cerības, ka strādnieks vienmēr būs tik nomākts? vienmēr samierināsies ar „vienādu atalgojuiņu", proti, ar agrāko viņa darba ubaga algu? Zema alga un gara darba diena vienmēr iet roku rokā un viena bez otras nav iespējama. Ja alga ir zema, lad strādniekam nepieciešami jāslrādā liekas stundas, jāslrādā arī naktīs, lai nopelnītu sev uzturu. Ja darba laiks pārmērīgi garš, tad alga būs vienmēr zema, jo strādnieks katrā stundā ražos mazāk un daudz sliktāku izstrādājumu nekā īsā darba dienā; — tāpēc ka strādnieks, pārmērīgā darba nospiests, vienmēr paliks nomākts un bezspēcīgs pret kapitala jūgu. Tāpēc, ja krievu fabrikantu ministrija domā saglabāt nemainīgu tagadējo nejēdzīgi zemo krievu strādnieku darba algu un lai pašā laikā runā par „strādnieku labklājību", — tad tas skaidri jo skaidri parāda tās frāžu liekulību un melīgumu.

V

KĀ FINANČU MINISTRIJA PIERĀDA, KA, IEROBEŽOJOT VIRSSTUNDU DARBU, STRĀDNIEKIEM TIKTU NODARĪTA '„NETAISNĪBA"?

Mēs nosaucām jauno likumu par darba dienas saīsināšanas likumu. Mēs iepriekš teicām, ka jaunais likums ierobežojis darba dienu ar II un pus stundām (10 stundām nakts darba). Faktiski viss tas nav tā, bet daudz jaunāk. Likums noteic visus ierobežojumus tikai attiecībā uz parasto, normālo, terminēto darbu, neskarot virsstundu darbu. Tāpēc fabrikants īstenībā nebūt nav ierobežots savās „tiesībās" likt strādniekiem strādāt bezgalīgi ilgu laiku, kaut vai 24 stundas diennaktī. Lūk, ko likums saka par virsstundu darbu: „Par virsstundu darbu jāuzskata tas darbs, ko strādnieks veic rūpniecības uzņēmumā tādā laikā, kad pēc iekšējās kārtības noteikumiem viņam nepienākas strādāt. Virsstundu darbs nav pieļaujams citādi, kā rūpniecības uzņēmuma vadītājam īpaši vienojoties ar strādniekiem. Darba līgumā var paredzēt tikai tādus virsstundu darba noteikumus, kas ir nepieciešami ražošanas technisko apstākļu dēļ". Tas ir ārkārtīgi svarīgs pants jaunajā likumā, un viss tas pilnīgi vērsts pret strādniekiem un dod pilnīgu brīvību fabrikanta patvaļai. Līdz šim virsstundu darbu praktizēja pēc paraduma; likums par to nerunāja. Tagad valdība ar likumu noteikusi šo virsstundu darbu. Likuma papildinājums, ka šim darbam vajadzīga strādnieka „īpaša vienošanās" ar uzņēmēju, ir tukša frāze un pilnīgi bez kādas jēgas. Visus darbus strādnieki veic, „vienojoties" ar uzņēmējiem; strādnieki taču nav dzimtļaudis (lai gan ļoti daudzi krievu ierēdņi vēlētos ar visiem spēkiem viņus padarīt par dzimtļaudīm); viņi strādā uz līguma, t. i., uz vienošanās, pamala. Nekādas nozīmes nebija teikt, ka virsstundu darbam vajadzīga vienošanās. Valdība iespraudusi līkumā šo tukšo frāzi, lai izliktos, ka viņa grib ierobežot virsstundu darbu. Faktiski šeit nav ne mazākā ierobežojuma; tāpat kā agrāk uzņēmējs teica strādniekam: „ja gribi — strādā virs laika; ja negribi — saņem aprēķinu!", tā viņš arī tagad teiks. Tikai līdz šim to darīja pēc paraduma, bet tagad to darīs uz likuma pamata. Agrāk fabrikants, atlaizdams strādnieku par to, ka tas nebija ar mieru

strādāt virsstundas, nevarēja balstīties uz likumu, bet tagad likums viņam taisni pasaka priekšā, kā viņš var spaidīt strādniekus. Virsstundu darba ierobežošanas vietā šis likuma pants var viegli sekmēt vēl lielāku virsstundu darba izmantošanu. Likums pat dod uzņēmējam tiesību paredzēt līgumā prasību pēc virsstundu darba, kad šis darbs „nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēļ“. ŠI ieruna nebūt neierobežos fabrikantu. Kā lai izšķir, kāds darbs „nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēļ“, kāds nav nepieciešams? Kas to izšķirs? Kā var atspēkot uzņēmēja apgalvojumu, ka darbs, kuru viņš uzlicis strādniekam virs normālā laika, „ir nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēļ“? Neviens to neizšķirs, nav neviena, kas varētu pārbaudīt uzņēmēja apgalvojumu. Likums tikai nostiprinājis uzņēmēju patvaļu, parādīdams viņiem it īpaši drošu paņēmienu, kā apspiest strādniekus.

Tagad vajag tikai uzņēmējam paredzēt līgumā nosacījumu, ka strādniekam nav tiesības atsacīties no virsstundu darba, kas „nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēļ“, un fabrikanta lieta nodrošināta! Lai strādnieks pamēģina neiet virsstundu darbā, — viņu padzīs. Un tad (domās fabrikants) lai atrodas kāds strādnieks, kas sāks pierādīt, ka šis darbs nebija „nepieciešams technisko apstākļu dēļ“! Smieklīgi pat iedomāties šādas strādnieka sūdzības iespēju. Nav vērts pat runāt, ka tādu sūdzību nekad nebūs un ka tās arī nekā nelīdzētu. Tādā kārtā valdība pilnīgi padarījusi likumīgu fabrikantu patvaļu attiecībā uz virsstundu darbu. Cik lielā mērā finanču ministrija steidzas pakalpot fabrikantiem un iemācīt viņus plašāk izmantot virsstundu darbu, sedzoties ar jaunajiem likumiem, — tas sevišķi redzams no avīzes „Vestņik Finansov“ šāda prātojuma: „Virsstundu darbs tāpat nepieciešams steidzamu pasūtījumu gadījumā, kurus nemaz nevar paredzēt fabrikants vai rūpnieks^139 tādās ražošanas nozarēs, kas pielāgotas noteiktiem īslaicīgiem laika periodiem, ja uzņēmuma īpašniekam ir neiespējami vai apgrūtinoši palielināt strādnieku skaitu

Redziet, ar kādiem panākumiem cītīgie fabrikantu sulaiņi, kas sēž l'inanču ministrijā, „iztulko" likumu! I-ikumā teikts tikai par virsstundu darbu, kas nepieciešams technisku apstākļu dēļ, bet finanču ministrija steidzas atzīt virsstundu darbu par „nepieciešamu" arī „neparedzētu" (? I) pasūtījumu gadījumos un pat arī tad, ja fabrikantam rodas „grūtības" palielināt strādnieku skaitu! Tā jau ir vienkārši ņirgāšanās par strādniekiem! Taču katrs veikls fabrikants vienmēr varēs teikt, ka viņam ir „grūtības". Palielināt strādnieku skaitu — nozīmē pieņemt jaunus strādniekus, — nozīmē samazināt bezdarbnieku skaitu, kuri drūzmējas pie vārtiem, — nozīmē samazināt konkurenci starp strādniekiem, pamudināt strādniekus iesniegt augstākas prasības, būt ar mieru maksāt pat augstāku algu. Pats par sevi saprotams, ka nav neviena fabrikanta, kas to neuzskatītu sev par „apgrūtinājumu". Šāda fabrikantu patvaļa virsstundu noteikšanā padara nenozīmīgu likumu par darba dienas saīsināšanu. Nekāda saīsinājuma veselai strādnieku masai nebūs, jo viņi tāpat kā agrāk strādās 15—18 stundas un vairāk, paliekot fabrikā arī pa nakti, lai strādātu virsstundu darbu. Cik nejēdzīgs ir likums par darba dienas saīsināšanu bez virsstundu aizlieguma (vai vismaz ierobežojuma), tas ir tik acīm redzams, ka visos likuma pagaidu projektos bija paredzēts ierobežot virsstundu darbu. S.-Peterburgas fabrikanti (paši fabrikanti!) jau 1883. g. lūdza, lai virsstundu darbu ierobežotu ar vienu stundu dienā. Kad valdība, 1895. un 1896. g. Pēterburgas streiku iebaidīta, nekavējoties iecēla komisiju, kas lai izstrādātu likumu par darba dienas saīsināšanu, tad šī komisija arī uzaicināja ierobežot virsstundu darbu, proti, ar 120 stundām virsdarba gadā*. Atmezdama visus nodomus par jebkādu virsstundu darba ierobežošanu, valdība ar šo soli taisni uzņēmusies sliktāko fabrikantu interešu aizstāvēšanu, tieši noteikusi ar likumu pilnīgu strādnieku pakļaušanu un pilnīgi skaidri izteikusi savu nodomu atstāt visu pa vecam, atrunādamās ar nekā

* Pat i'inančii minislrija pati, izskaidrodama jauno likumu, nevarēja neatzīt, ka „virsstundu darba atļaušana ir it kā nevietā" („Vestņik Finansov").

neizteicošām frāzēm. Finanču ministrija, gatava sist sevi krustā fabrikantu labā, nonākusi tiktāl, ka ņēmusies pierādīt, it kā virsstundu darba ierobežošana būtu „netaisnība pret pašu strādnieku^11. Lūk, šie prātojumi, par kuriem derētu padomāt katram strādniekam. „Atņemt strādniekam tiesības strādāt fabrikā vairāk par noteikto stundu skaitu diennaktī praksē būtu grūti realizējams^1* (kāpēc? tāpēc, ka fabriku inspektori ļoti slikti veic savus pienākumus, vairāk nekā no uguns baidīdamies aizskart fabrikantu kgu intereses? tāpēc, ka, pastāvot krievu strādnieka beztiesiskajam un nomāktajam stāvoklim, visas reformas, kas nāktu viņam par labu, ir grūti realizējamas? Finanču ministrija, pati nenojauzdama, pateikusi patiesību: patiešām, kamēr krievu strādnieki, tāpat kā visa krievu tauta, ir beztiesības stāvoklī policejiskās valdības priekšā, kamēr tiem nav politisku tiesību, — nekādas reformas nebūs efektivas) ... „un būtu netaisnība pret strādnieku: nevar vajāt cilvēku par to, ka viņš meklē līdzekļus eksistencei, ka viņš dažreiz piepūlē savus spēkus pat pāri tai robežai, ko pārkāpjot viņa darbs var izrādīties kaitīgs ve-selībai**. Lūk, cik humānā un cilvēcīga ir krievu valdība! Paklanies un pateicies, krievu strādniek! Valdība tik žēlīga, ka „neatņem** tev tiesības strādāt kaut vai 18, kaut vai 24 stundas diennaktī, valdība tik taisnīga, ka viņa negrib tevi vajāt par to, ka fabrikants liek tev pārpūlēties darbā! Visās citās zemēs par darbu fabrikā virs noteiktā stundu skaita vajā nevis strādnieku, bet fabrikantu. . . mūsu ierēdņi to aizmirsuši. Un kā tad gan krievu ierēdņi var uzdrošināties vajāt fabrikantu kgus! Apžēlojieties, kā tas iespējams! Mēs tūlīt redzēsim, ka fabrikantu kungus nevajās arī par visa šā likuma pārkāpšanu. Visās citās zemēs strādniekiem ir tiesības, lai „iegūlu līdzekļus eksistencei**, biedroties, dibināt kases, atklāti pretoties fabrikantam, likt viņam priekšā savus noteikumus, rīkot streikus. Pie mums tas ir liegts. 13et toties pie mums strādniekiem dāvātās „tiesības** strādāt „vairāk * par jebkuru stundu skaitu diennaktī. Kāpēc gan šie humānie ierēdņi nepiemetina, ka taisnīgā valdība „neatņem** krievu strādniekiem arī ,,tie-sības“ bez tiesas sprieduma iekļūt cietumā vai tiesības tikt katra policijas bašibuzuka piekautam par katru mēģinājumu aizstāvēt sevi pret kapitālistu jūgu.

VI

KĀDAS TIESĪBAS JAUNAIS LIKUMS DOD MINISTRIEM?

Mēs iepriekš jau parādījām, ka vissvarīgākajos punktos jaunais likums nav devis nekādus vispār saistošus, prcci-zus un pastāvīgus noteikumus: valdība atzinusi par labāku piešķirt pēc iespējas vairāk tiesību administrācijai (proti, ministriem), lai viņi varētu izdot dažādus noteikumus uu sagādāt dažādas priekšrocības fabrikantiem, varētu bremzēt jaunā likuma piemērošanu utt. Tiesības, ko jaunais likums dod ministriem, ir ārkārtīgi plašas un lielas. Ministriem (proti, finanču ministram vai satiksmes ministram u. tml., vienojoties ar iekšlietu ministru) ,,at]auts“ izdot sīkus noteikumus par jaunā likuma piemērošanu. Pilnīgam ministru ieskatam atstāts ļoli daudz jautājumu, kas skar visus jaunā likuma pantus visos un visādos veidos. Ministru tiesības tik lielas, ka viņi pēc būtības ir pilnīgi jaunā likuma noteicēji; ja viņi grib — viņi izdod tādus noteikumus, lai jauno likumu patiešām piemērotu; ja viņi grib — viņi dara tā, ka likums gandrīz nemaz netiks piemērots. Tiešām, palūkojieties, kādus noteikumus ministri var izdot „šā likuma attīstīšanai" (tā izsakās likums; mēs jau redzējām, cik asprātīgi finanču ministrija prot „attīstīt" likumu — tā attīstīs, ka strādniekiem pēc tās domām nākas pateikties valdībai, ka tā viņus nevajā par pārmērīgu darbu un „neatņem viņiem tiesības" strādāt kaut vai 24 stundas diennaktī). Mēs uzskaitītu visas šo noteikumu kategorijas, ja tas būtu iespējams, bet liela tā, ka bez likumā norādītiem jautājumiem, kas jāizšķir ministriju noteikumos, likums ministrijām dod tiesības izdot arī citus noteikumus bez jebkāda ierobežojuma. Ministriem atļauts izdot noteikumus par darba ilgumu. Tas nozīmē, ka likums par darba ilgumu ir viena lieta, bet tur vēl būs ministru noteikumi par to pašu. Ministri var izdot noteikumus par maiņu kārtību, bet var, protams, arī neizdot, lai neapgrūtinātu fabrikantus. Ministriem atļauts izdot noteikumus par komplektu skaitu (t. i„ par maiņu skaitu, par to, cik maiņu drīkst būt diennaktī), par pārtraukumiem u. tml. Pats likums tā piemetina: u. tml. (un tamlīdzīgus), t. i„ izdodiet, ko gribat. Ja ministri negribēs — nekādu noteikumu par pārtraukumiem nebūs, un fabrikanti, tāpat kā tagad, spaidīs strādniekus, neatļaujot viņiem aiziet uz mājām pusdienās vai mātēm — pabarot bērnus. Ministriem atjauts izdot noteikumus par virsstundu darbu, proti: par tā izpildīšanu, par tā sadalīšanu, par tā uzskaiti. Ministriem tātad šeit dota pilnīga vaļa. Ministri var pilnīgi grozīt likuma prasības, t. i., gan pastiprināt tās, gan samazināt (likums tīšām atstājis tieši ministriem tiesibas samazināt jaunā likuma prasības attiecībā pret fabrikantiem) trijos gadījumos: pirmkārt, „kad to atzīst par nepieciešamu ražošanas īpatnību dēļ (nepārtrauktība u. cit.)“. Šo „un citas", atkal piemetina pats likums, dodams ministriem tiesības atsaukties uz kādām vien tīk „ražošanas īpatnībām". Otrkārt: „darba īpašības dēļ (tvaika katlu, dzenamo ierīču apkalpošana, kārtējais un steidzamais remonts u. tml.)“. Atkal „un tamlīdzīgi"! Treškārt, „un citos sevišķi svarīgos, ārkārtējos gadījumos". Tālāk ministri var noteikt, kādas ražošanas nozares sevišķi kaitīgas strādnieku veselībai (bet var arī nenoteikt: likums neuzliek viņiem par pienākumu to darīt, bet tikai dod viņiem tiesības . . ., lai gan šīs tiesības viņiem bija jau agrāk, tikai viņi nevēlējās tās izmantot!), un izdot šīm ražošanas nozarēm īpašus noteikumus. Strādnieki tagad redz, kāpēc mēs teicām, ka nevaram uzskaitīt tos jautājumus, kurus atļauts atrisināt ministriem: likumā visur pievienots: ,,u. tml.“ un ,,u. c.“ Krievijas likumus varam vispār iedalīt divās kategorijās; vieni likumi, kas dod kaut kādas tiesības strādniekiem un vienkāršai tautai vispār, otri likumi, kas aizliedz kaut ko un atļauj ierēdņiem aizliegt. Pirmajos likumos visas, pat vissīkākās strādnieku tiesības uzskaitītas pilnīgi precizi tpat, pieņi., strādnieku tiesības neierasties darbā svarīgu iemeslu dēļ) un nekāda kaut vismazākā atkāpšanās nav paredzēta, piedraudot ar visbargākiem sodiem. Šādos likumos jūs jau nekad nesastapsit nekādu ,,u. tini." vai ,,u. c.“. Otrā veida likumos vienmēr doti tikai vispārēji aizliegumi bez kaut kādas precizas uzskaitīšanas, tā ka administrācija var aizliegt visu, kas tai tīk; šajos likumos vienmēr ir sīki, bet ļoti svarīgi papildinājumi: ,,u. tml.“, ,,u. c.“. Tādi vārdiņi uzskatāmi parāda Krievijas ierēdņu visvarenību, pilnīgo tautas beztiesiskumu viņu priekšā; parāda, cik nejēdzīgs un mežonīgs tas neģēlīgais birokrātisms un vilciņā-

sanas, kas aužas cauri visām ķeizariskās krievu valdības iestādēm. Katru likumu, kas dotu kaut kripatiņu labuma, sapin tādos birokrātismā režģos, ka likuma piemērošana bezgalīgi novilcinās; un tas vēl nav viss: likuma piemērošana pilnīgi atstāta ierēdņu ieskatiem, kuri, kā katram zināms, ar visu sirdi un dvēseli gatavi „pakalpot” katram pilnam naudas makam un sagandēt, kad tas vien iespējams, dzīvi vienkāršai tautai. Jo visus šos noteikumus „šā likuma attīstīšanai” ministriem tikai atļauts izdot, t. i., viņi var tos izdot, bet viņi var arī tos neizdot. Likums viņiem neko neuzliek par pienākumu. Likums nenosaka termiņu, viņi var tos izdot tūlīt, bet viņi var tos izdot arī pēc desmit gadiem. Saprotams, ka tas dažu noteikumu uzskaitījums, uz kuriem norādīts likumā, šādā kārtā zaudē katru jēgu un nozīmi: tie ir tukši vārdi, kas tikai aizsedz valdības vēlēšanos padarīt likumu nespēcīgu tā praktiskajā izlietošanā. Gandrīz katrs likums, kas skar strādnieku dzīvi, piešķir mūsu ministriem milzīgas tiesības. Un mēs pilnīgi saprotam, kāpēc valdība tā rīkojas: viņa grib pēc iespējas vairāk pakalpot fabrikantu kungiem. Fabrikantam taču daudz vieglāk ietekmēt ierēdni, kas piemēro likumu, nekā ietekmēt pašu likuma izdošanu. Katrs zina, cik viegli iekļūst mūsu kapitālistu dūži ministru kgu viesistabās, lai patīkamās sarunās pavadītu laiku, cik draudzīgi viņi viens otru pacienā savās pusdienās; cik laipni viņi pasniedz pērkamiem ķeizariskās valdības ierēdņiem dāvaniņas desmittūkstoš un simttūkstoš rubļu apmērā (to dara gan tieši kukuļu veidā, gan netieši, piešķirot akcijas sabiedrību „dibinātājiem” vai arī piešķirot goda vietas un ienesīgas vietas šais sabiedrībās). Tādā kārtā, jo lielākas tiesības jaunais likums piešķirs ierēdņiem attiecībā uz šā likuma piemērošanu, toties izdevīgāk tas ir gan ierēdņiem, gan fabrikantiem: ierēdņiem labums tāds, ka viņi var vēl ko pakampt: fabrikantiem tāds, ka viņi var vieglāk iegūt atvieglojumus un pretīnākšanu. Atgādināsim strādniekiem piemēra pēc divus gadījumus, kas rāda, kurp faktiski noved šie ministru noteikumi, ko viņi izdod ,.likuma attistī-Sanai“. I88(i. g. 3. jūnija likums noteica, ka soda nauda ir strādnieku nauda, kas izdodama viņu vajadzībām. Ministrs „attīstīja” šo likumu tā, ka, pieņi., S.-Pēterburgā to nepiemēroja veselus 10 gadus, bet, kad sāka piemērot, tad visu lietu nodeva fabrikanta rokās, no kura strādniekam bija jālūdz sava nauda kā dāvana. Cits piemērs. Tas pats (1886. g. 3. jūnija) likums noteic, ka algas izmaksai jānotiek ne retāk kā divas reizes mēnesī, bet ministrs ,,attīstīja“ šo likumu tā, ka fabrikantiem ir tiesības ieturēt algu jaunpieņemtam strādniekam pusotra mēneša ilgi. Katrs strādnieks tagad labi sapratīs, kādam nolūkam arī šoreiz ministriem piešķirtas tiesības „attīstīt^11 likumu. Fabrikanti arī to labi nopratuši un jau laiduši darbā savus līdzekļus. Mēs redzējām iepriekš, ka ministru ziņā „atstāts^11 izdot noteikumus par virsstundu darbu. Fabrikanti jau sāka izdarīt spiedienu uz valdību, lai tā neierobežotu virsstundu darbu. Avīze „Moskovskije Vedomosti^11, kas vienmēr tik cītīgi aizstāv sliktāko fabrikantu intereses, kas tik neatlaidīgi uzkūda valdību uz viszvēriskāko un nežēlīgāko rīcību un kam tik milzīga ietekme „augstākajās sfērās^11 (t. i., augstāko ierēdņu, ministru u. tml. vidū), — šī avīze uzsākusi jau veselu karagājienu, uzstādamās par to, ka nedrīkst ierobežot virsstundu darbu. Fabrikantiem ir tūkstoš līdzekļu, lai izdarītu spiedienu uz valdību: viņiem ir savas biedrības un iestādes, fabrikanti sēž daudzās valdības komisijās un kolēģijās (piem., fabriku lietu komisijā u. tml.), fabrikantiem ir personīga pieeja pie ministriem, fabrikanti var, cik vien viņi vēlas, rakstīt presē par savu vēlēšanos un savām prasībām, un presei ir milzīga nozīme tagadējā laikā. Strādniekiem turpretī nav nekūdu likumīgu līdzekļu izdarīt spiedienu uz valdību. Strādniekiem atliek tikai viens: savienoties kopā, visu strādnieku vidū izplatīt apziņu par savām kā vienas šķiras interesēm un apvienotiem spēkiem dot pretsparu valdībai un fabrikantiem. Katrs strādnieks tagad redz, ka jaunā likuma piemērošana būs pilnīgi atkarīga no tā, kas izdarīs stiprāku spiedienu uz valdību: fabrikanti vai strādnieki. Tikai ar cīņu, ar apzinīgu, neatlaidīgu cīņu strādnieki panāca šā likuma izdošanu. Tikai ar cīņu viņi var panākt to, lai šo likumu patiesi piemērotu un piemērotu strādnieku interesēs. Bez neatlaidīgas cīņas, bez apvienoto strādnieku stingra pretspara katrai fabrikantu pretenzijai jaunais likums paliks tukšs papīriņš, viena no tām košajām un melīgajām izkārtnēm, ar kurām mūsu valdība cenšas izpušķot cauri un cauri satrunējušo policejiskas patvaļas, strādnieku beztiesiskuma un apspiestības celtni.

VII

KĀ MOSU „KRISTĪGĀ" VALDĪBA APCĒRP STRĀDNIEKIEM SVINAMĀS DIENAS

Bez noteikumiem par darba laiku jaunais likums satur arī noteikumu par fabriku un rūpnīcu strādnieku obligātu svētdienas un svinamo dienu atpūtu. Lišķīgie skribenti, kuru tik daudz krievu avīžnieku un žurnālistu vidū, jau pasteigušies šā noteikuma dēļ uzslavēt, ceļot vai debesīs, mūsu valdību un tās humanitāti. Mēs tūlīt redzēsim, ka īstenībā šis humānais likums cenšas apcirpt strādniekiem svinamās dienas. Bet vispirms apskatīsim vispārējos noteikumus par svētdienas un svinamo dienu atpūtu. Vispirms atzīmēsim, ka Pēterburgas fabrikanti lūdza noteikt ar likumu svētdienas un svinamo dienu atpūtu pirms 14 gadiem (1883. g.). Tātad arī šeit Krievijas valdība tikai bremzēja un vilcināja lietu, pretodamās reformai, ciktāl vien tas bija iespējams. Pēc likuma svinamo dienu sarakstā, kurās nav paredzēts strādāt, kā obligātās ievestas visas svētdienas un tad vēl 14 svinamās dienas, par ko sīki mēs runāsim turpmāk. Strādāt svinamās dienās likums neaizliedz kategoriski, bet darba pieļaušana ierobežota ar šādiem noteikumiem: nepieciešama, pirmkārt, fabrikanta un strādnieku „savstarpēja vienošanās^14; otrkārt, darbs svinamā dienā pieļaujams „darba dienas vietā”; treškārt, par notikušo vienošanos attiecībā uz svinamās dienas aizstāšanu ar darba dienu nekavējoties jāziņo fabriku inspekcijai. Tādā kārtā darbs svinamās dienās nekādā gadījumā nedrīkst pēc likuma samazināt atpūtas dienu skaitu, jo fabrikantam uzlikts par pienākumu aizstāt svinamo dienu, kurā strādnieks strādājis, ar darba dienu, kurā strādniekam nav jāstrādā. Tas strādniekam vienmēr ir jāiegaumē, kā arī tas, ka likums prasa šai aizstāšanai fabrikanta un strādnieku savstarpēju vienošanos. Tātad strādnieki var vienmēr uz pilnīgi likumīga pamata atsacīties no tādas aizstāšanas, un fabrikantam nav tiesību viņus piespiest. īstenībā arī šeit fabrikanti piespiedīs strādniekus ar šādu paņēmienu: viņi iztaujās katru strādnieku atsevišķi, vai tas ar mieru strādāt, un katrs strādnieks baidīsies atteikt, bažīdamies, ka to, kas

nepiekrīt, atlaidīs no darba; tāds fabrikanta paņēmiens, protams, nelikumīgs, jo likums prasa strādnieku piekrišanu, t. i., visu strādnieku kopā. Bet kādā kārtā gan var visi vienas rūpnīcas strādnieki (viņu dažkārt vairāki simti, pat tūkstoši, izmētāti pa daudzām vietām) paziņot savu kopējo piekrišanu? Likums to nav norādījis un ar to atkal devis fabrikantam rokā līdzekli piespiest strādniekus. Lai neļautu sevi šādā kārtā piespiest, strādniekiem ir viens līdzeklis: prasīt katrā tādā gadījumā deputātu ievēlēšanu no strādnieku vidus, lai iesniegtu fabrikantam kopēju visu strādnieku lēmumu. Šādu prasību strādnieki var pamatot ar likumu, jo likums runā par visu strādnieku piekrišanu, bet strādnieki taču nevar runāt visi reizē ar uzņēmēju. No strādnieku vidus ievēlēto deputātu institūts būs viņiem vispār ļoti lietderīgs un nāks par labu visādai citādai satiksmei ar fabrikantu un kantori, jo atsevišķam strādniekam ir ļoti grūti un bieži pat nemaz nav iespējams izteikt savas prasības, pretenzijas u. tml. Tālāk, par „citas ticības" strādniekiem likums saka, ka attiecībā uz viņiem „atļauts" neieskaitīt svinamo dienu sarakstā tās dienas, kuras viņu baznīca nesvin. Bet toties taču ir citas svinamās dienas, kuras katoļi svin, bet kuras pareizticīgie nesvin. Likums par to klusē, mēģinādams tātad zināmā mērā piespiest strādniekus, kas nav pareizticīgi. Vēl stiprāk piespiesti nekristīgie strādnieki: attiecībā uz viņiem likums „atļauj" skaitīt par svinamām cilas nedēļas dienas svētdienas vietā. Tikai „atļauj"! Mūsu kristīgā valdība tik mežonīgi vajā personas, kas nepieder pie valdošās reliģijas, ka iespējams arī šeit mēģinājums spaidīt nekristīgos ar likuma neskaidrības palīdzību. Likums taču šeit izsacījies ļoti neskaidri. Jāsaprot tas tā, ka vienai dienai nedēļā obligati jābūt atpūtas dienai un pieļaujama tikai svētdienas apmaiņa ar citu dienu. Bet arī „valdošā" reliģija ir vēlīga tikai „kungiem", bet attiecībā uz strādnieka cilvēku tā arī nepalaiž garām gadījumu izdolnāt visādas viltības. Palūkosim, kādas svinamās dienas likums prasa obligati uzņemt sarakstā. Ir jau labi runāt par svētdienas un svinamo dienu atpūtas noteikšanu: patiesībā arī līdz šim strādnieki parasti vairumā gadījumu nestrādāja ne svētdienā, nedz svinamās dienās. Likums taču var tā noteikt svinamo dienu atpūtu, ka obligāto svinamo dienu skaits izrādīsies

daudz mazāks par parasto svinamo dienu skaitu. Taisni tā arī izdarījusi jaunajā likumā mūsu kristīgā valdība. Obligātās svinamās dienas jaunais likums noteicis 66 gadā, 52 svētdienas, 8 svinamās dienas ar fiksētu datumu (1. un 6. janvāris, 25. marts, 6. un 15. augusts, 8. septembris, 25. un 26. decembris) un 6 svinamās dienas ar mainīgu datumu (klusās nedēļas piektdienu un sestdienu, lieldienu pirmdienu un otrdienu, debesbraukšanas dienu un vasarsvētkus). Bet cik mūsu fabrikās bija līdz šim parasto svinamo dienu gadā? Precizas ziņas par to mūsu rīcībā ir par Maskavas un Smoļenskas guberņu, un arī tās tikai par dažām fabrikām. Bet, tā kā izšķirības starp atsevišķām fabrikām un pat abām guberņām ļoti niecīgas, tad šīs ziņas ir pilnīgi derīgas, lai spriestu par jaunā likuma īsteno nozīmi. Maskavas guberņā ziņas savāktas par 47 lielām fabrikām, kurām kopā vairāk par 20 tūkstoš strādnieku. Izrādījās, ka fabrikām ar rokas darbu parastais svinamo dienu skaits gadā ir 97, bet mechaniskām fabrikām 98. Vismazākais svinamo dienu skaits gadā izrādījās 78: šīs 78 dienas tiek svinētas bez izņēmuma visās izpētītajās fabrikās. No Smoļenskas guberņas mums ir ziņas par 15 fabrikām, kur strādā apmēram 5—6 tūkstoši strādnieku. Svinamo dienu vidējais skaits gadā — 86, t. i., gandrīz tikpat daudz kā Maskavas guberņā; vismazākais svinamo dienu skaits atrasts vienā fabrikā — ar 75 svinamām dienām. Šim parastajam svinamo dienu skaitam gadā krievu fabrikās atbilda arī svinamo dienu skaits, kas noteikts kara resoram pakļautās rūpnīcās; proti, tur noteiktas 88 svinamās dienas gadā. Gandrīz tikpat daudz dienu arī mūsu likumi atzīst par tādām, kurās nav jāstrādā (87 dienas gadā). Tātad parastais svinamo dienu skaits gadā strādniekiem līdz šim bija tāds pats kā pārējiem pilsoņiem. Mūsu „kristīgā valdība", rūpēdamās par strādnieku veselību, izmetusi no šo parasto svinamo dienu skaita ceturto daļu, veselas 22 dienas, atstādama tikai 66 obligātās svinamās dienas. Uzskaitīsim tās parastās svinamās dienas, kuras valdība jaunajā likumā atmetusi. No svinamām dienām ar fiksētu datumu atmestas: 2. februāris — Sveču diena; 9. maijs — Nikolaja diena; 29. jūnijs — Pētera diena; 8. jūlijs — Kazaņas dievmātes diena; 20. jūlijs — Iļjas diena; 29. augusts — Jāņa Kristītāja diena;

17 2. sēj.

14. septembris — Krusta pacelšana; 1. oktobris — Svētās Dievmātes svētki (pat šos svētkus valdība uzskatījusi par liekiem un neobligātiem. Mēs varam būt pārliecināti, ka starp fabrikantiem neatradīsim nevienu, kas uzdrošinātos likt strādniekiem strādāt šajā dienā. Valdība ari šeit atkal aizstāv sliktāko fabrikantu intereses un sīkstulību); 21. novembris — Upurēšanas svētki; 6. decembris — Nikolaja diena. Tātad atmestas 10 svinamās dienas ar fiksētu datumu^140. Tālāk atmestas svinamās dienas ar mainīgu datumu: vastlāvju nedēļas sestdiena un pēdējās nedēļas trešdiena, t. L, divas svinamās dienas. Pavisam tātad atmestas 12 svinamās dienas no vismazākā svinamo dienu skaita, ko strādnieki dabūja atpūtai pēc līdz šim valdošās parastās kārtības. Valdībai tā patīk sevi dēvēt par „kristīgu^41 valdību; uzrunādami strādniekus, ministri un citi ierēdņi saldina savus vārdus ar frāzēm par fabrikantu un valdības „kristīgo mīlestību^11 un „kristīgām jūtām^11 pret strādniekiem utt. Bet, tiklīdz frāžu vietā sākas darbi, tad visi šie liekulīgie un svētulīgie vārdi lido pie velna un valdība kļūst par veikalnieku, kas cenšas, kur tik vien iespējams, kaut ko atraut strādniekiem. Ļoti sen jau paši fabrikanti, un, proti, labākie no viņiem, lūdza noteikt ar likumu svētdienas un svinamo dienu atpūtu. Valdība pēc 15 gadu ilgas vilcināšanās izdod beidzot šādu likumu, nosaka, ka svētdienas un svinamo dienu atpūta ir obligātā, bet par šo piekāpšanos strādniekiem viņa nepalaiž garām gadījumu piespiest viņus vēl vairāk, izmetot no obligato svinamo dienu skaita ceturto daļu parasto svinamo dienu. Valdība tātad rīkojas kā īsts augļotājs: izdarīdama vienu piekāpšanos, viņa cenšas to atgūt ar kaut kādu citu spaidu līdzekli. Pēc tāda likuma ļoti viegli iespējams, ka dažās fabrikās uzņēmēji mēģinās samazināt atpūtas dienu skaitu strādniekiem, mēģinās piespiest strādniekus strādāt tajās svinamās dienās, ko līdz šim svinēja, bet ko likums nav uzņēmis obligato svinamo dienu skaitā. Lai nepieļautu pasliktināt savu stāvokli, strādniekiem arī šai ziņā jābūt gataviem dot pretsparu katram

svinamo dienu skaita samazināšanas mēģinājumam. Likums norāda tikai obligātās svinamās dienas; bet strādniekiem ir tiesības prasīt bez tām arī citas svinamās dienas. Nepieciešami ir tikai panākt, lai visas svinamās dienas tiklu uzņemtas iekšējās kārtības noteikumos, un nepaļauties uz mutvārdu solījumiem. Strādnieki tikai tad var būt droši, ka viņiem neliks strādāt svinamās dienās, ja šīs svinamās dienas uzņems iekšējās kārtības noteikumos. Tāpat kā attiecībā uz svinamām dienām — jaunais likums arī attiecībā uz pussvēlkiem mēģina lietu atstāt pa vecam un pa daļai pat pasliktināt to. Likumā noteikti tikai vieni pussvētki — proti, Ziemassvētku priekšvakars: šajā dienā darbs jābeidz ne vēlāk kā pusdienā. Tā tas arī līdz šim bija fabriku vairākumā, un, ja kāda fabrika arī neatbrīvoja strādniekus Ziemassvētku vakarā no pusdienas, tad viņiem lielāko tiesu deva pus-svētkus kādu citu lielu svētku priekšvakarā. Vispār vieni pussvētki gadā līdz šim bija noteikti fabriku lielākajam vairumam. Tad sestdienā un svētku priekšvakarā jaunais likums ierobežo darba dienu ar 10 stundām, t. i., par 1^1/г stundām mazāk nekā parastajā darba dienā. Arī šai ziņā likums nav uzlabojis strādnieku stāvokli, un iespējams pat, ka to pasliktinājis: līdz šim gandrīz visās fabrikās darbs sestdienās beidzās agrāk nekā parasti. Kāds pētītājs, kas savācis daudz ziņu par šo jautājumu un vispār tuvu iepazinies ar fabriku dzīvi, apgalvoja: caurmērā varam nekļūdoties pieņemt, ka sestdienās darbs beidzas 2 stundas pirms noteiktā laika. Tātad likums arī šeit nav palaidis garām gadījumu, lai, padarot parasto atpūtu par obligātu, par šo piekāpšanos atrautu strādniekiem vēl kaut pusstundiņu. Pusstundiņa nedēļā, tas dod gadā (pieņemsim 40 darba nedējas) — 23 stundas, t. i., divas dienas lieka darba uzņēmējam... Nav slikta dāvana mūsu nabaga nemantīgajiem fabrikantiem! Mēs varam būt pārliecināti, ka šie naudas maisa bruņinieki nekautrēsies pieņemt arī tādu dāvanu un visiem spēkiem pūlēsies sevi lādā kārtā atalgot par ,,upuriem“, kādus viņiem uzlicis jaunais likums (kā viņi mēdz izteikties), un šai ziņā strādniekiem jāpaļaujas vienīgi pašiem uz sevi, uz savas apvienības spēku. Bez neatlaidīgas cīņas strādnieku šķirai arī šeit ar visu jauno likumu nesagaidīt sava stāvokļa uzlabošanu.

17*

VIII

AR КО NODROŠINĀTA JAUNĀ LIKUMA IZPILDĪŠANA?

Ar ko vispār nodrošina likumu izpildīšanu? Pirmkārt, ar uzraudzību pār likuma izpildīšanu. Otrkārt, ar sodu par likuma neizpildīšanu. Paskatīsimies tad nu, kā tas ir ar jauno fabriku likumu. Uzraudzība pār likuma izpildīšanu uzlikta fabriku inspektoram. Līdz šim 1880. g. izdotie noteikumi par uzraudzību pār fabriku uzņēmumiem ne tuvu nebija attiecināti uz visu Krieviju, bet tikai uz dažām guberņām, proti, uz tām, kur visvairāk bija attīstījusies rūpniecība. Uzraudzība pār fabriku uzņēmumiem pastāvīgi paplašinājās strādnieku kustības un streiku paplašināšanās rezultātā. Tagad reizē ar likumu par darba dienas saīsināšanu izdots (lajā pašā 1897. g. 2. VI) likums par fabriku uzņēmumu uzraudzības attiecināšanu uz visu Krieviju un visu Polijas Caristi. Šie uz visu Krieviju attiecinātie noteikumi par uzraudzību un fabriku inspektoru institūta nodibināšana, protams, ir solis uz priekšu. Strādnieki to izlietos, lai iepazīstinātu lielāku skaitu savu biedru ar viņu stāvokli, ar likumiem par strādniekiem, ar to, kā valdība un tās ierēdņi izturas pret strādniekiem utt. Ka visi Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieki pakļauti vienādiem noteikumiem ar apzinīgākajiem (Pēterburgas, Maskavas, Vladimiras u. tml. guberņas) strādniekiem, tas, protams, palīdzēs arī strādnieku kustībai ātrāk aptvert visus Krievijas strādniekus. Cik efektīva ir fabriku inspektoru uzraudzība pār likuma izpildīšanu, to mēs sīki neaplūkosim. Šim nolūkam būtu jāuzraksta īpaša grāmatiņa (tik plašs ir šis priekšmets), un varbūt mums izdosies citu reizi parunāt ar strādniekiem par fabriku inspekciju. Atzīmēsim tikai īsumā, ka Krievijā ieceļ tik maz fabriku inspektoru, ka viņi ļoti reti ierodas fabrikās, fabriku inspektori pilnīgi pakļauti linanču ministrijai, kas viņus padara par fabrikantu rokaspuišiem, liek viņiem sniegt policijai ziņojumus par streikiem un nemieriem, liek vajāt strādniekus par aiziešanu no fabrikas arī tad, kad viņus nevajā fabrikants, vārdu sakot, padara fabriku inspektorus par kaut kādiem policijas dienderiem, par kaut kādiem fabriku urjadņikiem. Fabrikantam ir tūkstoš veidu, kā

ietekmēt inspektorus un likt viņiem darīt tā, kā fabrikantam tīk. Strādniekiem turpretī nav nekādu līdzekļu ietekmēt fabriku inspekciju, un viņiem arī nevar būt tādi līdzekļi, kamēr viņiem nav tiesību brīvi sapulcēties, dibināt biedrības, rakstīt avīzēs par savām vajadzībām, izdot savas strādnieku avīzes. Ja šādu tiesību strādniekiem nav, tad nekāda ierēdņu uzraudzība pār fabrikantiem nevar būt un nekad arī nebūs nopietna un efektīva. Bet ar uzraudzību vien nepietiek, lai likumu pildītu. PāT"frkmna nepildīšanu vēl jānosaka stingri sodi. Citādi — ko gan viss tas līdzēs, ja fabriku inspektors aizrādīs fabrikantam uz viņa nepareizo rīcību? Fabrikants nepievērsīs tam uzmanību un darīs pa vecam. Tāpēc, izdodot jaunu likumu, vienmēr nosaka, kāds sods sagaida to, kas likumu nepilda. Bet jaunajā 1897. g. 2. jūnija likumā par darba laika saīsināšanu un svinamo dienu atpūtu nekāds sods par tā nepildīšanu nav noteikts. No tā strādnieki var redzēt, cik dažādi valdība izturas pret fabrikantiem un strādniekiem. Kad valdība izdod likumu, piem., par to, ka strādniekiem nav tiesības aiziet no fabrikas pirms termiņa, tad tūlīt nosaka arī sodu par aiziešanu un pat tik bargu sodu kā arestu. Par streiku, piem., likums piedraud strādniekam ar arestu vai pat ar cietumu, bet fabrikantam par noteikumu nepildīšanu, kas ierosināja streiku, tikai ar naudas sodu. Tāpat arī tagad. Likuma prasība, lai fabrikants dotu strādniekiem svētdienas un svinamo dienu atpūtu un nenodarbinātu viņus vairāk par 11 ar pus stundām diennaktī, nav aizsargāta ne ar kādiem sodiem par tās nepildīšanu. Ar ko atbildēs fabrikants, kas pārkāpis šo likumu? Visaugstākais ar to, ka viņu vilks pie miertiesneša, kas nevar uzlikt lielāku naudas sodu par 50 rbļ., vai fabriku lielu komisija pati uzliks sodu, arī naudas soda veidā. Bet vai tad 50 rbļ. liels naudas sods iebaidīs fabrikantu? Piespiezdams visus strādniekus strādāt naktī vai svinamā dienā, viņš taču nopelnīs ne 50 rbļ. vieni Fabrikantam būs taisni izdevīgāk pārkāpt likumu un maksāt naudas sodu. Tā ir kliedzoša netaisnība, ka likumā nav minēts īpašs sods fabrikantam par likuma nepildīšanu, tas taisni norāda uz to, ka mūsu valdība grib pēc iespējas ilgāk atstāt likumu bez piemērošanas, ka valdība nevēlas stingri prasīt, lai fabrikanti padotos

likumam. Arī citās zemēs sen pagājušos laikos notika tā, ka valdība izdeva fabriku likumus, nenosakot par to nepildīšanu sodu. Tādus likumus patiesībā arī nemaz nepildīja, tie palika uz papīra. Tāpēc citās zemēs jau sen atmests nejēdzīgais paradums rakstīt likumus, nenodrošinot to pildīšanu. Tagad Krievijas valdība atkārto šo veco viltību, cerēdama, ka strādnieki to nepamanīs. Bet šī cerība ir bez pamata. Tikko strādniekiem kļūs zināms jaunais likums, viņi paši stingri uzmanīs tā pildīšanu, nepieļaujot ne mazāko atkāpšanos no lā, atsakoties no darba, kamēr likuma prasība nav izpildīta. Šī pašu strādnieku uzraudzība būs efektivāka nekā kaut kādu fabriku urjadņiku uzraudzība. Bez tādas uzraudzības likumu nepildīs.

IX

VAI JAUNAIS LIKUMS UZLABOS STRĀDNIEKU STĀVOKLI?

Pavirši apskatot, var likties pat savādi, ka mēs tā jautājam. Likums saīsina darba laiku un nosaka obligātu svētdienas un svinamo dienu atpūtu, — kā, vai tad tā nav strādnieku stāvokļa uzlabošana? Bet mēs jau iepriekš sīki parādījām, cik neprecizi un nenoteikti ir jaunā likuma noteikumi, cik bieži likums, paredzēdams noteikumu, kas uzlabo strādnieku stāvokli, atņem šim noteikumam spēku ar to, ka atstāj spēkā uzņēmēja patvaļu vai ierobežo obligato svinamo dienu daudzumu ar daudz mazāku skaitu nekā parastais svinamo dienu skaits.

Lūkosim saskaitīt, vai jaunais likums saīsinās darba laiku, ja atpūtas dienu skaits nebūs lielāks par likumā noteikto, t. i., ja strādniekiem dos atpūtu tikai obligātajās, likumā noteiktajās svinamās dienās, bet pārējās parastajās svinamās dienās fabrikantiem izdosies piespiest strādniekus strādāt. Vai tas viņiem izdosies vai neizdosies, — tas, protams, ir jautājums. To noteiks strādnieku pretošanās. Bet, ka fabrikanti mēģinās sev atlīdzināt darba dienas saīsinājumu, samazinot svinamās dienas, — par to nav šaubu. Ka likums visiem spēkiem palīdz kapitālistiem šajos viņu cēlajos centienos apspiest strādniekus, — par to arī nav šaubu. Palūkosim tad nu, kas iznāktu šādā gadījumā. Lai sālī-dzinātu darba laiku vecajā kārtībā un jaunajā (t. i., pēc 1897. g. 2. jūnija likuma), jāņem darba stundu skaits visā gadā: tikai šādi aprēķinot, ir iespējams ievērot arī visas svinamās dienas un darba saīsinājumus svētku priekšvakarā. Cik darba stundu mēdz strādāt gadā Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieks tagad, t. i., pirms 1897. g. 2. jūnija likuma spēkā stāšanās? Pats par sevi saprotams, ka par to pilnīgi precizu ziņu nav, tāpēc ka nevaram katram strādniekam saskaitīt viņa darba stundas. Jāizlielo dali, kas savākti vairākās fabrikās: pieņemsim, ka pārējās fabrikās stundu skaits aptuveni tāds pats kā izpētītajās fabrikās. Ņemsim Maskavas guberņā savāktos datus. Darba dienu gadā saskaitīts precizi 45 lielās fabrikās. Izrādījās, ka visās šajās 45 fabrikās kopā 12 010 darba dienu gadā, t. i., caurmērā katrā fabrikā 267 darba dienas gadā^141. Darba stundu skaits nedēļā ir caurmērā (pēc vairāku simtu fabriku datiem) — 74, t. i., 12V3 stundas dienā. Gadā tātad pavisam bija 267 X 12V» = 3 293 darba stundas jeb noapaļojot — 3 300 darba stundu. Odesas pilsētā mēs saskaitījām datus par 54 lielākām fabrikām, par kurām mums zināms gan darba dienu skaits gadā, gan stundu skaits. Izrādījās, ka vidējais darba stundu skaits gadā visās šajās fabrikās ir 3 139 stundas, t. i., ievērojami mazāk nekā Maskavas guberņā. Odesā darba diena ir īsāka: visparastākā — IOV2 stundas, bet caurmērā visām šīm fabrikām 10,7 stundas. Tāpēc darba stundu skaits gadā iznāk mazāks, kaut arī mazāks ir svinamo dienu skaits. Palūkosim, cik darba stundu iznāks pēc jaunā likuma. Vispirms noteiksim darba dienu skaitu gadā. Lai to sasniegtu, jāatskaita no 365 dienām, pirmkārt, 66 svinamās dienas; otrkārt, V2 dienas Ziemassvētku priekšvakarā; treškārt, jāatskaita tas brīvais laiks, kas strādniekam rodas, beidzot darbu pirms svētkiem IV2 stundas agrāk. Pirmssvētku dienu būs 60 (un nevis 66, tāpēc ka aptuveni 6 svinamās dienas ir kopā ar cilām svinamām dienām). Tātad no saīsinātā svinamo dienu darba dabūjam 60 X lVs=90 darba stundu jeb 8 darba dienas. Kopā jāatskaita no 365— svinamās dienas (66 + V2 + 8 = 74Vz). Dabūjam 290V2 darba dienas jeb 290V2 X 1D/2 = 3 340 darba stundu. Iznāk tātad, ja svinamo dienu skaitu samazinās līdz likumā noteiktam obligato svinamo dienu skaitam, tad strādnieku stāvoklis ar jauno likumu ne tikvien neuzlabosies, bet drīzāk pat pasliktināsies: visā visumā viņu darba laiks gadā paliks tas pats vai pat pagarināsiesI Protams, šis aprēķins ir tikai aptuvens: pilnīgi precizi to aprēķināt nevar. Bet šis aprēķins balstās uz pilnīgi derīgiem datiem un mums skaidri parāda, kādu viltīgu paņēmienu laidusi darbā valdība, lai apspiestu strādniekus, samazinādama obligato svinamo dienu skaitu, salīdzinot ar parasto svinamo dienu skaitu. Šis aprēķins skaidri rāda, ja strādnieki nestāvēs stingri cits par citu un nedos kopīgi pretsparu fabrikantiem, tad ar jauno likumu viņu stāvoklis var pasliktināties! Un ievērojiet turklāt, ka viss šis aprēķins attiecas tikai uz dienas darbu, proti, uz normālu darbu! Bet virsstundu darbs? Par to taču jaunais likums nav noteicis nekādus ierobežojumus un nav zināms, vai ministru kungi ievedīs kaut kādus ierobežojumus noteikumos, kuru izdošana „atstāta viņu ziņā“. Šis virsstundu darba ierobežošanas trūkums ir arī galvenais iemesls, kas liek Šaubīties, vai jaunais likums uzlabos strādnieku stāvokli? Ja darba alga, saīsinot normālo (parasto) darba dienu, krievu strādnieku vairākumam paliks tikpat nejēdzīgi zema kā tagad, tad strādniekam, trūkuma spiestam, nāksies samierināties ar virsstundu darbu, un viņa stāvoklis neuzlabosies. Strādniekam vajadzīgs strādāt ne vairāk kā 8 stundas, lai viņam būtu laiks atpūtai, savai attīstībai, savu cilvēka, ģimenes locekļa, pilsoņa tiesību izlietošanai. Strādniekam vajadzīgs saņemt nevis ubaga algu, bet cilvēcīgai dzīvei pietiekamu algu, lai strādnieks pats izlietotu tos uzlabojumus, ko ieved darbā, bet nevis atdotu visu savu peļņu saviem ekspluatatoriem. Ja nāksies strādāt par to pašu algu tik daudz stundu, cik agrāk, vai tad strādniekam nav vienalga, kā sauksies šis pārmērīgais darbs, par normālo vai virsstundu darbu? Likums par darba dienas saīsināšanu tad paliks nedzīvs, paliks tikai uz papīra. Fabrikantus tad jaunais likums nebūt neskars, nekas viņus nepiespiedīs piekāpties darba tautai. Un finanču ministrijas ierēdņi, gribēdami izkalpoties fabrikantu priekšā, jau redzami dod attiecīgu mājienu: tai pašā avīzes „Vcstņik Finansov“ rakstā viņi mierinādami saka fabrikantu kungiem: „Jaunais likums, ierobežodams līgumu brīvību attiecībā uz parasto darbu, neatceļ iespēju fabrikantam turpināt darbu uzņēmumā jebkurā dienas un nakts laikā un pat vajadzības gadījumā" (jā! jā! mūsu nabaga apspiestie fabrikanti taču tik bieži izjūt „vajadzību" pēc krievu strādnieku bezmaksas darba!)... „arī svinamās dienās, šai nolūkā īpaši vienojoties (par virsstundu darbu) ar strādniekiem".

Redziet, kā šie naudas maisa sulaiņi lien vai no ādas ārā! Jums, sak’, fabrikantu kgi, nemaz daudz nav ko uztraukties: jūs varat „turpināt darbu jebkurā dienas vai nakts laikā", tikai jums tad darbs, ko agrāk uzskatīja par normālu, būs jānosauc — par virsstundu darbu. Mainiet tikai darba nosaukumu, vairāk nekā!

Vispārsteidzošākais šajā paziņojumā ir ierēdņu nekaunība; viņi jau iepriekš pārliecināti, ka nebūs nekāda virsstundu darba ierobežojuma (ja virsstundu darbu ierobežos, fabrikants nevarēs turpināt darbu jebkurā dienas un nakts laikā!). Viņi jau iepriekš pārliecināti, ka līdz strādnieku ausīm nenonāks viņu ciniskie un atklātie padomi fabrikantiem — nekautrēties! Šai ziņā arī finanču ministrijas ierēdņi, šķiet, ir sevi parādījuši! Strādniekiem būs ļoti pamācoši zināt, kā ierēdņi sarunājas ar fabrikantiem un kādus padomus viņi tiem dod. To uzzinājuši, strādnieki sapratīs, ka zem jaunā likuma segas pret viņiem nostājas vecie ienaidnieki, cenzdamies kā agrāk saistīt kalpībā strādniekus uz pilnīgi ,,likumīga pamata“.

X

KĀDA NOZĪME IR JAUNAJAM LIKUMAMV

Mēs tagad iepazināmies visos sīkumos ar jauno likumu. Atliek vēl apskatīt, kāda ir šā likuma nozīme strādniekiem un strādnieku kustībai Krievijā.

Jaunā fabriku likuma nozīme ir tā, ka tas, no vienas puses, ir piespiests valdības piekāpšanās rezultāts, ka apvienotie un apzinīgie strādnieki to atkarojuši policejiskai valdībai. Šā likuma izdošana rāda strādnieku kustības panākumu Krievijā, rāda, kāds milzīgs spēks ir strādnieku masu apzinīgajā un neatlaidīgajā prasībā. Nekāda vajāšana, ne masu aresti un izsūtīšanas, ne grandiozās politiskās prāvas, ne rīdīšana pret strādniekiem — nekas nelīdzēja. Valdība laida darbā visus savus līdzekļus un spēkus. Tā gāzās virsū Pēterburgas strādniekiem ar visu tās rīcībā esošās milzīgās varas smagumu. Tā vajāja un dzenāja strādniekus bez jebkādas tiesas, ar neredzētu nežēlību, cenzdamās par katru cenu nožņaugt strādniekos protesta un cīņas garu, cenzdamās nomākt iesākušos strādnieku sociālistisko kustību pret fabrikantiem un pret valdību. Nekas nelīdzēja, un valdībai bija jāpārliecinās, ka nekādas atsevišķu strādnieku vajāšanas neiznīcinās strādnieku kustību un ka būs nepieciešami piekāpties. Neaprobežotai valdībai, ko uzskata par visvarenu un no tautas neatkarīgu, vajadzēja piekāpties dažu desmittūkstošo Pēterburgas strādnieku priekšā. Mēs redzējām, cik neievērojama, cik divējādi saprotama ir šī piekāpšanās. Bet tas taču ir tikai pirmais solis. Strādnieku kustība sen jau pārsniegusi S.-Pcterburgas ietvarus; tā atlīstās arvien plašāk, aptverdama arvien dziļāk rūpniecības strādnieku masas visā zemē, un, kad visas šīs masas, vienas sociālistu partijas vadītas, kopīgi pieteiks savas prasības, — tad valdība vairs neatkratīsies ar tādu niecīgu piekāpšanos!

No otras puses, jaunā likuma nozīme ir tā, ka tas nepieciešami un nenovēršami dod jaunu ierosmi Krievijas strādnieku kustībai. Mēs redzējām, kā likums visur centies atstāt spraudziņas fabrikantiem, centies padarīt nenoteiktus vissvarīgākos jautājumus. Cīņa starp fabrikantiem un strādniekiem šā likuma piemērošanas dēļ izcelsies visur; šī cīņa aptvers daudz plašāku rajonu, jo likums attiecināts uz visu Krieviju. Un strādnieki pratīs apzinīgi un stingri cīnīties, pratīs uzstāties par savām prasībām, pratīs apiet tās lamatas, ko viņiem izliek mūsu policejiskie likumi pret streikiem. Jaunās fabriku kārtības noteikšana, pārmaiņas parastajā, normālajā dienā, kas skars milzīgu fabriku vairākumu visā Krievijā, atnesīs ļoti lielu labumu: tās sakustinās visatpalikušākos strādnieku slāņus; tās modinās visur visdzīvāko interesi par fabriku dzīves jautājumiem un noteikumiem; tās kalpos strādniekiem kā labs, ērts, likumīgs iemesls pieteikt savas prasības, aizstāvēt savu likuma izpratni, aizstāvēt vecās ieražas, ja tās izdevīgākas strādniekiem (piem., aizstāvēt ierastās svinamās dienas, aizstāvēt darbu beigšanu sestdienās ne par IV2 stundām agrāk, bet par 2 un vairāk), censties panākt izdevīgākus noteikumus no jaunās vienošanās par virsstundu darbu, censties panākt augstāku algu, lai darba dienas saīsināšana atnestu strādniekiem patiesu labumu, nenodarot viņiem nekādus zaudējumus.

PIELIKUMS

1

Grāmatiņa par jauno fabriku likumu (1897. g. 2. jūnija likumu) bija jau sarakstīta, kad oktobra sākumā publicēja noteikumus par šā likuma piemērošanu, ko, vienojoties ar iekšlietu ministriju, apstiprinājusi finanču ministrija 1897. g. 20. septembrī. Cik ļoti nozīmīgi šie noteikumi visam likumam, par to mēs jau agrāk runājām. Šoreiz ministrija pasteigusies izdot noteikumus pirms jaunā likuma spēkā stāšanās, tāpēc ka noteikumos (kā mēs tūlīt redzēsim) norādīti tie gadījumi, kad atļauts atkāpties no jaunā likuma prasībām, t. i., kad atļauts fabrikantiem „turpināt darbu“ virs likumā noteiktā laika. Ja šie noteikumi nebūtu tik ļoti nepieciešami fabrikantiem, — strādniekiem, protams, vēl ilgi nāktos gaidīt to izdošanu. Drīz pēc „noteikumiem" publicēta arī „instrukcija fabriku inspekcijas ierēdņiem" par 1897. g. 2. jūnija likuma piemērošanu, it kā lai tikai paskaidrotu fabriku inspektoriem likuma piemērošanas veidu; šī instrukcija likumīgi sankcionē pilnīgu ierēdņu patvaļu un pilnīgi vērsta pret strādniekiem, atļaujot fabrikantiem visādi apiet likumu. Ķeizariskajai valdībai ļoti tīk rakstīt labus vārdus likumos, un pēc tam tā atļauj apiet šos likumus, aizstājot tos ar instrukcijām. Sīki analizējot noteikumus, mēs redzēsim, ka tieši tāda ir jaunā instrukcija. Atzīmēsim arī, ka „instrukcijas" lielākā daļa norakstīta vārdu pa vārdam no avīzes „Vestņik Finansov" raksta, uz kuru mēs jau ne vienu reizi vien aizrādījām grāmatiņā par jauno likumu. Piem., mēs tur aizrādījām, kā avīze „Vestņik Finansov" ieteica fabrikantiem kādu mnchinaciju: proti, avīze „Vestņik Finansov" paskaidroja, ka jaunais likums nav piemērojams gadījumiem, ja strādnieka līgumā ar fabrikantu nekas nav teikts par darba laiku, jo strādnieks, sak’, šajā gadījumā „nav salīgts strādnieks, bet persona, kas pieņem pasūtījumu". So blēdīgo izskaidrojumu burtiski atkārto „instrukcija". Noteikumiem ir 22 punkti, no kuriem tomēr daudzi vienkārši pilnīgi atkārto 1897. g. 2. jūnija likuma pantus. Atzīmēsim, ka šie noteikumi attiecas tikai uz fabrikantiem, „kas atrodas finanču ministrijas pārziņā"; tie neattiecas ne uz kalnrūpnīcām, ne uz dzelzceļu darbnīcām, ne uz kroņa rūpnīcām. Šie noteikumi stingri jāatšķir no paša likuma: noteikumi izdoti tikai likuma attīstīšanai, un ministri, kas tos izdevuši, var tos papildināt, mainīt, izdot jaunus. Noteikumi runā par šādiem pieciem jautājumiem: 1) par pārtraukumiem; 2) par svētdienas un svinamo dienu atpūtu; 3) par atkāpšanos no jaunā likuma; 4) pārmaiņām un Г») par virsstundu darbu. Aplūkosim sīki noteikumus par katru jautājumu un sakarā ar tiem parādīsim, kā finanču ministrija savā instrukcijā ieteic piemērot šos noteikumus.

Par pārtraukumiem izdoti šādi noteikumi: pirmkārt, pārtraukumi nav ieskaitāmi darba stundu skaitā, strādnieks pārtraukuma laikā ir brīvs; pārtraukumiem jābūt norādītiem iekšējās kārtības noteikumos; otrkārt, pārtraukumi obligati jānosaka tikai tai gadījumā, ja darba laiks pārsniedz 10 st. diennaktī, un pārtraukumam jābūt ne mazākam par vienu stundu. Šis noteikums nebūt neuzlabo strādnieku stāvokli. Drīzāk pretēji. Stundas pārtraukums ārkārtīgi mazs: fabriku vairākumam noteikts l^1/* stundas liels pusdienas pārtraukums un dažreiz vēl pusstundas pārtraukums brokastīm. Ministri centušies ņemt vismazāko laiku! Stundas laikā strādnieks bieži vien nepaspēs pat aiziet mājās paēst pusdienas.

Protams, strādnieki nepieļaus noteikt tik īsu pārtraukumu un prasīs lielāku. Otra ieruna attiecībā pret obligato pārtraukumu arī draud spaidīt strādniekus: pārtraukums obligāts pēc ministru noteikumiem tikai tad, kad darba diena garāka par 10 stundām! Tas nozīmē, ja darba diena ir 10 stundas, tad fabrikantam tiesība nedot strādniekiem pārtraukumu! Pašiem strādniekiem atkal būs jārūpējas, lai fabrikanti nevarētu un neiedrošinātos izmantot šādas tiesības. Strādnieki var nepiekrist tādiem noteikumiem (kad tos ievieto iekšējās kārtības noteikumos) un prasīt biežāku pārtraukumu. Ministriem licies par maz arī šo spaidu. So noteikumu „piezīmē" vēl teikts, ka „ievērojamu kavēkļu gadījumos pieļaujams atkāpties no šās prasības", t. i„ pieļaujams, ka fabrikantu kgi nemaz nedotu strādniekiem pārtraukumu! Ministri to pieļauj, bet nez vai strādnieki to pieļaus. Bez tam ministri pieļauj vēl atkāpšanos tad, kad pārtraukuma prasība tiks atzīta par apgrūtinošu strādniekiem. Ak, gādīgie ministru kgi! Ka strādniekiem būs „apgrūtinoši" pārtraukt darbu, par to mūsu ministri padomājuši, bet par to, ka strādniekiem ir „apgrūtinoši" vienas stundas laikā paspēt paēst pusdienas vai ka vēl vairāk „apgrūtinoši" ir strādāt 10 stundas bez pārtraukuma, — par to ministru kungi nav ne iepīkstējušies! Trešais noteikums attiecībā uz pārtraukumu prasa, lai strādniekiem dotu iespēju ieņemt barību ne retāk kā pēc katrām 6 stundām. Bet pārtraukumu pēc katrām 6 stundām noteikumi neprasa; kāda jēga tādam noteikumam? Kā tad strādnieks var ieņemt barību bez pārtrarjkuma? Ministru kungiem tas nerada grūtības. Ja pārtraukuma nav (teikts noteikumos), strādniekam „jādod iespēja ieņemt barību darba laikā, pie kam iekšējās kārtības noteikumos jābūt norādītai barības ieņemšanas vielai". Viss šis noteikums — tāda muļķība, ka atliek tikai rokas noplātīt! Viens no diviem: vai nu šo „barības ieņemšanas vietu" ierādīs nevis tur, kur strādnieks strādā, tad neizbēgams pārtraukums. Vai šo vietu ierādīs turpat, kur strādnieks strādā; tad kāda jēga ir vajadzībai ierādīt vietu? Pārtraukt darbu strādniekam nav tiesību, — kā tad viņš, nepārtraukdams darbu, var ieņemt barību? Ministru kgi raugās uz strādnieku kā uz mašinu: mašīnu taču var darba gaitā pabarot ar eļļu, tad kāpēc (tā domā ministri, mūsu „gādīgie" kapitala sulaiņi) arī strādnieks nevar bāzt sevī barību strādādams? Strādniekiem atliek tikai viena cerība, ka tik muļķīgu noteikumu varēja izdomāt tikai krievu ierēdņu kancelejās, bet praksē to nepiemēros. Strādnieki prasīs, lai kā „vietu barības ieņemšanai" ierādītu ne to vietu, kur viņi strādā: strādnieki prasīs pārtraukumu pēc katrām 6 stundām. Lūk, visi noteikumi par pārtraukumiem. Ministri attīstījuši likumu tā, ka tas var tikai pasliktināt strādnieku stāvokli, ja strādnieki paši sevi neaizstāvēs un kopīgi nepastāvēs uz saviem, nevis uz ministru noteikumiem.

III

Par svētdienas un svinamo dienu atpūtu izdots tikai viens neliels noteikums, proti, ka svētdienās un svinamās dienās strādniekiem jābūt brīviem no darba ne mazāk par 24 stundām no vietas. Tas ir vismazākais, ko varēja noteikt likuma „attīstīšanai^11 par svētdienas un svinamo dienu atpūtu. Mazāk nevarēja noteikt. Bet par to, lai strādniekiem noteiktu drusku vairāk (piem., 36 stundas, kā tas pieņemts dažās citās zemēs), ministri pat nav domājuši. Par nekristīgajiem noteikumos nekas nav minēts.

IV

Attiecībā uz atkāpšanos no likuma izdoti daudzi noteikumi, ļoti daudzi un ļoti sīki. Atgādināsim strādniekiem, ka likums atļāvis ministriem pieļaut noteikumos atkāpšanos no likuma, palielinot likuma prasības (t. i., prasot no fabrikantiem vairāk strādnieku labā) un pamazinot likuma prasības (t. i., prasot no fabrikantiem mazāk strādnieku labā). Paskatīsimies, kā rīkojušies ministri. Pirmais noteikums. Atkāpšanās no likuma pieļaujama tad, ja „strādnieki nodarbināti nepārtrauktā darbā, t. i., darbā, ko nevar pārtraukt jebkurā laikā, nebojājot aparatūru, materiālus vai izstrādājumus". Sājos gadījumos fabrikantu kgi var „turpināt darbu" arī virs likumā noteiktā laika. Noteikums prasa šajā gadījumā tikai, pirmkārt, lai strādnieka darba stundu skaits divās vienotrai sekojošās diennaktīs nepārsniegtu 24 stundas (bet, pārejot uz citu maiņu — trīsdesmit stundas). Kāpēc teikts 24 stundas divās diennaktīs un nevis 12 stundas diennaktī, mēs redzēsim paragrafā par maiņām. Otrkārt, noteikums prasa, lai strādnieks, strādājot nepārtrauktu darbu, būtu brīvs no darba katrā mēnesī pa četrām diennaktīm, ja viņa darba diena garāka par 8 stundām. Tātad nepārtrauktās ražošanas nozarēs strādniekiem atpūtas dienu skaits stipri samazināts: 4 mēnesī, 48 gadā, kamēr pat likums (lai gan apcērp svinamās dienas) atstājis 06 obligātās svinamās dienas gadā. Kāds tad nu bija ministru saprātīgais pamatojums, lai samazinātu šo svinamo dienu skaitu? Absolūti nekāds; nepārtrauktu darbu tik un tā pārtrauc arī ar 4 svinamām dienām mēnesī, t. i., fabrikantiem tik un tā jāpieņem citi strādnieki svinamo dienu laikā (ja ražošana tiešām nepārtraukta, t. i., ja to nedrīkst apturēt). Tātad ministru kgi ap-cirpuši vēl strādnieku svinamās dienas tikai tādēļ, lai mazāk „ierobežotu^4* fabrikantus, lai samazinātu citu strādnieku pieņemšanas gadījumus! Bet ar to nepietiek, „instrukcija^44 atjauj pat fabriku inspektoriem „apstiprināt^44 arī tādus iekšējās kārtības noteikumus, kur strādniekiem noteikta vēl mazāka atpūta! Fabriku inspektoram tikai jāziņo par to tirdzniecības un rūpniecības departamentam. Tas ir visuzskatāmākais piemērs, kas parāda, kāpēc mūsu valdībai patīk nekā neizteicoši likumi un sīki noteikumi un instrukcijas: lai pārtaisītu nepatīkamu noteikumu, ir pietiekami pieprasīt to... bezgrēcīgo ienākumu departamentā!! Gluži tāpat fabriku inspektors (saskaņā ar instrukciju!) var atļaut pieskaitīt nepārtrauktam darbam arī tādu darbu, kas nav norādīls instrukcijai pieliktajā sarakstā: pietiek paziņot departamentam... Šā noteikuma piezīme nosaka, ka nepārtrauktajiem darbiem jābflt īpaši atzīmētiem iekšējās kārtības noteikumos. „Atkāpšanās no šā likuma pieļaujama tikai tiktāl, ciktāl tas ir tiešām nepieciešami^44 (tā saka ministru noteikums). Bet kam jālūkojas, vai tā patiešām nepieciešama vai ne? Izņemot strādniekus, nevienam: viņiem nav jāpieļauj ierakstīt iekšējās kārtības noteikumos atrunas par nepārtrauktu darbu bez īstenas vajadzības. Otrais noteikums. Atkāpšanās no likuma pieļaujama tad. kad strādnieki nodarbināti palīg-darbā dažādās ražošanas nozarēs (kārtējais remonts, katlu, motoru, transmisiju apkalpošana, apkurināšana, apgaismošana, ūdens apgāde,' sargu un ugunsdzēsēju dienests u. tml.). Šī atkāpšanās arī īpaši jāatzīmē iekšējās kārtības noteikumos. Par šo strādnieku atpūtas dienām noteikumi nesaka ne vārda. Strādniekiem pašiem atkal jāraugās, lai viņiem būtu atpūta, t. i., nesamierināties ar tādiem iekšējās kārtības noteikumiem, kuros nav noteiktas atpūtas dienas šādiem strādniekiem. Trešais noteikums. Atkāpšanās no noteikumiem par darba dienu un par svētdienas un svinamo dienu atpūtu pieļaujama vēl divos gadījumos: pirmkārt, pēkšņas mechanisma, ierīču u. tml. bojāšanās dēļ, kas rada visas fabrikas vai tās nodaļas darba pārtraukšanu. Nepieciešamo remontu šai gadījumā atļauts izdarīt ārpus noteikumiem. Otrkārt, ārpus noteikumiem atļauts izdarīt „pagaidu darbu kaut kādā uzņēmuma nodaļā tajos gadījumos, ja ugunsgrēka, bojājumu u. tml. neparedzētu apstākļu dēļ tās vai citas uzņēmuma nodaļas darbs bijis kādu laiku pārtraukts vai pavisam apturēts un ja tas nepieciešams citu uzņēmuma nodaļu pilnai gaitai“. (Šai gadījumā fabrikantam tajā pašā dienā jāziņo fabriku inspektoram, kas arī atļauj šādu darbu.) Šis pēdējais noteikums parāda ministru milzīgo „gādību", lai fabrikanti neizdotu lieku rubli. Kādā fabrikas nodaļā noticis ugunsgrēks. Darbs apstājies. Izdarījis labojumus, fabrikants grib panākt zaudēto laiku. Tādēļ ministrs atļauj viņam izspiest no strādniekiem lieka darba, cik tik uziet, piespiežot viņus strādāt kaut vai 18 stundas diennaktī. Jā, bet kāda tur daļa strādniekiem? Ja fabrikants gūst lieku peļņu, vai viņš dalās ar strādniekiem? Vai viņš tad saīsina darba dienu? Kādēļ gan lai strādnieki pagarinātu darba dienu, kad fabrikantam rodas zaudējumi? Taču tas nozīmē: peļņu ņemu pats sev, bet zaudējumus uzveļu strādniekiem. Ja ir jāatgūst zaudētais, kāpēc nepieņemt citus strādniekus? Apbrīnojami, cik Krievijas ministri „gādīgi" par fabrikantu kgu kabatu! Ceturtais noteikums. Atkāpšanās no jaunā likuma var notikt arī „citos sevišķi svarīgos, ārkārtīgos gadījumos". (Kas gan tie vēl par gadījumiem? Taču uzskaitīts jau tik daudz īpaši svarīgu, ārkārtīgu gadījumu, ka, šķiet, citu vairs nav palicis?) Tādu atkāpšanos katrā atsevišķā gadījumā atļauj finanču ministrs un iekšlietu ministrs. Tātad, ja fabrikants palūgs, — ministri atļaus, — un viss kārtībā. Strādniekiem pat nejautā: vai tas ir iespējams, ka „kungi" sāktu prasīt vienkāršās tautas domas! Prastajai tautai jā-slrādā kapitālistu labā, nevis jāspriež par to, vai fabrikantam liek diedelēt „ārkārtīgs" gadījums vai visparastākā iedzīvošanās kāre. Tādi ir ministru noteikumi par atkāpšanos no jaunā likuma. Kā redzam, visi šie noteikumi runā par to, kā un kad var nepildīt likumu, kā var samazināt to, ko likums prasa no

18 2. sēj.

fabrikantiem strādnieku labā. Par to, lai palielinātu likuma prasības pret fabrikantiem strādnieku labā, ministri nesaka neviena vienīga vārdiņa. Lai strādnieki atceras, kas bija teikts grāmatiņā par jauno likumu jautājumā par to, kādēļ likums dod tik lielas tiesības ministriem!

V

Par maiņām izdots tikai viens neliels noteikums, kas atļauj pie 18 stundu darba divās maiņās palielināt darba stundu skaitu diennaktī līdz 12, lai caurmērā divās nedēļās darba laiks katram strādniekam nepārsniegtu 9 stundas diennaktī. Šis noteikums tātad atkal atļauj palielināt darba dienu. Cik daudz jau ir noteikumu par darba dienas palielināšanu, par samazināšanu nav bijis neviena — un ari nebūs! Pēc šā noteikuma strādniekiem var likt strādāt veselu nedēļu pa 12 stundām diennaktī, un „instrukcija” atkal piemetina, ka fabriku inspektori var atļaut arī citas atkāpšanās no likuma, ziņojot direktoram ... Tad vēl uz maiņām taču atliecas iepriekš minētais noteikums, kas nosaka nepārtrauktā darba laiku uz 24 stundām divās diennaktīs. Instrukcija paskaidro, kāpēc teikts 24 stundas divās diennaktīs un nevis 12 stundas diennaktī. Tas teikts ar aprēķinu, lai atstātu nemainītu dažās fabrikās pieņemto nejēdzīgo kārtību nepārtraukti strādāt divās maiņās ar 8 stundu pārtraukumu: tādās maiņās strādnieks strādā vienu dienu 16 stundas, otru 8 stundas, pie kam viņam nekad nav ne kārtīgas atpūtas, ne kārtīga miega. Kaut ko nejēdzīgāku par šādām maiņām grūti iedomāties; bet ministri ne tikvien nav nekā darījuši, lai ierobežotu šīs nejēdzības, bet viņiem pat netrūkst nekaunības teikt „instrukcijā”, ka šādas maiņas daudzos gadījumos strādniekiem ir ērtākas!! Lūk, kā ministri gādā par strādnieku ērtībām!

VI

Par virsstundu darbu noteikumos no pirmā acu uzmetienu, šķiet, doti vispreeizākie definējumi. Virsstundu darba ierobežošana —1 pats galvenais ne tikai ministru noteikumos, bet arī visā jaunajā likumā. Mēs jau" agrāk runājām par paša likuma pilnīgo nenoteiktību šajā jautā-

jumā, par sākotnējo finanču ministrijas nodomu atstāt virsstundu darbu bez jebkādiem papildnoteikumiem. Tagad izrādās, ka ministri tomēr ierobežojuši virsstundu darbu, ierobežojuši tā, kā to paredzēja komisija, kas sastādīja jauno likumu, t. i., ar 120 stundām gadā. Bet toties finanču ministrs „instrukcijā^1* atkārtojis, pamācot fabriku inspektorus, visus tos viltīgos paņēmienus un machinacijas pret strādniekiem, ko citējām grāmatā par jauno likumu no avīzes „Vestņik Finansov“: „instrukcija^1*, atkārtojam, norakstīta no avīzes „Vestņik Finansov**.

Pirmais noteikums attiecas uz to jaunā likuma nolikumu, pēc kura fabrikants var ievest līgumā ar strādnieku nosacījumu par virsstundu darbu, kas nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēļ. Mēs jau runājām, cik tas nenoteikti. Tomēr šis likuma pants ir ārkārtīgi svarīgs: ja nosacījumi par virsstundu darbu ievesti iekšējās kārtības noteikumos, tad virsstundu darbs obligāts strādniekam, un viss likums tātad paliek nepiemērots. Tagad ministru noteikumos šis izteiciens paskaidrots šādi: par darbu, kas „nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dē}“, var uzskatīt tikai lādu, kam ir „vienīgi gadījuma raksturs un kur novirzīšanās no normālās gaitas ir atkarīga no pašas ražošanas īpatnībām**. Tātad tādas novirzīšanās, ko rada pastiprināti pasūtījumi, te nav pieskaitāmas (jo tās nav atkarīgas no ražošanas īpatnībām). Novirzīšanās, ko rada ugunsgrēks, bojājumi u. tml., arī te nav pieskaitāmas, jo tās arī nav atkarīgas no pašas ražošanas īpatnībām. Ar veselu prātu spriežot, noteikumi būtu jāsaprot tieši tā. Bet te fabrikantiem nāk palīgā „instrukcija**. „Instrukcija** tik lieliski attīsta tos gadījumus, kad virsstundu darbu var padarīt obligātu strādniekiem, ievietojot to līguma nosacījumos, t. i., iekšējās kārtības noteikumos, — ka uz šiem gadījumiem var attiecināt burtiski visu, ko vien vēlas. Tiešām, lai strādnieki atceras, kā raksts avīzē „Vestņik Finansov** attīstīja likumu, un salīdzina to tagad ar ,,in-strukciju**. Sākumā „instrukcija** runā par darbu, kas „nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēj“, — vēlāk tā nemanot iesprauž citu izteicienu: „darbs, kas kategoriski nepieciešams** (lūk, kāl bet kas lemj par nepieciešamību?), — un vēl tālāk instrukcija min arī piemēriņus, kad darbs „kategoriski nepieciešams**: izrādās, ka šeit ietilpst arī tie gadījumi, kad fabrikantam „nav iespējams vai ir apgrūtinoši (vecs paziņa!) palielināt strādnieku skaitu^1', kad darbs notiek ļoti steidzīgi un ir laika noteikts (piem., sezonas darbs); kad jāizlaiž avīze no spiestuves katru dienu; kad darbu nevarēja paredzēt iepriekš uti. Vārdu sakot, ko gribi, to lūdz. Finanču ministrijā kvernošie nekaunīgie kapitālistu sulaiņi attīstījuši likumu tā, ka fabrikantiem ir tiesības ierakstīt iekšējās kārtības noteikumos jebkāda virsstundu darba prasību. Bet, ja nu šāda prasība minēta iekšējās kārtības noteikumos, tad viss jaunais likums iet pie velna un viss paliek pa vecam. Strādnieki nedrīkst pieļaut, ka ieraksta šīs prasības iekšējās kārtības noteikumos, citādi viņu stāvoklis ne tikai neuzlabosies, bet pat pasliktināsies. Strādnieki šajā piemērā var redzēt, kā fabrikanti un ierēdņi norunā, kādā kārtā viņi atkal varētu saistīt kalpībā strādniekus uz likumīga pamata. „Instrukcija" skaidri parāda šo norunu, šo finanču ministrijas pakalpību kapitālistu interesēm.

Otrais noteikums par virsstundu darbu noteic, ka virsstundu darbs uz katru strādnieku nedrīkst pārsniegt 120 stundas gadā, pie kam šai skaitā nav ietilpināms, pirmkārt, tas virsstundu darbs, kas norunāts līgumā kā obligāts strādniekiem „ražošanas technisko apstākļu dēļ", bet mēs tikko redzējām, ka šo nosacījumu ministri atļāvuši attiecināt uz jebkuriem gadījumiem, kam nav nekā kopēja ar „ražošanas techniskajiem apstākļiem"; otrkārt, nav ietilpināms tas virsstundu darbs, kas notiek ugunsgrēka vai bojājumu u. c. gadījumos vai sakarā ar nolikušu darba pārtraukumu kaut kādā nodaļā, lai panāktu nokavēto.

Kopā ņemot, visi noteikumi par virsstundu darbu apbrīnojamā kārtā atgādina fabulu, kā lauva „vienlīdzīgi" dalījis medījumu starp saviem medību biedriem: pirmo daļu viņš ņem sev pēc likuma; otro daļu par to, ka viņš ir zvēru karalis; trešo par to, ka viņš par visiem stiprāks; bet kas pēc ceturtās izstieps ķepu, tas dzīvs no šejienes neaizies. Lūk, pilnīgi tāpat pie mums fabrikanti spriedīs par virsstundu darbu. Pirmkārt, viņi „pēc likuma" izspiedīs no strādniekiem virsstundu darbu, kas „nepieciešams ražošanas technisko apstākļu dēļ", t. i., jebkuru darbu, lai tikai to ierakstītu iekšējās kārtības noteikumos. Otrkārt, viņi spiedīs no strādniekiem darbu „sevišķos gadījumos", t. i..

kad viņi gribēs uzvelt strādniekiem savus zaudējumus. Treškārt, viņi spiedis no viņiem vēl 120 stundas gadā uz tā pamata, ka viņi ir bagāti, bet strādnieki — nabagi. Ceturtkārt, „ārkārtīgos gadījumos" viņi dabūs no ministriem sevišķas privilēģijas. Nu, un tad, kas pēc visa tā paliks pāri no 24 stundām diennaktī, to strādnieki varēs „brīvi" izlietot, nekādā ziņā neaizmirstot, ka taisnīgā valdība nebūt „neatņem viņiem tiesības" strādāt arī pa 24 stundām diennaktī.. . Lai šis no strādniekiem izspiestais virsstundu darbs noritētu likumīgi, — noteikts, ka fabrikantiem jāieved īpašas grāmatas par visiem šiem virsstundu darba veidiem. Vienā grāmatā ierakstīs to, ko viņi plēš no strādniekiem „pēc likuma"; otrā grāmatā to, ko plēš „sevišķos gadījumos"; trešajā — to, ko plēš uz „īpašas vienošanās pamata" (ne vairāk par 120 stundām gadā); ceturtajā — to, ko plēš „ārkārtīgos gadījumos". Iznāks nevis strādnieku stāvokļa uzlabošana, bet tikai viens birokrātisms un kancelejiska sarakstīšanās (kā tas arī vienmēr mēdz būt visu Krievijas neaprobežotās valdības reformu rezultātā). Fabriku urjadņiki atbrauks fabrikās un „pārraudzīs" ... šīs grāmatas (kurās ne velns netiks gudrs), un no šās derīgās nodarbības brīvajā laikā viņi ziņos tirdzniecības un manufaktūru direktoram par jaunām dāvanām fabrikantiem, bet policijas departamentam — par strādnieku streikiem. Ir gan veikli ļaudis šie veikalnieki, kas kompānijā ar bašibuzukiem sastāda mūsu valdību! Par pieņemamu cenu viņi vēl salīgs ārzemju pārstāvi, kas visos krustceļos „Eiropai" svilpos, sak\ lūk, kā mūsu likumi gādā par strādniekiem.

Vil

Nobeigumā metīsim vispārēju skalu uz ministru noteikumiem. Atcerēsimies, kādus noteikumus jaunais likums atstāja ministru kgu ziņā? Triju kategoriju noteikumus: 1) noteikumus likuma izskaidrošanai; 2) noteikumus, kas palielina vai samazina jaunā likuma prasības no fabrikantiem; 3) noteikumus par strādniekiem sevišķi kaitīgām ražošanas nozarēm. Kā tad ministri izmantojuši viņiem ar likumu dotās tiesības?

Attiecībā uz pirmo noteikumu kategoriju viņi aprobežojušies ar visnepieciešamāko, ar vismazāko, bez kā nepavisam nevarēja iztikt. Virsstundu darbu viņi pieļāvuši ļoti plašā un stiepjamā apjomā, — 120 stundas gadā, turklāt papildinādami instrukciju ar tādu kaudzi izņēmumu, ka tie iznīcina katru noteikumu nozīmi. Pārtraukumus strādniekiem viņi centušies apcirpt, maiņas ar visām to nejēdzībām viņi atstājuši pa vecam, gandrīz vai vēl pasliktinājuši.

Attiecībā uz otro noteikumu kategoriju ministri darījuši visu, lai samazinātu jaunā likuma prasības pret fabrikantiem, t. i., visu darījuši fabrikantu labā un itin nekā nav darījuši strādnieku labā: noteikumos nav neviena jaunā likuma prasību palielinājuma pret fabrikantiem strādnieku labā.

Attiecībā uz trešo noteikumu kategoriju (t. i., to strādnieku labā, kuri spiesti strādāt veselībai viskaitīgākās ražošanas nozarēs) ministri nav darījuši itin nekā, par to viņi nav minējuši neviena vārda. Tikai instrukcijā pieminēts, ka fabriku inspektori var ziņot departamentam par sevišķi kaitīgām ražošanas nozarēm! ,,Ziņot“ fabriku inspektori varēja arī agrāk, ko vien vēlējās. Tikai kāda nesaprotama iemesla dēļ fabriku urjadņiki līdz šim „ziņojuši" par strādnieku streikiem, par vajāšanas paņēmieniem, bet ne par strādnieku aizsardzību sevišķi kaitīgās ražošanas nozarēs.

No tā strādnieki paši var redzēt, ko viņi var gaidīt no policejiskās valdības ierēdņiem. Lai sasniegtu astoņu stundu darba dienu un virsstundu pilnīgu aizliegumu, Krievijas strādniekiem būs vēl jācīnās ilgi un neatlaidīgi.

SAKARĀ AR KĀDU AVĪZES PIEZĪMI

Avīzes „Russkije Vedomosti"78 (30. augusta) 239. n-rā ievietots N. Levitska kga rakstiņš: „Par dažiem tautas dzīves jautājumiem". „Dzīvodams uz laukiem un pastāvīgi saskardamies ar tautu", autors „sen uzdūries" dažiem tautas dzīves jautājumiem, kuru atrisināšana ar attiecīgu „pasākumu" palīdzību ir „neatliekama nepieciešamība", „kategoriska vajadzība"» Autors izsaka pārliecību, ka viņa „īsās piezīmes" par tik svarīgu priekšmetu „atradīs atbalsi to personu vidū, kas interesējas par tautas vajadzībām", un izteic vēlēšanos ierosināt domu apmaiņu sakarā ar viņa izvirzītajiem jautājumiem.

„Augstais stils", kādā rakstīts N. Levitska kga rakstiņš, un skaļu vārdu pārbagātība liek jau iepriekš gaidīt, ka viņš runās par kaut kādiem tiešām svarīgiem, neatliekamiem, akūtiem šālaika dzīves jautājumiem. īstenībā autora priekšlikumi sniedz tikai vēl vienu un ārkārtīgi spilgtu tās īsti maņiloviskās projektu darināšanas piemēru, kādu krievu publikai iemācījuši narodņicisma publicisti. Lūk, kāpēc arī mēs neuzskatījām par veltīgu no savas puses kaut ko teikt par N. Levitska kga ierosinātajiem jautājumiem.

Levitska kgs uzskaitījis piecus „jautājumus" (pēc punktiem), pie kam autors uz katru „jautājumu" dod ne tikai „atbildi", bet pilnīgi noteikti norāda arī uz attiecīgajiem „līdzekļiem". Pirmais jautājums — „lēts un pieejams" kre-dits, augļotāju, „kulaku un visāda veida asinssūcēju un plēsoņu" patvaļas likvidēšana. Līdzeklis — „vienkāršāka zemnieku lauku kases tipa izstrādāšana", un autors projektē, ka valsts bankas kases izdotu krājgrāmatiņas ne atsevišķām personām, bet speciāli dibinātām biedrībām, kas ar viena kasiera starpniecību izdara iemaksas un saņem aizdevumus.

Tātad, lūk, ko autors secinājis no savas ilgstošās „saskares ar tautu" tik novazātajā jautājumā par kreditu: jauna kasu tipa „izstrādāšana"I Autors acīm redzot domā, ka pie mums vēl pārāk maz izšķiež papīra un tintes, izstrādājot bezgalīgus „tipus", „paraugus", „statūtus", „paraugstatūtus", „normalstatutus" utt., utt. „Dzīvodams uz laukiem", mūsu praktiķis nav pamanījis nekādus svarīgākus jautājumus, kurus rada vēlēšanās aizstāt „kulakus" ar „lētu un pieejamu kreditu". Mēs, protams, te nesāksim mnāt par kredita nozīmi: mēs ņemam autora mērķi kā dotību un apskatām no tīri praktiskās puses tos līdzekļus, par kuriem ar tādu pompu runā autors. Kredits ir attīstītas preču apgrozības iestāde. Rodas jautājums: vai tāda iestāde iespējama mūsu zemniecībā, kas ar neskaitāmām kārtu likumu un aizliegumu paliekām nostādīta apstākļos, kuri izslēdz pareizu, brīvu, plašu un attīstītu preču apgrozību? Vai nav smieklīgi, runājot par akūtām un neatliekamām tautas vajadzībām, iedomāties jautājumu par kreditu kā jauna tipa „statulu" izstrādāšanu, pilnīgi noklusējot, ka nepieciešami atcelt veselu kaudzi „statutu", kas kavē pareizu preču apgrozību zemniecībā, kas kavē brīvu kustamas un nekustamas mantas apgrozību, zemnieku brīvu pāriešanu no vienas vietas uz otru un no vienas nodarbošanās uz citu, brīvu pieeju zemnieku biedrībās personām no citām šķirām un kārtām? Kas gan var būt komiskāks nekā cīnīties pret „kulakiem, augļotājiem, asinssūcējiem, plēsoņām" ar uzlabotu kreditkasu „statutu" palīdzību? Augļošana savos ļaunākajos veidos visstiprāk turas mūsu laukos tieši lauku kārtu noslēgtības dēļ, tūkstoš pinekļu dēļ, kas saista preču apgrozības attīstību, — un te mūsu praktiskais autors ne ar vienu vārdu nepiemin šos pinekļus un kā neatliekamu lauku kredita jautājumu pasludina jaunu statutu izstrādāšanu. Laikam gan attīstītās kapitālistiskās zemes, kur uz laukiem sen jau izveidoti preču apgrozībai atbilstoši apstākļi un kur kredits plaši attīstījies, laikam gan šīs zemes sasniegušas tādus panākumus ar bagātīgiem, labvēlīgu ierēdņu sastādītiem „statūtiem" 1

Otrais jautājums — „zemnieku ģimenes nevarīgais stāvoklis ģimenes apgādnieka nāves gadījumā", kā arī „neatliekama nepieciešamība" „visiem iespējamiem pasākumiem un līdzekļiem saudzēt un apsargāt zemnieciskos zemkopības darba iedzīvotājus". Kā redzat, jo tālāk, jo plašāki, jo diženāki kļūst N. Levitska kga „jautājumi"! Ja pirmais jautājums skāra tikai visparastāko buržuāzisko iestādi, kuras lietderību mēs varētu atzīt tikai ar visai lielām ierunām, tad šeit mūsu priekšā jau izvirzīts tik gigantiski svarīgs jautājums, ka „principā" mēs pilnīgi atzīstam tā neatliekamību un nevaram liegt autoram mūsu simpātiju par to, ka viņš izvirza tamlīdzīgu jautājumu. Bet gigantiskajam jautājumam narodņiks izvirzījis ari gigantiski ... kā lai to maigāk pasaka? ... ne gudru „līdzekli". Klausieties: „... ir neatliekama nepieciešamība organizēt un nodibināt obligātu (sic![142]), līdz iespējamam minimumam palētinātu visu zemniecisko iedzīvotāju masveida savstarpēju dzīvības apdrošināšanu^143 (ar sabiedrību, biedrību, arteļu utt. palīdzību). Turklāt nepieciešami jānoskaidro a) privāto apdrošināšanas biedrību, b) zemstu un c) valsts loma un līdzdalība šajā lietā".

Lūk, cik neapķērīgi ir mūsu zemnieki! Viņi nedomā par to, ka, lūk, nomirs saimnieks — un ģimenei būs jāklaiņo pa pasauli; neizaugs maize — būs jāmirst badā, bet dažreiz arī izaugs un tomēr būs jāklaiņo pa pasauli, atgriežoties no nesekmīgiem meklējumiem pēc „peļņas"! Šiem muļķa zemniekiem prātā nav nācis, ka pasaulē eksistē „dzīvības apdrošināšana", ko sen jau daudzi labi kungi izmanto un no kā citi labi kungi (apdrošināšanas biedrību akciju īpašnieki) iedzīvojas naudā. Izsalkušajam „Sisoj-kam“ nav ienācis prātā, ka viņam vajag tikai kopā ar tādu pašu izsalkušu „Mitjaju" nodibināt savstarpējas dzīvības apdrošināšanas biedrību (ar minimālām, ar vis-minimalākām iemaksām!) — un viņu ģimenes būs nodrošinātas to saimnieku nāves gadījumā! Par laimi šo neapķērīgo zemnieku vietā domā mūsu izglītotā narodņiciskā inteliģence, kuras viens pārstāvis, „dzīvodams uz laukiem un pastāvīgi saskardamies ar tautu", „sen uzdūries" uz šo grandiozo, šo prātu apžilbinoši grandiozo „projektu"!

Trešais jautājums. „Sakarā ar šo jautājumu jāizvirza un jāapspriež jautājums par kapitala radīšanu visas impērijas mērogā zemnieku dzīvības apdrošināšanai^144, līdzīgi tam, kā impērijas mērogā eksistē kapitāli pārtikas līdzekļu apdrošināšanai un apdrošināšanai pret uguni“. Pats par sevi saprotams, ka apdrošināšanas nolūkā jāapspriež jautājums par kapitālu. Bet mums šķiet, ka augsti cienījamais autors šeit atstājis kādu svarīgu robu. Vai tad nav „nepieciešami izvirzīt un apspriest" arī jautājumu par to, kādai ministrijai un kādam departamentam piekrīt projektējamā iestāde? No vienas puses, bez šaubām, tā jāpārvalda iekšlietu ministrijas saimniecības departamentam. No otras puses, ļoti ieinteresēta arī iekšlietu ministrijas zemstu nodaļa. No trešās puses, apdrošināšana jāpārzina arī finanču ministrijai. Vai tādēļ nav lietderīgāk projektēt īpašu „visu zemnieku obligātās savstarpējas dzīvības apdrošināšanas galveno valsts pārvaldi", nu, piemēram, līdzīgi galvenai valsts zirgkopības pārvaldei?

Ceturtais jautājums. „Tālāk, ievērojot milzīgo visāda veida arteļu izplatīšanos Krievijā, kā arī ievērojot to neapšaubāmo derīgumu un nozīmi tautas saimniecībā, nobriedusi neatliekama vajadzība 4) organizēt atsevišķu speciālu Zemkopības un citu arteļu veicināšanas biedrību". Ka visāda veida arteļi atnes labumu tām iedzīvotāju šķirām, kas arteļus dibina, par to nav šaubu. Tāpat nav šaubu, ka arī visai tautas saimniecībai dažādu šķiru pārstāvju apvienošanās atnesīs lielu labumu. Tikai veltīgi autors pārāk aizraujas, runādams par „milzīgo visāda veida arteļu izplatīšanos Krievijā". Kurš katrs zina, ka, salīdzinot ar jebkuru Rietumeiropas zemi, Krievijā neticami maz, fenomenāli maz „visāda veida arteļu" ... „Kurš katrs zina" .. . nezina tikai sapņojošais Maņilovs. To zina, piem., ari avīzes „Russkije Vedomosti" redakcija, kas ievietojusi priekš N. Levitska raksta ļoti interesantu un saturīgu rakstu „Sindikāti Francijā", un N. Levitska kgs varētu uzzināt no šā raksta, cik bezgalīgi plaši kapitālistiskajā Francijā (salīdzinot ar nekapitalistisko Krieviju) attīstīti „visāda veida arteļi". Es pasvītroju „visāda veida", jo no šā raksta viegli redzams, piem., ka Francijā ir četri sindikātu veidi: 1) strādnieku sindikāti (2 163 sindikāti ar 419 172 dalībniekiem); 2) uzņēmēju sindikāti (1 622 ar 130 752 dalībniekiem); 3) lauksaimniecības sindikāti (1 188 ar 398 048 biedriem) un 4) jaukti sindikāti (173 ar 31 120 biedriem). Saskaitiet kopā, Levitska kgs! Jūs dabūsit gandrīz miljonu personu (979 tūkst.), kas apvienotas „visāda veida arteļos", un sakiet tagad, liekot roku uz sirds, vai jums nav jākaunas no jums pasprukušās frāzes par „milzīgo visāda veida (sicll!) arteļu izplatīšanos Krievijā"? Vai tad jūs nemanāt, kādu komisku, skumji komisku iespaidu atstāj jūsu raksts, kas ievietots blakām kailajiem skaitļiem par „sindikātiem Francijā"I Sie nabaga franči, kam, kā redzams, kapitālisma sērga nepieļauj „milzīgu visāda veida arteļu izplatīšanos", droši vien homeriski smietos par priekšlikumu dibināt „atsevišķu speciālu biedrību"... dažādu biedrību dibināšanas veicināšanaiI Bet šie smiekli, protams, būtu tikai pazīstamās franču vieglprātības izpaudums, kura nespēj saprast krievu pamatīgumu. Sie vieglprātīgie franči ne tikai dibina „visāda veida arteļus", iepriekš nedibinādami „arteļu veicināšanas biedrību", bet pat — horribile dietu 1^145 — neizstrādā iepriekš dažādu biedrību „parauga", „normālus" statūtus un „vienkāršotus tipus"!

Piektais jautājums ... (nobriedusi neatlaidīga nepieciešamība) „izdot pie šās biedrības (vai atsevišķi) speciālu orgānu... kas veltīts vienīgi kooperācijas pētīšanai Krievijā un ārzemēs“... Jā, jā, Levitska kgs! Ja sabojāts kuņģis traucē cilvēkam ēst, kā pienākas, tad viņam nekas cits neatliek kā lasīt par to, kā citi cilvēki ēd. Bet līdz tādai pakāpei sasirgušam cilvēkam, šķiet, arī ārsti laikam neatļautu lasīt par citu pusdienām: šāda lasīšana var modināt nesātīgu apetitu, kas neatbilst dietai... Ārsti būtu šai gadījumā pilnīgi konsekventi.

Mēs iztirzājām nelielo N. Levitska kga piezīmi diezgan sīki. Lasītājs varbūt jautās, — vai bija maz vērts kavēties tik ilgi pie šā avīzes īsā rakstiņa, vai bija vērts veltīt tam tādu garu komentāru? Kas tur svarīgs, ka cilvēkam (kas, vispār runājot, ir pilns vislabāko vēlēšanos) gadījies sapļāpāt blēņas par kaut kādu visu zemnieku obligātu savstarpēju dzīvības apdrošināšanu? Mums gadījies dzirdēt pilnīgi tādas pašas domas sakarā ar analogiem gadījumiem. Sīs domas vairāk kā nepamatotas. Patiesi, vai tā nav nejaušība, ka mūsu „progresivie publicisti" turas, turas, bet tad izvemj tādu fenomenāli mežonīgu „projektu" „dzimtbūt-nieciskā sociālismā" garā, ka atliek tikai rokas noplātīt? Vai tā nav nejaušība, ka pat tādi orgāni kā „Russkoje Bogatstvo" un „Russkije Vedomosti", — orgāni, kas nepavisam nav pieskaitāmi ultra narodņiciskiem un kas vienmēr protestē pret narodņicisma galējībām un pret secinājumiem no narodņicisma ā la V. V. kgs^146, orgāni, kam nekas nav pretī pat apsegt savas narodņicisma skrandas ar tādas jaunas etiķetes tērpu kā kaut kāda „etiko-sociolo-ģiska skola", ka pat tādi orgāni periodiski un pārāk regulāri pasniedz krievu publikai te kaut kādu S. Južakova kga „izglītības utopiju"78, projektu par obligātu vidēju izglītību zemkopības ģimnāzijās, nemantīgiem zemniekiem atstrādājot izdevumus par savu izglītību, te, lūk, tādu N. Levitska kga projektu par visu zemnieku obligātu savstarpēju dzīvības apdrošināšanu^147.

Būtu pārāk naivi izskaidrot šo parādību ar nejaušību. Maņilovs mīt katrā narodņikā. Reālu īstenības apstākļu un īstenās ekonomiskās evolūcijas nicināšana, nevēlēšanās analizēt Krievijas sabiedrības atsevišķu šķiru reālās intereses, viņu savstarpējās attiecības, ieradums no augšas spriest par tēvijas „vajadzībām" un „likteņiem" un tos kārtot, lielīšanās ar tām bēdīgajām viduslaiku savienību paliekām, kas atrodamas krievu obščinās un arteļos, tai pašā laikā nicinoša izturēšanās pret attīstītākām savienībām, kas īpatnējas augstāk attīstītam kapitālismam, — visas šīs īpašības tādā vai citādā pakāpē jūs atradīsit katrā narodņikā. Tāpēc tas mēdz būt tik pamācoši — novērot, ja kāds ne ļoti gudrs, bet ļoti naivs rakstnieks ar drosmi, kas cienīga labāka likteņa, risina šīs īpašības līdz to pilnīgai loģiskai attīstībai un tad iemieso tās kaut kāda „projekta" spilgtajā ainā. Tādi projekti vienmēr iznāk spilgti, lik spilgti, ka pietiek tos lasītājam parādīt, lai pierādītu to ļaunumu, ko mūsu sabiedriskai domai un mūsu sabiedriskajai attīstībai atnes tagadējais sīkburžuaziskais narod-ņicisms. Šādos projektos vienmēr daudz komiska; pavirši lasot, jūs lielāko tiesu pat negūsit nekādu citu iespaidu kā vēlēšanos pasmieties. Bet pamēģiniet tos analizēt — un jūs teiksit: „viss tas būtu smieklīgi, ja tas nebūtu tik bēdīgi"!

Sarakstus trimdā 1897. g. septembri

Iespiests žurnālā „Novājē Slovo« 1. gr. Iespiests pēc žurnālu „Novoje Staro"

1897. g. Paraksts: K. T-ns teksta

KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTU UZDEVUMI 0

Sarakstīts trimdā 1897. g. beigās Pirmoreiz iespiests atsevišķā brošūrā Ženevā, 1898. g.

Iespiests pēc 1902. g. izdevuma teksta, kas salīdzināts ar rokraksta kopiju, 1898. g., 190ī). g. izdevumiem un ar krājuma: VI. Iļjins — „12 gados",

1907. g. tekstu

v. I. Ļeņina hroSuras ..Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi" 2. izdevuma vāks. — 1902. g.

19 2. sēj.

90. gadu otrā puse ir raksturīga ar ievērojamu rosību Krievijas revolucionāro jautājumu nostādnē un atrisināšanā. Jaunas revolucionārās narodopravcu partijas rašanās, sociāldemokrātu pieaugošā ietekme un sekmes, naro-dovoļisma iekšējā evolūcija, — viss tas izraisīja programas jautājumu rosīgu apspriešanu tiklab sociālistu — inteliģentu un strādnieku — pulciņos, kā arī nelegālajā literatūrā. Runājot par pēdējo, der norādīt uz „Narodnoje prāvo”81 partijas brošūrām „Neatliekamais jautājums” un „Manifests” (1894.), uz „Narodovoļcu grupas^82 „Ļetučij Ļistok””, uz „Krievu sociāldemokrātu savienības”83 ārzemēs izdodamo „Rabotņik”, uz to, ka pastiprinājusies darbība, lai izdotu revolucionārās brošūras, lielāko tiesu strādniekiem Krievijā, uz sociāldemokrātiskās „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai” aģitācijas darbību S.-Peterburgā sakarā ar iezīmīgajiem Pēterburgas streikiem 1896. g., utt.

Pašlaik (1897. g. beigās) visaktuālākais jautājums no mūsu viedokļa ir jautājums par sociāldemokrātu praktisko darbību. Mēs uzsveram socialdcmokratisma praktisko pusi, jo tā teorētiskā puse, kā liekas, jau pārdzīvojusi visasāko periodu, kad pretinieki to ietiepīgi neizprata, kad pastiprinātā kārtā centās apspiest tikko radušos jauno virzienu, no vienas puses, un kad dedzīgi aizstāvēja socialdcmokra-tisma pamatus, no otras puses. Tagad sociāldemokrātu teorētiskie uzskati savos galvenajos un pamatvilcienos ir pietiekami noskaidroti. Ret. to pašu nevar teikt par social-demokralisma praktisko pusi, par tā politisko programu,

19*

par lā darbības paņēmieniem, tā taktiku. Mums liekas, ka tieši šai laukā valda visvairāk pārpratumu un savstarpējas nesaprašanās, kas ir par kavēkli tiem revolucionāriem pilnīgi tuvināties socialdemokratismam, kuri teorijā pavisam jau atsacījušies no narodovoļisma, bet praksē vai nu nonāk pašu apstākļu norisē pie propagandas un aģitācijas strādnieku vidū, pat vēl vairāk: savas darbības nostādnes strādnieku vidū uz- Šķiru cīņas pamatiem; — vai arī cenšas izvirzīt demokrātiskos uzdevumus visas programas un visas revolucionārās darbības pamatā. Ja mēs nemaldāmies, pēdējais raksturojums attiecas uz tām divām revolucionārajām grupām, kuras pašlaik darbojas Krievijā līdzās sociāldemokrātiem, proti: narodovoļciem un narodopravciem.

Tāpēc mums liekas, ka ir pats īstais laiks mēģināt noskaidrot sociāldemokrātu praktiskos uzdevumus un iztirzāt tos pamatus, kālab mēs uzskatām viņu programu par visracionālāko no trim esošajām programām, bet iebildumus pret to par tādiem, kas stipri vien dibināti uz pārpratuma.

Sociāldemokrātu praktiskā darbība, kā zināms, sprauž sev uzdevumu vadīt proletariāta šķiras cīņu un organizēt šo cīņu abos tās izpaudumos: sociālistiskajā (cīņa pret kapitālistu šķiru; šī cīņa cenšas iznīcināt šķiru ^ndtārtu un organizēt sociālistisku sabiedrību)8* un demokrātiskajā (cīņa pret absolūtismu; šī cīņa cenšas iekarot Krievijā politisku brīvību un demokratizēt Krievijas politisko un sabiedrisko iekārtu). Mēs sacījām: kā zināms. Un tiešām, tiklīdz krievu sociāldemokrāti radās kā īpašs sociāli revolucionārs virziens, viņi vienmēr pilnīgi noteikti norādījuši uz tādu savas darbības uzdevumu, vienmēr pasvītrojuši proletariāta šķiras cīņas divējādo izpaudumu un saturu, vienmēr aizstāvējuši domu par savu sociālistisko un demokrātisko uzdevumu nesaraujamo sakaru, — sakaru, kas uzskatāmi izteikts viņu pieņemtajā nosaukumā. Un tomēr vēl līdz šim pašam laikam bieži vien atgadās sastapt sociālistus, kam ir visaplamākie priekšstati par sociāldemokrātiem, apvainojot viņus politiskās cīņas ignorēšanā u. tml. Pakavēsimies mazliet pie Krievijas sociāldemokrātijas praktiskās darbības abu izpaudumu raksturojuma.

Sāksim ar sociālistisko darbību. Kopš tā laika, kad sociāldemokrātiskā „Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai" S.-Peterburgā attīstīja savu darbību Pēterburgas strādnieku vidū, sociāldemokrātu darbības raksturam šai ziņā, šķiet, vajadzētu būt pilnīgi skaidram. Krievijas sociāldemokrātu sociālistiskais darbs ir propagandēt zinātniskā sociālismā mācību, izplaftt strādniekos pareizu jēdzienu par tagadējo sabiedriski ekonomisko iekārtu, par tās pamatiem un tās attīstību, par dažādajām Krievijas sabiedrības šķirām, par to savstarpējām attiecībām, par šo šķiru savstarpējo cīņu, par strādnieku šķiras lomu šai cīņā, par tās izturēšanos pret šķirām, kas nīkst un kas attīstās, pret kapitālisma pagātni un nākotni, par starptautiskās sociāldemokrātijas un Krievijas strādnieku šķiras vēsturisko uzdevumu. Nesaraujamā sakarā ar propagandu ir aģitacija strādnieku vidū, dabiski izvirzīdamās pirmajā vietā tagadējos Krievijas politiskajos apstākļos un pie tagadējā strādnieku masu attīstības līmeņa. Aģitacija strādnieki! vidū izpaužas tādējādi, ka sociāldemokrāti piedalās visās strādnieku šķiras cīņas stiehiskajās izpausmēs, visās strādnieku sadursmēs ar kapitālistiem darba diena5*_darhaalgas, darba apstākļu dēļ u. t. jpr., u. t. jpr. MŪSU UZDEVUMS — savienot savu darbību ar strādnieku dzīves praktiskajiem sadzīves jautājumiem, palīdzēt strādniekiem izprast šos jautājumus, vērst strādnieku uzmanību uz svarīgākajām ļaunprātībām, palīdzēt viņiem precizāk un praktiskāk formulēt savas prasības darba devējiem, attīstīt strādniekos savas solidaritātes apziņu, visu Krievijas strādnieku kā vienotas strādnieku šķiras,; kas ir vispasaules proletariāta armijas daļa, kopējo interešu un kopējās lietas apziņu. Organizēt pulciņus strādnieku vidū, nokārtot pareizus un konspiratīvus sakarus starp tiem un centrālo sociāldemokrātu grupu, izdot un izplatīt strādnieku literatūru, organizēt korespondences no visiem strādnieku kustības centriem, izdot un izplatīt j aģitācijas lapiņas un proklamācijas, sagatavot pieredzes l bagātu aģitatoru kontingentu, — lādi vispārējos vilcienos '' ir Krievijas sociāldemokrātijas sociālistiskās darbības izpaudumi.

Mūsu darbs vispirms un visvairāk ir veltīts fabriku, un rūpnīcu, pilsētu strādniekiem. Krievijas sociāldemokrātijā

nedrīkst saskaldīt savas spēkus, lai jākoncenlrē sava darbība rūpniecības proletariāta vidū, kurš vislabāk spēj uztvert sociāldemokrātiskās idejas, visvairāk attīstīts intelektuāli un politiski, kuram ir svarīgākā nozīme skaita un koncentrētlbas ziņā lielajos politiskajos mūsu zemes centros. Tāpēc pirmais fyki neatliekamais sociāldemokrātijas uzdevums ir radīt stipras revolucionārās organiza-cijas fabriku im rūpnīcu, pilsētu strādnieku vidū, uzdevums, no kura novērsties šobrīd būtu augstākā mērā neprātīgi. Bet, atzīdami nepieciešamību koncentrēt savus spēkus uz fabriku un rūpnīcu strādniekiem, nosodīdami spēku saskaldīšanu, mēs. nebūt negribam teikt, lai Krievijas sociāldemokrātijā ignorētu pārējos Krievijas proletariāta un strādnieku šķiras slāņus. Nekā tamlīdzīga. Krievijas fabriku strādnieks pēc pašiem savas dzīves apstākļiem ^spiests uz katra soļa stāties visciešākā satiksmē ar mājrūpniekiem — ar šo rūpniecības proletariātu, kas izkārstīs ITrpūš fabrikas pilsētās un sādžās un kas nostādīls daudz ļaunākos apstākļos. Krievijas fabriku strādnieks nonāk tieši saskarē arī ar tanku iedzīvotājnim. (bieži vien fabriku strādniekam ir ģimene sādžā), un tātad viņam jānonāk ciešos sakaros arī ar lauku proletariātu, ax_.pro-, fesionalo laukstrādnieku un algādžu daudzmiljonu lielo masu, kā arī ar izpostīto zemniecību, kas, turēdamās pie niecīgajiem zemes stūrīšiem, nodarbojas ar atstrādāšanu un ar visādām gadījuma „peļņām", t. i., ar to pašu algas darbu. Krievijas sociāldemokrāti uzskata, ka vēl nav pienācis laiks pievērst savus spēkus darbībai mājrūpnieku un laukstrādnieku vidū, bet viņi nebūt nedomā pamest bez ievērības šo vidi un centīsies izglītot attīstītākos strādniekus arī mājrūpnieku un laukstrādnieku dzīves jautājumos, lai šie strādnieki, nonākdami saskarē ar vairāk atpalikušajiem proletariāta slāņiem, ienestu arī viņos Krievijas demokrātijās vispār un sevišķi Krievijas proletariāta šķiras cīņas, sociālismā un politisko uzdevumu idejas. Ir nepraktiski sūtīt aģitatorus pie mājrūpniekiem un laukstrādniekiem, kamēr vēl tik daudz darba pilsētu, fabriku un rūpnīcu strādnieku vidū, bet ļoti daudzos gadījumos socialists-strādnieks negribot saskaras ar šo vidi, un viņam jāprot izmantot šie gadījumi un jāizprot vispārējie sociāldemokrātijas uzdevumi Krievijā. Tāpēc dziļi maldās tie, kas apvaino Krievijas sociāldemokrātiju šaurībā, tieksmē ignorēt strādājošo iedzīvotāju masu vienīgi fabriku un rūpnīcu strādnieku dēļ. Gluži otrādi, aģitacija attīstītāko proletariāta .slāņu vidū ir pareizākais un vienīgais ceļš, lai modinātu (ciktāl paplašinās kustība) arī visu Krievijas proletariātu. Sociālismā un šķiru cīņas idejas izplatīšana starp pilsētu strādniekiem nenovēršami aiz-plūdinās šīs idejas arī pa sīkākiem, vairāk sazarotiem kanaļiem: šai nolūkā nepieciešams, lai norādītās idejas laistu daudz dziļākas saknes vairāk sagatavotā vidē un piesātinātu šo Krievijas strādnieku kustības un Krievijas revolūcijas avangardu. Pievērsdama visus savus spēkus darbībai fabriku un rūpnīcu strādnieku vidū, Krievijas sociāldemokrātijā ir gatava atbalstīt tos krievu revolucionārus, kas praksē gūst pārliecību, ka sociālistiskais darbs jānostāda uz proletariāta šķiras cīņas pamata, neslēpdama turklāt it nemaz, ka nekādas praktiskas savienības ar citām revolucionāru frakcijām nevar un nedrīkst novest pie kompromisiem vai piekāpības teorijā, programā, karogā. Pārliecināti, ka par revolucionāro teoriju, kas ir revolucionārās kustības karogs, šobrīd var būt vienīgi zinātniskā sociālismā un šķiru cīņas mācība, Krievijas sociāldemokrāti visiem spēkiem paudīs to, sargās no maldīgiem izskaidrojumiem, sacelsies pret visādiem mēģinājumiem saistīt vēl jauno strādnieku kustību Krievijā ar mazāk noteiktām doktrinām. Teorētiskie apsvērumi pierāda un sociāldemokrātu praktiskā darbība parāda, ka visiem sociālistiem Krievijā jākļūstjpar socionāldemokratiem.

Pāriesim pie sociāldemokrātu^ demoknitiskajiemļ uzdevumiem un demokrātiskā darba^Alkārtbjām vēlreiz, ka šis darbs nesaraujami saistās ar sociālistisko darbu. Propagandēdami strādnieku vidū, sociāldemokrāti nevar apiet • politiskos jautājumus, un katru mēģinājumu tos apiet vai pat tos atbīdīt viņi uzskatītu par dziļu kļūdu un par atkāpšanos no vispasaules socialdemokratisma pamatprincipiem. Līdztekus zinātniskā sociālismā propagandai Krievijas sociāldemokrāti sprauž sev uzdevumu propagandēt strādnieku masās arī demokrātiskās idejas, viņi cenšas izplatīt jēdzienu par absolūtismu visās tā darbības izpausmēs, par tā šķirisko saturu, par tā gāšanas nepieciešamību, par sekmīgas cīņas neiespēju strādnieku lietas labā

bez politisko brīvību sasniegšanas un Krievijas politiskās un sabiedriskās iekārtas demokratizēšanas. Aģitēdami strādnieku vidū uz tuvāko ekonomisko prasību pamata, sociāldemokrāti nesaraujami saista ar to arī aģitāciju par strādnieku šķiras tuvākajām politiskajām vajadzībām, likstām un prasībām, — aģitāciju pret policejiskiem spaidiem, kas izpaužas katrā streikā, katrā strādnieku sadursmē ar kapitālistiem, — aģitāciju pret strādnieku kā Krievijas pilsoņu vispār un kā visapspiestākās un visbeztiesiskākās šķiras it īpaši tiesību ierobežošanu, — aģitāciju pret katru izcilu absolūtisma pārstāvi un sulaini, kas nonāk tuvākā saskarē ar stiādnickiem un kas uzskatāmi rāda strādnieku šķirai viņas politisko verdzību. Ja ekonomiskā laukā nav tāda strādnieku dzīves jautājuma, ko nevajadzētu utilizēt ekonomiskai aģitācijai, tad gluži lāpai arī politiskajā laukā nav tāda jautājuma, kas nenoderētu par politiskās aģitācijas priekšmetu. Šie abi aģitācijas veidi kā vienas medaļas divas puses ir nesaraujami saistīti sociāldemokrātu darbībā. Tiklab ekonomiskā, kā arī politiskā aģitacija ir vienlīdz nepieciešama proletariāta šķiras pašapziņas attīstībai, tiklab ekonomiskā, kā arī politiskā aģitacija ir vienlīdz nepieciešama kā vadone Krievijas strādnieku šķiras cīņā, jo katra šķiru cīņa ir politiska clņr\j Kā viena, tā otra aģitacija, modinādama strādnieku apziņu, organizēdama viņus, disciplinēdama tos, audzinādama tos solidārai darbībai un cīņai par sociāldemokrātijas ideāliem, dos strādniekiem iespēju izmēģināt savus spēkus tuvākajos jautājumos, tuvākajās vajadzībās, dos viņiem iespēju panākt no sava ienaidnieka daļēju piekāpību, uzlabojot savu ekonomisko stāvokli, piespiežot kapitālistus rēķināties ar organizēto strādnieku spēku, piespiežot valdību paplašināt strādnieku tiesības, uzklausīt viņu prasības, turot valdību pastāvīgās bailēs no naidīgi noskaņotajām strādnieku masām, ko vada stipra sociāldemokrātiskā organizācija.

Mēs norādījām, ka sociālistiskā un demokrātiskā propaganda un aģitacija nešķirami tuvas, ka revolucionārais darbs ir pilnīgi paralēls vienā un otrā sterā. Bet ir arī liela atšķirība starp abiem darbības un cīņas veidiem. Šī atšķirība ir tāe ka ekonomiskajā cīņā proletariats ir gluži viens, stāvēdams pretī tiklab zemes īpašniekiem-muižnie-kiem, kā arī buržuāzijai, izmantodams varbūt (un tad arī ne vienmēr) to sīkburžuazijas elementu palīdzību, kuri tiecas uz proletariātu. Turpretī demokrātiskajā, politiskajā cīņā Krievijas strādnieku šķira nav viena; tai līdzās stājas visi politiski opozicionārie elementi, iedzīvotāju slāņi un šķiras, ciktāl tās naidīgas absolūtismam un tādā vai citādi veidā cīnās pret to. Blakus proletariātam šeit stāv arī opozicionāri noskaņotie buržuāzijas vai izglītoto šķiru, vai sīkburžuazijas, vai absolūtisma vajāto tautību, vai arī vajāto reliģiju un sektu elementi utt., utt. Dabiski rodas jautājums, kādās attiecībās strādnieku šķirai jānostājas pret šiem elementiem? Un tad — vai viņai nav jāsavienojas ar tiem kopējai cīņai pret absolūtismu? Tagu visi sociāldemokrāti atzīst, ka politiskajai revolūcijai Krievijā jsmotiek'‘pirms sociālistiskās revolūcijas; vai tad nevajadzētu, savienojoties ar visiem politiski opozicionārajiem elementiem cīņai pret absolūtismu, pagaidām atbīdīt sociālismu, vai tas nav obligati cīņas pastiprināšanai pret absolūtismu?

iedziļināsimies abos jautājumos.

Kas attiecas uz strādnieku šķiras kā cīnītājas pret absolūtismu izturēšanos pret visām pārējām politiski opozicionārām sabiedrības šķirām un grupām, tad to pilnīgi precizi nosaka socialdemokratisma pamatprincipi, kas izteikti slavenajā „Komunistiskajā manifestā". Sociāldemokrāti atbalsta progresivās sabiedrības šķiras pret reakcionārām, buržuāziju pret privileģētajiem un kārtu zemes īpašuma pārstāvjiem un pret ierēdniecību, lielbur-žuaziju pret sīkburžuazijas reakcionārām iegribām. Šis albalsts neparedz un neprasa nekāda kompromisa ar ne-socialdemokratiskām programām un principiem, tas ir sabiedrotā atbalstīšana pret zināmo ienaidnieku, pie kam sociāldemokrāti sniedz šo atbalstu, lai paātrinātu kopējā ienaidnieka krišanu, bet viņi nekā negaida sevis labā no šiem pagaidu sabiedrotajiem un nekādā ziņā nepiekāpjas viņu labā. Sociāldemokrāti atbalsta katru revolucionāro kustību pret tagadējo sabiedrisko iekārtu, katru apspiesto tautību, vajājamo reliģiju, noniecināto kārtu u. tml. to cīņā par vienlīdzīgām tiesībām.

Visu politiski opozicionāro elementu atbalstīšana izpaudīsies sociāldemokrātu propagandā tā, ka, pierādīdami absolūtisma naidīgumu strādnieku lietai, sociāldemokrāti norādīs arī uz absolūtisma naidīgumu tām vai citām sabiedrības grupām, norādīs uz strādnieku šķiras solidaritāti ar šīm grupām tajos vai citos jautājumos, tajos vai citos uzdevumos u. tml. Aģitācijā šī atbalstīšana izpaudīsies tā, ka sociāldemokrāti izmantos absolūtisma policejisko spaidu ikvienu izpaudumu un norādīs strādniekiem, kā šie spaidi gulstas uz visiem Krievijas pilsoņiem vispār, uz sevišķi apspiesto kārtu, tautību, reliģiju, sektu utt. pārstāvjiem konkrēti un kā šie spaidi jo sevišķi atsaucas uz strādnieku Šķiru. Beidzot praksē šī atbalstīšana izpaužas tā, ka Krievijas sociāldemokrāti ir gatavi noslēgt savienības ar citu virzienu revolucionāriem to vai citu konkrētu mērķu sasniegšanai, un šī gatavība ne vienreiz vien jau pierādīta darbos.

Te mēs nonākam ari pie otrā jautājuma. Norādīdami uz to vai citu opozicionāru grupu solidaritāti ar strādniekiem, sociāldemokrāti vienmēr izcels strādniekus, vienmēr noskaidros šās solidaritātes pagaidu un relalivo raksturu, vienmēr uzsvērs proletariāta šķirisko norobežotību, kurš rit var būt pretinieks saviem šodienas sabiedrotajiem. Mums sacīs: „Tāds norādījums vājinās visus politiskās brīvības cīnītājus šobrīd". Tāds norādījums stiprinās visus politiskās brīvības cīnītājus, — atbildēsim mēs. Stipri ir tikai tie cīnītāji, kas balstās uz zināmu Šķiru apzinātām reālām interesēm, un katrs mēģinājums notušēt šīs šķiru intereses, Kurām tagadējā sabiedrībā ir jau dominējoša loma, tikai vājinās cīnītājus. Tas pirmkārt. Bet, otrkārt, cīņā pret absolūtismu strādnieku šķirai jāatšķiras, jo vienīgi viņa ir līdz galam konsekvents un kategorisks absolūtisma ienaidnieks, vienīgi starp viņu un absolūtismu nav iespējami kompromisi, vienīgi strādnieku šķirā demokrātisms var atrast piekritēju bez ierunām, bez nenoteiktības, bez raudzīšanās atpakaļ. Visās citās iedzīvotāju šķirās, grupās, slāņos naids pret absolūtismu nav kategori&lzsr viņu demokrātisms vienmēr raugās atpakaļ. Buržuāzijā nevar neapzināties, ka absolutisms kavē rūpniecības un sabiedrības attīstību, bet viņa baidās no politiskās un sabiedriskās iekārtas pilnīgas demokratizēšanas un vienmēr var stāties savienībā ar absolūtismu pret proletariātu. Sīkburžuazija jau pēc savas dabas ir divkosīga un, tiekdamās, no vienas puses, uz proletariātu un uz demokrātismu, viņa, no otras puses, tiecas uz reakcionārām šķirām, mēģina apturēt vēsturi, spējīga ļauties absolūtisma eksperimentiem un koķetērijai (kaut vai Aleksandra III „tautas politikas" veidā), spējīga noslēgt savienību ar valdošām šķirām pret proletariātu sava kā sīkīpašnieka stāvokļa nostiprināšanas labad. Izglītotie cilvēki, vispār „inteliģence" nevar nesacelties pret absolūtisma mežonīgajiem policejiskajiem spaidiem, kas vajā domu un zināšanas, bet šās inteliģences materiālās intereses saista to pie absolūtisma, pie buržuāzijas, spiež to būt nekonsekventai, slēgt kompromisus, pārdot savu opozicionāro un revolucionāro kvēli par kroņa algu vai par līdzdalību peļņā vai dividendēs. Kas atliecas uz demokrātiskajiem elementiem apspiestajās tautībās un vajātajās reliģijās, tad katrs zina un redz, ka šķiru pretrunas šajās iedzīvotāju kategorijās ir daudz dziļākas un stiprākas nekā visu tamlīdzīgas kategorijas šķiru solidaritāte pret absolūtismu un par demokrātiskām iestādēm. Tikai proletariats vien var būt — un pēc sava šķiras stāvokļa viņš nevar nebūt — līdz galam konsekvents demokrāts. noteikts absolūtisma ienaidnieks, kas nav spējīgs ne uz kādu piekāpību un kompromisiem. Tikai proletariats vien var būt avangarda cīnītājs pgr politisko brīvību un "par demokrātiskām iestādēm, jo, pirmkārt, proletariātu politiskais jūgs visstiprāk nomāc, neatrazdams nekādus korektivus šās šķiras stāvoklī, kurai nav ne pieejas pie augstākās varas, nedz pat pie ierēdņiem, nedz ietekmes uz sabiedrisko domu. Un, otrkārt, vienīgi proletariats spējīgs līdz galam novest politiskās un sabiedriskās iekārtas demokratizāciju, jo šāda demokratizācija atdotu šo iekārtu strādnieku rokās. Lūk, kāpēc strādnieku šķiras demokrātiskās darbības saplūšana ar pārējo šķiru un grupu demokrātismu vājinātu demokrātiskās kustības spēku, vājinātu politisko cīņu, padarītu to nenoteiktāku, nekonsekventāku, spējīgāku uz kompromisiem. Gluži otrādi, strādnieku šķiras kā avangarda cīnītājas par demokrātiskām iestādēm nodalīšanās pastiprinās demokrātisko kustību, pastiprinās cīņu par politisko brīvību, jo strādnieku šķira arvien pamudinās visus pārējos demokrātiskos un politiski opozicionāros elementus, bīdīs liberāļus pie politiskajiem radikāļiem, spiedīs radikāļus uz visiem laikiem saraut sakarus ar visu tagadējās sabiedrības politisko un sociālo iekārtu. Mēs tikko teicām, ka visiem sociālistiem Krievijā jākļūst par sociāldemokrātiem. Mēs piemetinām tagad: visiem isliem un konsekventiem demokrātiem Krievijā jākļūst par sociāldemokrātiem.

Paskaidrosim mūsu domu ar piemēru. Ņemsim ierēdniecības, birokrātijas kā sevišķa personu slāpa institūtu, kas specializējies pārvaldīšanā un kas nostādīts privileģētā stāvoklī pret lautu. Sākot ar absolūto, pusaziatisko Krieviju līdz kulturālajai, brīvajai un civilizētajai Anglijai, mēs visur redzam šo institūtu, kas ir buržuāziskās sabiedrības nepieciešams organs. Krievijas atpalicībai un tās absolūtismam atbilst tautas pilnīga beztiesība ierēdniecības priekšā, atbilst tas, ka privileģētā birokrātijā nemaz netiek kontrolēta. Anglijā tauta stipri vien kontrolē pārvaldīšanu, bet arī tur šī kontrole nebūt nav pilnīga, arī lur birokrātijā saglabā ne mazumu privilēģiju, bieži vien ir tautas kungs un nevis tās kalps. Arī Anglijā mēs redzam, ka stipras sabiedrības grupas atbalsta birokrātijas privileģēto stāvokli, kavē pilnīgi demokratizēt šo institūtu. Kālab tā? Tālab, ka pilnīgā tā demokratizēšanā ieinteresēts vienīgi tikai proletariats: visprogresīvākie buržuāzijas slāņi aizstāv dažas ierēdniecības prerogativas, saceļas pret visu ierēdņu ievēlējamību, pret pilnīgu cenza atcelšanu, pret ierēdņu tiešo atbildību tautas priekšā u. tml., jo šie slāņi jūt, ka tamlīdzīgu galīgu demokratizēšanu izmantos proletariats pret buržuāziju. Tā arī Krievijā. Pret visvareno, neatbildīgo, uzpērkamo, mežonīgo, neattīstīto un par liekēdi kļuvušo krievu ierēdniecību naidīgi noskaņoti ļoti lielā skaitā un visdažādākie krievu tautas slāņi, i Bet, izņemot proletariātu, neviens no šiem slāņiem nepieļautu pilnīgu ierēdniecības demokratizēšanu, tāpēc ka visiem citiem slāņiem (buržuāzijai, sīkburžuazijai, vispār „inteliģencei") ir pavedieni, kas saista viņus ar ierēdniecību, lāpēc ka visi šie slāņi ir radi krievu ierēdniecībai.! Kas gan nezina, cik viegli notiek svētajā~lCrievzemē inteliģenta-radikaļa, inteliģenta-socialista pārvēršanās par ķeizariskās valdības ierēdni, kurš sevi mierina ar to, ka viņš atnes „labumu" kancelejiskās rūtiņas robežās, — ierēdni, kas attaisno ar šo „labumu" savu politisko indiferentismu, savu sulainisko iztapību nūjas un pātagas valdības priekšā? Vienīgi proletariats noteikti naidīgs absolūtismam un krievu ierēdniecībai, vienīgi proletariātam nav nekādu pavediena, kas saistītu viņu ar šiem muižnieciski buržuāziskās sabiedrības orgāniem, vienīgi proletariats spējīgs uz nesamierināmu naidu un noteiktu cīņu pret tiem.

Pierādot, ka proletariats, ko sociāldemokrātijā vada viņa šķiras cīņā, ir Krievijas demokrātijās avangarda cīnītājs, mēs te sastopamies ar ārkārtīgi izplatītu un ārkārtīgi savādu ieskatu, it kā Krievijas sociāldemokrātijā atstumjot atpakaļ politiskos jautājumus un politisko cīņu. Kā redzam, šis ieskats ir diametrāli pretējs patiesībai. Ar ko tad lai izskaidro tādu pārsteidzošu sociāldemokrātijas principu neizpratni, principu, kuri ir jau iztirzāti daudz reižu un iztirzāti jau pirmajos krievu sociāldemokrātiskajos izdevumos — „Darba atbrīvošanas“g5 grupas ārzemju brošūrās un grāmatās? Mums šķiet, ka šā apbrīnojamā lakta izskaidrojums meklējams šādos trijos apstākļos:

Pirmkārt, tai apstāklī, ka veco revolucionāro teoriju pārstāvji vispār neizprot socialdemokratisma principus, jo viņi paraduši izstrādāt programas un darbības plānus uz abstraktu ideju pamata, bet nevis ņemot vērā zemē darbojošās reālās šķiras, kad vēsture šīs šķiras nostādījusi zināmās savstarpējās attiecībās. Tieši tas, ka trūka to interešu reālistiskās apspriešanas, kuras atbalsta Krievijas demokrātiju, arī varēja radīt domu, ka Krievijas sociāldemokrātijā atstājot paēnā Krievijas revolucionāru demokrātiskos uzdevumus.

Otrkārt, neizpratnē, ka ekonomisko un politisko jautājumu, sociālistiskās un demokrātiskās darbības savienošana vienā veselā, vienotā proletariāta šķiras cīņā nevis vājina, bet stiprina demokrātisko kustību un politisko cīņu, tuvinādama to lautas masu reālajām interesēm, izvilkdama ārā politiskos jautājumus no „šaurajiem inteliģences kabinetiem" uz ielas, strādnieku un darba ļaužu šķiras vidū, aizstādama politisko spaidu abstraktās idejas ar tādiem šo spaidu reāliem izpaudumiem, no kuriem visvairāk cieš proletariats un uz kuru pamata sociāldemokrātijā atlīsta savu aģitāciju. Krievu radikālim bieži vien liekas, ka sociāldemokrāts, kurš tai vietā, lai atklāti un tieši aicinātu apzinīgos strādniekus uz politisku cīņu, norāda uz strādnieku kustības attīstības, proletariāta šķiras cīņa-* organizēšanas uzdevumu, — ka sociāldemokrāts tādējādi

atkāpjas no sava demokrātismā, atstumj atpakaļ politisko cīņu. Bet, ja šeit arī ir atkāpšanās, tad tikai tāda, par kuru lranču paruna saka: ,,il faut reculer pour mieux sauter!“ (vajag atkāpties, lai izdarītu sparīgāku lēcienu).

Treškārt, pārpratums radies tāpēc, ka pašam jēdzienam „politiskā cīņa“ ir dažāda nozīme narodovoļca un narodo-pravca izpratnē, no vienas puses, un sociāldemokrātā — no otras. Sociāldemokrāti citādi izprot politisko cīņu, viņi izprot to daudz plašāk nekā veco revolucionāro teoriju pārstāvji. So tēzi, kas var likties paradoksala, uzskatāmi ilustrē mums „Narodovoļcu grupas „Ļetučij Ļistok“ “ 4. nr. 1895. g. 9. decembrī. No visas sirds apsveicot šo izdevumu, kas liecina, cik dziļi un auglīgi nu strādā doma tagadējo narodovoļcu vidū, mums katrā ziņā jāal-zīmē P. L. Lavrova raksts „Par programas jautājumiem^11 (19.—22. Ipp.), kas spilgti rāda, ka vecā rauga narodovoļei citādi izprot politisko cīņu^148. „ ... Šeit, — raksta P. L. Lavrovs, runādams par narodovoļcu programas attiecību pret sociāldemokrātu programu, — būtisks ir viens un tikai viens: vai ir iespējama absolūtisma laikā stipras strādnieku partijas organizēšana arī bez revolucionārās partijas organizēšanas, kas vērsta pret absolūtismu?" (21. Ipp., 2. sleja); tas pats mazliet augstāk (1. sleja): „...organizēt Krievijas strādnieku partiju absolūtisma kundzības laikā, neorganizējot tai pašā laikā revolucionāru partiju pret šo absolūtismu". Mums pilnīgi nav saprotamas šīs izšķirības, kas P. L. Lavrovam ir tik kardināli svarīgas. Kā tad tā? „Strādnieku partija bez revolucionārās partijas, kas vērsta pret absolūtismu"?? Vai tad pati strādnieku partija nav revolucionārā partija? Vai tad tā nav vērsta pret absolūtismu? Šo dīvainību izskaidro šāda vieta P. L. Lavrova rakstā: „Krievijas strādnieku partijas organizāciju nākas radīt absolūtisma pastāvēšanas apstākļos ar visiem tā jaukumiem. Ja sociāldemokrātiem to izdotos izdarīt, ne-

organizējot tai pašā laikā politisku sazvērestību^149 pret absolūtismu ar visiem tamlīdzīgas sazvērestības^149 noteikumiem, tad, protams, viņu politiskā programa būtu pienācīga krievu sociālistu programa, jo strādnieku atbrīvošana notiktu ar pašu strādnieku spēkiem. Bet tas ir ļoti apšaubāmi, ja ne neiespējami" (21. Ipp., 1. sleja). Lūk, kur te slēpjas būtība! Narodovoļciein politiskas cīņas jēdziens ir identisks politiskas sazvērestības jēdzienam! Jāatzīst, ka šajos vārdos P. L. Lavrovam izdevies tiešām pilnīgi skaidri norādīt galveno atšķirību narodovoļcu un sociāldemokrātu politiskās cīņas taktikā. Blankisma^89, sazvērniecības tradīcijas briesmīgi stipras narodovoļcu aprindās, tik stipras, ka viņi nespēj iedomāties politisko cīņu citādi kā vien politiskas sazvērestības veidā. Bet sociāldemokrāti tamlīdzīgā uzskatu šaurībā nav vainojami; sazvērestībām viņi netic; viņi domā, ka sazvērestību laiks sen pagājis, ka padarīt politisko cīņu par sazvērestību nozīmē pārmērīgi sašaurināt to, no vienas puses, bet no otras — izvēlēties visneizdevīgākos cīņas paņēmienus. Katrs saprot, ka P. L. Lavrova vārdi, it kā „Rietumu darbība derot bez vārda runas par paraugu Krievijas sociāldemokrātiem" (21. Ipp., 1. sleja), ir ne vairāk kā polemisks izlēciens, bet ka patiesībā nekad Krievijas sociāldemokrāti nav aizmir^149 suši mūsu politiskos apstākļus, nekad nav sapņojuši par iespēju radīt Krievijā atklātu strādnieku partiju, nekad nav šķīruši uzdevumu cīnīties par sociālismu no uzdevu-ļ ma cīnīties par politisko brīvību. Bet viņi vienmēr domājuši un joprojām domā, ka šī cīņa jāveic nevis sazvērniekiem, bet revolucionārai partijai, kas balstās uz strādnieku kustību. Viņi domā, ka cīņai pret absolūtismu jāizpaužas nevis sazvērestību rīkošanā, bet gan proletariāta audzināšanā, disciplinēšanā un organizēšanā, politiskā aģitācijā strādnieku vidū, kas uzspiež kauna zīmi jebkuram absolūtisma izpaudumam, kas pienaglo pie kauna staba visus policejiskās valdības bruņiniekus un kas piespiež šo valdību piekāpties. Vai ne tieši tāda ir S.-Peterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai" darbība? Vai šī organizācija nav tieši revolucionārās partijas dīglis, kura balslās uz strādnieku kustību, vada proletariāta šķiras cīņu, ciņu pret kapitālu un absolūto valdību, nerīkodama nekādas sazvērestības un smeldama savus spēkus tieši no sociālistiskās un demokrātiskās cīņas savienošanas vienā nedalāmā Pēterburgas proletariāta šķiras cīņā? Vai ,,Sa-vienlbas“ darbība, lai cik īsa tā būtu, nav jau pierādījusi, ka sociāldemokrātijas vadītais proletariats ir liels politisks spēks, ar ko valdība jau spiesta rēķināties, kam tā steidzas izrādīt piekāpību? 1897. g. 2. jūnija likums gan ar savu realizācijas steigu, gan ar savu saturu uzskatāmi rāda savu nozīmi, ka valdība bijusi spiesta piekāpties proletariāta priekšā, ka atkarotas pozicijas krievu tautas ienaidniekam. Sī piekāpība ir pavisam miniatūra, pozīcija ļoti niecīga, bet arī tā strādnieku šķiras organizācija, kurai izdevās izspiest šo piekāpību, arī tā neatšķiras ne ar plašumu, nedz ar stiprumu, nedz ar ilgu pastāvēšanu, nedz ar pieredzes vai līdzek]u bagātību: „Cīņas savienība^41, kā zināms, nodibinājās tikai 1895./96. gadā, un tās uzaicinājumi strādniekiem aprobežojās vienīgi ar hektografētām un litografētām lapiņām. Vai var noliegt, ka tamlīdzīga organizācija, kas ap^eno vismaz lielākos strādnieku kustības centrus Krievijā (S.-Peterburgas, Maskavas-Vladimiras, dienvidu apgabalu un svarīgākās pilsētas — kā Odesu, Kijevu, Sarāto vu utt.), kuras rīcībā ir revolucionārs organs un kurai ir tāda pati autoritāte Krievijas strādniekos, kāda ir „Cīņas savienībai^44 S.-Peterburgas strādniekos, — ka tamlīdzīga organizācija būtu lielākais politiskais faktors tagadējā Krievijā, — faktors, ar ko valdība nevarētu nerēķināties visā savā iekšējā un ārējā politikā? Vadīdama proletariāta šķiras cīņu, attīstīdama organizāciju un disciplinu strādnieku vidū, palīdzēdama viņiem cīnīties par savām tuvākajām ekonomiskajām vajadzībām un atkarot kapitālam vienu poziciju pēc otras, politiski audzinādama strādniekus un sistemātiski, neatlaidīgi vajādama absolūtismu, kūdīdama pret katru cara bašibuzuku, kas proletariātam liek izjust policejiskās valdības smago ķetnu, — tamlīdzīga organizācija būtu vienā un tai pašā laikā ir mūsu apstākļiem piemērota strādnieku partijas organizācija, ir varena revolucionārā partija, kas vērsta pret absolūtismu. Bet jau priekšlaikus prātot, kādus līdzekļus izvēlēsies šī organizācija, lai dotu izšķirīgu triecienu absolūtismam, vai tā uzskatīs par labāku, piemēram, sacelšanos, masu politisko streiku vai citu strauja uzbrukuma paņēmienu, — prātot par to priekšlaikus un izlemt šo jautājumu šobrīd būtu tukšs doktrinarisms. Tas būtu gluži tāpat, ja ģenerāļi noturētu kara padomi, pirms viņi savākuši karaspēku, mobilizējuši to, devušies karagājienā pret ienaidnieku. Bet, kad proletariāta armija neatlaidīgi un stipras sociāldemokrātiskās organizācijas vadībā cīnīsies par savu ekonomisko un politisko atbrīvošanos, — tad šī armija pati norādīs ģenerāļiem darbības paņēmienus un līdzekļus. Tad un tikai tad varēs izlemt jautājumu par galīgā trieciena izdarīšanu absolūtismam, jo jautājuma atrisināšana ir atkarīga tieši no strādnieku kustības stāvokļa, no tās plašuma, no kustības izstrādātajiem cīņas paņēmieniem, no kustību vadošās revolucionārās organizācijas īpašībām, no citu sabiedrisko elementu izturēšanās pret proletariātu un absolūtismu, no ārējās un iekšējās politikas apstākļiem, — vārdu sakot, no tūkstoš apstākļiem, ko priekšlaikus uzminēt ir gan neiespējami, gan veltīgi.

Tādēļ augstākā mērā nepareizs arī šāds P. L. Lavrova spriedums:

„Bet, ja viņiem (sociāldemokrātiem) būs tā vai citādi jāgrupē ne tikai strādnieku spēki cīņai pret kapitālu, bet būs jāsaliedē revolucionārās personības un grupas cīņai pret absolūtismu, tad Krievijas sociāldemokrāti faktiski (autora kursivs) pieņems savu pretinieku, narodovoļcu, programu, lai viņi sauktu sevi kā saukdami. Starpība uzskatos par obščinu, par kapitālisma izredzēm Krievijā, par ekonomisko materiālismu ir īstajai lietai ļoti nenozīmīgi sīkumi, kas veicina vai kas traucē atrisināt atsevišķus uzdevumus, atsevišķus paņēmienus pamatpunktu sagatavošanā, bet — ne vairāk'1 (21. lpp., 1. sl.).

Savādi pat apstrīdēt šo pēdējo tēzi, it kā starpība uzskatos par Krievijas dzīves un Krievijas sabiedrības attīstības pamatjautājumiem, par vēstures izpratnes pamatjautājumiem varētu skart vienīgi „sīkumus"! Sen jau pateikts, ka bez; revolucionārās teorijas nevar būt arī revolucionārās kustības, un tcigadējā laikā nez vai ir vajadzība pierādīt tamlīdzīgu patiesību. Šķiru cīņas teorija, Krievijas vēstures materiālistiskā izpratne un Krievijas tagadējā ekonomiskā un politiskā stāvokļa materiālistiskais novērtējums, tā fakta atzīšana, ka ir nepieciešams revolucionāro

20 2. sēj.

cīņu saistīt ar noteiktas šķiras noteiktām interesēm, analizējot tās attiecības pret citām šķirām — nosaukt šos visai lietos revolucionāros jautājumus par „sīkumiem", — tik kolosāli nepareizi un negaidīti no revolucionārās teorijas veterānā puses, ka mēs gandrīz esam gatavi uzskatīt šo vietu vienkārši par lapsus'u^150. Bet, kas attiecas uz izrakstītās tirades pirmo pusi, tad tās nepareizība vēl pārsteidzošāka. Paziņot presē, ka Krievijas sociāldemokrāti tikai grupē strādnieku spēkus cīņai pret kapitālu (t. i., ekonomiskai cīņai vien!), nesaliedēdami revolucionārās personības un grupas cīņai pret absolūtismu — tas nozīmē vai nu nezināt, vai arī negribēt zināt vispār pazīstamos faktus par Krievijas sociāldemokrātu darbību. Vai varbūt P. L. Lavrovs neuzskata Krievijā praktiski strādājošos sociāldemokrātus par „revolucionārām personībām" un „revolucionārām grupām"?! Vai (tas laikam būs pareizāk) ar „cīņu" pret absolūtismu viņš saprot vienīgi sazvērestības pret absolūtismu? (Sal. 21. lpp., 2. sl.: „...runa ir par ... revolucionārās sazvērestības organizēšanu"; kursivs mūsu). Varbūt pēc-P. L. Lavrova domām tas, kas nerīko politiskas sazvērestības, neveic arī politisku cīņu? Atkārtojam vēlreiz: šāds uzskats pilnīgi atbilst senlaiku narodo-vojisma senlaiku tradicijām, bet tas nepavisam neatbilst ne tagadējiem priekšstatiem par politisko cīņu, nedz tagadējai īstenībai.

Mums atliek vēl teikt dažus vārdus par narodopravciem. Pēc mūsu domām P. L. Lavrovam ir pilnīgi taisnība, kad viņš saka, ka sociāldemokrāti „rekomendē narodopravcus kā vaļsirdīgākus un ir gatavi viņus atbalstīt, tomēr nesaplūstot ar tiem" (19. lpp., 2. sl.); vajadzētu tikai piemetināt: kā vaļsirdīgākus demokrātus un ciktāl narodo-prayci uzstājas kā konsekventi demokrāti. Diemžēl, šis apstāklis ir drīzāk vēlama nākotne nekā īstena tagadne. Narodopravci izteica vēlēšanos atbrīvot demokrātiskos uzdevumus no narodņicisma un vispār no sakariem ar ,.krievu sociālismā" novecojušām formām, bet izrādījās, ka viņi paši nebūt nav atbrīvojušies no vecajiem aizspriedumiem un ir visai nekonsekventi, kad nosauca savu vienīgi politisko pārveidojumu partiju par

sociāli (??!) revolucionāru^11 partiju (sk. viņu „Manifestu'*, kas datēts ar 1894. g. 19. februāri) un paziņoja savā „manifestā", ka „tautas tiesību jēdzienā ietilpst tautas ražošanas organizēšana" (mēs esam spiesti citēt pēc atmiņas), tādējādi paklusām ieviesdami tos pašus narodņicisma aizspriedumus. Tāpēc varbūt P. L. Lavrovam bija mazliet taisnība, kad viņš nosauca tos par,,maskarādes politiķiem" (20. lpp., 2. sl.). Bet varbūt būs pareizāk aplūkot narodopravismu kā pārejas mācību, par kuras nopelnu jāatzīst tas, ka tā ir nokaunējusies no narodņicisko doktrinu savdabīguma un atklāti uzsākusi polemiku ar tiem visriebīgākajiem narodņicisma reakcionāriem, kas policejiski šķiriskā absolūtisma priekšā atļaujas runāt par ekonomisku, bet nevis politisku pārveidību vēlamību (sk. „Aktuāls jautājums", „Narodnoje prāvo" partijas izdevums). Ja narodo-pravcu partijā nav tiešām neviena cita kā vien bijušie sociālisti, kas slēpj savu sociālistisko karogu taktikas nolūkos, kas tikai uzliek sev politiķu nesocialistu masku (kā domā P. L. Lavrovs, 20. lpp., 2. sl.), — tad, protams, šai partijai nav nekādas nākotnes. Bet, ja šai partijā ir arī ne maskarādes, bet īsti politiķi nesocialisti, demokrāti neso-cialisti, — tad šī partija var darīt ne mazumu laba, cenšoties tuvināties mūsu buržuāzijas politiski opozicionārajiem elementiem, cenšoties modināt mūsu sīkburžuazijas, sīktirgotāju, sīkamatnieku utt. šķiras politisko pašapziņu, — tās šķiras, kurai visur Rietumeiropā ir bijusi sava loma demokrātiskajā kustībā, kura pie mums Krievijā guvusi sevišķi straujas sekmes kulturā un citādā ziņā pēcreformu laikmetā un kura katrā ziņā izjūt policejiskās valdības spaidus ar tās lielrūpnieku, finanču un rūpniecības dūžu — monopolistu cinisko atbalstīšanu. Šai nolūkā ir nepieciešams tikai, lai narodopravci spraustu par savu uzdevumu tieši tuvināties dažādiem iedzīvotāju slāņiem un nevis aprobežotos tikai ar to pašu „inteliģenci" vien, kuras bezspēcību, kad tā ir atrauta no masu reālām interesēm, atzīst arī „Aktuālais jautājums". Šai nolūkā ir nepieciešams, lai narodopravci atmestu visas pretenzijas uz dažādu sabiedrisku elementu savienošanu un nobīdītu sociālismu aiz politiskiem uzdevumiem, lai viņi atmestu aplamo kaunu, kas traucē tuvināties buržuāziskajiem tautas slāņiem, t. i„ lai viņi ne tikai runātu par politiķu nesocialistu programu,

bet ari rīkotos saskaņā ar šo programu, modinādami un attīstīdami šķiras pašapziņu tais sabiedriskajās grupās un šķirās, kam socialisms nemaz nav vajadzīgs, bet kas aizvien stiprāk izjūt absolūtisma jūgu un politiskās brīvības nepieciešamību.

Krievijas sociāldemokrātijā ir vēl ļoti jauna. Tā tik tikko sāk izkūņoties no tā embrionālā stāvokļa, kad dominēja teorētiskie jautājumi. Tā tikko sāk attīstīt savu praktisko darbību. Sociāldemokrātisko teoriju un programu kritikas vietā citu frakciju revolucionāriem nepieciešamības dēļ jāuzstājas ar krievu sociāldemokrātu praktiskās darbības kritiku. Un jāatzīst, ka šī pēdējā kritika ļoti krasi atšķiras no teorētiskās kritikas, atšķiras tiktāl, ka izrādījās par iespējamu sacerēt komiskas baumas, ka S.-Pēterburgas „Cīņas savienība" esot nesocialdemokratiska organizācija. Pati šādu baumu iespēja jau parāda, cik nepareizi ir novazātie apvainojumi pret sociāldemokrātiem, ka viņi ignorējot politisko cīņu. Pati šādu baumu iespēja jau liecina to, ka daudzi revolucionāri, kurus nevarēja pārliecināt sociāldemokrātu teorija, sāk pārliecināties no viņu prakses.

Krievijas sociāldemokrātijai priekšā vēl milzīgs, tikko iesākts darba lauks. Krievijas strādnieku šķiras atmoda, viņas stichiskā tieksme pēc zināšanām, pēc apvienošanās, pēc sociālismā, pēc cīņas pret saviem ekspluatatoriem un apspiedējiem izpaužas ar katru dienu spilgtāk un plašāk. Milzīgās sekmes, ko Krievijas kapitālisms gūst pēdējā laikā, galvo par to, ka strādnieku kustība neapturami augs plašumā un dziļumā. Šobrīd mēs acīm redzot pār- \ dzīvojam to kapitālistiskā cikla periodu, kad rūpniecība „uzplaukst", tirdzniecība noris rosīgi, fabrikas strādā ar pilnu jaudu un kā sēnes pēc lielus rodas neskaitāmas jaunas rūpnīcas, jauni uzņēmumi, akciju sabiedrības, dzelzceļu būve5~utt., utt. Nav jābūt pravietim, lai pareģotu kracha (vairāk vai mazāk barga) nenovēršamību, kas noteikti sekos šim rūpniecības „uzplaukumam". Šāds krachs izputinās ļoti daudz sīko uzņēmēju, iedzīs ļoti daudz strādnieku bezdarbnieku rindās un tādējādi asā formā izvirzīs visai strādnieku masai tos sociālismā un demokrātismā jautājumus, kas sen jau radušies katram apzinīgam, katram

domājošam strādniekam. Krievijas sociāldemokrātiem jāparūpējas par to, lai šis krachs sastaptu Krievijas proletariātu apzinīgāku, vienotāku, tādu, kas saprastu Krievijas strādnieku šķiras uzdevumus, kas spētu dot pretsparu kapitālistu šķirai, kuri tagad rauš milzīgu peļņu un kuri zaudējumus vienmēr cenšas uzvelt strādniekiem, — kas spētu nostāties Krievijas demokrātijās priekšgalā izšķirošajā cīņā pret policejisko absolūtismu, kurš saista rokas un kājas Krievijas strādniekiem un visai krievu tautai.

Tātad pie darba, biedri! Nezaudēsim dārgo laiku! Krievijas sociāldemokrātiem vēl jāveic daudz darba, lai apmierinātu proletariāta, kas mostas, vajadzības, lai organizētu strādnieku kustību, lai nostiprinātu revolucionārās grupas un to savstarpējos sakarus, lai apgādātu strādniekus ar propagandas un aģitācijas literatūru, lai apvienotu pa visām Krievijas malām izkaisītos strādnieku pulciņus un sociāldemokrātiskās grupas vienotā sociāldemokrātiskā jā strādnieku partijā!

PĒTERBURGAS STRĀDNIEKIEM UN SOCIĀLISTIEM NO „CĪŅAS SAVIENĪBAS"

Pēterburgas revolucionāri pārdzīvo grūtus laikus. Šķiet, ka valdība būtu sakopojusi visus savus spēkus, lai nožņaugtu nesen radušos strādnieku kustību, kas tik spēcīgi izpaudusies. Aresti sasnieguši neredzētus apmērus, cietumi pārpildīti. Tvarsta inteliģentus, vīriešus un sievietes, tvarsta un masveidīgi izsūta strādniekus. Gandrīz vai ik dienas pienāk ziņas par arvien jauniem un jauniem policejiskās valdības upuriem, kura trakā niknumā uzklu-pusi saviem ienaidniekiem. Valdība spraudusi sev uzdevumu neļaut jaunajam strādnieku kustības virzienam nostiprināties un nostāties uz kājām. Prokurori un žandarmi jau lielās, ka tiem esot izdevies sagraut „Cīņas savienību".

Šī lielīšanās ir meli. Neraugoties uz visām vajāšanām, „Cīņas savienība" ir sveika un vesela. Ar pilnīgu gandarījumu mēs konstatējam, ka masveidīgie aresti dara savu darbu, kļūdami par varenu aģitācijas ieroci tiklab strādnieku, kā arī socialistu-intcliģentu vidū, ka kritušo revolucionāru vietās izvirzās jauni revolucionāri, kas jauniem spēkiem gatavi slālies cīnītāju rindās par Krievijas proletariātu, par visu krievu tautu. Cīņa nevar būt bez upuriem, un uz cara bašibuzuku zvērisko vajāšanu mēs mierīgi atbildam: revolucionāri gājuši bojā — lai dzīvo revolūcija!

Vajāšanu pastiprināšana līdz šim spējusi panākt tikai īslaicīgu „Cīņas savienības" atsevišķu funkciju vājināšanu, īslaicīgu aģitatoru un aģentu trūkumu. Tieši tādu trūkumu mēs pārdzīvojām tagad, un tas spiež mūs griezties ar uzsaukumu pie visiem apzinīgiem strādniekiem un pie visiem inteliģentiem, kas grib savus spēkus ziedot revolūcijai. „Cīņas savienīhai" vajadzīgi aģenti. Visi tie pulciņi un atsevišķās personas, kas vēlas strādāt kaut kādā, pat visšaurākajā, revolucionārās darbības sfērā, lai paziņo par to tiem, kam ir sakari ar „Cīņas savienību". (Gadījumā, ja kāda grupa nespētu tādas personas rast, — kas gan maz ticams, — tā var griezties pie „Krievijas sociāldemokrātu savienības" ārzemēs). Darbinieki vajadzīgi visāda veida darbam, un jo stingrāk revolucionāri specializēsies revolucionārās darbības atsevišķās funkcijās, jo stingrāk tie pārdomās savas darbības konspirativos paņēmienus un slēpšanu, jo pašaizliedzīgāk noslēgsies kādā maziņā, neuzkrītošā, atsevišķā darbā — toties drošāka kļūs visa lieta un grūtāk būs žandarmiem un spiegiem atklāt revolucionārus. Visus, ne tikvien paslāvošos, bet arī iespējamos un varbūtējos, pret valdību noskaņoto elementu centrus valdība jau iepriekš iepinusi savu aģentu tiklā. Valdība neatlaidīgi paplašina un padziļina savu kalpu darbību, kuri vajā revolucionārus, tā izgudro jaunus paņēmienus, sūta jaunus provokatorus, mēģina izdarīt spiedienu uz arestētajiem, lietodama iebaidīšanu, viltotas liecības, viltotus parakstus, viltotu zīmīšu nomešanu u. lini. līdzekļus. Bez revolucionārās disgiplinas pastiprināšanas un attīstības, bez organizācijas un konspirācijas nav iespējams cīnīties pret valdību. Bet konspirācijā prasa vispirms atsevišķu pulciņu un personu specializāciju konkrētās darbības funkcijās un apvie-notāja lomas piešķiršanu biedru skaita ziņā visšaurākajam „Cīņas savienības" centrālajam kodolam. Revolucionārās darbības atsevišķās funkcijas ārkārtīgi daudzveidīgas: vajadzīgi legāli aģitatori, kas strādnieku vidū prot runāt tā, lai viņus par to nevarētu saukt pie atbildības tiesas priekšā, un kas prot teikt tikai a, atļaudami citiem teikt b un c. Vajadzīgi literatūras un skrejlapiņu izplatītāji. Vajadzīgi strādnieku pulciņu un grupu organizatori. Vajadzīgi korespondenti no visām fabrikām un rūpnīcām, kuri sniedz ziņas par visiem notikumiem. Vajadzīgi cilvēki provokatoru un spiegu izsekošanai. Vajadzīgi konspirativo dzīvokļu ierikotāji. Vajadzīgi cilvēki literatūras piegādei, uzdevumu paziņošanai un visāda veida sakaru uzturēšanai. Vajadzīgi naudas vācēji. Vajadzīgi aģenti inteliģences un ierēdņu vidū, cilvēki, kas saislīli ar strādniekiem, ar fabriku un rūpnīcu dzīvi, ar administrāciju (ar policiju, fabriku inspekciju utt.). Vajadzīgi cilvēki sakaru -...ttwcaoiiai ar aazadām Krievijas un citu zemju pilsētām. Vajadzīgi cilvēki, kas ierīko visādas literatūras iespiešanu ar dažādiem mechaniskiem paņēmieniem. Vajadzīgi cilvēki literatūras un citu lietu glabāšanai utt., utt. Jo sīkāks, mazāks būs tas darbs, ko uzņemsies atsevišķa persona vai atsevišķa grupa, — toties vairāk būs izredžu, ka tai izdosies šo darbu iekārtot ar apdomu un vislabāk nodrošināt to pret iekrišanu, apsvērt visas konspirācijas detaļas, lietojot visdažādākos paņēmienus, lai apmānītu žandarmu modrību un maldinātu tos, — toties vairāk būs garantēti darba panākumi, toties grūtāk nāksies policijai un žandarmiem izsekot revolucionāru un viņa sakarus ar organizāciju, toties vieglāk būs revolucionārajai partijai aizstāt bojā gājušos aģentus un organizācijas locekļus tā, lai neciestu viss darbs. Mēs zinām, ka tāda specializācija ir ļoti grūta lieta, grūta tāpēc, ka prasa no eilvēka vislielāko izturību un vislielāko pašaizliedzību, prasa atdot visus spēkus neredzamam, vienmulīgam darbam, kas liedz salikties ar biedriem un kas visu revohicionara dzīvi pakļauj sausai un stingrai reglamentācijai. Bet vienīgi ar tādu nosacījumu Krievijas revolucionārās prakses korifejiem izdevās praktiski realizēt visgrandiozākos pasākumus, gadiem ilgi vispusīgi sagatavojot to realizēšanu, un mēs esam tai dziļā pārliecībā, ka sociāldemokrātiem bus ne mazāk pašaizliedzības kā iepriekšējo paaudžu revolucionāriem. Mēs arī zinām, ka pēc mūsu ieteiktās sistēmās daudzām personām, kas traucas savus spēkus atdot revolucionārām darbam, ļoti grūts būs tas sagatavošanas periods, kamēr „Cīņas savienība^1' savāks vajadzīgās ziņas par personu vai grupu, kura piedāvā sevi darbam, un kamēr pārbaudīs viņas spējas ar konkrētiem uzdevumiem. Bet bez tādas iepriekšējas pārbaudes revolucionārā darbība mūslaiku Krievijā nav iespējama.

ieteicot tādu darbības sistēmu saviem jaunajiem biedriem, mēs izsakām tās tezes, kuras esam ieguvuši ilggadīgā pieredzē, dziļi pārliecināti, ka šī sistēma vislabāk garantē revolucionārās darbības panākumus.

V. Iļjlna (V. I. Ļeņina) rakstu krājuma ,.Ekonomiskas elides un raksti" vāks

MA Jrūpniecības skaitīšana permas

GUBERŅĀ 1894./95. GADĀ

UN

,,MĀJRŪPNIECĪBAS“ vispārīgie JAUTĀJUMI^87

Sarakstīts trimdā 18.07. g.

Pirmoreiz iespiests 1898. g. rakstu krājumā: Vladimirs tfjins — „Ekonomiskas elides un raksti''*

Iespiests пёс teksta no raksta krājuma „Ekonomiskas elides un raksti", salīdzināts ar tekstu no rakstu krājuma: VI. Hjins „Agrārais jautājums" 1908. g.

PIRMAIS RAKSTS (I. Vispārīgi dati. — II. ,,Mājrūpnieks“ uii algotais darbs. —

III. „Obščinas darba pēctecība")

Permas zinātniskās biedrības, piedaloties zemstei, uzņēmās plašu darbu 1896. gada izstādei Ņižņij-Novgorodā, ar kopēju nosaukumu: „Permas novada apskats1^151. Materials savākts vairāk nekā 200 loksnēm; visam izdevumam jābūt astoņi sējumi biezam. Līdz izstādei, kā jau tas parasts, to nepaguva pabeigt, un pagaidām izdots tikai pirmais sējums, kas satur guberņas mājrūpnieeības aprakstu^151. „Apraksts^152 ir ļoti interesants, ievērojot tā pamatā ņemtā materiala jaunumu, bagātību un pilnīgumu. Materiālu savākusi speciālā mājrūpnieeības skaitīšana, ko sarīkoja par zemstes līdzekļiem 1894./95. gadā, pie kam skaitīšana notika pa atsevišķām zemnieku sētām, aptaujāja katru mājsaimnieku atsevišķi. Ziņas vāca zemstu priekšnieki. Atsevišķu sētu pētīšanas programa bija ļoti plaša, tā aptvēra gan mājrūpnieku-saimnieku ģimeņu personālo sastāvu, gan mājrūpnieku lietoto algoto darbu, gan lauksaimniecību, gan ziņas par izejvielu sagatavošanu, par ražošanas techniku, par darba sadali pa gada mēnešiem, par produktu pārdošanas tirgu, par uzņēmumu rašanās laiku, par mājrūpnieku parādiem. Cik mums zināms, tad tik bagātīgas ziņas publicētas mūsu literatūrā gandrīz vai pirmo reizi. Bet, kam daudz dots, no tā arī daudz prasīs. Materiala bagātīgums dod mums tiesības prasīt no pētītājiem, lai viņi pamatīgi apstrādātu šo materiālu, bel apraksts sai ziņa ir tālu no pilnības. Gan tabulu datos, gan to grupēšanas veidā un apstrādā jumā ir daudz trūkumu, kurus daļēji nācās aizpildīt autoram, izvēloties no grāmatas un aprēķinot attiecīgus datus.

Mūsu nodoms ir iepazīstināt lasītājus ar skaitīšanā savākto materiālu, ar tā apstrādāšanas paņēmieniem, ar secinājumiem no datiem par mūsu „mājrūpniecības nozaru" ekonomisko īstenību. Mēs pasvītrojam vārdus: „ekonomisko īstenību^11, jo mēs aplūkojam jautājumu tikai par to, kas ir īstenībā un kāpēc šī īstenība ir tieši tāda un nevis citāda. Kas attiecas uz to, ka mēs attiecinām secinājumus no datiem par Permas guberņu uz visām „mūsu mājrūpniecības nozarēm^11 vispār, tad no turpmākā lasītājs pārliecināsies, ka šāda attiecināšana ir likumīga, jo Permas guberņā „mājrūpniecības^11 veidi ir ārkārtīgi dažādi un aptver visvisādus veidus, par kādiem vien tikai kādreiz ziņots literatūrā par mājrūpniccību.

Mēs tikai ļoti lūdzam lasītāju — iespējami stingrāk atšķirt divas turpmākā iztirzājuma puses: faktisko dalu studēšanu un apstrādājumu, no vienas puses, un „Apraksta^11 autoru narodņicisko uzskatu novērtējumu, no otras puses.

i

vispārīgie dati

1894./95. gada mājrūpniecības skaitīšana aptvēra visos guberņas apriņķos 8 991 mājrūpnieka ģimeni (neskaitot algoto strādnieku ģimenes), t. i., tuvu pie 72°/o no visa Permas mājrūpnieku skaita, kā pieņem pētītāji, saskaitot pēc citiem datiem vēl 3 484 ģimenes. Mājrūpnieku pamata iedalījums pēc viņu tipiem, kā pieņemts „Aprakstā^11, izdarīts, šķirojot viņus divās mājrūpnieku grupās (tabulās grupas apzīmētas romiešu cipariem I un II), proti, tādos, kam ir zemkopības saimniecība (I), un tādos, kam zemkopības saimniecības nav (II); tad šķirojot katru grupu trijās apakšgrupās (arabu cipari: 1., 2., 3.), proti: 1) māj-rūpnieki, kas strādā brīvai pārdošanai, 2) mājrūpnieki, kas strādā pasūtītājiem-patērētājiem, un 3) mājrūpnieki, kas strādā pasūtītājiem-uzpircējiem. Divās pēdējās grupās izejvielu mājrūpniekam lielāko liesu dod pasūtītājs. Pakavēsimies mazliet pie šā grupējuma. Mājrūpnieku dalīšana tādos, kas nodarbojas ar zemkopību, un tādos, kas nenodarbojas ar to, protams, pilnīgi pamatota un nepieciešama. Bezzemes mājrūpnieku pārpilnība Permas guberņā, kuri bieži koncentrēti rūpniecības ciematos, lika autoriem izdarīt šo grupēšanu sistemātiski un ievietot to tabulās. Tā mēs dabūjam zināt, ka Vs no visa mājrūpnieku skaita (19 970 ģimenes un algoto strādnieku 8 991 uzņēmumā), proti, 6 638 cilvēki, pieder pie tādiem, kam nav zemkopības saimniecības^153. No tā tātad jau redzams, cik nepre-cizs ir parastais pieņēmums un apgalvojums, ka mājrūpniecības sakars ar zemkopību esot vispārīga parādība, — sakars, ko dažkārt pat izceļ kā Krievijas īpatnību. Ja izslēdz no „mājrūpnieku" skaita viņiem nepareizi pieskaitītos lauku (un pilsētu) amatniekus, tad no atlikušajām 5 566 ģimenēm — bezzemnieku ģimeņu ir 2 268, t. i., vairāk par */„ no visa mājrūpnieku skaita, kas strādā tirgum. Diemžēl, arī šis pamata grupējums „Aprakstā" nav izturēts konsekventi. Pirmkārt, tas min tikai mājrūpniekus-saimniekus, bet par algotajiem strādniekiem tādu datu nav. Šis trūkums ir sekas no tā, ka mājrūpniecības skaitīšana vispār gājusi secen algotajiem strādniekiem un viņu ģimenēm, reģistrējot tikai uzņēmumus, tikai saimniekus. „Apraksts" ļoti neprecizi lieto šo vārdu vietā izteiksmi: „ģimenes, kas nodarbojas ar mā jrūpniecību", jo ģimenes, kas dod algotos strādniekus mājrūpniekiem, protams, ne mazāk „nodarbojas ar mājrūpniecību" kā ģimenes, kas algo strādniekus. Tas, ka par algoto strādnieku ģimenēm (to skaits ir 1/4 no visa strādnieku skaita) nav datu pa atsevišķām sētām, ir svarīgs skaitīšanas trūkums. Šis trūkums ir ļoti raksturīgs narodņikiem, kas uzreiz nostājas sīkražotāja viedoklī un atstāj novārtā algoto darbu. Turpmāk mēs ne vienu reizi vien sastapsimies ar nepilnībām ziņās par algotajiem strādniekiem, bet pagaidām aprobežosimies ar piezīmi: lai gan tā ir parasta parādība mājrūpniecības literatūrā, ka tur nav dalu par algoto strādnieku ģimenēm, tomēr mēdz būt ari izņēmumi. Maskavas zemstu statistikas darbos dažkārt sastopam sistemātiski savāktus datus par algoto strādnieku ģimenēm;

vēl vairāk tādu datu ir pazīstamajā Charizomenova kga un Prugavina kga pētījumā „Vladimiras guberņas māj-rūpniecības nozares*1, kur ir arī zemnieku sētu skaitīšana, kas reģistrē algoto strādnieku ģimenes tāpat kā saimnieku ģimenes. Otrkārt, ieslēdzot mājrūpnieku skaitā bezzemes mājrūpnieku masu, pētnieki dabiski izjauca pamatu parastajam, pilnīgi nepareizajam paņēmienam — izslēgt no „mājrūpnieku** skaita pilsētas mājrūpniekus. Un mēs tiešām redzam, ka 1894./95. gada mājrūpniecības skaitīšana ietvērusi vienu pilsētu Kunguru (tabulu 33. lpp.), bet tikai vienu. „Aprakstā** nekādu paskaidrojumu nav, un paliek nezināms, kāpēc skaitīšana ietvērusi tikai vienu un tieši šo pilsētu, vai tā ir nejaušība, vai arī tam kāds pamats. Rodas diezgan liels juceklis, kas stipri bojā vispārējos datus. Visā visumā mājrūpniecības skaitīšana tātad atkārto parasto narodņiku kļūdu, norobežojot atsevišķi laukus („mājrūpnieku**) un pilsētu, lai gan zināms rūpniecisks rajons bieži vien aptver pilsētu un apkārtējos ciematus. Sen būtu laiks atmest šo norobežošanu, kas pamatojas uz aizsprieduma un uz savu laiku pārdzīvojušā kārtu norobežojuma pārspīlējuma.

Mēs ne vienu reizi vien esam minējuši lauku un pilsētu amatniekus, te izdalot viņus no mājrūpnieku skaita, te ieslēdzot viņus to skaitā. Lieta tā, ka šīs svārstības ir īpatnējas visai „mājrūpniecības** literatūrai, kas pierāda, cik nederīgs zinātniskiem pētījumiem ir tāds termins kā ,,māj-rilpnieks**. Uzskata kā vispār pieņemtu, ka mājrūpniekos ieskaitāmi tikai tie, kas strādā tirgum, tikai preču ražotāji, bet faktiski nav viegli atrast lādu mājrūpniecības pētījumu, kur mājrūpnieku skaitā neiekļūtu arī amatnieki, t. i., tādi, kas strādā pasūtītājiem-patērētājiem (2. apakšgrupa pēc „Apraksta**). Gan „Mājrūpniecības pētīšanas komisijas darbā**, gan „Maskavas guberņas mājrūpniecības nozarēs** jūs sastapsit amatniekus „mājrūpnieku** skaitā. Mēs uzskatām par nelietderīgu strīdēties par vārda „māj-rūpnieks** saLuru, jo, kā mēs tālāk redzēsim, nav tāda rūpniecības veida (izņemot varbūt mašinizēto industriju), ko neietvertu šis tradicionālais termins, kurš absolūti nederīgs zinātniskiem pētījumiem. Nav šaubu, ka stingri jāizšķir preču ražotāji, kas strādā tirgum (1. apakšgrupa), no amatniekiem, kas strādā patērētājiem (2. apakšgrupa), jo šie rūpniecības veidi pēc savas sabiedriski saimnieciskās nozīmes reprezentē pilnīgi dažādus tipus. Ļoti neveiksmīgi ir „Apraksta^11 mēģinājumi nolīdzināt šīs izšķirības (sal. 13., 177. lpp.); daudz pareizāk bija atzīmēts citā zemstu statistikas izdevumā par Perinās mājrūpniekiem, ka „amatniekiem ļoti maz saskares punktu ar mājrūpnie-cību, — mazāk nekā šai pēdējai ar fabriku rūpniecību^11*. Ir fabriku rūpniecība, ir „mājrūpnieku^11 1. apakšgrupa attiecas uz preču ražošanu, kuras nav otrajā apakšgrupā. Tāpat stingri jāalšķir 3. apakšgrupa, mājrūpnieki, kas strādā uzpircējiem (un fabrikantiem) un kas būtiski atšķiras no abām pirmajām „mājrūpnieku^11 apakšgrupām. Jāvēlas, lai visi tā dēvētās „mājrūpniecības^11 pētītāji stingri ieturētu šo dalīšanu un lietotu precizus politiski ekonomiskus terminus un nepiedēvētu sarunu valodas terminiem patvaļīgu jēgu.

Sniegsim datus par „majrupnieku^11 iedalīšanu grupas un apakšgrupās:

Pirms izdarīt secinājumus no šiem datiem, atgādināsim, ka Kunguras pilsēta ietilpst II grupā, kas tādā kārtā satur jauktus datus par lauku un pilsētas mājrūpniekiem. Mēs redzam no tabulas, ka zemkopji (I grupa), kas ievērojami dominē lauku mājrūpnieku un amatnieku skaitā, ir vairāk

* E. Krasnoperova „Perinās guberņas mūjrūpniecība Sibīrijas Uralu zinātniski rūpnieciskajā izstādē Jekaterinburgas pilsētā 1887. g.“. 3 izlaidumi. Permā, 1888. un 1889. I izl., 8. lpp. Mēs citēsim So derīgo izdevumu, apzīmējot īsi: ,,Mājrūpn.“, izlaidums un lappuse.

21 2. sēj.

atpalikuši mājrūpnieclbas formu attīstībā nekā nezemkopji (II grupa). Zemkopjiem daudz vairāk attīstīta primitīva amatniecība, salīdzinot ar ražošanu tirgum. Lielāka kapitālisma attīstība nezemkopju vidū parādās lielākā procentā algoto strādnieku, lielākā procentā uzņēmumu ar algotajiem strādniekiem, lielākā procentā mājrūpnieku, kuri strādā uzpircējiem. Tātad varam secināt, ka sakars ar zemkopību aiztur vairāk atpalikušas rūpniecības formas, un otrādi, ka kapitālisma attīstība rūpniecībā noved pie sakaru saraušanas ar zemkopību. Diemžēl, noteiktu ziņu par šo priekšmetu mums nav un mums jāapmierinās ar šādiem virziena norādījumiem. Piem., mēs no „Apraksta" nedabūjam zināt, kā sadalās vispār Fermas guberņas lauku iedzīvotāji starp zemkopjiem un bezzemniekiem, un tāpēc nevaram salīdzināt, kurā grupā stiprāk attīstīta mājrūpniecība. Bez ievērības atstāts arī ārkārtīgi interesantais jautājums par rūpniecības rajoniem (par to pētītājiem bija visprecīzākie dati, par katru ciematu atsevišķi), par mājrūpnieku koncentrāciju nezemkopības, rūpnīcu, vispār tirdznieciski rūpnieciskos ciematos, par katras mājrūpniecības nozares centriem, par mājrūpniecības izplatīšanos no šiem centriem uz apkārtējiem ciemiem. Ja tam piemetina, ka zemnieku sētu dati par uzņēmumu rašanās laiku (par tiem turpmāk III §) deva iespēju noteikt mājrūpniecības nozaru attīstības raksturu, t. i., vai tās izplatās no centriem uz apkārtējiem ciematiem vai otrādi, vai tās stiprāk izplatās zemkopju vai nezemkopju vidū utt., tad nevarēsim nenožēlot, ka dali nepietiekami apstrādāti. Viss, ko mēs varam dabūt šai jautājumā, ir ziņas par mājrūpniecības uzņēmumu izvietošanos pa apriņķiem. Lai iepazīstinātu lasītāju ar šīm ziņām, izmantosim apriņķu iedalīšanu grupās, ko licis priekšā „Apraksts" (31. Ipp.): 1) „apriņķi ar vislielāko mājrūpnieku procentu, kuri strādā tirgum, un reizē ar samērā augstu mājrūpniecības attīstības līmeni" — 5 apriņķi; 2) „apriņķi ar samērā vāju mājrūpniecības attīstības pakāpi, bet pārsvarā ar mājrūpnieku skaitu, kuri strādā tirgum" — H apriņķi un 3) „apriņķi, kur tāpat nav augsts mājrūpniecības attīstības līmenis, bet kuros diezgan bieži pārsvarā ir mājrūpnieki, kas strādā patērētāja pasūtījumam" — 2 apriņķi. Savelkot kopā šo apriņķu grupu datus, dabūjam šādu tabulu:

Šī tabula dod mums šādus interesantus secinājumus: jo vairāk ir attīstīta lauku rūpniecība zināmā apriņķu grupā, toties 1) mazāks ir lauku amatnieku procents, t. i., toties vairāk preču ražošana atspiež amatniecību; 2) toties lielāks mājrūpnieku procents ir ārpus zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaita; 3) toties stiprāk attīstās kapitālistiskās attiecības, toties lielāks ir atkarīgo mājrūpnieku skaits. Trešajā apriņķu grupā pārsvarā ir lauku amatnieki (77,7% visu mājrūpnieku); līdzās tam šeit pārsvarā ir zemkopji (tikai 5,7% nav zemkopji) un kapitālisms niecīgi attīstīts: pavisam ir 7,2% algoto strādnieku un 2,7% mājrūpnieku ģimenes locekļu, kas strādā uzpircējiem, t. i., pavisam 9,9% atkarīgo mājrūpnieku. Otrā apriņķu grupā, gluži otrādi, pārsvarā ir preču saimniecība, kas jau atspiež amatniecību: tikai 32.5% amatnieku. Mājrūpnieku-zemkopju procents pazeminās no 94,3% līdz 66,2%; algoto strādnieku procents pieaug vairāk nekā četrkārtīgi: no 7,2% līdz 32,1%; paaugstinās, lai gan ne tik ievērojami, arī ģimenes locekļu skaits, kas strādā uzpircējiem, tā ka kopējais atkarīgo mājrūpnieku procents ir 38,4% — gandrīz 2/5 no visa skaita. Beidzot, pirmajā apriņķu grupā preču saimniecība vēl vairāk atspiež amatniecību, kas nodarbina tikai Vs no visa „mājrūpnieku" skaita (21,8%), un līdzās tam to mājrūpnieku skaits, kas nenodarbojas ar zemkopību, palielinās līdz 42,1%; algoto strādnieku procents mazliet samazinās (no 32,1% līdz 26%), bet toties milzīgos apmēros pieaug no uzpircējiem atkarīgo ģimenes locekļu procents, proti, no 6,3% līdz 27,4%, tā ka atkarīgo mājrūpnieku pavisam ir vairāk par pusi — 53,4%. Izrādās, ka rajons ar vislielāko (absolūti un relatīvi) „mājrūpnieku" skaitu ir vislielākās kapitālisma attīstības rajons: preču saimniecības pieaugšana atspiež pēdējā vietā amatniecību, veicina kapitālisma attīstību un mājrūpniecības uzņēmumu pāriešanu to rokās, kam nav zemkopības saimniecības, t. i., veicina rūpniecības atdalīšanos no zemkopības (vai, varbūt, mājrūpniecības koncentrāciju to iedzīvotāju vidū, kas nenodarbojas ar zemkopību). Lasītājam var rasties šaubas, vai ir pareizi uzskatīt kapitālismu kā vairāk attīstītu pirmajā apriņķu grupā, kur mazāk algoto strādnieku nekā otrajā grupā, bet vairāk tādu, kas strādā uzpircējiem. Darbs mājās, — var iebilst, — ir kapitālisma zemākā forma. Mēs tomēr turpmāk redzēsim, ka no šiem uzpircējiem daudzi ir fabrikanti, kuriem pieder lieli kapitālistiski uzņēmumi. Darbs mājās šeit ir piedeva fabrikai, las nozīmē lielāku ražošanas un kapitala koncentrāciju (dažiem uzpircējiem strādā 200—500, līdz tūkstotim un vairāk cilvēku), tas nozīmē lielāku darba dalīšanu un ir tātad pēc attīstības pakāpes augstāka kapitālisma forma. Šī forma, salīdzinot ar saimnieķeļa sīko darbnīcu ar algotiem strādniekiem, ir tas pats, kas kapitālistiskā manufaktūra salīdzinājumā ar kapitālistisko vienkāršo kooperāciju.

Sniegtie dati pietiekami atspēko „Apraksta" sastādītāju mēģinājumu principiāli stādīt „mājrūpniecības ražošanas formu" pretī „kapitālistiskai" — spriedums, kas atkārto tradicionālos aizspriedumus, īpatnējus visiem krievu na-rodņikiem ar V. V. kgu un N.—ona kgu priekšgalā. „Pamat-atšķirību" starp šīm divām formām Fermas narodņiki redz tai apstāklī, ka pirmajā „darbam pieder ražošanas rīki un materiāli un līdz ar to visi darba rezultāti ražošanas produktu veidā" (3. Ipp.). Mēs jau tagad pilnīgi noteikti varam konstatēt, ka tā ir maldīšanās. Pat ja mēs mājrūpnie-kos ieskaitām amatniekus, tomēr lielākā ,,mājrūpnieku“ da\a neatbilst šiem nosacījumiem: neatbilst, pirmkārt, algotie strādnieki, un viņu ir 25,3%; neatbilst, otrkārt, ģimenes cilvēki, kas strādā uzpircējiem, jo viņiem nepieder ne ražošanas materiāli, nedz darba rezultāti un viņi dabū tikai gabaldarba algu; tādu ir 20,8%; neatbilst, treškārt, 1. un 2. apakšgrupas ģimenes cilvēki, kas tur algotos strādniekus, jo viņiem pieder ne tikai sava darba „rezultāti" vien. Tādu, droši vien, ap 10% (no 1. un 2. apakšgrupas 6 645 uzņēmumiem — 1 691, t. i., 25,4% tur algotos strādniekus; 1 691 uzņēmumā droši vien strādā ne mazāk par 2 000 ģimenes cilvēku). Kopā, lūk, jau 25,3% + + 20,8% + 10% = 56,1% „mājrūpnieku", t. i., vairāk par pusi, neatbilst šiem nosacījumiem. Citiem vārdiem, pat tādā saimnieciskā ziņā tumšā un atpalikušā guberņā kā Permas guberņa jau tagad dominē „mājrūpnieks", kas vai nu līgst par strādnieku pats, vai arī algo citus, kas ir vai nu ekspluatētājs, vai ekspluatējamais. Bet, izdarot tādu aprēķinu, daudz pareizāk ir izslēgt amatniecību un ņemt preču ražošanu vien. Amatniecība ir tik arehaiska rūpniecības forma, ka pat starp tēvijas narodņikiem, kas ne reizi vien izteikušies, ka atpalicība ir Krievijas laime (ā la* V. V. kgs, Južakova kgs un Ko), nav atradies cilvēks, kas atklāti un taisni iedrošinātos to aizstāvēt un uzskatīt ka ,,ķīlu“ saviem ideāliem. Permas guberņā amatniecība vēl ļoti attīstīta, salīdzinot ar centrālo Krieviju: pietiek atsaukties uz tādu mājrūpniecības nozari kā zilināšana (vai krāsošana). Tā ir vienīgi tikai zemnieku pašdarinātu audumu amatnieciska krāsošana, kuri Krievijas mazāk attālās malienēs sen jau atdevuši savu vietu fabriku katliņiem. Pat arī Permas guberņā amatniecība jau tālu atspiesta otrajā vietā: pat lauku rūpniecībā tikai 29,5%, t. i., mazāk par trešdaļu, ir amatnieku. Bet, atskaitot amatniekus, mēs dabūjam 14 401, kas strādā tirgum; no viņiem 29,3% ir algoto strādnieku un 29,5% ģimenes locekļu, kas strādā uzpircējiem, t. i., 58,8% atkarīgo „mājrūpnieku", un 7—8% sainmieķeļu ar algotajiem strādniekiem, t. i., pavisam 66%, divas trešdaļas ,,mājrūpnieku“, kam ir divas pamata līdzības ar kapitālismu, bet nevis atšķirības no tā, un, proti: pirmkārt, viņi visi ir preču ražotāji, un kapitālisms ir tikai līdz galam attīstīta preču saimniecība; otrkārt, lielākā daļa no viņiem atrodas kapitālismam īpatnējās darba spēka pirkšanas un pārdošanas attiecībās. „Apraksta" sastādītāji pastiprināti cenšas iegalvot lasītājam, ka algotajam darbam „mājrūpniecības^1* ražošanā ir īpaša nozīme un tas izskaidrojams it kā ar „dibinātiem" iemesliem; mēs savā vietā (VII 8) apskatīsim šos iegalvojumus un to sniegtos piemērus. Šeit pietiek konstatēt, ka tur, kur valda preču ražošana un algoto darbu lieto nevis nejauši, bet sistemātiski, mums ir darīšana ar visām kapitālisma pazīmēm. Varam runāt, ka tas ir neattīstīts, dīgļa stāvoklī, ka tam īpašas formas, bet iedomāties kā „pamata atšķirību" to, kas faktiski ir pamata līdzība, nozīmē sagrozīt īstenību.

Pie tā paša atzīmēsim vēl vienu sagrozījumu. „Apraksta" 5. !pp. teikts, ka „mājrūpnieku ražojumi... liek izgatavoti no maleriala, ko iegūst galvenokārt uz vietas". Taisni par šo punktu „Aprakstā" ir dati, kas dod iespēju to pārbaudīt, proli, salīdzinājums, kā pa guberņas apriņķiem sadalīti mājrūpnieki, kas apstrādā dzīvnieku produktus, salīdzinot

— līdzīgi, lied.

ar lopkopības un zemkopības produktiem; mājrūpnieki, kas apstrādā augu produktus, salīdzinot ar mežu sadalījumu; mājrūpnieki, kas apstrādā metālus, salīdzinot ar čuguna un dzelzs sadalī jumu, ko iegūst guberņā. Pēc šā salīdzinājuma izrādās, ka dzīvnieku produktu apstrādāšanā trijos apriņķos koncentrēti 68,9% šā veida mājrūpnieku, kamēr lopu šais pašos apriņķos ir tikai 25,1 % un sējas platība desetinās tikai 29,5%, t. i., izrādās taisni pretējais, un „Apraksts" turpat konstatē, ka „uz dzīvnieku produktu pārstrādāšanas dibinātās produkcijas attīstības augsto pakāpi nodrošina galvenokārt ievestās izejvielas, piem., Kun-guras un Jekaterinburgas apriņķī — jēlādas, ko apstrādā vietējās ādu rūpnīcas un mājrūpnieku ādnīcas, no kurienes īsteni arī dabū materiālu apavu produkcija — šo apriņķu galvenā mājrūpniecības nozare" (24. un 25.). Mājrūpnie-cība šeit tātad dibinās ne tikai uz vietējo kapitālistu lielajiem apgrozījumiem ādu tirdzniecībā, bet arī uz tā, ka mājrūpnieki iegūst no rūpnīcu īpašniekiem pusfabrikātus, t. i., mājrūpniecība ir attīstītas preču apgrozības un ādu apstrādāšanas kapitālistisku uzņēmumu rezultāts, piedeva. „Šadrinskas apriņķī ievestās izejvielas ir vilna, kas dod materiālu galvenajai apriņķa mājrūpniecības nozarei — velteņu zābaku nozarei". Tālāk, augu produktu apstrādāšanai 61,3% mājrūpnieku koncentrēti 4 apriņķos. Tai pašā laikā šais 4 apriņķos ir pavisam 20,7% kopējā daudzuma desetinu mežu guberņā. Turpretī divos apriņķos, kuros koncentrēti 51,7% mežu, atrodas pavisam 2,6% mājrūpnieku, kas apstrādā augu produktus (25. lpp.), t. i., arī šeit parādās taisni pretējais, arī šeit „Apraksts" konstatē, ka izejvielas ir ievestas (26. lpp.)[154]. Mēs tātad novērojam visai interesantu faktu, ka mājrūpniecības attīstības priekštecis (kā šās attīstības priekšnosacījums) ir preču apgrozība, kas laidusi jau dziļas saknes. Šis apstāklis visai svarīgs, jo tas, pirmkārt, norāda, cik sen jau izveidojusies preču saimniecība, kurā mājrūpniecība ir tikai viens loceklis. un cik aplam ir attēlot mūsu mājrūpniecību kā kaul kādu tabula rasa*, kura it kā vēl ,,varētu“ iet pa dažādiem ceļiem. Pētnieki, piemēram, ziņo, ka Perinās „mājrūpnieclba kā agrāk atspoguļo sevī to satiksmes ceļu ietekmi, kuri noteica novada tirdznieciski rūpniecisko seju ne tikai pirmsdzelzceļu, bet pat arī pirms-relormu laikmetā'1 (39. Ipp.). Tiešām, Kunguras pilsēta bija satiksmes ceļu mezgls Priekšuralos: caur to iet Sibiri-jas trakts, kas savieno Kunguru ar Jekaterinburgu, bet ar atzarojumiem arī ar Sadrinsku; caur Kunguru iet arī cits tirdzniecības trakts — Goroblagodatskas trakts, kas savieno Kunguru ar Osu. Beidzot Birskas trakts savieno Kunguru ar Krasnoul'imsku. „Mēs tātad redzam, ka guberņas mājrūpniecība koncentrējusies rajonos, ko nosaka satiksmes ceļu mezgli: Priekšuralos — Kunguras, Krasnoufimskas, Osas apriņķī; Aizuralos — Jekaterin-burgas un Šadrinskas apriņķī^11 (39. Ipp.). Atgādināsim lasītājam, ka tieši šie 5 apriņķi sastāda mājrūpniccības attīstības ziņā pirmo apriņķu grupu un ka tajos koncentrēti 70% no visa mājrūpnieku skaita. Otrkārt, šis apstāklis mums norāda, ka tā „maiņas organizācija^11 inājrūpnie-cībā, par ko tik vieglprātīgi pļāpā zemnieciņa mājrūpnie-cības gādnieki, īstenībā jau radīta un to nav radījis neviens cits kā Viskrievijas tirgoņi. Turpmāk redzēsim vēl tam ne mazumu apstiprinājumu. Izrādās, ka tikai trešajā mājrūpnieku kategorijā (kas apstrādā metālus) iegūto izejvielu sadale atbilst apstrādāšanai, ko veic mājrūpnieki: 4 apriņķos, kuros iegūst 70,6% čuguna un dzelzs, koncentrēti 70% šās kategorijas mājrūpnieku. Bet šeit izejvielas pašas ir jau lielās kalnrūpniecības produkts, kurai, kā redzēsim, ir „savi uzskati^11 par „mājrūpnieku^11.

II

„MAJRŪPNIEKS" un algotais darbs

Pāriesim pie dalu iztirzāšanas par algoto darbu Perinās guberņas mājrūpniecībā. Neatkārtojot iepriekš minētos absolūtos skaitļus, aprobežosimies ar aizrādījumu uz visinteresantākajām procentuālām attiecībām:

— neaprakstīta lapa. lied.

Mēs redzam tātad, ka algoto strādnieku procents ir lielāks nezemkopjiem nekā zemkopjiem un ka šī izšķirība galvenokārt atkarīga no 2. apakšgrupas: amatniekiem zemkopjiem algoto strādnieku procents — 14,l°/o, bet nezemkopjiem '— 29,3%, t. i., vairāk nekā divas reizes lielāks. Pārējās divās apakšgrupās algoto strādnieku procents II grupā mazliet augstāks nekā I grupā. Tika jau atzīmēts, ka šī parādība ir kapitālisma mazākas attīstības rezultāts starp iedzīvotājiem, kas nodarbojas ar zemkopību. Permas narodņiki, tāpat kā visi citi narodņiki, to, protams, pasludina kā zemkopju priekšrocību. Neielaižoties šeit strīdā par vispārējo jautājumu, vai šo sabiedriski saimniecisko attiecību altīstības trūkumu un atpalicību varam uzskatīt par priekšrocību, mēs tikai piezīmēsim, ka no datiem, ko sniegsim turpmāk, būs redzams, ka šī zemkopju priekšrocība izpaužas zema atalgojuma saņemšanā.

Interesanti atzīmēt, ka starpība starp grupām, kas lieto algoto darba spēku, ir zemāka nekā starpība starp vienas grupas apakšgrupām. Ciliem vārdiem, rūpniecības ekonomiskā iekārta (amatnieki — preču ražotāji — uzpircēju strādnieki) stiprāk ietekmē algotā darba lietošanas pakāpi nekā sakars ar zemkopību vai šā sakara trūkums. Piemēram, sīkais preču ražotājs zemkopis vairāk līdzinās

sīkajam preču ražotājam nezemkopim nekā zemkopim amatniekam. Algoto strādnieku procents I grupas 1. apakšgrupā ir — 29,4%, bet II grupas 1. apakšgrupā — 31,2%, kamēr I grupas 2. apakšgrupā tas ir tikai 14,1%. Gluži tāpat zemkopis, kas strādā uzpircējam, vairāk līdzinās nezemkopim, kas strādā uzpircējam (23,2% algoto strādnieku un 27,4%), nekā zemkopim amatniekam. Tas mums norāda uz to, kā vispārējā preču kapitālistisko attiecību kundzība zemē nivelē zemkopi un nezemkopi, kas piedalās rūpniecībā. Dati par mājrūpnieku ienākumiem vēl spilgtāk parādīs šo nivelēšanu. 2. apakšgrupa, kā jau atzīmēts, ir izņēmums; bet, ja algoto strādnieku procentuālo datu vietā ņemsim datus par algoto strādnieku skaitu caurmērā 1 uzņēmumā, tad redzēsim, ka amatnieki zemkopji ir tuvāk amatniekiem nezemkopjiem (0,23 un 0,43 algoto strādnieku uz 1 uzņēmumu) nekā citu apakšgrupu zemkopjiem. Viena uzņēmuma vidējais sastāvs abu grupu amatniekiem gandrīz vienāds (1,7 un 1,8 cilvēki uz uzņēmumu), kamēr katras grupas apakšgrupās šis sastāvs ļoti stipri svārstās (I: 2,6 un 1,7; II: 2,5 un 1,8).

Dati par uzņēmuma vidējo sastāvu katrā apakšgrupā norāda arī uz to interesanto faktu, ka abu grupu amatniekiem šis sastāvs ir vismazākais: 1,7 un 1,8 strādnieki uz darbnīcu. Starp amatniekiem tātad pārsvarā ir visvairāk nošķirtā ražošana, vislielākā atsevišķo ražotāju nošķirtība, vismazākā kooperācijas izlietošana ražošanā. Pirmajā vietā šai ziņā abās grupās atrodas pirmās apakšgrupas, t. i., saimnieķeļi, kas strādā brīvai pārdošanai. Darbnīcas sastāvs šeit ir vislielākais (2,6 un 2,5 cilv.); mājrūpnieku ar lielu ģimenes locekļu skaitu šeit visvairāk (proti, ar 3 un vairāk ģimenes strādniekiem 20,3% un 18,5%; mazs izņēmums ir I grupas 3. apakšgrupa ar 20,9%); līdzās tam algotā darba lietošana ir vislielākā (0,75 un 0,78 algotie strādnieki uz darbnīcu); lielu uzņēmumu te visvairāk (2,0% un 1,3% uzņēmumu ar 6 un vairāk algotajiem strādniekiem). Tātad šeit kooperācijā ražošanā izlietota visplašākos apmēros, un tas sasniegts, lietojot vislielākos apmēros algoto darbu, kad vislielākais ģimenes strādnieku sastāvs (1,8 un 1,7 ģimenes strādnieki uz uzņēmumu; neliels izņēmums ir I grupas 3. apakšgrupa ar 1,9 cilv.).

Šis pēdējais apstāklis noved mūs pie visai svarīga jau-lājuma par ģimenes un algotā darba spēka savstarpējām attiecībām „mājrūpnieku” vidū un liek mums šaubīties par valdošo narodņicisko doktrinu pareizību, it kā algotais darba spēks mājrūpniecibā tikai „papildinot” ģimenes darba spēku. Permas narodņiki atbalsta šo domu, spriezdami 55. lpp., ka „mājrūpnieku un kulaku interešu identificēšanu” atspēko tas, ka visvairāk pārtikušajiem māj-rūpniekiem (I grupa) ir vislielākais ģimenes strādnieku sastāvs, kamēr tad, „ja mājrūpnieks censtos tikai iedzīvoties, kas ir vienīgais kulaka impulss, un nevis savu ražošanu nostiprināt un attīstīt, izlietojot visus savas ģimenes spēkus, tad mums būtu tiesības sagaidīt šai uzņēmumu apakšgrupā vismazāko ģimenes locekļu procentu, kuri atdod savu darbu ražošanai” (?!). Savāds secinājums! Kā tad varam secināt par lomu, kāda ir „personīgai līdzdalībai darbā” (55. lpp.), neskarot datus par algoto darbu? Ja mājrūpnieku pārticība, kuriem ir daudz ģimenes locekļu, neuzrādītu kulaku tendences, tad mēs tur redzētu vismazāko algoto strādnieku procentu, vismazāko uzņēmumu procentu ar algotajiem strādniekiem, vismazāko uzņēmumu procentu ar lielu strādnieku skaitu (vairāk par pieci), vismazāko strādnieku skaitu uz vienu uzņēmumu caurmērā. Īstenībā visturīgākie mājrūpnieki (1. apakšgrupa) ieņem visos šajos gadījumos pirmo, bet nevis pēdējo vietu, un tas ar vislielāko ģimeņu un ģimenes strādnieku sastāvu, kad vislielākais procents mājrūpnieku ir ar 3 un vairāk ģimenes strādniekiem! Skaidrs, ka fakti runā tieši pretējo tam, ko tiem grib uztiept narodņiks: mājrūpnieks liecas tieši pēc iedzīvošanās ar kulaeiskiem līdzekļiem; viņš izlieto lielo pārticību (kuras viens priekšnosacījums ir liela ģimene) iielākai algotā darba izmantošanai. Atrazdamies labākā stāvokli nekā citi mājrūpnieki ģimenes strādnieku skaita ziņā, viņš to izmanto, lai izstumtu pārējos, lietodams vislielāko algoto strādnieku skaitu. „Ģimenes kooperācijā”, par ko tik svētulīgi mēdz runāt V. V. un citi narod-ņiku kgi (sal. „Mājrūpniecibā”, 1, 14. lpp ), ir kapitālistiskās kooperācijas attīstības ķīla. Lasītājam, kas pieradis pie narodņiku aizspriedumiem, tas, protams, liksies paradokss, bet tas ir fakts. Lai mums būtu noteikti dati par šo jautājumu, vajadzētu zināt ne tikai uzņēmumu sadalījumu pēc ģimenes strādnieku un algoto strādnieku skaita (kas sastopams „Aprakstā"), bet arī ģimenes un algotā darba kombināciju. Ziņas par zemnieku sētām deva pilnīgu iespēju iegūt tādu kombināciju, saskaitīl uzņēmumus ar 1, 2 utt. algotajiem strādniekiem katrā uzņēmumu kategorijā pēc ģimenes strādnieku skaita. Diemžēl tas nav darīts. Lai kaut cik aizpildītu šo robu, atgriezīsimies pie iepriekš norādītā sacerējuma „Mājrāpn. utt.“. Šeit tieši sniegtas uzņēmumu kombināciju tabulas pēc ģimeņu un algoto strādnieku skaita. Tabulas sniegtas par 5 mājrūpniecības nozarēm, aptverot pavisam 749 uzņēmumus ar 1 945 strādniekiem (min. sacerējums, I, 59., 78., 160. lpp.; III, 87. un 109. lpp.). Lai analizētu šos datus mūs visus interesējošā jautājumā par ģimenes un algotā darba spēka savstarpējām attiecībām, mums jāsadala visi uzņēmumi grupās pēc kopējā strādnieku skaita (jo tieši kopējais strādnieku skaits rāda darbnīcas lielumu un kooperācijas piemērošanas pakāpi ražošanā) un jānoteic ģimenes un algotā darba spēka loma katrā grupā. Ņemsim 4 grupas: 1) uzņēmumi ar 1 strādnieku; 2) ar 2—4 strādniekiem; 3) ar 5—9 strādn.; 4) ar 10 un vairāk strādniekiem. Šāds iedalījums pēc kopējā strādnieku skaita jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka uzņēmumi, piem., ar 1 strādnieku un ar 10 strādniekiem acīm redzot ir pilnīgi dažādi ekonomiski tipi; savienot tos kopā un atvasināt ,,vidējo" būtu pilnīgi aplams paņēmiens, kā mēs vēlāk redzēsim „Apraksta" datu piemērā. Minētais grupējums sniedz šādus datus:

Tādā kārtā šie sīkie dati pilnīgi apstiprina iepriekš izteikto, no pirmā skata paradoksālo tēzi: jo lielāki uzņēmuma apmēri pēc kopējā strādnieku skaita, toties vairāk ir ģimenes strādnieku uz 1 uzņēmumu, toties plašāka tātad ir „ģimenes kooperācijā^11 un līdzi tam paplašinās arī kapitālistiskā kooperācijā un paplašinās nesalīdzināmi ātrāk. Pārtikušākie mājrūpnieki, lai gan viņiem liels skaits ģimenes strādnieku, pieņem vēl lielu skaitu algoto strādnieku: „ģimenes kooperācijā^11 ir kapitālistiskās kooperācijas ķīla un pamats.

Apskatīsim 1894./95. gada skaitīšanas datus par ģimenes un algoto darbu. Pēc ģimenes strādnieku skaita uzņēmumi sadalās šādi: %

.Jāatzīmē šeit vieninieku pārsvars: to vairāk par pusi. Ja mēs pat pieļautu, ka visiem ģimenes un algoto darbu savienojošiem uzņēmumiem ir ne vairāk par vienu ģimenes strādnieku, arī tad izrādītos, ka ir 2‘/2 tūkstoša pilnīgu vieninieku. Sie ir visnošķirtāko ražotāju pārstāvji, vislielākās sīko darbnīcu izolēlības pārstāvji, — izolēlības. kas vispār īpatnēja slavētajai „taulas ražošanai^1*. Apskatīsim prelpolu — vislielākās darbnīcas:

* Izrēķināts pēc „Apraksta" datiem (54. lpp. un kopējais algoto strādnieku skaits).

Tādā kārtā ,,sīkie“ mājrūpnieku uzņēmumi dažreiz sasniedz iespaidīgus apmērus: 85 vislielākos uzņēmumos koncentrēta gandrīz ceturtā daļa no visa algoto strādnieku skaita; vidēji vienam tādam uzņēmumam ir pa 14,6 privāto strādnieku. Tie jau ir fabrikanti, kapitālistisku uzņēmumu īpašnieki^155. Kooperācijā šeit tiek solidi praktizēta uz kapitālistiskiem pamatiem: ar 15 strādniekiem vienā uzņēmumā iespējama arī darba dalīšana vairāk vai mazāk ievērojamos apmēros, sasniedzama lielāka telpu un instrumentu ekonomija, turklāt reizē ar iespēju lietot tos bagātīgākā un daudzveidīgākā skaitā. Izejvielu sagatavošana un produktu pārdošana šeit nepieciešami noliek plašos apmēros, kas ievērojami palēlina izejvielas, piegādes izdevumus, atvieglo pārdošanu, dara iespējamu regulāru komerciālu satiksmi. Turpmāk, sniedzot ziņas par ienākumiem, mēs redzēsim, ka to apstiprina 1894-/95. gada skaitīšana. Bet šeit pieliek norādīt uz šīm vispār zināmām teorētiskām tēzēm. No sacītā saprotams, ka gan techniskā, gan ekonomiskā šo uzņēmumu seja radikāli atšķiras no vieninieku darbnīcām, un nevar vien pieliekami nobrīnīties par to, ka Perinās statistiķi tomēr uzdrošinājušies tās apvienot un aprēķināt kopējus „vidējos" skaitļus. Jau a priori^156 var teikt, ka šādi vidējie skaitļi būs pilnīgi fiktīvi un ka atsevišķu sētu datu apstrādāšanai vajadzēja, bez mājrūpnieku iedalīšanas grupās un apakšgrupās, sniegt viņu iedalījumu kategorijās pēc strādnieku skaita uzņēmumā (ir ģimenes strādnieku, ir algoto strādnieku kopā). Bez šāda iedalījuma nav ko domāt dabūt precizus datus ne par ienākumiem, ne par izejvielu iepirkšanas un produkta pārdošanas nosacījumiem, nedz par ražošanas techniku, nedz par algoto strādnieku stāvokli, salīdzinot ar vieniniekiem, nedz par lielo un sīko darbnīcu samēru, — un tie visi ir ļoti svarīgi jautājumi, lai studētu „mājrūpniecības" ekonomiku. Perinās pētnieki, protams, mēģina vājināt kapitālistisko darbnīcu nozīmi. Ja ir uzņēmumi ar 5 un vairāk ģimenes strādniekiem, — spriež viņi, — tad „kapitalistis-kās“ im ,,māj rūpnieciskās ražošanas formas" konkurencei (sicl^157) var būt kāda nozīme tikai tad, ja uzņēmumā vairāk par 5 algotiem strādniekiem, bet tādu uzņēmumu ir tikai 1%. Šāda spriešana ir tīri mākslīga: pirmkārt, uzņēmumi ar 5 ģimenes un 5 algotiem strādniekiem ir Urā abstrakcija, kas par savu eksistenci var pateikties nepietiekamam datu apstrādājumam, jo algotais darbs ir kombinēts ar ģimenes darbu. Uzņēmumam ar 3 ģimenes strādniekiem, pieņemot vēl 3 algotus strādniekus, būs vairāk par 5 strādniekiem, un tas atradīsies pavisam īpašos konkurences apstāk|os, salīdzinot ar vieniniekiem. Otrkārt, ja slalisliķi tiešām vēlējās izpētīt jautājumu par atsevišķu uzņēmumu „konkurenci", kuri atšķiras ar algotā darba lietošanu, tad kāpēc viņiem nepievērsties zemnieku sētu skaitīšanas datiem? Kādēļ nesagrupēt uzņēmumus pēc strādnieku skaita un nesniegt ienesīguma skaitļus? vai nebūtu labāk, ja slalistiķi, kuru rīcībā ļoti bagātīgs materials, faktiski būtu izstudējuši jautājumu, nekā pasnieguši lasītājam visādu pašdarinājumu un steigušies pāriet no fak tiem uz „kauju" ar narodņicisma ienaidniekiem?

. .. „No kapitālisma piekritēju viedokļa šis procents varbūt atzīstams par pietiekamu, lai pareģotu nenovēršamu mājrūpniecības formas izviršanu par kapitālistisku formu, bet īstenībā šis procents šai ziņā nav nekāds draudošs simptoms, sevišķi, ja ievēro šādus apstākļus" (56. lpp.) .. .

Cik tas mīļi, vai ne! Kur vajadzēja papūlēties izvēlēties no viņu rīcībā esošā materiala precizus datus par kapitālistiskiem uzņēmumiem, autori saskaitījuši šos uzņēmumus kopā ar vieniniekiem un sāk nodarboties ar iebildumiem pret kaut kādiem „pareģotājiem"! — Nezinām, ko sāktu „pareģot" kaut kādi Permas statistiķiem nepatīkami „kapitālisma piekritēji", bet mēs no savas puses teiksim vienīgi to, ka šīs frāzes tikai aizsedz mēģinājumu novērsties no faktiem. Bet fakti saka, ka nav nekādas īpašas „māj-rūpnieciskas ražošanas formas" (tās tikai „mājrūpniecisko" ekonomistu izdomājums), ka no sīkajiem preču ražotājiem izaug lieli kapitālistiski uzņēmumi (tabulās mēs sastapām mājrūpnieku ar 65 algotiem strādniekiem! 169. lpp.),

ka pētnieku pienākums bija grupēt datus tā, lai mēs varētu izsekot šim procesam, salīdzināt dažādus uzņēmumus, kādā mērā tie tuvojas kapitālistiskajiem uzņēmumiem. Permas statistiķi ne tikai paši nav to darījuši, bet atņēmuši arī mums iespēju to darīt, jo tabulās visi attiecīgās apakšgrupas uzņēmumi saskaitīti kopā un nav iespējams izdalīt fabrikantu no vieninieka. Šo savu trūkumu sastādītāji aizsedz ar tukšām sentencēm. Lielu uzņēmumu, esiet tik laipni, pavisam 1%, un, atskaitot tos, secinājumi, kas balstās uz 99%, nemainās (56. lpp.). — Bet taču šis viens procents, šī viena simtā daļa nav līdzīga pārējām simtdaļām! Viens liels uzņēmums atsver vairāk nekā 15 to vieninieku, kuri dod vairāk par 30 „simtdaļām1^158 (no visa uzņēmumu skaita)! Šis aprēķins pamatojas uz strādnieku skaitu. Bet, ja ņemtu datus par bruto produkciju vai par tīro ienesīgumu, tad izrādītos, ka viens liels uzņēmums atsver nevis 15, bet varbūt 30 uzņēmumu^158. Šajā „vienā simtdaļā^159 uzņēmumu koncentrēta ceturtdaļa visu algoto strādnieku, kas caurmērā dod uz vienu uzņēmumu 14,6 strādniekus. Lai lasītājam mazliet ilustrētu šo pēdējo skaitli, ņemsim skaitļus, ko sniedz „Datu sakopojums par fabriku un rūpnīcu rūpniecību Krievijā^159 (tirdzniecības un manufaktūru departamenta izdevums) par Permas guberņu. Tā kā skaitļi stipri svārstās pēc gadiem, ņemsim vidējo par 7 gadiem (1885.—1891.). Dabūjam „fabriku un rūpnīcu^159 skaitli (mūsu oficiālo statistiķu skatījumā) Permas guberņā 885 ar 22 645 tūkst. rub. lielu produkciju un 13 006 strādniekiem, kas „caurmērā^159 dod uz 1 fabriku tieši 14,6 strādniekus.

Sava uzskata apstiprināšanai, ka lielajiem uzņēmumiem neesot svarīgas nozīmes, „Apraksta" sastādītāji atsaucas uz to, ka pie mājrūpniekiem nodarbināto strādnieku skaitā ir ļoti maz gada strādnieku (8%), bet vairākums ir gabaldarba strādnieki (37%), termiņa strādnieki (30%) un dienas algādži (25%, 51. lpp ). Gabaldarba strādnieki „parasti

strādā savās mājās, paši ar^1 saviem instrumentiem, paši savā maizē*1, bet dienas algādžus nodarbina „uz laiku“ līdzīgi laukstrādniekiem. Tādos apstākļos „samērā lielais algoto strādnieku skaits mums vēl neder kā neapšaubāma šo uzņēmumu kapitālistiskā lipa pazīme*1 (56.)... „Ne gabaldarba strādnieks, nedz dienas algādzis vispār pēc mūsu pārliecības nerada vēl kadrus strādnieku šķirai, līdzīgai Rietumeiropas proletariātam;, tādi kadri var būt tikai pastāvīgie gada strādnieki**.

Mēs nevaram neuzslavēt Permas narodņikus par to, ka viņus interesē jautājums par Krievijas algoto strādnieku attiecībām pret „Rietumeiropas proletariātuJautājums ir interesants, nav ko teikt! Bet mēs atzītu par labāku dzirdēt no statistiķiem apgalvojumus, kas dibinās uz faktiem un nevis uz „pārliecību**. Taču ne vienmēr paša „pārliecības** deklarēšana var pārliecināt citus . . . Vai nebūtu labāk, ja nestāstītu lasītājam par N. N. kga un M. M. kga „pārliecību**, bet gan publicētu vairāk faktu? Bet, lūk, faktu par algoto strādnieku stāvokli, par darba apstākļiem, par darba dienu dažāda lieluma uzņēmumos, par algoto strādnieku ģimenēm utt. „Apraksts** publicē neticami maz. Ja spriešana par krievu strādnieku un Rietumeiropas proletariāta izšķirību kalpotu tikai šā trūkuma slēpšanai, tad mums būtu jāatsauc sava uzslava ...

Viss, ko mēs no „Apraksta“ zinām par algotajiem strādniekiem, ir — viņu iedalījums 4 kategorijās: gada, termiņa, gabaldarba strādniekos un dienas algādžos. Lai iepazītos ar šīm kategorijām, nākas pievērsties datiem, kas izkaisīti grāmatā. 2!) mājrūpniecības nozarēs (no 43) uzrādīts katras kategorijas strādnieku skaits un viņu izpeļņa. Šajās 29 mājrūpniecības nozarēs ir 4 795 algotie strādnieki ar izpeļņu 233 784 rub. Bet visās 43 mājrūpniecības nozarēs mums ir 4 904 algotie strādnieki ar izpeļņu 238 992 rub. Tātad mūsu sakopojums aptver 98% algoto strādnieku un viņu izpeļņu. Lūk, en regard*, „Apraksta**** un mūsu kopsavilkuma skaitļi:

* — salīdzināšanai. Red.

** 50. lpp. „Aprakstā" nav sakopoti dati par izpeļņas lielumu.

22 2. sēj.

Izrādās, ka „Apraksta^11 kopsavilkumā ir vai nu iespieduma, vai cilas kļūdas. Bet tas tā garām ejot. Galvenā interese — dati par izpeļņu. Gabaldarba strādnieku izpeļņa, par kuriem „Aprakstā^11 teikts, ka „gabaldarbs pēc būtības ir tuvākā stadija ceļā uz saimnieka patstāvību^11 (51. lpp. — arī laikam „pēc mūsu pārliecības^11?), — ir ievērojami zemāka nekā gada strādnieka izpeļņa. Ja statistiķu apgalvojums, ka gada strādnieks parasti dzīvo saimnieka maizē, bet gabaldarba strādnieks — savā maizē, dibinās ne tikai uz viņu „pārliecību^11, bet uz faktiem, tad šī starpība būs vēl lielāka. Permas mājrūpniecību saimnieki dīvainā veidā nodrošina saviem strādniekiem „ceļu uz patstāvību^11! Šī nodrošināšana izpaužas darba algas samazināšanā ... Darba perioda svārstības, kā mēs redzēsim, nav tik lielas, lai izskaidrotu šo starpību. Tālāk visai interesanti atzīmēt, ka dienas algādža izpeļņa ir 06,7% no gada strādnieka izpeļņas. Tātad katrs dienas algādzis nodarbināts vidēji ap 8 mēneši gadā. Acīm redzams, ka šeit būtu daudz pareizāk runāt par „pagaidu^11 atraušanos no rūpniecības (ja dienas algādži tiešām paši atraujas no rūpniecības un nevis saimnieks atstāj viņus bez darba) nekā par „valdošo algotā darba pagaidu elementu^11 (52. lpp.).

III

„OBŠCINAS DARBA PĒCTECĪBA"

Ļoti interesantas ir mājrūpniecības skaitīšanā gandrīz par visiem uzņēmumiem savāktās ziņas par šo uzņēmumu rašanās laiku. Lūk, vispārīgie dati par to: [160]

Mēs tātad redzam, ka pēcreformas laikmets ierosinājis sevišķu mājrūpniecības attīstību. Šai attīstībai labvēlīgie apstākļi acīm redzot darbojās un darbojas jo tālāk, jo stiprāk, tāpēc ka katrā turpmākā gadu desmitā atveras arvien vairāk un vairāk uzņēmumu. Sī parādība uzskatāmi liecina par to spēku, ar kādu zemniecībā notiek preču saimniecības attīstība, zemkopības atdalīšanās no rūpniecības, tirdzniecības un rūpniecības pieaugums vispār. Mēs sakām: „zemkopības atdalīšanās no rūpniecības", jo šī atdalīšanās sākas agrāk nekā zemkopju atdalīšanās no rūpniekiem: jebkurš uzņēmums, kas ražo produktus tirgum, veicina maiņu starp zemkopjiem un rūpniekiem. Tātad šāda uzņēmuma rašanās nozīmē, ka zemkopji vairs neizgatavo produktu mājās un pērk to tirgū, bet šī pirkšana prasa, lai zemnieks pārdotu lauksaimniecības produktus. Tādā kārtā tirdzniecisku un rūpniecisku uzņēmumu pieaugums nozīmē pieaugošu sabiedriska darba dalīšanu, šo preču saimniecības un kapitālisma kopējo pamatu^160.

Narodņiciskajā literatūrā bieži izteikta doma, ka ātrā sīkražošanas attīstība rūpniecībā pēc reformas nenozīmē kapitālistiska rakstura parādību. Sprieda tā, ka sīkražošanas pieaugums pierāda tās spēku un dzīves spēju, salīdzinot ar lielražošanu (V. V. kgs). Šī spriešana pilnīgi nepareiza. Sīkražošanas pieaugums zemniecībā nozīmē jaunu ražošanas nozaru rašanos, izejvielu apstrādāšanas jaunu nozaru nodalīšanos patstāvīgās rūpniecības sfērās, progresu sabiedriskā darba dalīšanā, kapitālisma sākuma procesu, kamēr tas, ka lielie uzņēmumi aprij sīkos, nozīmē jau nākošo kapitālisma soli, kas ved pretī tā augstāko l'ormu [161] uzvarai. Srko uzņēmumu izplatīšanās zemniecībā paplašina preču saimniecību, sagatavo augšņu kapitālismam (radot sīkus saimnieķeļus un algotos strādniekus), bet, kad manufaktūra un fabrika aprij sīkos uzņēmumus, tas nozīmē, ka lielkapitāls utilizējis šo sagatavoto augšņu. Divu tādu šķietami pretrunīgu procesu savienojums vienā zemē vienā laikā īstenībā nesatur nekādu pretrunu: pilnīgi dabiski, ka kapitālisms vairāk attīstītā zemes apvidū vai vairāk attīstītā rūpniecības sfērā progresē ar to, ka ievelk sīkos mājrūpniekus mechaniskajā fabrikā, kamēr malienes apvidos vai atpalikušās rūpniecības nozarēs kapitālismu attīstības process tikai sākas, izpauzdamies jaunu ražošanas un mājrūpniecības nozaru rašanās veidā. Kapitālistiskā manufaktūra „iekaro nācijās ražošanu tikai ļoti pakāpeniski, balstīdamās vienmēr uz pilsētas amatniecību un lauku mājrūpniecības blakus uzņēmumiem kā uz plašas bāzes (Hintergrund). Iznīcinādama šos blakus uzņēmumus to vienā veidā, zināmās rūpniecības nozarēs, zināmos punktos, manufaktūra rada tos no jauna citos punktos" („Das Kapital", l^2, S. 779^162).

„Apraksta" dali par uzņēmumu rašanās laiku arī nav pietiekami apstrādāti: sniegtas ziņas tikai pa apriņķiem, bet grupās un apakšgrupās ziņas par uzņēmumu rašanās laiku nav dotas; nav arī cilu grupējumu (pēc uzņēmumu apmēra, pēc uzņēmumu atrašanās vietas mājrūpniecības centrā vai apkārtējos ciemos u. tml.). Neapstrādājuši skaitīšanas datus pat ne pēc viņu pašu pieņemtām grupām un apakšgrupām, Perinās narodņiki arī šeit uzskatījuši par vajadzīgu pasniegt lasītājam sentences, kas pārsteidz ar savu ultra narodņicisko svētulīgumu un... aplamību. Pcrmas statistiķi atklājuši, ka „mājrūpnieciskajā ražošanas formā" eksistējot īpaša uzņēmumu „pēctecības forma", proti, „obšeinas darba pēctecība", kamēr kapitālistiskajā rūpniecībā valdot „mantojuma īpašuma pēctecība", ka „obšeinas darba pēctecība organiski pārvērš algoto strādnieku par patstāvīgu saimnieku" (sic!), izpauzdamās tā, ka, ja uzņēmuma saimnieks nomirst, neatstājis kā mantiniekus ģimenes strādniekus, tad uzņēmums pāriet citas ģimenes rokās, ,.varbūt tā paša uzņēmuma algotā strādnieka rokās", kā ari tā, ka „obšeinas zemes īpašums vienādi garantē kā mājrūpniecības uzņēmuma saimniekam, tā viņa algotajam strādniekam darba rūpniecisku patstāvību" (7., 68. u. c. Ipp.).

Mēs nešaubāmies, ka šis Perinās narodņiku sacerētais „mājrūpniecības uzņēmumu obščinas darba pēctecības princips" ieņems nākotnes literatūras vēsturē atbilstošu vietu blakus tādai pašai saldenai V. V. kga, N.—ona kga u. c. teorijai par „lautas ražošanu". Abas teorijas ir vienāda rakstura, abas izpušķo un sagroza īstenību ar maņiloviskām l'razēm. Katrs zina, ka arī mājrūpnieku uzņēmumi, materiāli, rīki u. c. ir privātīpašumā esoša manta, kas pāriet mantošanas ceļā, bet nepavisam ne uz kaut kādu obščinas tiesību pamata, ka obščina nebūt negarantē patstāvību ne tikai rūpniecībā, bet pat ne zemkopībā, ka obščinas iekšienē noliek tāda pati saimnieciska cīņa un ekspluatācija kā ārpus tās. Par īpašu „obščinas darba principu" padarīts tas vienkāršais fakts, ka sīkajam saimnieķelim ar nelielu kapitaliņu jāstrādā arī pašam, ka algotais strādnieks var kļūt par saimnieku (protams, ja viņš būs taupīgs un atturīgs), kādi piemēri arī gadās, par kuriem ziņo „Apraksts" 69. Ipp... Visi sīkpilsonības teorētiķi vienmēr sevi mierinājuši ar to, ka sīkražošanā strādnieks var kļūt saimnieks, un visiem viņiem nav bijis augstāka ideālā kā padarīt strādniekus par saimnieķeļiein. „Aprakstā" pat mēģināts parādīt „statistiskus datus, kas konstatē obščinas darba pēctecības principu" (45.). Dati attiecas uz ādu rūpniecību. No 129 uzņēmumiem 90 (t. i., 70°/o) dibināti pēc 1870. gada, kamēr 1869. g. bija 161 mājrūpnieciska ādnīca (pēc „apdzīvoto vietu saraksta"), bet 1895. g. — 153. Tātad uzņēmums pārgājis no vienu ģimeņu rokām citu ģimeņu rokās, ko arī uzskata par „obščinas darba pēctecības principu". Protams, ka ir smieklīgi pat apstrīdēt šādu vēlēšanos saskatīt īpašu „principu" tai parādībā, ka sīkie uzņēmumi viegli rodas un viegli nozūd, viegli pāriet no rokas rokā uti. Piemetināsim tikai konkrēti par ādu rūpniecību, ka, pirmkārt, dati par uzņēmumu rašanos rāda, ka šī rūpniecība laika ziņā attīstījusies ievērojami lēnāk nekā pārējās rūpniecības; otrkārt, pilnīgi nedrošs ir 1869. gada salīdzinājums ar 1895. gadu, jo jēdziens „mājrūpnieciskā ādnīca" pastāvīgi tiek sajaukts ar jēdzienu ,,ādu rūpnīca". 1800. gados milzīgajam „miecēšanas rūpnīcu" vairākumam (pēc fabriku un rūpnīcu statistikas) Fermas guberņā produkcijas suma bija mazāka par 1 000 rub. (sk. „Finanču ministrijas gada grāmatu", I izl., Pēterburgā, 1809. Tabulas un piezīmes), kamēr 1890. gados, no vienas puses, izslēgti no fabriku un rūpnīcu skaita uzņēmumi ar produkciju, mazāku par 1 000 rub.; no otras puses, „mājrūpniecības ādnīcu" skaitā iekļuvuši daudzi uzņēmumi ar produkciju, augstāku par 1 000 rub., iekļuvušas rūpnīcas ar 5—10 un vairāk tūkst. rub. lielu produkciju („Apraksta" 70. lpp. Tabulu 149., 150. lpp.). Kāda nozīme var būt 1809. un 1895. g. datu salīdzinājumam, ja izšķirībā starp mājrūpniecisko ādnīcu un ādu rūpnīcu ir tāda absolūta nenoteiktība? Treškārt, ja arī būtu pareizi, ka ādnīcu skaits samazinājies, vai tad tas nevarētu nozīmēt, ka pārtraukuši darbību daudzi sīki uzņēmumi un to vietā pakāpeniski alvērušies lielāki uzņēmumi? Vai tad šāda „maiņa" arī apstiprinātu „obščinas darba pēctecības principu"?

Un, lai vainagotu kuriozu, visas šīs saldenās frāzes par „obščinas darba principu", par „obščinas darba patstāvības garantiju" utt. runā taisni par šo ādu rūpniecību, kurā zemkopji-mājrūpnieki paši par sevi ir vistīrākais sīkburžuazi jas tips (sk. turpmāk) un kura gigantiski koncentrēta trijos lielos uzņēmumos (rūpnīcās), kas iekļuvušas mājrūpnieku skaitā blakus mājrūpniekiem-vieniniekiem un amatniekiem. Lūk, dali par šo koncentrāciju:

Šajā rūpniecības nozarē pavisam 148 uzņēmumi. 267 ģimenes strādnieki + 172 algotie strādnieki = 439. Produkcijas suma= 151 022 rub. Tīrais ienākums = 20 207 rub., tai skaitā — 3 uzņēmumi, kuros strādā 0 ģimenes strādnieki + 05 algotie strādnieki = 65. Produkcijas suma = 44 275 rub. Tīrais ienākums = 3 391 rub. (teksta 70. lpp. un tabulu 149., 150. lpp.).

Tas ir, trīs uzņēmumi no 148 („tikai 2,l°/o“, kā tas nomierinoši teikts „Aprakstā", 76. lpp.) koncentrē gandrīz trešdaļu no visas „ādas mājrūpniecības ražošanas", kas dod saviem saimniekiem tūkstošus ienākumu bez jebkādas viņu piedalīšanās ražošanā. Mēs tālāk redzēsim daudz tādu kuriozu piemēru arī citās rūpniecības nozarēs. Bet, aprakstot šo rūpniecības nozari, „Apraksta" autori izņēmuma veidā apstājušies pie minētajiem trim uzņēmumiem. Par vienu no tiem teikts, ka saimnieks (zemkopis!) „nodarbināts acīm redzot tikai ar tirdzniecības operācijām, jo viņam ir savas ādu tirgotavas Belojarskas ciemā un Jeka-lerinburgas pilsētā" (76. un 77. lpp.). Mazs picmēriņš tam, kā rūpniecībā ieguldītais kapitāls savienojas ar tirdzniecībā ieguldīto kapitālu. Tas der „Apraksta" autoru zināšanai, kas attēlo „kulakus" un tirdzniecības operācijās kā kaut ko ievazātu, kā no rūpniecības atrautu parādību! Otrā uzņēmumā ir ģimene ar 5 vīriešiem, bet neviens no viņiem nestrādā: „tēvs aizņemts ar tirdzniecības operācijām savā rūpniecībā, bet dēli (no 18 līdz 53 gadu vecumam), visi rakstīt un lasīt pratēji, aizgājuši acīm redzot citās gaitās, kas pievilcīgākas nekā ādu pārlikšana no viena kubla otrā un to pārskalošana" (77. lpp.). Autori augstsirdīgi piekrīt, ka šiem uzņēmumiem „ir kapitālistisks raksturs", „bet uz jautājumu, kādā mērā šo uzņēmumu nākotne nodrošināta ar mantojamā īpašuma pārņemšanas principiem, noteiktu atbildi var dot tikai pati nākotne" (76.). Ak, dziļdomība! „Uz jautājumu par nākotni atbildi var dot tikai nākotne". Svēla patiesība! Bet vai tiešām tas ir pietiekams pamats sagrozīt tagadni?

(IV. ,,M5jrflpnicku“ zemkopība. — V. Lielie un sīkie uzņēmumi. — MiijrQj)nieku ienākumi)

IV

„MAJRCPNIKKU“ ZEMKOPĪBA

Mājrūpnieku-saimnieku un saimnieķeļu skaitīšana pa sētām savākusi interesantus datus par viņu zemkopību. LOk, šie dati, kas „Aprakstā" sakopoti apakšgrupās:

Tātad, jo pārtikušāki ir mājrūpnieki kā rūpnieki, jo turīgāki viņi ir kā zemkopji. Jo mazāka viņu loma ražošanā, jo zemākā pakāpē viņi atrodas kā zemkopji. Māj-rūpniecības skaitīšanas dali tātad pilnīgi apstiprina jau literatūrā izteikto uzskatu, ka mājrūpnieku sadalīšanās rūpniecībā iet roku rokā ar to pašu zemnieku kā zemkopju sadalīšanos (A. Volgins. Narodņicisma pamatojums utt. 211. un turpm. lpp.). Tā kā mājrūpnieku algotie strādnieki atrodas vēl zemākā (vai ne augstākā) pakāpē nekā mājrūpnieki, kas strādā uzpircējiem, tad mums ir tiesības secināt, ka mājrūpnieku vidū ir vēl vairāk izputinātu zemkopju. Zemnieku sētu skaitīšana, kā jau piezīmējām, nav skārusi algotos strādniekus. Katrā ziņā arī sniegtie dali uzskatāmi rāda, cik smieklīgs ir „Apraksta" apgalvojums, it kā „obščinas zemes īpašums [163]

vienādi garantē darba rūpniecisko patstāvību kā māj-rūpnieciska uzņēmuma saimniekam, tā viņa algotajam strādniekam".

Sevišķi asi sajūtams, ka iztirzājamos datos nav sīku ziņu par vieninieku, sīko un lielo saimnieku, zemkopību. Lai kaut daļēji aizpildītu šo robu, jāizlieto dati par atsevišķām mājrūpniecības nozarēm; dažreiz pagadās ziņas par saimnieku nodarbināto laukstrādnieku skaitu^164, bet šo ziņu kopsavilkuma „Aprakstā" nav.

Lūk, ādmiņi zemkopji — 131 saimniecība. Viņiem 124 algotie laukstrādnieki; 16,9 des. sējas platības uz katru zemnieka sētu un 4,6 zirgi; govju pa 4,1 (71. lpp.). Algotie strādnieki (73 gada un 51 uz laiku) dabū 2 492 rub. darba algas, t. i., 20,1 rub. kairs, kamēr strādnieka vidējā alga ādu rūpniecībā ir 52 rub. Arī šeit tātad novērojama visām kapitālistiskām zemēm kopēja parādība, ka strādnieku stāvoklis zemkopībā ir zemāks nekā rūpniecībā. „Mājrūpnieki" ādmiņi acīm redzot ir tīrākais zemnieku buržuāzijas tips, un daudzinātā „mājrūpniecības savienošana ar zemkopību", ko tā izslavējuši narodņiki. izpaužas tā, ka tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumu pārtikušie saimnieki pārvieto kapitālu no tirdzniecības un rūpniecības uz zemkopību, maksājot saviem kalpiem neticami zemas algas^165.

Lūk, mājrūpnieki eļļas spiedēji. Starp viņiem 173 zemkopji. Uz katni saimniecību 10.1 des. sējas platības, 3,5 zirgi, 3,3 govis. Sētu bez zirgiem un bez govīm nav. 98 (gada un termiņa) laukstrādnieki ar 3 438 rub. lielu algu, I. i.. pa 35.1 rub. uz katru. „Klijas vai eļļas rauši, ko iegūst eļļas spiešanā kā atkritumus, noder kā vislabākā lopbarība, un tāpēc iespējams mēslot laukus plašākos apmēros. Tādā kārtā uzņēmums dod saimniecībai trejādus labumus: ienākumu tieši no uzņēmuma, ienākumu no lopiem un labāku ražu laukos" (164.). „Viņi (eļļas spiedēji) nodarbojas ar zeinkopīhu plašos apmēros, pie kam daudzi neapmierinās ar viņiem iedalīto zemi, bet rentē vēl vājo saimniecību zemi“ (168.). Dati par linu un.kaņepāju sējumu izplatīšanos pa apriņķiem rāda „zināmu sakaru starp linu un kaņepāju sējas platību un eļļas spiešanas rūpniecības izplatīšanos pa guberņas apriņķiem" (170.).

Tirdznieciski rūpnieciskie uzņēmumi šeit tātad ir tā dēvētās techniskās lauksaimniecības ražošanas nozares, kuru attīstība vienmēr raksturo tirdznieciskās un kapitālistiskās zemkopības progresu.

Lūk, dzirnavu saimnieki. Viņu vairākums ir zemkopji: 385 no 421. Uz vienu zemnieka sētu nākas 11,0 des. sējas platības, 3,0 zirgi un 3,5 govis. Algoto laukstrādnieku ir 307 cilvēki ar 6 211 rub. lielu algu. Līdzīgi eļļas spiedējiem „miltu malšana dzirnavu saimniekiem ir līdzeklis pašu saimniecības produktu pārdošanai visizdevīgākā veidā" (178.).

Šķiet, ka ar šiem piemēriem pilnīgi pietiek, lai paradītu, cik aplam jēdzienu „mājrūpnieks zemkopis" saprast kā kaut ko vienveidīgu, pašu sev līdzīgu. Visi minētie zemkopji ir sīkburžuaziskās zemkopības pārstāvji, un savienot tādus tipus ar pārējo zemniecību, tai skaitā arī ar izputinātām saimniecībām, nozīmē notušēt visraksturīgākās īstenības pazīmes.

Eļļas spiešanas rūpniecības aprakstu noslēdzot, sastādītāji mēģina iebilst pret „kapitālistisko doktrīnu", kas pasludina zemnieku noslāņošanos par kapitālisma evolūciju. Tāda leze it kā pamatojoties uz „pilnīgi patvaļīgu apgalvojumu, ka norādītā noslāņošanās ir vēlāka laika fakts un reprezentē kapitālistiskā režima ātru pieaugumu zemnieku vidū de facto^166, lai gan obščinas zemes īpašums pastāv de jure"[167] (176.). Sastādītāji iebilst, ka obščina nekad nav izslēgusi un neizslēdz noslāņošanos pēc mantas stāvokļa, bet „nenostiprina to, nerada šķiras": „šī pārejošā noslāņošanās laika gailā nav paasinājusies, bet, otrādi, pakāpeniski nolīdzinājusies" (177.). Protams, šāds apgalvojums, kura pierādījumam min arteļus (par tiem turpmāk, VII §), ģimeņu sadalīšanos (sic!) un zemes pārdalījumus (!), var izraisīt tikai smīnu. Nosaukt tēzi par zemnieku diferenciācijas augšanu un palielināšanos par „patvaļīgu" nozīmē ignorēt visiem zināmus faktus, ka ļoti daudzi zemnieki paliek bez zirgiem un pamet zemi līdztekus „zemnieku saimniecībā notiekošā progresa" faktiem (sal. V. V. kga „Progresivie virzieni zemnieku saimniecībā"), nozīmē ignorēt faktus, ka attīstās iedalīto zemes gabalu atdošana un ieķīlāšana līdztekus zemes ren-tēšanas pieaugumam, nozīmē ignorēt faktu par tirdznieciski rūpniecisko uzņēmumu skaita palielināšanos līdztekus tam, ka palielinās peļņās aizejošo mājrūpnieku, šo klaiņojošo algoto strādnieku, skaits utt., utt.

Zemnieku sētu skaitīšanai vajadzēja dot bagātu materiālu ārkārtīgi interesantajā jautājumā par mājrūpnieku zemkopju ienākumu un izpeļņas attiecību pret māj-rūpnieku-nezemkopju ienākumiem. Visi šāda veida dati tabulās ir, bet kopsavilkuma „Aprakstā" nav, un mums pašiem nācās izdarīt šo kopsavilkumu pēc grāmatas da-liem. Šāds kopsavilkums pamatojas, pirmkārt, uz „Apraksta" kopsavilkumiem par atsevišķām mājrūpniecības nozarēm. Mums atlika tikai saskaitīt datus par dažādām mājrūpniecības nozarēm. Bet šis kopsavilkums tabulās nav dots par visām nozarēm. Dažreiz nācās pārliecināties, ka tajā iezagušās iespieduma vai citas kļūdas — dabisks rezultāts tam, ka nav kontrolējošu kopsavilkumu. Otrkārt, kopsavilkums pamatojās uz skaitlisko datu izvēli no dažu mājrūpniecības nozaru aprakstiem. Treškārt, trūkstot kā vienam, tā otram avotam, nācās lietot tieši tabulas (picm., par pēdējo mājrūpniecības nozari: „izrakteņu ieguve"). Saprotams, ka tik dažāda rakstura materials nevarēja neradīt mūsu kopsavilkumā kļūdas un neprecizitātes. Mēs tomēr pieņemam, ka, lai gan mūsu kopsavilkuma rezultāti nevarēja saskanēt ar tabulas rezultātiem, tomēr secinājumi no kopsavilkuma var mērķim noderēt pilnīgi, jo vidējie lielumi un attiecības (vienīgi kurus mēs arī izlietojam secinājumiem) ikviena labojuma rezultātā mainītos ļoti neievērojami. Piem., pēc tabulu datiem „Aprakstā" bruto ienākuma apmērs uz 1 strādnieku ir 134,8 rub., bet pēc mūsu kopsavilkuma — 133,3 rub. Tīrais ienākums uz 1 ģimenes strādnieku 69,0 rub. un 68,0 rub. Viena algota strādnieka izpeļņa 48,7 rnb. un 48,6 rub.

Lūk, ša kopsavilkuma rezultāti, kas nosaka algoto strādnieku bruto ienākuma, tīrā ienākuma un izpeļņas lielumu pēc grupām un apakšgrupām (sk. tabulu nāk. lappusē).

Lūk, šās tabulas galvenie rezultāti:

1) Ārpus zemkopības nodarbinātie rūpniecības iedzīvotāji nesalīdzināmi vairāk piedalās mājrūpniecibā (salīdzinot ar viņu skaitu) nekā zemkopības iedzīvotāji. Pēc strādnieku skaita nezemkopju ir divreiz mazāk par zemkopjiem. Pēc bruto produkcijas viņu ir gandrīz puse, dodot 1 276 772 rub. no 2 655 007, t. i., 48,1%. Bet pēc ienākuma no ražošanas, t. i., pēc saimnieku tīrā ienākuma apmēra plus algoto strādnieku darba alga, ne-zemkopji pat pārsniedz zemkopjus, dodot 647 666 rub. no l 260 335, t. i., 51,4%. Izrādās tātad, ka, būdami pēc skaita mazākumā, rūpnieki nezemkopji nepaliek iepakaļ zemkopjiem produkcijas daudzuma ziņā. Šis lakts visai svarīgs, lai novērtētu tradicionālo narodņiku mācību, ka zemkopība ir tā dēvētās mājrūpniecibas „galvenais balsts^1'.

No šā fakta dabiski izriet ari citi secinājumi:

2) Nezemkopju bruto produkcija (bruto ienākums) uz 1 strādnieku ievērojami augstāka nekā zemkopju bruto produkcija: 192,2 rub. pret 103,8, t. i., gandrīz divreiz lielāka. Kā redzēsim vēlāk, nezemkopju darba periods garāks par zemkopju darba periodu, bet šī starpība ne tuvu nav tik liela, tā ka nav šaubu par nezemkopju darba lielāko ražīgumu. Vismazākā šī starpība ir 3. apakšgrupā, mājrūpniekiem, kuri strādā uzpircējiem, un tas ir pilnīgi dabiski.

3) Saimnieku un saimnieķeļu-nezemkopju tīrais ienākums ir vairāk nekā divas reizes augstāks nekā zemkopju tīrais ienākums: 113,0 rub. pret 47,1 (gandrīz 2Vž reizes). Šī izšķirība vērojama visās apakšgrupās, bet visaugstākā tā ir 1. apakšgrupā, mājrūpniekiem, kas strādā brīvai pārdošanai. Saprotams, ka šo starpību jo mazāk var izskaidrot ar darba periodu izšķirību. Nevar apšaubīt, ka šī starpība atkarīga no tā, ka sakars ar zemi pazemina rūpnieku ienākumus; tirgus samazina mājrūpnieku ienākumus no zemkopības, un zemkopjiem jāapmierinās ar

zemāku izpeļņu. Šeit laikam pievienojas gan zemkopju lielāki zaudējumi, pārdodot savus produktus, gan lielāki izdevumi materiālu iepirkšanai, gan lielāka atkarība no tirgotājiem. Katrā ziņā fakts ir tas, ka sakars ar zemi pamazina mājrūpnieka izpeļņu. Mums nemaz nav daudz jārunā par šā lakta milzīgo nozīmi, kas izskaidro īsteno „zemes varas" nozīmi tagadējā sabiedrībā. Der atcerēties, kāda milzīga nozīme ir zemas izpeļņas apmēram verdzisku un primitivu ražošanas veidu paturēšanā, mašinu lietošanas kavēšanā, strādnieku dzīves līmeņa pazemināšanā*.

4) Algoto strādnieku darba alga arī visur augstāka ne-zemkopjiem nekā zemkopjiem, bet šī starpība ne tuvu nav tik liela kā saimnieku ienākumā. Vispār visās trijās apakšgrupās algotais strādnieks pie sainmieka-zemkopja nopelna 43,0 rub., bet pie nczemkopja 57,8 rub., t. i., par Уз vairāk. Šī starpība var ievērojamā mērā (bet tomēr ne pilnīgi) būt atkarīga no perioda darbu dažādības. Par šās starpības attiecību pret sakaru ar zemi mēs nevaram spriest, jo mums nav datu par zemkopju un nezemkopju algotajiem strādniekiem. Bez darba perioda ietekmes šeit. protams, arī izpaužas dažāda vajadzību līmeņa ietekme.

5) Starpība starp saimnieku ienākuma lielumu un algoto strādnieku darba algu ir nesalīdzināmi lielāka nezemkop-jiem nekā zemkopjiem: visās trijās apakšgrupās nezemkop-jiem saimnieka ienākums gandrīz divreiz lielāks par algotņa izpeļņu (113 rub. pret 57,8), kamēr zemkopjiem saimnieka ienākums augstāks par neievērojamu suniu — 4,7 rub. (47,1 un 43,0)! Ja šie skaitļi ir pārsteidzoši, tad vēl vairāk tas jāsaka par amatniekiem zemkopjiem (1,2.), kur saimnieku ienākums zemāks par algoto strādnieku ienākumu! Tomēr

* Atzīmēsim attiecību uz šo pēdējo (pēc svarīguma pirmo) punktu, ka „Aprakstā" diemžēl nav datu par zemkopju un nezemkopju dzīves līmeni. Bet citi pētnieki atzīmējuši arī Permas guberņai parasto parādību, ka rūpnieku-nezemkopju dzīves līmenis ir augstāks, salīdzinot ar „pelēkajiem" zemkopjiem. Sal. „Pārskatus un pētījumus par inājrūpniecību Krievijā", zemkopības un valsts īpašumu ministrijas izd„ III sēj., Jegunova rakstu. Autors aizrāda uz pilnīgi „pilsētnie-cisku" dzīves līmeni dažos bezzemes ciemos, uz mājrūpnieku-ne-zemkopju cenšanos ģērbties un dzīvot „cilvēciski" (eiropisks apģērbs, cietinātu kreklu ieskaitot; patvāris; liels tējas, cukura, baltmaizes, vērša gaļas patēriņš utt.). Autors pamatojas uz budžetiem zemstu statistiskos izdevumos.

šī parādība kļūs pilnīgi saprotama, kad mēs turpmāk parādīsim datus par milzīgo atšķirību ienākuma lielumā lielajos un sīkajos uzņēmumos. Paaugstinot darba ražīgumu, lielie uzņēmumi spēj maksāt darba algu, kas pārsniedz trūcīgo ļaužu — mājrūpnieku vieninieku — ienākumu, kuru „patstāvība", tā kā tie pakļauti tirgum, izrādās pilnīgi fiktiva. ŠI milzīgā starpība starp lielo un sīko uzņēmumu ienākumiem parādās abās grupās, bet starp zemkopjiem daudz stiprāk (lielāka sīko mājrūpnieku niecīguma dēļ). Niecīgā starpība starp saimnieķeļa ienākumu un algotā strādnieka izpeļņu uzskatāmi rāda, ka sīkā mājrūpnieka zemkopja ienākums, kurš netur algotos strādniekus, паи augstāks, bet bieži vien zemāks par algotā strādnieka darba algu. Un patiesi, saimnieka tīrā ienākuma lielums (47,1 rub. uz 1 ģimenes strādnieku) ir vidējais lielums visiem lielajiem un sīkajiem uzņēmumiem, fabrikantiem un vieniniekiem. Protams, lielajiem saimniekiem starpība starp saimnieka tīro ienākumu un algotā strādnieka izpeļņu nav vis 4 rubļi, bet 10—100 reižu lielāka, bet tas nozīmē, ka sīkā mājrūp-nieka vieninieka ienākums ievērojami zemāks par 47 rubļiem, t. i., ka šis ienākums nav augstāks, bet bieži vien zemāks par algotā strādnieka* darba algu. Mājrūpniecības skaitīšanas dali par uzņēmumu sadalīšanu pēc tīrā ienesīguma (sk. turpmāk, V §) pilnīgi apstiprina šo, šķiet, paradoksālo secinājumu. Bet šie dati attiecas uz visiem uzņēmumiem vispār, nešķirojot zemkopjus no nezemkopjiem, un, lūk, kāpēc mums sevišķi svarīgs šis iepriekšējās tabulas sniegtais rezultāts: mēs dabūjam zināt, ka viszemākās izpeļņas ir tieši zemkopjiem, ka „sakars ar zemi" milzīgi pazemina izpeļņu.

Runājot par zemkopju un nezemkopju ienākumu izšķirību, mēs jau pieminējām, ka nedrīkstam izskaidrot to ar darba periodu izšķirību. Apskatīsim mājrūpniecības skaitīšanas dalus par šo jautājumu. Skaitīšanas programā, kā mēs jau uzzinājām „ievadā", uzņemts jautājums par „ražošanas spriegumu gada laikā, pamalojolies uz ģimenes un algoto strādnieku skaitu, kuri nodarbināti ražošanā pa mēnešiem" (14. lpp.). Tā kā skaitīšana nolika pēc zemnieku sētām, t. i., katrs uzņēmums izpētīts atsevišķi (diemžēl „Aprakstam" nav pielikts zemnieka sētas aptaujas formulārs), jāpieņem, ka no katra uzņēmuma savākti dati par strādnieku skaitu pa mēnešiem vai par darba mēnešu ilgumu gadā katrā uzņēmumā. Sic dati „Aprakstā^11 sakopoti vienā tabulā (57., 58. Ipp.), kur katrai abu grupu apakšgrupai norādīts strādnieku skaits (ģimenes un algoto strādnieku kopā), kuri nodarbināti katrā mēnesī gadā.

1894./95. gada mājrūpniecības skaitīšanas mēģinājums ar tādu precizitāti noteikt mājrūpnieku darba mēnešus ir visai pamācošs un interesants. Tiešām, bez tādām ziņām dati par ienākumiem un izpeļņu nebūtu pilnīgi un statistiskie aprēķini būtu tikai aptuveni. Bet, diemžēl, dati par darba periodu apstrādāti visai nepietiekami: bez šās vispārējās tabulas sniegtas tikai ziņas no dažām mājrūpnie-cības nozarēm par strādnieku skaitu pa mēnešiem, dažreiz iedalot grupās, dažreiz bez šādas iedalīšanas; iedalīšana apakšgrupās nav izdarīta nevienā mājrūpniecības nozarē. Lielu uzņēmumu izdalīšana atsevišķi šajā jautājumā būtu sevišķi svarīga, jo mums ir tiesības pieņemt, — gan a priori, gan pēc citu mājrūpniecības pētītāju datiem, — ka lielo un sīko mājrūpnieku darba periodi nav vienādi. Turklāt pati tabula 57. Ipp. sastādīta, šķiet, ne bez iespieduma vai citām kļūdām (piem., februāra, augusta, novembra mēnesī; II grupas 2. aile, šķiet, sajaukta ar 3. aili, jo strādnieku skaits 3. apakšgrupā lielāks nekā otrajā). Pat izlabojot šīs neprecizitātes (izlabojot dažreiz aptuveni), šī tabula modina ne mazumu šaubu, un lietot to ir riskanti. Un patiesi, apskatot šās tabulas datus pa apakšgrupām, mēs redzam, ka 3. apakšgrupā (I gr.) nodarbināto strādnieku maksimums ir decembra mēnesī ar 2 911 strādniekiem. Pa tam pavisam 3. apakšgrupā ,,Ap-raksts“ skaita 2 551 strādnieku. Tas pats ir II grupas 3. apakšgrupā: maksimums 3 221, bet īstenais strādnieku skaits — 3 077. Turpretī pēc apakšgrupām vienā no uzrādītiem darba mēnešiem nodarbināto strādnieku maksimums mazāks par īsteno strādnieku skaitu. Kā izskaidrojama šī parādība? Vai ar to. ka šajā jautājumā ziņas nav savāktas par visiem uzņēmumiem? Tas ļoti ticams, bet „Aprakstā" par to nav ne vārda. II grupas 2. apakšgrupā ne tikai strādnieku maksimums (februāris) ir lielāks par īsteno strādnieku skaitu (1882 pret t 103), bet arī vienā mēnesī nodarbināto strādnieku vidējais skaits (l. i., iznākums, ko iegūstam, dalot 12 mēnešos nodarbināto strādnieku sumu ar 12) lielāks par strādnieku patieso skaitu (1 265 pret 1 163)1! Rodas jautājums, kādu tad strādnieku skaitu reģistrētāji uzskatīja par īsteno: vai vidējo par gadu, vai vidējo par kaut kādu periodu (piemēram, ziemu), vai faktisko skaitu gada vienā noteiktā mēnesī? Izskatot datus par ikmēneša strādnieku skaitu atsevišķās mājrūpniecības nozarēs, nevaram noskaidrot visus šos pārpratumus. Vairākumam no 23 mājrūpniecības nozarēm, par kurām sniegtas šīs ziņas, vienā gada mēnesī nodarbināto strādnieku maksimums zemāks par strādnieku patieso skaitu. 2 mājrūpniecības nozarēs šis maksimums ir augstāks par strādnieku patieso skaitu: vara izstrādājumu nozarē (239 pret 233) un kalēju nozarē (II grupa — 1 811 pret 1 269). Divās nozarēs maksimums līdzinās strādnieku īstajam skaitam (virvju un eļļas spiešanas nozarē, II grupas).

Šādos apstākļos lietot datus par ikmēneša strādnieku sadalījumu, lai salīdzinātu tos ar izpeļņas sumām, ar strādnieku patieso skaitu u. tml., nav iespējams. Atliek tikai izlietot šos datus neatkarīgi no citiem, salīdzināt pa mēnešiem nodarbināto strādnieku maksimumus un minimumus. Tā tas arī darīts „Aprakstā", bet pie tam tiek salīdzināti atsevišķi mēneši. Mēs uzskatām par pareizāku salīdzināt ziemu ar vasaru: tad mēs varam izsekot, ciktāl zemkopība atvelk strādniekus no mājrūpniecības. Mēs ņēmām vidējo ziemā nodarbināto strādnieku skaitu (no oktobra līdz martam) kā normu un, piemērojot šo normu vasarā nodarbināto strādnieku skaitam, dabūjām vasaras darba mēnešu skaitu. Ziemas un vasaras mēnešu suma deva darba mēnešu skaitu gadā. Paskaidrosim ar piemēru. I grupas 1. apakšgrupā sešos ziemas mēnešos nodarbināts 18 060 strādnieku; tātad vienā ziemas mēnesī vidēji ir nodarbināts (18060:6 = ) 3 010 strādnieku. Vasarā nodarbināti 12 345 strādnieki, t. i„ darba periods vasarā līdzinās (12 345 : 3 010) = 4,1 mēnesim. Tātad darba periods I grupas 1. apakšgrupā ir 10,1 mēnesis gadā.

Šāds datu apstrādāšanas paņēmiens mums likās vispareizākais un visērtākais. Vispareizākais tāpēc, ka tas dibinās uz ziemas un vasaras mēnešu .salīdzināšanu, tātad dibinās uz precizu konstatējumu, ciktāl zemkopība atrauj strādniekus no mājrūpniecības. Ka ziemas mēneši ņemti

23 2. sči.

pareizi, to apstiprina tas, ka tieši no oktobra un tieši līdz martam abās grupās strādnieku skaits augstāks par vidējo skaitu gadā. Tieši no septembra līdz oktobrim strādnieku skaits visstiprāk pieaug, tieši no marta līdz aprilim tas visstiprāk samazinās. Bez tam citu mēnešu izvēle grozītu iznākumu visai niecīgos apmēros. Par visērtāko mēs šo paņēmienu uzskatām tāpēc, ka tas izteic darba periodu ar precizu skaitli, atļaujot salīdzināt šai ziņā grupas un apakšgrupas.

Lūk, dati, ko dabūjam, lietojot šo paņēmienu:

Šie dati liek secināt, ka starpība darba periodā starp zemkopjiem un nezemkopjiem ārkārtīgi maza: nezem-

kopjiem darba periods garāks pavisam par 5%. Šās starpības niecīgums liek šaubīties par skaitļu pareizību. Kontroles nolūkā mēs izdarījām dažus grāmatā izkaisītā materiala aprēķinus un kopsavilkumus un nācām pie šādiem secinājumiem:

No 43 mājrūpniecības nozarēm „Aprakstā" par 23 sniegtas ziņas, kā strādnieki iedalīti pa mēnešiem, pie kam par 12 (13)[168] nozarēm šīs ziņas sakopotas pa grupām, bet par 10 nozarēm šīs ziņas nav sakopotas pa grupām. Izrādās, ka trijās (darvas, zilināšanas un ķieģeļu) rūpniecībās strādnieku skaits vasarā lielāks nekā ziemā: sešos ziemas mēnešos visās šajās trijās rūpniecības nozarēs nodarbināti pavisam 1 953 cilvēki, bet 6 vasaras mēnešos — 4 918 cilvēki. Zemkopju skaits šajās nozarēs milzīgi pārsniedz ne-zcmkopju skaitu un līdzinās 85,9% no visu strādnieku skaita. Protams, bija pilnīgi nepareizi savienot kopsumā pa grupām šīs, tā sakot, vasaras rūpniecības ar pārējām, jo tas nozīmēja savienot dažādas lietas un mākslīgi paaugstināt vasaras strādnieku skaitu visās rūpniecības nozarēs. Lai izlabotu tā radušos kļūdu, ir divi līdzekļi. Pirmais — atskaitīt šo triju grupu datus no „Apraksta" kopsumām pēc 1 un II grupas*. Dabūjam darba periodu pirmajai grupai 9,6 mēnešus, II grupai — 10,4 mēnešus. Šeit starpība starp abām grupām ir lielāka, bel tomēr tā nav visai liela: 8,3%. Otrais līdzeklis izlabot kļūdu ir saskaitīt kopā to 12 mājrūpniecības nozaru datus, par kurām „Aprakstā^11 sniegtas ziņas, kā strādnieki iedalīti pa mēnešiem I un II grupā atsevišķi. Šāds kopsavilkums aptvers 70% no visa mājrūpnieku skaita, pie kam salīdzinājums slarp I un II grupu būs pareizāks. Izrādījās, ka šajās 12 mājrūpniecības nozarēs darba periods I grupai ir tikai 8,9 mēneši, II grupai — 10,7 mēneši, bet abām grupām kopā 9,7 mēneši. Šeit darba periods nezemkop-jiem par 20,2% garāks nekā zemkopjiem. Zemkopji pārtrauc darbus vasarā uz 3,1 mēnesi, bet nezemkopji tikai uz 1,3 mēnešiem. Ja mēs pieņemam darba periodu maksimālo attiecību II un I grupā par normu, arī tad izrādīsies, ka ar darba periodu atšķirību nevaram izskaidrot ne tikai I un II grupas strādnieku bruto produkcijas vai viņu uzņēmumu tīrā ienesīguma atšķirību, bet pat ne atšķirību algoto strādnieku, zemkopju un nezemkopju, darba algās. Tātad iepriekšējais secinājums, ka sakars ar zemi pazemina mājrūpnieku izpeļņu, pilnīgi paliek spēkā.

Tāpēc jāatzīst par kļūdu „Apraksta^11 autoru doma izskaidrot zemkopju un nezemkopju izpeļņas atšķirību ar darba periodu atšķirību. Viņu kļūda radusies no tā, ka viņi nav mēģinājuši izteikt darba periodu atšķirību pre-cizos skaitļos un tāpēc sākuši maldīties. Piemēram, „Apraksta^11 106. lpp. teikts, ka kažocnieku zemkopju un kažocnieku nezemkopju izpeļņas atšķirību „nosaka galvenokārt darba dienu skaits, ko viņi veltī mājrūpniecībai^11. Bet nezemkopju ienākumi pārsniedz zemkopju ienākumus šajā mājrūpniecības nozarē 2—4 reizes (uz 1 ģimenes strādnieku 1. apakšgrupā 65 un 280 rub.; 2. apakšgrupā — 27 un 62 rub.), un nezemkopju darba periods garāks pavisam par 28,7% (8,5 mēneši pret 6,6).

Izpeļņas pazemināšanas fakls, ko rada sakars ar zemi, nav paslīdējis garām arī „Apraksta^11 sastādītājiem, kas

* Šo Īriju mājrīīpniecības nozaru strādnieku sadalīšana starp t un II grupu izdarīta aptuveni, ņemot par normu I grupai 85,9°/o.

23*

to tomēr izteikuši ar parasto narodņiku formulu par māj-rūpniecības formas „priekšrocībusalīdzinot ar kapitālistisko formu: „savienodams zemkopību ar mājrūpnieclbu, mājrūpnieks... var pārdot savus izstrādājumus lētāk par fabriku izstrādājumiem*1 (4. lpp.), citiem vārdiem sakot, viņš var apmierināties ar mazāku izpeļņu. Bet kāda tur „priekšrocība^11 sakaram ar zemi, ja tirgus jau tiktāl valda pār visu produkciju zemē, ka tas, ņemot vērā šo sakaru, pazemina mājrūpnieku zemkopju izpeļņu? ja kapitāls prot izmantot šo ,,sakaru“ lielākam spiedienam uz mājrūpnieku zemkopi, kas mazāk spēj pats sevi aizsargāt, izvēlēties citu saimnieku, citu pircēju, citu nodarbošanos? Darba algas (un vispār rūpnieciskās izpeļņas) pazemināšanās gadījumos, kad strādniekam (un sīkrūpniekam) pieder zemes gabaliņš, ir parādība, kas kopēja visām kapitālistiskām zemēm, parādība, kas labi zināma visiem uzņēmējiem, kuri sen jau labi novērtējuši šo pie zemes saistīto strādnieku milzīgās „priekšrocības". Tikai satrūdējušos Rietumos lielas sauc tieši īstajā vārdā, bet pie mums izpeļņas pazemināšanu, darba ļaužu dzīves līmeņa pazemināšanu, mašinu lietošanas aizkavēšanu, visāda veida spaidu nostiprināšanu dēvē par „tautas ražošanas" „priekšrocību", „kas savieno zemkopību ar rūpniecību"...

Nobeidzot 1894./95. g. mājrūpniecības skaitīšanas dalu apskatu par darba periodu, atkal nevaram nenožēlot, ka iegūtie dati nav apstrādāti, un nevaram nevēlēties, lai šī neveiksme nemulsinātu citus šā interesantā jautājuma pētītājus. Pētīšanas paņēmienu — noteikt darba spēka sadalījumu pa mēnešiem — nevaram neatzīt par visai veiksmīgi izvēlētu. Iepriekš mēs sniedzām datus par darba periodu pēc grupām un apakšgrupām. Grupu datus mēs vēl kaut cik varējām pārbaudīt. Apakšgrupu dati nemaz nav pārbaudāmi, jo grāmatā nav arī absolūti nekādu ziņu par darba perioda atšķirību dažādās apakšgrupās. Tāpēc, iztirzājot šos datus, mēs to darām ar ierunu, ka nevaram galvot par to pilnīgo drošību, un, ja mēs taisām tālākus secinājumus no tiem, tad vienīgi tādēļ, lai izvirzītu jautājumu un pievērstu tam pētītāju uzmanību. Svarīgākais secinājums ir tas, ka vismazākā starpība I un II grupas darba periodos ir 1. apakšgrupā (pavisam par 1%: 10,1 un 10,0 mēnešu), t. i., vismazāk atraujas no zemkopības visvairāk pārtikušie mājrūpnieki un vislielākie un visturīgākie zemkopji. Vislielākā atšķirība ir starp amatniekiem (2. apakšgrupa: 9,5 un 10,4 mēneši), t. i., tiem, ko vismazāk skar rūpnieku preču saimniecība, un vidējiem zemkopjiem. Iznāk, it kā pārtikušo zemkopju mazāka atraušanās no zemkopības atkarīga vai nu no viņu lielāka ģimenes sastāva, vai no lielākas algotā darba ekspluatācijas mājrūpniccībā, vai arī no tā, ka viņi algo zemkopības strādniekus, un ka amatnieku vislielākā atraušanās no zemkopības notiek sakarā ar viņu kā zemkopju vis-mazāku degradēšanos, ka viņi vislielākā mēra saglabājuši patriarchalās attiecības un ka viņi tieši strādā patērētājiem zemkopjiem, kas vasarā* sašaurina savus pasūtījumus.

— „Sakars ar zemkopību" pēc skaitīšanas datiem ārkārtīgi spilgti atspoguļojas mājrūpnieku rakstīt un lasīt prašanā; — algoto strādnieku lasīt un rakstīt prašana diemžēl nav izpētīta. Izrādās, ka ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju vidū** ievērojami vairāk lasīt un rakstīt pratēju nekā zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju vidū, pie kam šī attiecība novērojama bez izņēmuma itin visās apakšgrupās kā pie vīriešiem, tā pie sievietēm. Lūk, in extenso*** skaitīšanas dati par šo jautājumu procentuālās attiecībās (62. Ipp.):

* Ir izņēmums: zilināšanas nozare ir vienīgi amatnieciska māj-rūpniecība, un lajā vasaras darbs pārsvarā pār ziemas darbu.** Atgādināsim, ka šeit izņēmuma veidā ietverta tikai viena (un pie tam apriņķa) pilsēta: no II grupas 4 7C2 ģimenes strādnieku skaita tikai 1412 ir pilsētnieki, t. i., 29,fi°/o.*** — pilnā apmērā. Red.

Interesanti atzīmēt, ka ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju vidū Jasīl un rakstīt prašana ātrāk izplatās starp sievietēm nekā starp vīriešiem. Lasīt un rakstīt pratēju vīriešu procents II grupā IVa—2 reizes lielāks nekā I grupā, bet lasīt un rakstīt pratēju sieviešu procents 2V2—ЭЗ/4 reizes lielāks.

Rezumējot secinājumus, ko 1894./95. gada mājrūpniecī-bas skaitīšana devusi par „zemkopību sakarā ar mājrūp-niecību“, mēs varam konstatēt, ka sakars ar zemkopību:

1) patur visatpalikušākās rūpniecības formas un bremzē ekonomisko attīstību;

2) pazemina mājrflpnieku izpeļņu un ienākumus, tā ka visvairāk nodrošinātās zemkopju saimnieku apakšgrupas saņem kopsumā un vidēji mazāk nekā vissliktāk nostādītās pie nezemkopjiem strādājošo algoto strādnieku apakšgrupas, nerunājot jau nemaz par nezemkopjiem saimniekiem. Pat salīdzinot I grupas saimniekus ar algotajiem strādniekiem šai pašā grupā, dabūjam visai zemus ienākumus, kas tikai mazliet pārsniedz algoto strādnieku izpeļņu un dažreiz pat noslīd zemāk par to;

3) aizkavē iedzīvotāju kulturālo attīstību, jo viņiem ir zemāks prasību līmenis un lasīt un rakstīt prašanā viņi paliek tālu iepakaļ nezemkopjiem.

Šie secinājumi mums noderēs turpmāk, novērtējot na-rodņiku rūpniecības politikas programu.

4) Starp mājrūpniekiem zemkopjiem konstatējama sadalīšanās, kas noris paralēli ar mājrūpnieku sadalīšanos. Pie tam (nodrošinājuma ziņā) augstākās zemkopju kategorijas ir tīrs lauku buržuāzijas tips, kas dibina savu saimniecību uz kalpu un dienas algādžu darbu.

5) Darba periods zemkopjiem ir īsāks nekā nezemkopjiem, bet šī starpība visai neliela (5%—20%).

V

LIELIE UN SĪKIE UZŅĒMUMI.

MĀJROPNIEKU IENĀKUMI

Sīkāk jāpakavējas pie 1894795. gada mājrūpniecības skaitīšanas datiem par mājrūpnieku ienākumiem. Mēģinājums savākt datus par ienākumiem pa katru zemnieku sēļu pārāk pamācošs, un aprobežoties ar (iepriekš minētiem) apakšgrupu kopējiem „vidējiem*1 skaitļiem būtu pilnīgi nepareizs paņēmiens. Mēs jau ne vienu reizi vien esam runājuši par fikciju, kas iznāk, ja aprēķinām „vidējos" skaitļus, saliekot kopā vieniniekus mājrūpniekus un lielu uzņēmumu saimniekus un dalot sumu ar saskaitāmo skaitu. Pacentīsimies savākt „Aprakstā" esošos datus par šo jautājumu, lai šo fikciju uzskatāmi parādītu un pierādītu, lai pierādītu, ka zinātniskos pētījumos un apstrādājot zemnieku sētu skaitīšanas datus nepieciešami grupēt mājrūpniekus kategorijās pēc (gan ģimenes, gan algoto) strādnieku skaita darbnīcā un sniegt visus skaitīšanas datus pēc šīm kategorijām.

„Apraksta" sastādītāji nevarēja nepamanīt acīs durošos faktu, ka lielākie uzņēmumi ir ienesīgāki, un viņi centās vājināt tā nozīmi. Lielu uzņēmumu precizo skaitīšanas datu vietā (nošķirt šos datus nebūtu grūti) viņi atkal aprobežojušies ar vispārīgiem spriedelējumiem, apsvērumiem, argumentiem pret narodņicismam nepatīkamiem secinājumiem. Apskatīsim šos argumentus.

„Ja mēs šādos (lielos) uzņēmumos, salīdzinot ar sīkiem uzņēmumiem, atrodam neproporcionāli lielāku ģimenes ienākumu, tad mēs nedrīkstam pamest neievērotu, ka šā ienākuma ievērojama daļa lielāko tiesu ir, pirmkārt, zināmas produktos pārgājušas pamalkapitala daļas vērtības atražošana, otrkārt, darba un ražošanā nepiedalījušos tirdznieciskā transita rakstura izdevumu vērtību atražošana un, treškārt, saimnieka maizē dzīvojošo algoto strādnieku uztura līdzekļu vērtības atražošana. Šie fakti (! labi fakti!) aprobežo dažu iluziju iespējamību attiecībā uz pārspīlētu priekšstatu par algotā darba vai, kas ir tas pats, par kapitālistiskā elementa priekšrocībām mājrūp-niecībā" (15. lpp.). Ka pētniecībai visai vēlama iluziju iespējamības „aprobežošana", par to, protams, neviens nešaubās, bet, lai to panāktu, „ilūzijām" jāstāda pretī tieši zemnieku sētu skaitīšanā savāktie fakti, bet nevis savi apsvērumi, kas dažreiz pilnīgi pieskaitāmi „ilūzijām". Vai tad autoru spriedelēšana par tirdznieciskiem transita izdevumiem patiesībā nav ilūzija? Kas tad nezina, ka lielajam rūpniekam šīs izmaksas uz produkta vienību nesalīdzināmi zemākas nekā sīkajam rūpniekam^169, ka pirmais iepērk materiālus lētāk, pārdod produktu dārgāk, prazdams (un spēdams) izvēlēties laiku un vietu? Māj-rūpniecības skaitīšana dod norādījumus arī uz šiem visiem zināmiem faktiem: sal., piemēram, 204. un 263. Ipp., un nevar nenožēlot, ka „Aprakstā" nav faktu par lielo un sīko rūpnieku, mājrūpnieku un uzpircēju izejvielu iepirkšanas un produkta pārdošanas izdevumiem. Tālāk, kas attiecas uz pamatkapitala nolietojošos daļu, tad autoriem, cīnoties pret ilūzijām, atkal gadījies krist ilūzijās. No teorijas zinām, ka lieli izdevumi pamatkapitalam pazemina nolietojamo un uz ražojumu pārejošo vērtības daļu, kas aprēķināta uz ražojuma vienību. „Rokām jeb manufaktūras ražoto preču un ar mašinām ražoto preču cenu salīdzinošas analizēs vispārējais rezultāts ir tāds, ka ar mašinu ražojamā produkta vērtības daļa, kas pāriet no darba rīkiem, relativi pieaug, bet absolūti samazinās. Tas ir, tās absolūtais lielums samazinās, bet tās lielums attiecībā pret visu ražojuma vērtību, piem., pret mārciņu dzijas, palielinās" („Das Kapital", I^2, S. 406^170). Skaitīšana aptvērusi arī ražošanas izdevumus, kuru skaitā ietilpst (14. Ipp., 7. p.) „instrumentu un ierīču remonts". Kur ir pamats domām, ka trūkumi šā punkta reģistrācijā sastopami biežāk pie lielajiem nekā pie sīkajiem saimniekiem? Vai drīzāk nav otrādi? Kas attiecas uz algoto strādnieku uzturu, tad par šo jautājumu „Aprakstā" nav nekādu faktu: mēs nezinām, cik strādnieku tieši saņem no saimniekiem uzturu, cik bieži ir skaitīšanas trūkumi šajā punktā, cik bieži saimnieki zemkopji uztur algotos strādniekus ar savas saimniecības produktiem, cik bieži saimnieki ieskaitījuši strādnieku uzturu ražošanas izdevumos. Gluži tāpat nav nekādu faktu par nevienādu darba periodu ilgumu lielajos un sīkajos uzņēmumos. Mēs it nemaz nenoliedzam, ka darba periods lielajos uzņēmumos droši vien ir garāks nekā sīkajos uzņēmumos, bet, pirmkārt, atšķirības ienesīgumā nesalīdzināmi lielākas par atšķirībām darba periodā; un, otrkārt, atliek konstatēt, ka pret preciziem zemnieku sētu skaitīšanas faktiem (ko sniedzam turpmāk) Permas statistiķi nav varējuši celt nevienu svarīgu, uz preciziem datiem dibinātu iebildumu, aizstāvot narodņiku „ilūzijas^171^1.

Datus par lielajiem un sīkajiem uzņēmumiem mēs dabūjām tādā kārtā: skatījām cauri „Aprakstam^172 pieliktās tabulas, atzīmējām lielos uzņēmumus (kad bija iespējams tos izdalīt atsevišķi, t. i., kad tie nebija apvienoti ar uzņēmumu masu vienā kopsumā) un salīdzinājām ar ,,Ap-raksta^172 kopējām simtām, kurās ietverti visi tās pašas grupas un apakšgrupas uzņēmumi. Jautājums tik svarīgs, ka lasītāji, mēs ceram, nežēlosies par tālāk sniegto tabuliņu pārpilnību: tabuliņās dali izceļas spilgtāk un kompaktāk.

Velteņu zābaku rūpniecība:

Tātad „vidējais^172 ienākums uz vienu ģimenes strādnieku, 75 rub., dabūts, saskaitot kopā 222 rub. un 41 rub. ienākumu. Izrādās, ka, atskaitot 10 lielos uzņēmumus^171 ar 14 ģimenes strādniekiem, pārējie uzņēmumi dod tīru ienākumu, kas mazāks par algotā strādnieka darba algu (41,2 rub. pret 45,6), bet lielajos uzņēmumos darba alga vēl paaugstinās. Darba ražīgums lielajos uzņēmumos vairāk nekā divkārt lielāks (1G8,0 un 82.4), algotā strādnieka darba alga gandrīz divkārt lielāka (53 un 28), tīrais ienākums pieckārt lielāks (222 un 41). Skaidrs, ka ne ar darba perioda atšķirībām, nedz ar kaut kādiem citiem apsvērumiem nav iespējams atbrīvoties no fakta, ka lielajiem uzņēmumiem augstāks darba ražīgums* un augstāks ienesīgums, bet sīkie mājrūpnieki ar visu savu „patstāvību" (1. apakšgrupa: strādā patstāvīgi tirgum) un sakaru ar zemi (I grupa) saņem mazāk par algotajiem strādniekiem.

Galdniecības rfipniecībā I grupas 1. apakšgrupā ģimeņu „tīrais ienākums" ir „vidēji" 37,4 rub. uz 1 ģimenes strādnieku, kamēr viena algotā strādnieka vidējā izpejņa tajā pašā grupā ir 56,9 rub. (131. Ipp.). Izdalīt atsevišķi lielos uzņēmumus pēc tabulām nevar, bet nez vai var šaubīties, ka šis ienākumu „vidējais" lielums uz 1 ģimenes strādnieku ir rezultāts tam, ka savienoti uzņēmumi ar augsi u ienākumu un algotajiem strādniekiem (kuriem taču par kaut ko maksā 56 rub.) ar maziņām sīku „patstāvīgu" mājrūpnieku darbnīciņām, kuru īpašnieki saņem daudz mazāk par algoto strādnieku.

Tālāk, māšu pinumu rūpniecība:

* „Kāda uzņēmuma" atzīmēta vilnas plucināmās mušiņas lietošana (119. Ipp.).

Tātad 11 uzņēmumi no 99 koncentrē gandrīz pusi visas produkcijas. Darba ražīgums tajos augstāks vairāk nekā divkārt; tāpat algoto strādnieku darba alga; tīrais ienākums vairāk nekā seškārt augstāks par „vidējo^11 un gandrīz desmitkārt augstāks nekā pārējo, t. i„ sīkāko, māj-rūpnieku ienākumi. Šo pēdējo ienākums jau mazliet augstāks par algoto strādnieku izpeļņu (34 un 26).

Virvju un lauvu rūpniecība^173:

Tātad arī šeit kopējie „vidējie" skaitļi parāda augstākus ģimenes strādnieku ienākumus, salīdzinot ar algoto strādnieku izpeļņu (90 pret 65,6). Bet no 58 uzņēmumiem 4 koncentrē vairāk nekā pusi no visas produkcijas. Šajos (tīri kapitālistiska tipa manufaktūru)[174] uzņēmumos darba ražīgums gandrīz trīs reizes augstāks par vidējo (800 un 286) un vairāk nekā pieckārt augstāks nekā pārējos, t. i., sīkākos, uzņēmumos (800 un 146). Algoto strādnieku darba alga fabrikās ievērojami augstāka nekā pie sīkajiem saimnieķeļiem (84 un 45). Fabrikantu tīrais ienākums ir vairāk par 1 000 rub. uz ģimeni pret 90 rub. „caurmēra^175^1 un pret sīko mājrūpnieku — 60,5 rub. Sīkie mājrūpnieki tādā kārtā saņem ienākumu, kas ir mazāks par algoto strādnieku darba algu (60,5 un 65,6).

Darvas ražošanas rūpniecība:

Tātad ari šajā rūpniecībā, kas vispār ļoti sīka, ar ļoti nelielu algoto strādnieku skaitu (20%), zemkopības grupā pie patstāvīgajiem mājrūpniekiem novērojama tā pati tīri kapitālistiskā lielo (samērā) uzņēmumu pārākuma parādība. Un darvas ražošana ir tipiski zemnieciska „tautas" rūpniecībai Lielajos uzņēmumos darba ražīgums vairāk nekā trīs reizes augstāks, algoto strādnieku darba alga pusotras reizes lielāka, tīrais ienākums astoņas reizes lielāks par „vidējo" un desmit reižu augstāks par pārējo mājrūpnieku ģimenes locekļu izpeļņu, kuri nopelna ne vairāk par caurmēra algoto strādnieku un mazāk par algoto strādnieku lielākos uzņēmumos. Atzīmēsim, ka darvas ražošana notiek galvenokārt vasarā, tā ka darba perioda atšķirības nevar būt ievērojamas^175.

Izrādās, ka atkal tāpat vidējie skaitļi visai apakšgrupai ir pilnīgi fiktivi. Lielie (sīko kapitālistu) uzņēmumi koncentrē visas produkcijas lielo pusi, to tīrais ienesīgums sešas reizes augstāks par vidējo un 14 reizes lielāks par sīko saimnieķeļu ienākumu, un tie izmaksā algotajiem strādniekiem darba algu, kas pārsniedz sīko mājrūpnieku ienākumu. Mēs nerunājam par darba ražīgumu, 3—4 lielie uzņēmumi ražo vērtīgāku produkciju — sīrupu.

Podniecības rūpniecība. Atkal tipiska sīka zemnieku rūpniecība ar niecīgu algoto strādnieku skaitu (13%), ar visai sīkiem uzņēmumiem (mazāk par 2 strādniekiem katrā uzņēmumā), ar dominējošu zemkopju skaitu. Arī šeit mēs redzam to pašu:

Šeit tātad tūlīt parādās, ka pēc „vidējiem^176^1 skaitļiem algotā strādnieka izpeļņa augstāka par ģimenes strādnieka ienākumu. Lielo uzņēmumu izdalīšana atsevišķi izskaidro šo pretrunu, ko mēs konstatējām jau iepriekš lielā daudzumā datu. Lielajos uzņēmumos nesalīdzināmi augstāks darba ražīgums, augstāka darba alga, augstāks saimnieka ienākums; sīkie mājrūpnieki saņem mazāk nekā algotie strādnieki un vairāk nekā divkārt mazāk par algotajiem strādniekiem vislabāk nostādītajās darbnīcās.

Ķieģeļu rūpniecība:

Tātad arī šeit izrādās, ka viena ģimenes strādnieka „vidējais^177 ienākums zemāks par algotā strādnieka darba algu. Arī šeit šī parādība izskaidrojama ar to, ka savienoti lielie uzņēmumi, kas izceļas ar nesalīdzināmi lielāku darba ražīgumu, strādnieku augstāku darba algu un ļoti augstu (samērā) ienesīgumu, — ar sīkiem uzņēmumiem, kuru saimnieķeļi dabū gandrīz divas reizes mazāku ienākumu par algoto strādnieku darba algu lielajās darbnīcās.

Mēs varētu sniegt datus arī par citām mājrūpniecības nozarēm^176, bet domājam, ka arī šie vairāk nekā pietiekami.

Sakoposim tagad secinājumus no apskatītajiem datiem:

1) Lielo un sīko uzņēmumu savienošana dod pilnīgi fiktivus „vidējos*1 skaitļus, kas nedod nekādu jēdzienu par īstenību, notušē kardinālās atšķirības, iztēlo kā viendabīgu to, kas pavisam dažādas dabas un dažāda sastāva.

2) Ļoti daudzu mājrūpniecības nozaru dali liecina, ka (pēc kopējā strādnieku skaita) lielie uzņēmumi atšķiras no vidējiem un sīkajiem uzņēmumiem:

a) ar nesalīdzināmi augstāku darba ražīgumu;

b) ar algoto strādnieku augstāku algu;

c) ar nesalīdzināmi augstāku līro ienesīgumu.

3) Visi mūsu atsevišķi aplūkotie lielie uzņēmumi bez izņēmuma nesalīdzināmi lielākos apmēros lieto algoto darbu (salīdzinot ar attiecīgās mājrūpniecības nozares vidējiem uzņēmumiem), kas pēc savas lomas ievērojami pārsniedz ģimenes locekļu darbu. To ražīgums sasniedz desmittūkstoš rubļu, bet algoto strādnieku skaits — desmit un vairāk cilvēku uz uzņēmumu. Šie lielie uzņēmumi tātad reprezentē kapitālistiskas darbnīcas. Mājrūpniecības skaitīšanas dati tātad pierāda, ka daudzinātajā „rnāj-rūpniecībā** pastāv tīri kapitālistiski likumi un attiecības; pierāda, ka uz algoto strādnieku kooperācijas dibinātās kapitālistiskās darbnīcas ir daudz pārākas par vieniniekiem un vispār sīkajiem mājrūpniekiem, — pārākas gan darba ražīguma, gan pat algoto strādnieku darba atalgojuma ziņā.

4) Izrādās, ka ļoti daudzās mājrūpniecības nozarēs sīko patstāvīgo mājrūpnieku izpeļņa ir nevis augstāka, bet bieži vien pat zemāka par algoto strādnieku izpeļņu tajā pašā mājrūpniecības nozarē. Šai starpībai vēl jāpastiprinās, ja algoto strādnieku izpeļņai pieskaitām uzturu, ko daži no viņiem saņem.

Šo pēdējo secinājumu mēs izdalām no pirmajiem trim tai ziņā, ka tie secinājumi izteic parādības, kas vispārīgas un obligātās pēc preču ražošanas likumiem, kamēr šeit mēs nevaram saskatīt vispār obligātās parādības. Mēs tātad formulējam šādi: pastāvot zemākam sīko uzņēmumu darba ražīgumam un viņu saimnieķeļu (sevišķi zemkopju) neaizsargātam stāvoklim tirgū, pilnīgi iespējama tāda parādība, ka patstāvīgā mājrūpnieka izpeļņa izrādās zemāka par algotā strādnieka darba algu, un dati rāda, ka šāda parādība īstenībā sastopama ļoti bieži.

Ka sniegtie aprēķini noder par pierādījumu, tas nav apšaubāms, jo mēs ņēmām veselu rindu mājrūpniecības nozaru, izvēlējāmies tās ne nejauši, bet parādījām visas, kur vien tabulas atļāva izdalīt atsevišķi lielos uzņēmumus, ņēmām nevis atsevišķus uzņēmumus, bet visus zināma veida uzņēmumus, salīdzinādami ar tiem vienmēr vairākus lielus uzņēmumus no dažādiem apriņķiem. Bet būtu vēlams piešķirt aprakstāmām parādībām vispārīgāku un preci-zāku izteiksmi. Par laimi „Aprakstā^178^1 ir dati, kas daļēji atļauj realizēt tādu vēlēšanos. Tie ir dati par uzņēmumu sadali pēc to tīrā ienesīguma. Par atsevišķām mājrūpniecības nozarēm „Aprakstā^11 norādīts, cik ir uzņēmumu ar ienākumu līdz 50 rub., līdz 100 rub., līdz 200 rub. u. tml. Lūk, šos datus mēs arī sakopojām. Izrādījās, ka tādi dati ir par 28 mājrūpniecības nozarēm^178, kuras aptver 8 364 uzņēmumus, t. i., 93,2% no visa skaita (8 991). Pavisam šais 28 nozarēs ir 8 377 uzņēmumi (13 uzņēmumi nav sadalīti pēc ienesīguma) ar 14 135 ģimenes + 4 625 algotiem strādniekiem, pavisam ar 18 760 strādniekiem, kas ir 93,9% no visa strādnieku skaita. Saprotams, ka pēc šiem datiem par 93% mājrūpnieku mums ir pilnīgas tiesības secināt par visiem mājrūpniekiem, jo nav nekāda pamata pieņemt, ka pārējie septiņi procenti nelīdzināsies šiem 93. Iekām sniedzam mūsu kopsavilkuma datus, jāpiezīmē sekojošais:

1) „Apraksta^179 sastādītāji, sniegdami šo grupējumu, ne vienmēr stingri izturējuši katras grupas nosaukumu vienādību un vienveidību. Piem., viņi saka: „līdz 100 rub.“, „mazāk par 100 rub.“, dažreiz pat „pa 100 rub.“. Ne vienmēr viņi norāda uz kategorijas sākuma un beigu robežu, t. i., dažreiz viņi iesāk grupēt ar kategoriju „līdz 100 rub.“, dažreiz ar kategoriju „līdz 50 rub.“, „līdz 10 rub.“ u. tml.; dažreiz viņi izbeidz grupējumu ar kategoriju „1 000 rub. un vairāk^179, dažreiz viņi min kategoriju „2 000—3 000 rub.“ u. tml. Visām šīm neprecizitātēm nevar būt nekādas nopietnas nozīmes. Mēs sakopojām visas kategorijas, kas sniegtas „Aprakstā" (to ir 15: līdz 10 rub., līdz 20 rub., līdz 50 rub., līdz 100 rub., līdz 200 rub., līdz 300 rub., līdz 400 rub., līdz 500 rub., līdz 600 rub., līdz 700 rub., līdz 800 rub., līdz 900 rub., līdz 1 000 rub., 1 000 rub. un vairāk, 2 000—3 000 rub.), un visas mazās neprecizitātes un šaubas atrisinājām, lietojot vienu no šīm kategorijām.

2) „Aprakstā" minēts tikai uzņēmumu skaits, kuriem ir tādas un tādas kategorijas ienākumi, bet nav uzrādīts ienākuma lielums, kas pienākas visu katras kategorijas uzņēmumu daļai. Bet mums tieši pēdējie dati ir nepieciešami. Mēs tāpēc pieņēmām, ka ienākuma lielums attiecīgas kategorijas uzņēmumiem noteicams ar pietiekamu precizitāti, reizinot uzņēmumu skaitu kategorijā ar ienākumu vidējo lielumu, t. i., ar aritmētisko vidējo no maksimuma un minimuma kategorijā (piem., 150 rub. kategorijā no 100 līdz 200 rub. utt.). Tikai divām zemākajām kategorijām (līdz 10 rub. un līdz 20 rub.) pieņēmām nevis vidējo ienākuma lielumu, bet maksimālo ienākumu lielumu (10 rub. un 20 rub.). Pārbaude parādīja, ka šāds paņēmiens (kas vispār pieļaujams statistiskos aprēķinos) dod skaitļus, kas visai tuvi īstenībai. Proti, viss mājrūpnieku ģimeņu tīrais ienākums šais 28 mājrūpniecības nozarēs pēc „Apraksta" datiem ir 951 653 rub., bet pēc mūsu aptuveniem datiem, kas dibināti uz kategorijām pēc ienesīguma, dabūjam 955 150 rub., t. i., par 3 497 rub. = 0,36% vairāk. Starpība jeb kļūda ir tātad mazāka par četrām kapeikām uz 10 rubļiem.

3) No mūsu kopsavilkuma mēs dabūjam zināt vidējo ienākuma lielumu uz ģimeni (katrā kategorijā), bet nevis uz vienu ģimenes strādnieku. Lai noteiktu pēdējo lielumu, mums atkal vajadzēja izdarīt aptuvenu aprēķinu. Zinādami ģimeņu iedalījumu pēc ģimeņu strādnieku skaita (un atsevišķi — pēc algoto strādnieku skaita), mēs pieņēmām, ka, jo mazāks ir ienākuma lielums uz ģimeni, — jo mazāks ir ģimenes sastāvs (t. i., ģimenes strādnieku skaits uz 1 uzņēmumu) un jo mazāk ir uzņēmumu ar algotiem strādniekiem. Gluži otrādi, jo augstāks ir ienākums uz 1 ģimeni, — jo vairāk uzņēmumu ar algotiem strādniekiem, jo lielāks ir ģimenes sastāvs, t. i., ģimenes strādnieku skaits uz 1 uzņēmumu. Acīm redzams, ka šis pieņēmums ir vislabvēlīgākais no tā viedokļa, kas

21 2. sej.

vēlētos atspēkot mūsu secinājumus. Ciliem vārdiem: ja būtu taisīts jebkāds cits pieņēmums, tad no tā mūsu secinājumi tikai pastiprinātos.Sniegsim tagad datu kopsavilkumu par mājrūpnieku sadali pēc uzņēmumu ienesīguma.

Šie dati pārāk sīki, tāpēc tie jāsagrupē vienkāršākās un skaidrākās ailēs. Ņemsim piecas mājrūpnieku kategorijas pēc ienesīguma: a) trūcīgos ar ienākumu līdz 50 rub. uz ģimeni; b) mazturīgos — ar ienākumu 50—100 rub. uz ģimeni; c) vidējos — ar ienākumu 100—300 rub. uz ģimeni; d) pārtikušos — ar ienākumu 300—500 rub. uz ģimeni un e) bagātos — ar ienākumu vairāk par 500 rub. uz ģimeni.

Pēc datiem par uzņēmumu ienesīgumu mēs šīm kategorijām pievienosim uzņēmumu aptuvenu sadali pēc ģimenes un algoto strādnieku skaita^180.

Šie dati sniedz ļoti interesantus secinājumus, kurus mēs ari apskatīsim pēc mājrūpnieku kategorijām:

a) Vairāk nekā ceturtdaļa mājrūpnieku ģimeņu (28,4%) pieskaitāma trūcīgajām, kas saņem uz 1 ģimeni caurmērā ap 33 rubļu ienākuma. Pieļausim, ka visu šo ienākumu iegūst viens ģimenes strādnieks, ka šai kategorijā visi ir vieninieki. Katrā ziņā šo mājrūpnieku izpeļņa ir ievērojami mazāka par algoto strādnieku vidējo izpeļņu pie mājrūpniekiem (45 rub. 85 кар.). Ja šo vieninieku vairākums pieder pie zemākās (3.) apakšgrupas, t. i., strādā uzpircējiem, tad tas nozīmē, ka „saimnieki^1* maksā tiem, kas strādā mājās, mazāk nekā algotajiem strādniekiem darbnīcā. Ja mēs pat pieņemam, ka šai mājrūpnieku kategorijai ir visīsākais darba periods, tomēr viņu izpeļņa ir galīgi trūcīga.

b) Vairāk nekā divas piektdaļas no visa mājrūpnieku skaita (41,8%) ir mazturīgie ar vidējo ienākumu 75 rub. uz ģimeni. Šie mājrūpnieki jau ne visi ir vieninieki (ja iepriekšējā kategorija sastāvēja tikai no vieniniekiem): tajā apmēram puse ģimeņu ir tādas, kam ir pa 2 ģimenes

strādniekiem, un tātad viena ģimenes locekļa vidējā izpeļņa ir tikai ap 50 rub., t. i., ne vairāk vai pat mazāk par algotā strādnieka izpeļņu pie mājrūpnieka (bez atalgojuma naudā 45 rub. 85 кар. daļa algoto strādnieku saņem no saimnieka uzturu). Tātad septiņas desmitdaļas no visa māj-rūpnieku skaita pēc savas izpeļņas atrodas uz tāda paša līmeņa kā mājrūpnieku algotie strādnieki un pa daļai pat zemāk par tiem. Lai cik pārsteidzošs ari būtu šis secinājums, tas pilnīgi atbilst iepriekš minētajiem datiem par lielo uzņēmumu pārākumu pār sīkajiem. Cik zems ir šo mājrūpnieku ienākuma līmenis, varam spriest no tā, ka gada laukstrādnieka vidējā alga Permas guberņā ir 50 rub. ar saimnieka uzturu^181. Tātad septiņas desmitdaļas ,,pat-slāvīgo“ mājrūpnieku pēc sava dzīves līmeņa nestāv augstāk par kalpiem zemkopībā!

Narodņiki, protams, teiks, ka tā tikai blakus izpeļņa līdzās zemkopībai, bet, pirmkārt, vai tad nav jau sen konstatēts, ka zemkopība tikai zemnieku mazākumam var dot ģimenes uzturam nepieciešamo, atskaitot maksājumus, rentes naudu un saimniecības izdevumus? Bet mēs taču salīdzinām mājrūpnieka izpeļņu ar atalgojumu, ko saņem kalps, būdams saimnieka uzturā. Otrkārt, septiņās desmitdaļās visu mājrūpnieku vajadzēja ietilpt arī nezemkop-jiem. Treškārt, ja arī izrādītos, ka zemkopība atmaksā šo kategoriju mājrūpnieku-zemkopju iztiku, tad tomēr neapšaubāms paliek fakts, ka sakars ar zemi ārkārtīgi pazemina izpeļņu.

Vēl viens salīdzinājums: Krasnoufimskas apriņķī viena pie mājrūpnieka strādājoša algotā strādnieka vidējā izpeļņa ir 33,2 rub. (tab. 149. Ipp.), bet vidējo izpeļņu, ko saņem viena persona, savā rajonā strādājot rūpnīcā, t. i., kalnrūpniecības strādnieks no rūpnīcu rajonu zemnieku vidus, zemstu statistika noteikusi uz 78,7 rub. (pēc „Permas guberņas statistikas materiāliem. Krasnoufimskas apriņķis; Rūpnīcu rajons", Perma, 1894. g.), t. i., drusku vairāk nekā divreiz lielāku. Bet kalnrūpniecības amatnieku izpeļņa, kuriem ir darbs tai fabrikā, kurai tie pakļauti, kā zināms, vienmēr zemāka par „brīvo strādnieku izpeļņu fabrikās un rfipnīcās. Pēc lā varam spriest, ar kādu atsacīšanos no savām vajadzībām, ar kādu dzīves līmeņa pazemināšanu līdz ubaga stāvoklim tiek pirkta daudzinātā krievu mājrūpnieka „patstāvība", kas dibināta „uz principa par māj-rūpniecības un zemkopības organisko sakaru" I

c) „Vidējiem" mājrūpniekiem mēs pieskaitām ģimenes ar 100 līdz 300 rub. ienākuma, vidēji apmēram 180 rub. uz ģimeni. Tādu ir ap ceturtdaļa no visa mājrūpnieku skaita (24,1%). Arī viņu ienākums ir absolūti ļoti, ļoti niecīgs: skaitot 2V2 ģimenes darbinieka uz uzņēmumu, ienākums ir ap 72 rub. uz vienu ģimenes strādnieku — tā ir ļoti nepietiekama suma, ko neviens fabriku un rūpnīcu strādnieks neapskaudīs. Bet, salīdzinot ar mājrūpnieku masu, šī sūrna liekas diezgan ievērojamai Izrādās, ka arī šī tik nabadzīgā „iztika" iegūstama tikai uz citu rēķina: šajā mājrūpnieku kategorijā vairākums jau tur algotos strādniekus (aptuveni 85% saimnieku nodarbina algotos strādniekus, un vidēji katrā no 2 016 uzņēmumiem strādā vairāk par vienu algoto strādnieku). Lai izkļūtu no trūcībā nospiesto mājrūpnieku masas, tātad balstoties uz šās preču un kapitālistisko attiecību bāzes, jāatkaro sev „iztika" no citiem, jādodas ekonomiskā cīņā, jāatspiež vēl vairāk atpakaļ sīkrūpnieku masa, jāpārvēršas par sīkbur-žuju. Vai nu nabadzība un noslīdēšana līdz dzīves līmeņa nec plus ultra* — vai arī (mazākumam) savas (absolūti galīgi trūcīgās) labklājības dibināšana uz cilu rēķina — lūk, kādas dilemas priekšā preču ražošana nostāda sīko rūpnieku. Tādi ir fakti.

d) Pārtikušo mājrūpnieku kategorijā ieskaitāmi tikai 3,8% ģimeņu ar vidējo ienākumu 385 rub. un ap 100 rub. uz vienu ģimenes strādnieku (rēķinot šeit saimniekus ar 4 un 5 ģimenes strādniekiem uzņēmumā). Šis ienākums, kas divreiz pārsniedz algotā strādnieka ienākumu naudā, dibinās jau uz ievēro jamu algotā darba izlietošanu: visi šās kategorijas uzņēmumi tur algotos strādniekus, vidēji apmēram pa 3 cilvēkiem uzņēmumā.

e) Bagāto mājrūpnieku ar vidējo ienākumu 820 rub. uz ģimeni ir pavisam 1,9%. Te jāpieskaita daļēji uzņēmumi ar 5 ģimenes strādniekiem, daļēji uzņēmumi pavisam bez ģimenes strādniekiem, t. i., tādi uzņēmumi, kas balstās vienīgi uz algoto darbu. Pēc aprēķina tas iznāk uz 1 ģimenes strādnieku 350 rub. ienākuma. Augstais ienākums, ko saņem šie ,,mājrūpnieki“, atkarīgs no lielāka algoto strādnieku skaita, vidēji 10 cilvēku uz 1 uzņēmumu^182. Tie jau ir sīkie fabrikanti, kapitālistisku darbnīcu īpašnieki, un tas, ka viņus uzskata par „mājrūpnie-kiem“ līdzās vieniniekiem mājrūpniekiem, lauku amatniekiem un pat tiem, kas mājās strādā fabrikantam (reizēm, kā mēs turpmāk redzēsim, šiem pašiem bagātajiem mājrūpniekiem 1) — tikai rāda, kā jau atzīmēts, cik nenoteikts un izplūdis ir termins ,,mājrūpnieks“.

Nobeidzot mājrūpniecības skaitīšanas datu iztirzāšanu par mājrūpnieku ienākumiem, jāatzīmē vēl sekojošais. Var teikt, ka ienākumu koncentrācijā mājrūpniecībā nav visai ievērojama: 5,7% uzņēmumu ir 26,5% ienākuma, 29,8% uzņēmumu ir 64,4% ienākuma. Uz to mēs atbildēsim, pirmkārt, ka arī šāda koncentrācijā pierāda, cik pilnīgi nederīgs un nezinātnisks ir caurmēra spriedums par „mājrūpnieku" un „vidējiem" skaitļiem par viņu. Otrkārt, nedrīkst aizmirst, ka šajos datos nav ietverti uzpircēji, tāpēc ienākumu sadalījums iznāk ļoti neprecizs. Mēs redzējām, ka 2 346 ģimenes un 5 628 strādnieki strādā uzpircējiem (3. apakšgrupa), tātad galvenos ienākumus šeit saņem uzpircēji. Viņu izdalīšana no mājrūpnieku skaita ir pilnīgi mākslīgs un ne ar ko neattaisnojams paņēmiens. Tāpat kā ekonomisko attiecību attēlošana fabriku un rūpnīcu lielrūpniecībā būtu nepareiza bez norādījuma uz fabrikantu ienākuma apmēru, tikpat nepareiza ir „māj-rūpnieciskās" ekonomikas attēlošana bez norādījuma uz uzpircēju ienākumiem, — ienākumiem, ko viņi saņem no tās pašas ražošanas nozares, kur nodarbināti arī māj-rūpnicki; ienākumiem, kas ir to produktu vērtības daļa, kurus izgatavo mājrūpnicki. Mums tātad ir tiesības un pienākums secināt, ka ienākumu īstenā sadale mājrūpniecībā nesalīdzināmi nevienmērīgāka, nekā tas iepriekš parādīts, jo tajā trūkst vislielāko mājrūpnieku kategorijas.

TREŠAIS RAKSTS

politikas programa)

(VI. Kas ir uzpircējs? — VII. „Iepriecinošas parādības" mājrūpniecībā. — VIII. Narodņiku rūpniecības

VI

KAS IR UZPIRCĒJS?

Mēs iepriekš nosaucām uzpircējus par vislielākajiem mājrūpniekiem. No parastā narodņiku viedokļa tā ir ķecerība. Uzpircēju mums pieņemts attēlot kā kaut ko ārpus ražošanas stāvošu, kā kaut ko ievazātu, kas ir svešs pašai rūpniecībai, atkarīgs ,,tikai" no maiņas.

Šeit nav vietas sīki uzkavēties pie šā uzskata teorētiskajām nepareizībām, kurš dibināts uz mūslaiku rūpniecības (tai skaitā arī mājrūpniecības), kopējā un galvenā pamata, bāzes, fona neizpratnes, proti, preču saimniecības neizpratnes, kurā tirdzniecības kapitāls ir nepieciešama sastāvdaļa, bet nevis nejaušs blakus pielikums. Šeit mums jāturas pie mājrūpniecības skaitīšanas faktiem un datiem, un mūsu uzdevums tagad būs iztirzāt un analizēt šos datus par uzpircējiem. Labvēlīgs apstāklis šai iztirzāšanai ir uzpircējiem strādājošo mājrūpnieku izdalīšana īpašā apakšgrupā (3.). Bet vēl vairāk šajā jautājumā ir robu un neizpētītu punktu, kas stipri apgrūtina tā iztirzāšanu. Nav datu par uzpircēju skailu, par sīkajiem un lielajiem uzpircējiem, par viņu sakaru ar pārlikušajiem mājrūpniekiem (sakars pēc izcelšanās; uzpircēju tirdzniecisko operāciju sakari ar ražošanu savā darbnīcā u. tml.), par uzpircēju saimniecību. Narodņiku aizspriedumi, kas izdala uzpircēju kā kaut ko ārēju, neļāva mājrūpniecības pētītāju vairākumam izvirzīt jautājumu par uzpircēju saimniecību, bet lai pašā laikā ir acīm redzams, ka ekonomistam tas ir pirmais un galvenais jautājums. Sīki un rūpīgi jāstudē, kā saimnieko uzpircējs, kā veidojas viņa kapitāls, kā šis kapitāls operē izejvielu iepirkšanas, produktu pārdošanas sfērā, kādi ir kapitala darbības nosacījumi

(sabiedriski saimnieciskie) šajās sfēras, cik lieli ir uzpircēja izdevumi iepirkšanas un pārdošanas organizācijai, kā viņš izlieto šos izdevumus atkarībā no tirdzniecības kapitāla apmēriem un no iepirkšanas un pārdošanas apmēriem, kādi apstākļi dažreiz rada izejvielu daļēju apstrādāšanu uzpircēja darbnīcās un pēc tam to atdošanu strādniekiem uz māju tālākai apstrādāšanai (pie kam dažreiz galīgo apstrādāšanu atkal izdara uzpircējs) vai izejvielu pārdošanu sīkajiem rūpniekiem, lai vēlāk pirktu no viņiem šos izstrādājumus tirgū. Nepieciešami salīdzināt, cik liela ir produkta ražošanas vērtība sīkajam mājrūpniekam, lielrūpniekam darbnīcā, kurš apvieno vairākus algotos strādniekus, un uzpircējam, kas izsniedz materiālus apstrādāšanai uz māju. Kā pētīšanas vienība jāņem katrs uzņēmums, t. i., katrs atsevišķs uzpircējs, jānoteic viņa apgrozījumu apmērs, to personu skaits, kas viņa labā strādā darbnīcā vai darbnīcās un mājā, strādnieku skaits, ko viņš nodarbina izejvielu sagādē, izejvielu un produktu glabāšanā un pārdošanā. Jāsalīdzina ražošanas technika (instrumentu un ierīču daudzums un kvalitāte, darba dalīšana utt.), kādu lieto sīkais saimnieķelis, saimnieks, kam ir darbnīca ar algotiem strādniekiem, un uzpircējs. Tikai tāda ekonomiska pētīšana var dot precizu zinātnisku atbildi uz jautājumu, kas ir uzpircējs, uz jautājumu par viņa nozīmi saimniecībā, par viņa nozīmi preču ražošanas rūpniecības formu vēsturiskajā attīstībā. Šādu datu trūkumu zemnieku sētu skaitīšanas iznākumā, kura sīki pētījusi visus šos jautājumus attiecībā uz katru māj-rūpnieku, nevaram neatzīt par lielu robu. Pat ja izrādītos, ka katra uzpircēja saimniecības reģistrācijā un izpētīšana (dažādu iemeslu dēļ) ir neiespējama, — lielu daļu minēto ziņu varētu izvilkt no zemnieku sēļu skaitīšanas datiem par mājrūpniekiein, kas strādā uzpircējiem. Tai vietā mēs „Aprakstā'1 atrodam tikai nodrāztas narodņiciskas frāzes par to, ka „kulaks" „pēc būtības svešs pašai ražošanai" (7. lpp.), pie kam kulakiem pieskaitīti gan uzpircēji, gan montēšanas darbnīcas, no vienas puses, un augļotāji, no otras puses; ka „pār algoto darbu valda ne viņa techniskā koncentrācijā, kāda sastopama fabrikās (?), bet mājrūp-nieku atkarība naudas ziņā ... viens no kulaku kundzības veidiem" (309. un 310.), ka „darba ekspluatācijas avots...

nav meklējams ražošanas funkcijā, bet maiņas funkcijā" (101.), ka mājrūpnieclbā bieži sastopama ne „ražošanas kapitalizācija", bet „maiņas procesa kapitalizācija" (265.). Mēs, protams, nedomājam apsūdzēt „Apraksta" pētītājus patstāvībā: viņi vienkārši patapinājuši pilnībā tās sentences, kas tik bagātīgi izkaisītas, piem., „mūsu pazīstamā" V. V. kga rakstos.

Lai novērtētu šādu frāžu īsto nozīmi, der atcerēties kaut vai to, ka vienā no galvenajām mūsu rūpniecības nozarēm, proti, tekstilrūpniecībā, „uzpircējs" bija tiešais priekštecis, tēvs lielfabrikantam, kam pieder mašinizētā lielražošana. Dziju izdošana uz mājām, lai mājrūpnieki 1ās apstrādātu — tāda bija visas mūsu lekstilražošanas vakardiena; tas tātad bija darbs „uzpircējam", „kulakam", kurš, būdams bez savas darbnīcas („bija svešs ražošanai"), „tikai" izdeva dziju un saņēma gatavus ražojumus. Mūsu lādzīgie narodņiki arī nemēģināja izpētīt šo uzpircēju izcelšanos, viņu pēctecības sakaru ar nelielo darbnīcu īpašniekiem, viņu kā izejvielu iepirkšanas un produkta pārdošanas organizatoru lomu, viņu kapitala lomu, kurš koncentrē ražošanas līdzekļus, kurš savāc vienkopus izkliedēto sīko mājrūpnieku masas, kurš ieved darba dalīšanu un kurš arī sagatavo lielražošanu, bet jau mašinizēto lielražošanu. Lādzīgie narodņiki aprobežojās ar činkstēšanu un sūdzēšanos par šo „bēdīgo", „mākslīgo" utt., utt. parādību, mierināja sevi ar to, ka tā neesot ražošanas, bet „tikai" maiņas procesa „kapitalizācija", sarunāja saldenas runas par „citiem ceļiem tēvijai", — bet pa to laiku „mākslīgie" un „bez pamala esošie" „kulaki" gāja un gāja savu veco ceļu, joprojām koncentrēja kapitālu, „vāca" ražošanas līdzekļus un ražotājus, paplašināja izejvielu iepirkšanas apmērus, padziļināja ražošanas sadalīšanu atsevišķās operācijās (šķērēšana, aušana, krāsošana, apdare u. tml.) un pārveidoja sadrumstaloto, techniski atpalikušo, uz roku darbu un kalpību dibināto kapitālistisko manufaktūru par kapitālistisko mašinizēto industriju.

Gluži tāds pats process norisinās lielākajā daudzumā mūsu tā dēvēto „mājrūpniecību", un narodņiki taisni tāpat izvairās pētīt īstenību tās attīstībā, taisni tāpat samaina jautājumu par konkrētu attiecību rašanos un to evolūciju ar jautājumu, kas varētu būt (ja nebūtu tā, kas

ir), taisni tāpat mierina sevi, ka tie pagaidām „tikai^11 uzpircēji, taisni tāpat idealizē un izpušķo visļaunākos kapitālisma veidus, visļaunākos gan techniskās atpalicības, gan ekonomiskā nepilnīguma, gan darba ļaužu masu sociālā un kulturālā stāvokļa ziņā.

Pievērsīsimies Permas mājrūpnieclbas skaitīšanas datiem. Iepriekš norādītos robus šais datos centīsimies aizpildīt pēc vajadzības ar iepriekš citētās grāmatas „Permas guberņas mājrūpn. utt.“ materiālu. Izdalīsim vispirms tās mājrūpniecības nozares, kuras nodarbina galveno māj-rūpnieku masu, kas strādā uzpircējiem (3. apakšgrupa). Pie tam mums būs jāpievēršas mūsu pašu kopsavilkumam, kura rezultāti (kā iepriekš atzīmējām) nesaskan ar

Tātad ap9/10 mājrūpnieku, kas strādā uzpircējiem, koncentrētas minētajās septiņās mājrūpniecības nozarēs. Šīm nozarēm mēs arī vispirms pievērsīsimies.

Sāksim ar apavu nozari. Milzīgs vairākums uzpircējiem strādājošo apavnieku koncentrēts Kunguras apriņķī, kas ir ādu rūpniecības centrs Permas guberņā. Liels daudzums mājrūpnieku strādā ādu rūpniekiem: „Apraksta^14 87. Ipp. uzrādīti 8 uzpircēji, kuriem strādā 445 uzņēmumi^183. Visi šie uzpircēji ir „sensenie^183^1 ādu rūpnieki, viņu vārdus varam atrast 1890. un 1879. gada „Fabriku un rūpnīcu rādītājā^184 un „Finanču min. gada grāmatas^184 piezīmēs 1869. gada 1 izlaid.90. Adu rūpnieki piegriež ādas un atdod tās piegrieztā veidā „mājrūpniekiem^184 šūšanai. Priekšgabalu izstiepšanu pēc rūpnīcas īpašnieka pasūtījuma izpilda īpaši dažas ģimenes. Vispār ar rūpniecisku ādu ražošanu saistīta vesela rinda „mājrūpniecību^184, t. i., vesela rinda operāciju notiek mājās. Tādas ir: 1) ādas apdare; 2) apavu šūšana; 3) ādas atgriezumu salīmēšana kārtās papēžu pagatavošanai; 4) skrūvju mazgāšana zābakiem; 5) nagliņu izgatavošana zābakiem; 6) liestu izgatavošana zābakiem; 7) pelnu sagatavošana ādu rūpnīcu vajadzībām; 8) „miecvielas" (kārklu mizas) sagatavošana to pašu rūpnīcu vajadzībām. Adu ražošanas atkritumus apstrādā tūbas velšanas un līmes vārīšanas rūpniecība („Mājrūpn.[184], III, 3. un 4. u. c. Ipp.). Bez detalizētās darba dalīšanas (t. i., viena priekšmeta pagatavošanas sadale vairākās operācijās, ko izpilda dažādas personas) šajā ražošanas nozarē attīstījusies arī darba dalīšana pēc precēm: katra ģimene (dažreiz pat katra mājrūpniecības ciema iela) ražo vienu apavu šķirni. Kā kuriozu atzīmēsim, ka grāmatā „Mājrūpn. utt.“ „Kunguras ādu ražošanu" pasludina par „fabrikas un mājrūpniecības organiska sakara idejas tipisku izteicēju abu interesēs" (sic!) ... fabrika stājas pareizā (sic!) savienībā ar mājrūpniecību nolūkā savu interešu labā (tieši tāl) nevis apspiest... bet attīstīt tās spēkus (III, 3. Ipp.). Piem., rūpnīcas īpašnieks Fominskis saņēma 1887. g. Jekaterin-burgas izstādē zelta medaļu ne tikai par teicamu ādu izstrādāšanu, bet arī par „lielu produkciju, kas sagādājusi peļņu apkārtējiem iedzīvotājiem“ (ibid.[184], 4. Ipp., autora kursivs). Proti, no viņa 1 450 strādniekiem 1 300 strādā mājās; citam rūpnīcas īpašniekam, Sartakovam, no 120 cilv. 100 cilv. strādā mājās utt. Permas rūpnīcu īpašnieki tātad visai sekmīgi sacenšas ar narodņiku inteliģenci mājrūpniecības ieviešanā un attīstībā ...

Pilnīgi analoģiska ir apavu rūpniecības nozares organizācija Krasnoufimskas apriņķī (,,Mājrūpn.“, I, 148. un 149.): ādu rūpnieki arī ādas pāršuj zābakos daļēji savās šūšanas darbnīcās, daļēji izdodami tās uz mājām; vienam no lielajiem ādas apavu uzņēmumu īpašniekiem ir līdz 200 pastāvīgu strādnieku.

Tagad mēs varam pietiekami skaidri iedomāties apavu rūpniecības un daudzu citu ar to saistītu ,,mājrūpniecību“ ekonomisko organizāciju. Tās nav nekas cits kā lielu kapitālistisku darbnīcu („fabriku^11 pēc mūsu oficiālās statistikas terminoloģijas) nodaļas, nekas cits kā lielu kapitālistisku operāciju daļējās operācijās ādu apstrādāšanā. Uzņēmēji organizējuši plašos apmēros materiala iepirkšanu, ierīkojuši rūpnīcas ādu apstrādāšanai un iekārtojuši veselu sistēmu to tālākai apstrādāšanai, — sistēmu, kas dibinās uz darba dalīšanu (kā techniska nosacījuma) un uz algoto darbu (kā ekonomiska nosacījuma): vienu operāciju viņi izdara savās darbnīcās (apavu piegriešanu), citas operācijās izpilda uzņēmējiem strādājošie „mājrūpnieki^11 savās mājās; uzņēmēji nosaka ražošanas apmērus, gabaldarba algu, izgatavojamo preču veidus un Izstrādājuma daudzumu katram veidam. Viņi organizējuši arī produkta vairumtirdzniecību. Acīm redzams, ka pēc zinātniskas terminoloģijas tā ir īsta kapitālistiska manufaktūra, kas pa daļai jau pāriet uz augstāku formu, uz fabriku (proti, ciktāl ražošanā lieto mašinas un mašinu sistēmas: lielajām ādu rūpnīcām ir tvaika dzinēji). Šās manufaktūras atsevišķu daļu izdalīšana īpašā „mājrūpnieciskā^11 ražošanas formā ir acīm redzama aplamība, kas notušē pamata faktu, ka dominē algotais darbs un ka visa ādu un apavu nozare pakļauta lielkapitālam. Komisku spriedelējumu vietā, ka šai ražošanas nozarei vēlama „kooperativa maiņas organizācija^14 („Apraksta^14 93. Ipp.), derētu pamatīgāk izpētīt patieso ražošanas organizāciju, izpētīt tos apstākļus, kas liek rūpnīcu īpašniekiem atzīt par labāku darba izdošanu uz māju. Rūpnīcu īpašnieki to bez šaubām uzskata par izdevīgāku sev, un izdevīgums kļūs mums saprotams, ja mēs atcerēsimies mājrūpnieku zemo izpeļņu vispār, sevišķi mājrūpnieku-zcmkopju un 3. apakšgrupas mājrūpnieku izpeļņu. Izdodami materiālu uz mājām, uzņēmēji tādā

kārtā palētina darba algu, ietaupa izdevumus par telpām, daļēji par rīkiem, par uzraudzību, atbrīvojas no ne vienmēr patīkamām prasībām pret fabrikantiem (viņi nav fabrikanti, bet tirgotāji!), iegūst strādniekus, kas vairāk izkliedēti, sadrumstaloti un mazāk spējīgi sevi aizsargāt, iegūst bez maksas šo strādnieku dzinējus — savā ziņā ,,uz-raugus“ (,,zaglodi“) vai ,,meistariņus“ (mūsu tekstilrūpniecības termini, izdodot dziju uz māju) to mājrūpnieku personā, kas, strādādami viņiem, pieņem vēl no savus puses algotos strādniekus (636 apavnieku ģimenēs, kas strādā uzpircējiem, saskaitīti 278 algotie strādnieki). Mēs jau redzējām kopējā tabulā, ka šie algotie strādnieki (3. apakšgrupā) saņem viszemāko izpeļņu. Tas arī nav brīnums, jo viņi padoti divkāršai ekspluatācijai: tā

ekspluatācijai, kas viņu pieņem un kas no strādnieka izspiež sev ,,labumiņu“, un ādu rūpnieka ekspluatācijai, kurš izdod materiālus saimnieķelim. Ir zināms, ka šie sīkie meis-tariņi, kas labi pazīst vietējos apstākļus un strādnieku personīgās īpatnības, ir sevišķi neizsīkstoši visādu piespied-līdzekļu izgudrotāji, kalpības līgumu, truck-system^01 utt. praktizētāji. Ir zināms pārmērīgais darba dienas ilgums šādās darbnīcās un „mājrūpnieku mājās^11, un nevar nenožēlot, ka 1894./95. gada mājrūpniecības skaitīšana nav devusi gandrīz nekādus materiālus par šiem tik svarīgajiem jautājumiem, kas apgaismotu mūsu savdabīgo sweating-system^185 ar daudzajiem vidutājiem, kuri pastiprina spiedienu uz strādniekiem, ar augstākā mērā nekontrolējamu un nekautrīgu ekspluatāciju.

Par velteņu zābaku rūpniecības organizāciju (šī rūpniecība atrodas otrajā vietā pēc absolūtā ģimeņu skaita, kuras strādā uzpircējiem) „Apraksts^14 nesniedz diemžēl gandrīz nekādas ziņas. Mēs redzējām, ka šajā rūpniecībā ir mājrūpnieki ar desmitiem algoto strādnieku, bet palicis nenoskaidrots, vai viņi izdod darbu uz māju vai izdara daļu operāciju ārpus savas darbnīcas^186. Atzīmēsim tikai pētītāju konstatēto faktu, ka velteņu zābaku rūpniecības higiēniskie apstākļi ārkārtīgi neapmierinoši („Apraksta“ 119. lpp., ,,Mājrūpn.“, III, 16.) — nepanesamais karstums, veseli putekļu mākoņi, smacīga atmosfēra. Un tas notiek mājrūpnieku dzīvojamās mājās I Dabisks rezultāts ir tas, ka mājrūpnieki iztur ne vairāk par 15 darba gadiem un mirst ar diloni. I. I. Molesons, kas pētījis darba sanitāros apstākļus, saka: „Strādnieki no 13 līdz 30 gadiem ir galvenais velteņu zābaku ražotāju kontingents. Un gandrīz visi viņi krasi atšķiras ar savu bālumu, ar blāvu ādas krāsu, ar savu pagurušo, it kā slimības novājināto izskatu“ (III, 145. Ipp., autora kursivs). Pētītāja praktiskais secinājums ir šāds: „Nepieciešams uzlikt saimniekiem par pienākumu celt (velteņu zābaku) darbnīcu ievērojami lielākos apmēros, tā, lai uz katru strādnieku iznāktu iepriekš noteikts pastāvīgs gaisa tilpums^187^1; „darbnīcai jābūt paredzētai vienīgi darbam. Strādnieku pārnakšņošana tajā kategoriski aizliedzama^188 (ibid.). Tātad veselības uzraudzības ārsti prasa fabriku ierīkošanu šiem mājrūpnie-kiem, mājas darba aizliegšanu. Nevar nevēlēties šo soļu realizēšanu, kas virzītu uz priekšu technisko progresu, likvidējot daudzos vidutājus, un kas pašķirtu ceļu darba dienas un darba apstākļu noregulēšanai, vārdu sakot, likvidētu visbrēcošākās ļaunprātības mūsu „tautas^188 rūpniecībā.

Māšu pinumu rūpniecībā uzpircēju skaitā figurē Osas tirgotājs Butakovs, kam pēc 1879. g. ziņām Osas pilsētā bijusi māšu pinumu fabrika ar 180 strādniekiem^187. Vai tad šis fabrikants jāuzskata kā „svešs pašai ražošanai^188, tāpēc ka viņš atradis par izdevīgāku izdot darbu uz māju? Būtu arī interesanti zināt, ar ko atšķiras no mājrūpnieku skaita izslēgtie uzpircēji no tiem „mājrūpniekiem^188, kam nav ģimenes strādnieku un kas „iepērk lūkus un izdod tos izstrādāšanai gabaldarba strādniekiem, kuri tos arī pārstrādā māšu pinumos un maisos pie saviem darba gal-diem“ („Apraksts^188, 152.)? — tas ir uzskatāms piemērs juceklim, kādā pētītājus noveduši narodņiku aizsprie-dūmi. Higiēniskie apstākļi šai rūpniecībā tāpat ir zem katras kritikas — saspiestība, netīrība, putekļi, mitrums, smirdoņa, gara darba diena (12—15 stundas diennaktī) — viss tas padara rūpniecības centrus par īsteniem „bada tifa perekļiem"[189], kurš arī šeit parādās diezgan bieži.

Par to, kā organizēts darbs uzpircējiem kalēju rūpniecībā, mēs atkal nekā nedabūjam zināt no „Apraksta1^189, un mums jāpievēršas grāmatai „Mājrūpn. utt.“, kas dod visai interesantu Ņižņe-Tagilas kalēju rūpniecības apskatu. Paplāšu u. c. izstrādājumu ražošana sadalīta starp vairākiem uzņēmumiem: kniedēšanas darbnīcās kaļ dzelzi, alvošanas darbnīcas to alvo, krāsošanas darbnīcas — krāso. Dažiem mājrūpniekiem saimniekiem ir visu šo tipu uzņēmumi, un viņi tātad ir tīra tipa manufakturisti. Citi — izpilda savā darbnīcā tikai vienu operāciju, bet pēc tam izdod ražojumus alvošanai un krāsošanai mājrūpniekiem uz māju. Šeit tātad sevišķi spilgti parādās mājrūpniecī-bas ekonomiskās organizācijas vienveidīgums, kad darbus izdod uz māju un kad uzņēmējam pieder dažas detaļu darbnīcas. Mājrūpnieki uzpircēji, kas izdod darbu uz māju, pieskaitāmi vislielākajiem uzņēmējiem (25 cilvēki), kas visizdevīgāk organizējuši materiala iepirkšanu un produkta pārdošanu plašos apmēros: šie 25 mājrūpnieki (un tikai viņi) brauc uz gadatirgu vai viņiem ir savas lirgotavas. Bez viņiem kā uzpircēji nodarbojas jau lielie „fabrikanti tirgotāji**, kas izstādīja savus izstrādājumus Jekalerinburgas izstādē fabriku un rūpnīcu nodaļā: grāmatas autors viņus pieskaita „fabriku mājrūpniecības (sic!) rūpniecībai** („Mājrūpn.**, I, 98. un 99. lpp.). Visā visumā mēs tātad dabūsim ārkārtīgi tipisku kapitālistiskās manufaktūras ainu, kas visdažādākā un visbrīnišķīgākā veidā savijas ar sīkiem uzņēmumiem. Lai uzskatāmi parādītu, cik maz šais sarežģītās attiecībās palīdz orientēties rūpnieku šķirošana ,,mājrūpniekos“ un „fabrikantos**, ražotājos un „uzpircējos**, izmantosim minētajā grāmatā sniegtos skaitļus un attēlosim mājrūpniecības ekonomiskās attiecības tabulas veidā:

Un tagad mums teiks, ka uzpircēji, tāpat kā augļotāji, ir „sveši pašai ražošanai^4', ka viņu kundzība nozīmē tikai „maiņas procesa kapitalizāciju” un nevis „ražošanas kapitalizāciju”!

Visai tipisks kapitālistiskās manufaktūras piemērs ir ari rūpniecība, kas ražo lādes („Apraksts”, 334.—339. lpp., „Mājrūpn.”, I, 31.—40. lpp.). Tās organizācija šāda: daži lielie uzņēmēji, kam ir savas darbnīcas ar algotiem strādniekiem, iepērk materiālus, daļēji izgatavo izstrādājumus savās darbnīcās, bet galvenokārt izdod materiālu sīkām detaļu darbnīcām un savās darbnīcās samontē lāžu daļas, un pēc galīgas apdares nosūta preci tirgū. Darba dalīšanu — šo manufaktūras tipisko nosacījumu un technisko pamatu — viņi ražošanā lieto plašos apmēros: veselas lādes izgatavošana sadalīta 10—12 operācijās, ko katru atsevišķi veic detaļu apstrādātāji. Mājrūpniecības organizācija detaļu strādnieku (Teilarbeiter, kā viņus nosauc „Kapitālā”) apvienošana zem kapitafa komandas. Kāpēc kapitāls atzīst par labāku izdot darbu uz māju nekā darbu ar algotiem strādniekiem darbnīcā, uz to skaidru atbildi dod 1894./95. gada mājrūpniecības skaitīšanas dati par Ņev-janskas rūpnīcas uzņēmumiem Jekalerinburgas apriņķī

(viens no mājrūpniecības centriem), kur mēs sastopam līdzās gan montēšanas darbnīcas, gan detaļu apstrādātājus mājrūpniekus. Salīdzinājums starp vieniem un otriem tātad pilnīgi iespējams. Sniedzam salīdzinošus datus tabuliņā (tabulu 173. lpp.):

Apskatīsim šo tabuliņu, atrunājoties jau pašā sākumā, ka secinājumi būtu tie paši, ja mēs vienas Ņevjanskas rūpnīcas vietā būtu ņēmuši datus par visu 1. un 3. apakšgrupu („Apraksta'1 335. lpp.). Bruto ienākuma lielums abās apakšgrupās acīm redzot nav salīdzināms, jo viens un tas pats materials iet caur dažādu detaļstrādnieku rokām un caur montēšanas darbnīcām. Bet raksturīgi ir dati par ienākumu un darba algu. Izrādās, ka algoto strādnieku darba alga montēšanas darbnīcās ir augstāka par atkarīgo mājrūpnieku ienākumu (100 rub. un 89 rub.), lai gan arī pēdējie ekspluatē algotos strādniekus. Bet šo pēdējo alga vairāk nekā divreiz mazāka par strādnieku izpeļņu montēšanas darbnīcās. Nu, kā lai mūsu uzņēmēji neatzītu, ka „mājrūpniecība^11 ir labāka par fabriku rūpniecību, ja pirmā dod viņiem tādas svarīgas „priekšrocības1^190! Pilnīgi analoģiski organizēts darbs uzpircējam ekipāžu rūpniecībā („Apraksts^11, 308. un turpm. lpp., „Mājrūpn.11, I, 42. un turpm. lpp.); tās pašas montēšanas darbnīcas, kuru saimnieki ir „uzpircēji^11 (un darba izdalītāji, darba devēji) attiecībā pret detaļu mājrūpnickiem, lā pali parādība, ka algotā strādnieka darba alga darbnīcā pārsniedz atkarīgā

mājrūpnieka ienākumu (nemaz jau nerunājot par viņa algoto strādnieku). Šis pārsniegums konstatējams gan zemkopjiem (I grupa), gan nezemkopjiem (II grupa). Mēbeļu galdniecības nozarē uzpircēji ir Perinās pilsētas mēbeļu veikali („Apraksts", 133., „Mājrūpn.", II, 11.), kuri, izdarīdami pasūtījumus, apgādā mājrūpniekus ar paraugiem, ar ko tie, starp citu, „pakāpeniski pacēluši ražošanas techniku".

Drēbniecības rūpniecībā gatavo apģērbu veikali Permā un Jekaterinburgā izdod mājrūpniekiem materiālu izstrādāšanai. Ir zināms, ka pilnīgi līdzīga drēbniecības un kon-fekcijas rūpniecības organizācija eksistē arī citās Rietumeiropas un Amerikas kapitālistiskās zemēs. „Kapitālistisko" Rietumu atšķirība no Krievijas ar tās „tautas ražošanu" ir tā, ka Rietumos šādu kārtību dēvē par Schwilz-system^191 un meklē cīņas līdzekļus pret šo visļaunāko ekspluatācijas sistēmu, piem., vācu drēbnieki cenšas panākt, lai viņu saimnieki ierīkotu fabrikas (t. i., „mākslīgi ievieš kapitālismu", kā krievu narodņiks secinātu), kamēr pie mums šo „sviedru izspiešanas sistēmu" augstsirdīgi dēvē par „mājrūpniecību" un apspriež tās priekšrocības, salīdzinot ar kapitālismu.

Mēs tagad esam apskatījuši visas mājrūpniecības nozares, kurās ir milzīgs mājrūpnieku vairākums, kas strādā uzpircējiem. Kādi ir šā apskata rezultāti? Mēs pārliecinājāmies, ka pilnīgi bez pamata ir tā narodņiku teze, ka uzpircēji un pat montēšanas darbnīcas esot tie paši augļotāji, ražošanai svešie elementi utt. Neraugoties uz iepriekš norādītām „Apraksta" datu nepilnībām, neraugoties uz to, ka skaitīšanas programā nav jautājumu par uzpircēju saimniecību, mums izdevās mājrūpniecības nozaru vairākumā konstatēt uzpircēju visciešāko sakaru ar ražošanu, — pat viņu tiešo piedalīšanos ražošanā kā tādu darbnīcu uzņēmēju „piedalīšanos", kur ir algotie strādnieki. Nav nekā aplamāka par uzskatu, it kā darbs uzpircējiem ir tikai kaut kādas ļaunprātības, kaut kādas nejaušības, kaut kādas „maiņas procesa kapitalizācijas" un nevis ražošanas rezultāts. Gluži pretēji, darbs uzpircējam ir tieši īpaša ražošanas forma, ipaša ekonomisko attiecību organizācija ražošanā — organizācija, kas tieši izaugusi no sīkās preču ražošanas (no „sīkās tautas ražošanas^11, kā pieņemts runāt mūsu daiļskanīgajā literatūrā) un līdz šai dienai saistīta ar to tūkstoš pavedieniem, jo vispārliku-šākie saimnieķeļi, visattīstītākie ,,mājrūpnieki“ ir tie, kas liek pamatus šai sistēmai un paplašina savus apgrozījumus, izdodot darbu uz mājām. Pieslejoties tieši kapitālistiskai darbnīcai ar algotiem strādniekiem, bieži vien tikai kā tās turpinājums vai viena no tās nodaļām, darbs uzpircējam ir vienkārši fabrikas piedeva, saprotot pēdējo izteicienu ne zinātniskās, bet sarunu valodas nozīmē. Bet pēc zinātniskās ražošanas formu klasifikācijas to secīgajā attīstībā darbs uzpircējam pieskaitāms lielāko tiesu kapitālistiskai manufaktūrai, jo tas: 1) dibināts uz ražošanu rokām un uz sīko uzņēmumu plašo bāzi; 2) ieved darba dalīšanu starp šiem uzņēmumiem, attīstot to arī pašā darbnīcā; 3) izvirza ražošanas priekšgalā tirgotāju, kā tas vienmēr mēdz būt manufaktūrā, kas grib organizēt ražošanu plašos apmēros, izejvielu iepirkšanu un produkta pārdošanu vairumā; 4) nospiež darba ļaudis algoto strādnieku stāvoklī, kuri nodarbināti uzņēmēja darbnīcā vai paši savās mājās. Tieši šīs pazīmes, kā zināms, raksturo manufaktūras kā īpašas kapitālisma attīstības pakāpes rūpniecībā zinātnisku izpratni (skaties „Das Kapital", I, Kapitel XII^192). Šī rūpniecības forma jau nozīmē, kā zināms, dziļu kapitālisma kundzību, un šī forma ir tieša kapitālisma pēdējās un augstākās formas, t. i.,mašinizētāslielindustrijas, priekštece. Darbs uzpircējam tātad ir atpalikusi kapitālisma forma, un mūslaiku sabiedrībā šī atpalicība padara sevišķi ļaunu darba ļaužu stāvokli, kurus ekspluatē vesela rinda vidutāju (sweating-system) un kuri ir sadrumstaloti, spiesti apmierināties ar viszemāko darba algu, strādāt ārkārtīgi anti-higieniskos apstākļos un pārmērīgi garu darba dienu, — bet galvenais, apstākļos, kas ārkārtīgi apgrūtina sabiedrisko kontroli pār ražošanu.

Mēs tagad esam beiguši 1894./95. gada mājrūpnieclbas skaitīšanas datu apskatu. Šis apskats pilnīgi apstiprināja augšā izteikto piezīmi, ka jēdzienam ,,mājrūpnieeība“ nav nekāda satura. Mēs redzējām, ka šim jēdzienam piedēvēja visdažādākās rūpniecības formas, mums pat ir tiesības teikt: gandrīz visas rūpniecības formas, kādas vien zinātne pazīst. Un patiesi, šeit ietilpināti patriarchalie amatnieki, kas strādā pēc patērētāju pasūtījuma ar viņu (patērētāju) materiālu un saņem atlīdzību dažreiz natūrā, dažreiz naudā. Šeit ietilpināti, tālāk, pavisam citāda rūpniecības veida pārstāvji — sīkie preču ražotāji, kas strādā ar savu ģimeni. Šeit ietilpināti kapitālistisku darbnīcu īpašnieki ar algotajiem strādniekiem un šie algotie strādnieki, kuru skaits sasniedz dažus desmitus vienā uzņēmumā. Šeit ietilpināti uzņēmēji kapitālisti ar lielu kapitālu, kuri valda pār veselu detaļu darbnīcu sistēmu. Šeit ietilpināti arī kapitālistiem strādājošie mājas strādnieki. Visās šais apakšnodaļās vienādi uzskatīti par „māj-rūpniekiem“ gan zemkopji, gan nezemkopji, gan zemnieki, gan pilsētnieki. Šāds juceklis — nebūt nav šās Permas mājrūpniecības pētīšanas īpatnība. Nebūt nē. Tas atkārtojas visur un vienmēr, kad un kur runā un raksta par „mājrūpniecību". Kurš katrs, kas pazīst, piem., „Mājrūpniecības pētīšanas komisijas darbus^1', zina, ka tur māj-rūpnieku skaitā gluži tāpat iekļuvušas visas šīs kategorijas. Un, lūk, mūsu narodņiku ekonomijas iemīļotais paņēmiens ir samest vienā kaudzē visas šīs bezgalīgi daudzveidīgās rūpniecības formas, nosaukt šo kaudzi par „mājrūpniecību", par „tautas" rūpniecību un — risum teneatis, amici!* — stādīt pretī šo bezjēdzību „kapitālismam" — „fabriku un rūpnīcu rūpniecībai". „Pamatojums" šim lieliskajam paņēmienam, kas liecina par tā iniciatora ievērojami dziļo domu un zināšanām, pieder, ja nemaldāmies, V. V. kgm, kurš jau savu „Mājrūpniecības aprakstu" pirmajās lappusēs ņem Maskavas, Vladimiras u. c. guberņu „fabriku un rūpnīcu" strādnieku oficiālos skaitļus un ar tiem salīdzina „mājrūpnieku" skaitļus, pie kam izrādās, protams, ka „tautas rūpniecība" svētajā Krievzemē daudz stiprāk attīstīta nekā „kapitālisms", bet par to faktu, ko pētītāji daudzkārt konstatējuši^193, ka milzīgs šo „mājrūpnieku" vairākums strādā tiem pašiem fabrikantiem, mūsu „autoritatīvais" ekonomists ar gudru ziņu noklusē. Stingri sekodami narodņiku aizspriedumiem, „Apraksta" sastādītāji atkārto to pašu paņēmienu. Lai gan „mājrūpniecības" gada ražošanas suma Perinās guberņā ir tikai 5 milj. rub.[194], bet „fabriku un rūpnīcu" — 30 milj. rub., tomēr „darba roku skaits, kas nodarbināts fabriku rūpniecībā, noteikts uz 19 tūkst, cilvēku, bet mājrūpniecībā — uz 26 tūkst, cilvēku" (364. lpp.). Klasifikācija, kā redzat, ir aizkustinoši vienkārša:

a) fabriku un rupnīcu strādnieki . . . 19 000

b) mājrūpnieki ......... 26 000

Pavisam . . 45 000

Saprotams, ka šāda klasifikācija plaši paver durvis prātojumiem par „cita ceļa iespējamību tēvijai" 1

Bet kaut kādam nolūkam taču mums ir dati no mājrūpniecības skaitīšanas pa zemnieku sētām, kura pētīja rūpniecības veidus. Mēģināsim dot klasifikāciju, atbilstošu skaitīšanas datiem (narodņiku klasifikācija ir vienkārši tās izsmiekls) un atbilstošu dažādiem rūpniecības veidiem. Tās procentuālās attiecības, kādas skaitīšana devusi par 20 tūkst, strādnieku, mēs piemērosim arī skaitlim — 26 tūkst., ko autori palielinājuši, balstīdamies uz citiem avotiem.

Mēs loti labi saprotam, ka arī šajā klasifikācijā ir kļūdas: tajā nav fabrikantu un rūpnīcu īpašnieku, bet ir māj-rūpnieki ar desmitiem algoto strādnieku; tajā nejauši ietilpināti vieni manufakturisti, kas tomēr nav izdalīti

atsevišķi, un nav ietilpināti citi, kas izmesti kā „uzpircēji^195^1; lajā iekļuvuši pilsētas amatnieki no vienas pilsētas, bet nav iekļuvuši no 11 pilsētām u. tml. Bet šī klasifikācija katrā ziņā pamatojas uz datiem, ko sniegusi mājrūpniecī-bas skaitīšana par rūpniecības veidiem, un norādītās kļūdas ir šo datu kļūdas, bet nevis klasifikācijas kļūdas^195. Šī klasifikācija katrā ziņā sniedz precizu priekšstatu par īstenību, izskaidro īstenās sabiedriski ekonomiskās attiecības starp dažādiem cilvēkiem, kas piedalās rūpniecībā, un tātad arī viņu stāvokli, viņu intereses, — bet šāda izskaidrošana arī ir katras zinātniski ekonomiskas pētīšanas augstākais uzdevums.

vil

„IEPRIECINOŠAS PARĀDĪBAS" MĀJRŪPNIEClBA

Mūs varētu apvainot vienpusībā, ka mēs rādām vienīgi mājrūpniecības tumšās puses, ja mēs noklusētu „Apraksta^196 sniegtos faktus, kam jārāda mājrūpniecības „gaišā puse^196 un „iepriecinošās parādības^196.

Mums saka, piem., ka algotajam darbam mājrūpnie-cībā ir zināma īpaša nozīme, jo algoto strādnieku šeit saista ar uzņēmēju zināms „sadzīves tuvums^196, un strādnieks pats ,,var“ kļūt par uzņēmēju. „Iepriecinošām parādībām^196 šeit tātad pieskaitīta laba vēlēšanās — padarīt visus strādniekus par uzņēmējiem^196! Tomēr nē, ne visus, bet tikai dažus, jo „tendence ekspluatēt cita darbu piemīt bez šaubām vispār visiem cilvēkiem, tai skaitā arī mājrūpniekam^196 („Apraksts^196, 6. Ipp.). Sī frāze vienkārši nav atdarināma tās naivitales dēļ, ar kuru „visi cilvēki^196 bez tālākiem aplinkiem identificēti ar sīkajiem buržujiem! Nav jābrīnās, ka tas, kas skatās uz visu pasauli ar sīkā buržuja brillēm, atklāj tādas ievērojamas patiesības. 268. lappusē kādu sīku fabriciņu ar 8 algotiem strādniekiem, ar 10 tūkst. rub. lielu produkciju apzīmē „pēc darba apstākļiem (sicl) par mājrūpnieku uzņēmumu vārda stingrā nozīmē". 272.-^-274. lpp. tiek stāstīts, kā kāds sīks fabrikantiņš (ar 7 algotiem strādniekiem un 5 mācekļiem; 7 tūkst. rub. produkcijas) uzcēlis domeņu cepli uz zemes, ko viņš rentējis no zemnieku sabiedrības, un lūdzis mājrūpniecības bankā 5 000 rub. aizdevuma kausējamā cepļa uzcelšanai, paskaidrodams, ka „visam viņa uzņēmumam ir tīri vietēja interese, jo rūdu iegūs uz sabiedrībai iedalītās zemes paši vietējie zemnieki". Banka lūgumu noraidīja formālu iemeslu dēļ. Un „Apraksts" sakarā ar to tēlo mums pievilcīgu ainu par šā uzņēmuma pārvēršanu par kooperatīvu, sabiedrisku uzņēmumu: uzņēmējam tas „bez šaubām būs pa prātam, jo viņš rūpējas ne tikai par ražošanas interesēm, bet arī par apkārtnes sabiedrības locekļu interesēm". Uzņēmums „aptver visai daudzu apkārtnes sabiedrības locekļu darba intereses, kuri iegūs un vedīs uz rūpnīcu rūdu, kokmateriālus". „Mājsaimnieki nesīs uz rūpnīcu rūdu, ogles u. c. līdzīgi tam, kā mājsaimnieces nes uz sabiedrisko siernīcu pienu. Protams, šeit paredzama sarežģītāka organizācija nekā sabiedriskajās siernīcās, sevišķi tad, ja pašā darbā, t. i., čuguna kausēšanā no rūdas, tiek izmantoti vietējie meistari un vienkāršie strādnieki". Ak, idile! Vienkāršie strādnieki („apkārtējās sabiedrības locekļi") „nesīs uz rūpnīcu" rūdu, malku u. c. līdzīgi tam, kā zemnieces nes pienu uz sier nīcul! Mēs nesāksim noliegt, ka mājrūpniecības banka (ja netraucēs tās birokrātiskā organizācija) var pakalpot tam pašam mērķim kā pārējās bankas, attīstot preču saimniecību un kapitālismu, bet būtu ļoti bēdīgi, ja banka līdztekus tam joprojām attīstītu varizejiskumu un maņilovisku pļāpāšanu, kāda piemīt uzņēmējiem, kas lūdz aizdevumu.

Līdz šim mēs redzējām, ka uzņēmumus ar lielu skaitu algoto strādnieku pasludināja par „mājrūpnieciskiem" uz tā pamata, ka uzņēmēji paši strādā līdz. Bet šis nosacījums sīkajam buržujam būtu drusku neērts, un, lūk, „Apraksts" cenšas to paplašināt: izrādās, ka arī uzņēmums, „kurš strādā vienīgi ar algotiem strādniekiem", var būt māj-

rūpniecisks uzņēmums, ja lā „panākums" dibinās uz uzņēmēja „personīgo līdzdalību" (295. lpp.) vai pat ja uzņēmēji „spiesti ierobežot savu piedalīšanos sakarā ar dažādajām rūpēm par uzņēmuma vadīšanu" (301. lpp.). Vai nav tiesa, Permas narodņiki „progresē" visai veiksmīgi? „Personīgais darbs" — „personīgā līdzdalība" — „dažādas rūpes". Mein Liebchen, was willst du noch mehr*? Algotais darbs ķieģeļu rūpnīcās, izrādās, atnes „sevišķus labumus" (302.) algotajiem strādniekiem, kas atrod „blakus peļņu" ķieģeļu rūpnīcās; tai pašā laikā šo rūpnīcu iiz-ņēmēji bieži izjūt „vajadzību pēc naudas, lai algotu strādniekus". „Apraksts" secina, ka šādiem uzņēmējiem jāatvēl kredits no mājrūpniecības bankas, „pieskaitot tādus uzņēmumus saskaņā ar mājrūpniec. bankas stāt. 7. pant, piezīmi pie 3. punkta īpaši vērā ņemamiem gadījumiem" (302. lpp.). Tas izteikts ne visai literāri, bet toties visai iespaidīgi un daudznozīmīgi! „Noslēgumā mums ir pietiekams pamats izteikt, — lasām ķieģeļu rūpniecības apraksta beigās, — ka ķieģeļu rūpniecībā zemnieku vidū uzņēmēju un algoto strādnieku intereses tādā mērā apvienojas, ka, lai gan formāli arteļi šai rūpniecībā arī nav reģistrēti, tomēr faktiski tajā eksistē stiprs biedrisks sakars starp uzņēmējiem un viņu algotajiem strādniekiem", (305.). Raidām lasītāju pie šo „biedrisko sakaru" jau agrāk sniegtās statistiskās ainiņas. Tāpat kuriozi — kā mazs narodņiku ekonomisko jēdzienu jucekļa paraugs, — ka „Apraksts" vienā un tai pašā laikā aizstāv un izpušķo algoto darbu, apgalvodams, ka kulaks nebūt nav saimnieks ar algotiem strādniekiem, bet naudas kapitala īpašnieks, kas „ekspluatē darbu uzņēmēja-mājrūpnieka un viņa algoto strādnieku personā“(l), un līdztekus tam „Apraksts" uzsāk visneprātīgākā un pārmērīgākā kārtā aizstāvēt kulakus: „kulaki, lai kādās

tumšās krāsās tos arī attēlotu, tomēr pagaidām ir nepieciešams ritenis mājrūpniecības ražojumu maiņas mecha-nismā . .. Kulaki attiecībā pret mājrūpniecības panākumiem bez šaubām jāuzskata par labumu, salīdzinot ar stāvokli, kad mājrūpnieks bez kulaka, bez jebkādiem

Mana mīļa, ko gribi lu vel? Red.

naudas līdzekļiem spiests palikt bez darba“ (8. Ipp.)[197]. Cik ilgi turpināsies šis pagaidām? Ja būtu teikts, ka tirdzniecības un augļotāju kapitāls ir nepieciešams moments kapitālisma attīstībā, nepieciešams ritenis maz attīstītas kapitālistiskas sabiedrības (kā mūsu sabiedrības) mecha-nismā, tad tas būtu pareizi. Šādā iztulkojumā vārds ,,pa-gaidām“ jāizprot tā: pagaidām neskaitāmie rūpniecības brīvības un konkurences brīvības (sevišķi zemniecībā) ierobežojumi atbalsta pie mums visatpalikušākās un visļaunākās kapitālisma formas. Mēs tikai baidāmies, ka šāds izskaidrojums nepatiks Perinās un arī ciliem narodņikiem!

Pievērsīsimies arteļiem, šiem tuvākajiem un svarīgākajiem it kā sabiedrisko principu izteicējiem, kurus na-rodņiki katrā ziņā grib saskatīt mājrūpniecībā. Interesanti aplūkot mājrūpnieku sētu skaitīšanas datus veselā guberņā, skaitīšanas, kura tieši lika savā programā arteļu reģistrēšanu un pētīšanu (14. Ipp., 2. p.). Mēs tātad varam ne tikai iepazīties ar dažādiem arteļu tipiem, bet arī dabūt zināt, cik plaši tie izplatīti.

Eļļas spiešanas rūpniecība. „No pašas dzīves radies artelis šā vārda stingrā nozīmē": Pokrovas ciemā un Gavrjatu sādžā divas eļļas spiestuves pieder pieciem brāļiem, kuri sadalījušies savā starpā, bet eļļas spiestuves lieto pēc kārtas. Šie fakti ir „ļoti interesanti", tāpēc ka „tie apgaismo mājrūpniecības obščinas darba pēctecības kontrakta nosacījumus". Acīm redzot šādi no dzīves izauguši „arteļi ir ievērojams precedents jautājumā par rūpnīcu tipa ražošanas nozaru izplatīšanos pēc kooperatīviem principiem mājrūpniecībā" (175. un 176. Ipp.). Tātad artelis vārda stingrā nozīmē kā kooperācijas precedents, kā sabiedriskuma izpausme ir mantinieku vēl nesadalīts kopīpašums!! Ja tā, tad, acīm redzams, „sabiedriskuma" un „kooperācijas" īsts paladijs ir romiešu civiltiesības un mūsu X sējums ar condominium’a institūtiem, ar mantinieku un nemantinieku kopējo īpašumu!

„Miltu malšanas nozarē ... savdabīgās sadzīves formās visspilgtāk izpaudusies zemnieku uzņēmība, sadarbojoties arteļos". Daudz dzirnavu atrodas sabiedrību vai pat veselu ciemu kopējā lietošanā. Dzirnavu lietošanas veidi: visizplatītākais — pēc kārtas; tad tīrā ienākuma sadalīšana pēc pajām proporcionāli katra līdzīpašnieka izdevumiem; „līdzīgos gadījumos uzņēmēji biedri reti piedalās ar personīgu darbu ražošanā, kas parasti arī notiek ar algotu darbu" (181. Ipp.; tas pats par darvas dedzināšanas arteļiem — 197. Ipp.). Tiešām dīvaina savdabība un arteļu saimniecība — saimnieķeļu kopējs īpašums, kuri kopīgi algo strādniekus! Tas fakts, ka mājrūpnieki pēc kārtas lieto dzirnavas, darvas dedzinātavas un kalves, liecina, gluži otrādi, par pārsteidzošo ražotāju sadrumstalotību, kurus pat kopējais īpašums nevar ierosināt uz kooperāciju.

„Viens arteļu organizācijas veids" ir „arteļu kalves" (239.). Kalēji uzņēmēji sanāk vienā kalvē, lai taupītu kurināmo, algo vienu plēšu pūtēju (ietaupījums uz strādniekiem!) un nomā no kalves saimnieka telpas un veseri par īpašu maksu. — Tātad, ja lietas, kas pieder vienai personai uz privātīpašuma pamata, liek iznomātas citai personai par maksu, tad tā ir „arteļu organizācija"! Noteikti romiešu tiesības jānosauc par „arteļu organizācijas" ko-deku!... „Arteļu organizācijā... mēs atrodam jaunu norādījumu tam, ka mājrūpnieku vidū nav šķiru kristalizācijas ražošanā, — norādījums uz tādu pašu noslāņojumu saplūšanu zemnieku un mājrūpnieku vidē, kādu mēs redzējām arī arteļu dzirnavās" (239.). Un pēc visa tā kaut kādi ļauni ļaudis uzdrošinās vēl runāt par zemniecības sairšanu!

Līdz šim tātad nav vēl neviena gadījuma, kur mājrūpnieki savienotos, lai iepirktu izejvielas, pārdotu produktu, nerunājot jau nemaz par savienošanos pašā ražošanā! Ir tomēr arī tādas savienības. Permas guberņas zemnieku sētu skaitīšana reģistrējusi veselas četras, pie kam visas ierīkojušās ar mājrūpnieku bankas palīdzību: trīs ekipāžu rūpniecībā un viena lauksaimniecības mašinu ra- * žošanas nozarē. Vienam artelim ir algoti strādnieki (2 mācekli un 2 algoti „palīga" strādnieki), otrā divi biedri par īpašu maksu lieto kalvi un darbnīcu, kas pieder trešajam biedram. Kopīgi iepērk izejvielas un pārdod produktu, bet strādā atsevišķās darbnīcās (atskaitot minēto gadījumu, kur par maksu īrē kalvi un darbnīcu). Visi šie četri arteji apvienojuši 21 ģimenes strādnieku. Fermas mājrūpnieku banka darbojas jau vairākus gadus. Pieļausim, ka tā tagad sāks „apvienot" (lai īrētu kaimiņa kalvi) vienā gadā ģimenes strādniekus ne pa 20, bet pa 50. Tad visi 15 000 ināj-rūpnieku ģimenes strādnieki būs „apvienoti" „arteļu organizācijā" taisni pēc 300 gadiem. Bet, pabeigusi šo darbu, banka jau sāks „apvienot" ari mājrūpnieku algotos strādniekus. .. Un Fermas narodņiki triumfē: „Tik svarīgas ekonomiskas koncepcijas, ko radījusi patstāvīgas domas ierosme mājrūpnieku vidū, ir droša ķīla ekonomiskam ražošanas progresam šajā vidē pēc principiem, kas nodrošina darba neatkarību no kapitala, jo šajos faktos parādās ne tikai mājrūpnieku stichiska cenšanās uz darba patstāvību, bet pilnā mērā arī viņu apzinīga cenšanās" (333. lpp.). Esiet žēlsirdīgi, kungi! Protams, nevaram iedomāties narodņicismu bez maņiloviskām frāzēm, bet jāzina taču arī mērs! Neviens artelis, kā mēs redzējām, nepauž „principu par darba neatkarību no kapitala": visi ir īpašnieku un īpašnieķeļu arteļi, daudzi — ar algotiem strādniekiem. Kooperācijas šais arteļos nav, pat kopēja izejvielu sagāde un produkta pārdošana sastopama līdz smieklīgumam reti, apvienojot pārsteidzoši niecīgu skaitu uzņēmēju. Varam droši teikt, ka neatradīsim nevienu kapitālistisku zemi, kurā, reģistrējot gandrīz 9 tūkstošus sīku uzņēmumu ar 20 tūkstošiem strādnieku, atklātos tāda pārsteidzoša ražotāju sadrumstalotība un tumsonība, pie kam ražotāju starpā atrodami tikai daži desmiti kopīpašuma gadījumu un mazāk par desmit gadījumu, kur 3—5 uzņēmēji apvienojas, lai iepirktu izejvielas un pārdotu produktu! Šī sadrumstalotība būtu droša ķīla bezcerīgam ekonomiskam un kulturālām sastingumam, ja mēs par laimi neredzētu, ka kapitālisms ar katru dienu nogriež saknes patriarclialai amatniecībai ar tās sevī noslēgušos īpašnieķeļu lokālo aprobežotību, ar katru dienu iznīcina sīkos vietējos tirgus (kas uztur sīkražošanu) un rada to vietā nacionālu un vispasaules tirgu, piespiežot ne tikai kaut kādas Gavrjatas sādžas, bet veselas zemes un pat dažādu zemju ražotājus stāties savienībā, atbrīvojot šīs savienības no šaurajiem īpašnieku un īpašnieķeļu ietvariem, izvirzot šo savienību priekšā plašākus jautājumus nekā jautājumi par lētāka kokmateriāla un dzelzs iepirkšanu vai jautājumi par naglu un ratu izdevīgāku pārdošanu.

Vili

narodņiku rūpniecības politikas programa

Tā kā praktiskie nodomi un pasākumi vienmēr atrodas sakarā ar to, kas „iepriecinošs" un cerības sološs atrodams īstenībā, tad jau a priori saprotams, kādas vēlēšanās attiecībā uz mājrūpniecību atrodas „Aprakstā", kas visas „iepriecinošās parādības" attēloja, lai izceltu sīksaimnie-cībā izlietoto algoto darbu un lai cildinātu sīko uzņēmēju visai nedaudzās un vienpusīgās savienības. Atkārtodamas parastās narodņiku receptes, šīs vēlēšanās, no vienas puses, pārsteidz ar savu pretrunīgumu un, no otras puses, ar visai parastu „pasākumu" bezgalīgu pārspīlēšanu, kuri ar frāžu palīdzību pārvērsti par lielu jautājumu atrisinājumu. Pašā „Apraksta" sākumā, ievadā, vēl pirms skaitīšanas datu iztirzāšanas, mēs sastopam pļāpīgu spriedelēšanu par „mājrūpniecības kredila uzdevumu" — „likvidēt (sic!) naudas trūkumu", par „apmaiņas organizēšanu uz kooperatīviem pamatiem starp ražošanu un patērēšanu" (8. lpp.), par „arteļu organizāciju izplatīšanu", par mājrūpnieku noliktavu, lechnisko konsultāciju, technisku skolu u. tml. ierīkošanu (9. lpp.). Šī spriedelēšana atkārtojas grāmatā daudz reižu. „Mājrūpniecības ekonomika jāreorganizē tā, lai mājrūpniekam rastos nauda; vienkāršāk runājot, jāatbrīvo mājrūpnieks no kulaka" (119.). ,.Mūsu laika uzdevums" veikt „mājrūpnieku emancipāciju ar kredila palīdzību" utt. (207.). „Jāracionalizē maiņas procesi", jārūpējas „par to, lai zemnieka saimniecību nostādītu uz racionāliem kredita, maiņas un ražošanas pamatiem" (362.), nepieciešama „darba ekonomiskā organizācija" (sic!! 363. lpp.), „racionala tautas saimniecības ekonomikas iekārtošana" utt., u. tml. Kā redzat, tas ir pazīstamais narodņiku universallīdzeklis, kas pielīmēts skaitīšanas datiem. Un it kā galīgai savas narodņiciskās pareizticības apstiprināšanai sastādītāji nav palaiduši garām gadījumu nosodīt naudas saimniecību vispār, pamācot lasītāju, ka amatniecība „ir svarīgs pakalpojums tautas saimniecībai, nodrošinot tai iespēju izvairīties no naturālās saimniecības pārvēršanās par naudas saimniecību". „Tautas saimniecības neatliekamas intereses prasa, lai tās ražotās izejvielas liktu pārstrādātas uz vietas, pēc iespējas tā, lai maiņas procesos neiejauktos nauda" (3G0. Ipp.).

Narodņiku programa šeit izklāstīta tik pilnīgi un vaļsirdīgi, ka neatliek vēlēties nekā labāka! Mēs teicām: „narodņiku programa", jo mūs neinteresē tas, ar ko „Apraksta" sastādītāji atšķiras no pārējiem narodņikiem, bet, gluži otrādi, tieši tas, kas viņiem kopējs. Mūs interesē praktiskā narodņiku programa attiecībā uz mājrāpniecību vispār. Skaidri saredzams, ka „Aprakstā" izcilu vielu ieņem taisni šās programas pamatvilcieni: 1) naudas saimniecības nosodīšana un simpātijās pret naturālo saimniecību un pri-mitivo amatniecību; 2) dažādi pasākumi zemniecības sīkražošanas atbalstam, kā kredits, technikas attīstība utt.; 3) dažāda veida savienību un sabiedrību dibināšana starp īpašniekiem un īpašnieķeļiem — izejvielu, noliktavu, krājaizdevu, kredila, patērētāju, ražotāju sabiedrību; 4) „darba organizēšana" — izplatīta frāze visos un visādos narodņiku labvēlīgajos prātojumos. Aplūkosim šo programu.

Kas attiecas, vispirms, uz naudas saimniecības nosodīšanu, tad, runājot par rūpniecību, tai jau ir pilnīgi platonisks raksturs. Pat Permas guberņā preču ražošana atspiedusi tālu atpakaļ amatniecību, un pēdējā atrodas tik nožēlojamā stāvoklī, ka mēs lasām tajā pašā „Aprakstā" par to, ka ir vēlams „atbrīvot mājrūpnieku no atkarības", proti, likvidēt amatnieka atkarību no pasūtīlāja-palē-rētāja, „meklējot līdzekļus, lai paplašinātu pašu pārdošanas rajonu ārpus vietējā patēriņa pieprasījuma ietvariem" (33. Ipp.). Citiem vārdiem: naudas saimniecības nosodīšana teorijā un cenšanās pārvērst amatniecību par preču saimniecību — praksē! Un šī pretruna nebūt nav vienīgi „Apraksta" piederums, bet tā ir piemītoša visiem narodņiku projektiem: lai kā viņi saslienas pret preču (naudas) saimniecību, tomēr īstenība, izdzīta pa durvīm, ielido pa logu, un pasākumi, par kuriem viņi izsakās, attīsta tieši preču saimniecību. Piemērs — kredits. Savos plānos un vēlējumos narodņiki nenoliedz pašu preču saimniecību. „Apraksts", piem., nesaka ne vārda par to, ka ieteiktajām reformām nebūtu jābalstās uz preču saimniecības pamata. Gluži pretēji, tas vēlas tikai racionālus maiņas pamatus, kooperativu maiņas organizāciju. Preču saimniecība paliek, tā tikai jāreformē uz racionāliem pamatiem. Tā nebūt nav jauna utopija, vecajā ekonomiskajā literatūrā tai ir ļoti ievērojami paudēji. Tās teorētiskais nederīgums jau sen atklāts, tā ka nenākas kavēties pie šā jautājuma. Vai nebūtu labāk, ja narodņiki nerunātu vis aplamas frāzes par to, ka nepieciešami „racionalizēt" ekonomiku, bet papriekš „racionalizētu" savus priekšstatus par īsteno ekonomiku, par īstenām sabiedriski ekonomiskām attiecībām, kas pastāv lajā ārkārtīgi daudzveidīgajā dažāda sastāva „mājrūpnieku" masā, kuras likteni tik birokrātiski vieglprātīgi no augšas grib izšķirt mūsu narodņiki? Vai tad īstenība mums neparāda uz katra soļa, ka narodņiku praktiskie pasākumi, kas sacerēti pēc it kā „tīru" ideju receptēm par „darba organizēšanu" u. tml., patiesībā tikai sniedzas līdz palīdzībai un atbalstam „saimnieciskajam zemnieciņam", sīkajam fabrikantiņam vai uzpircējam, vispār visiem sīkburžuazijas pārstāvjiem? Tā nemaz nav nejaušība, ne arī atsevišķu pasākumu nepilnības vai ne-vciksmīguma rezultāts. Gluži otrādi, uz vispārīgā preču saimniecības pamala kredītu, noliktavas, bankas, technis-kus padomus utt. nenovēršami un nepieciešami izlieto vispirms un visvairāk sīkburžuji.

Bet, ja nu tā, — mums iebildīs, — ja narodņiki savos praktiskajos pasākumos, neapzinoties un pret savu gribu, kalpo sīkburžuazijas attīstībai un tātad arī kapitālisma attīstībai vispār, tad kāpēc viņu programai uzbrūk ļaudis, kas principiāli atzīst kapitālisma attīstību kā progresivu procesu? Vai ir saprātīgi kļūdainības vai — teiksim maigāk — ideoloģiska ietērpa apstrīdamības dēļ — uzbrukt praktiski lietderīgām programām, jo neviens taču nesāks noliegt techniskās izglītības, kredita, ražotāju savienību un apvienību „labumu"?

Šie iebildumi nav izdomāti. Te vienā, te otrā formā, te vienā, te otrā gadījumā tie pastāvīgi dzirdami kā atbilde uz polemiku pret narodņikiem. Mēs šeit nerunāsim par to, ka šādi iebildumi, lai arī tie būtu pareizi, nemaz neatspēko to, ka slkburžuazisku projektu ietērpšana Joti augsti paceltu sociālu universallīdzekļu tērpā vien jau atnes dziļu sabiedrisku ļaunumu. Mēs domājam aplūkot jautājumu, pamatojoties uz praktiskām tuvākām un aktuālām tagadnes vajadzībām, un no šā ar nolūku sašaurinātā viedokļa novērtēt narodņiku programu.

Lai gan daudzi narodņiku pasākumi atnes praktisku labumu, kalpodami kapitālisma attīstībai, tomēr visā visumā izrādās, ka šie pasākumi: 1) ir augstākā mērā nekonsekventi, 2) doktrināri nedzīvi un 3) sīkumaini, salīdzinot ar patiesajiem uzdevumiem, kādus mūsu rūpniecībai izvirza progresējošais kapitālisms. Paskaidrosim to. Mēs norādījām, pirmkārt, ka narodņiki kā praktiski ļaudis ir nekonsekventi. Līdztekus iepriekš norādītajiem pasākumiem, kurus parasti raksturo kā liberālu ekonomisku politiku un kuri vienmēr tikuši rakstīti uz buržuāzijas vadītāju karogiem Rietumos, narodņiki izmanās saglabāt nodomu aizkavēt mūslaiku ekonomisko attīstību, traucēt kapitālisma progresu, atbalstīt sīkražošanu, kas zaudē spēkus cīņā pret lielražošanu. Viņi aizstāv likumus un institūtus, kas ierobežo zemes mobilizācijas brīvību, pārvietošanās brīvību, kas uztur zemniecības kārtu noslēgtību u. tml. Mēs jautājam: vai ir kaut kāds prātīgs pamats kavēt kapitālisma un lielrūpniecības attīstību? Mēs redzējām no skaitīšanas datiem, ka izdaudzinātā mājrūpnieku „patstāvība" nemaz negarantē pret pakļaušanu tirdzniecības kapitalam, pret ekspluatāciju tās ļaunākajā formā, ka faktiski šo „patstāvīgo" mājrūpnieku milzīgās masas stāvoklis bieži vien bēdīgāks nekā mājrūpnieku nodarbināto algoto strādnieku stāvoklis, ka viņu izpeļņa pārsteidzoši niecīga, darba apstākļi (sanitārā un darba dienas ilguma ziņā) ārkārtīgi neapmierinoši, ražošana sadrumstalota, techniski primitiva un neattīstīta. Rodas jautājums — vai ir kaut kāds saprātīgs pamats paturēt policejiskos likumus, kas stiprina „sakaru ar zemi", kas aizliedz saraut šo sakaru, ko tik karsti mīl narodņiki?[198] 1894./95. gada Permas guberņas „mājrūpniecibas skaitīšanas^1' dati skaidri liecina, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi mākslīgi piesaistīt zemniekus pie zemes. Šī piesaistīšana tikai pazemina viņu izpeļņu, kas, pastāvot „sakaram ar zemi", izrādās vairāk nekā divas reizes zemāka par nezemkopju izpeļņu, tā pazemina dzīves līmeni, pastiprina pa sādžām izkaisīto ražotāju atšķirtību un sadrumslalolību, pastiprina viņu nevarību katra uzpircēja un meistariņa priekšā. Piesaistīšana pie zemes tai pašā laikā kavē zemkopības attīstību, tomēr nespēdama aizkavēt sīkās lauku buržuāzijas šķiras rašanos. Narodņiki izvairās no jautājuma tādā veidā: kavēt vai nekavēt kapitālisma attīstību? Viņi atzīst par labāku prātot par „citu ceļu iespējamību tēvijai". Bet, ja nu runa ir par tuvākajiem praktiskajiem pasākumiem, tad jau jebkurš darbinieks līdz ar to nostājas uz esošā ceļa pamata^199. Dariet visu, ko vien gribat, lai „aizvilktu" tēviju uz citu ceļu! Tāda darbība nekādu kritiku (izņemot smieklu kritiku) neradīs. Bet neaizstāviet to, kas mākslīgi kavē šo attīstību, ar frāzēm par „cilu ceļu" nenolušējiet jautājumu par šķēršļu novākšanu no esošā ceļa.

Otrs apstāklis, kas jāievēro, novērtējot narodņiku praktisko programu, ir šāds. Mēs jau redzējām, ka narodņiki cenšas cik vien iespējams nekonkrēti formulēt savas vēlēšanās, izvirzīt tās kā „tīrās" zinātnes, „tīrās" taisnības abstraktas, nekonkrētas prasības, bet nevis kā reālu šķiru, kam ir noteiktas intereses, reālās vajadzības. Kreditu — šo katra īpašnieka un īpašnieķeļa dienišķo vajadzību kapitālistiskajā sabiedrībā — narodņiks izvirza kā kaut kādu elementu darba organizācijas sistēmā; īpašnieku biedrības un savienības iztēlotas kā kooperācijas ideja vispār, kā „mājrūpniccības emancipācijas* idejas sākotnējā izpausme ult., kamēr ikkatrs zina, ka visas šādas biedrošanās mērķiem faktiski nav nekā kopēja ar tādām augstām ma-lerijām, ka tie vienkārši saistīti ar šo īpašnieķeļu ienākumu apmēriem, ar viņu stāvokļa nostiprināšanu, ar viņu peļņas palielināšanu. Šīs parastās buržuāziskās un sīkbur-žuaziskās vēlēšanās pārvēršana par kaut kādiem sociāliem universallīdzekļiem tikai padara bezspēcīgu šo vēlēšanos, atņem lai viņas dzīvības nervu, garantiju, ka tā nepieciešama un realizējama. Katra īpašnieka, uzpircēja, tirgotāja neatliekamos jautājumus (kredilu, biedrošanos, technisko palīdzību) narodņiks pūlas padarīt par vispārējiem jautājumiem, kas paceļas pāri atsevišķām interesēm. Narodņikam liekas, ka viņš ar to pastiprina viņu nozīmi, paaugstina tos, — bet faktiski viņš ar to pārvērš dzīvu lielu, kurā ieinteresētas tādas un tādas iedzīvotāju grupas, par filislrisku novēlējumu, kabineta prātojumu, birokrātisku „spriedelēšanu par labumiem**. Ar to tieši saistīts arī trešais apstāklis. Nesaprazdams, ka tādi praktiski pasākumi kā kredils un artelis, teclīniska palīdzība utt. izteic progresējošā kapitālisma vajadzības, narodņiks neprot izteikt tādas attīstības vispārējas un pamata vajadzības, aizstājot tās ar sīkiem, nejauši izrautiem, nekonsekventiem pasākumiem, kas, atsevišķi ņemti, nepavisam nevar nopietni iedarboties un kam nenovēršami lemta neveiksme. Ja narodņiks nostātos uz viedokļa, kas atklāti un konsekventi paustu pa kapitālisma ceļu ejošās sabiedriskās attīstības vajadzības, tad viņš prastu uztvert tādas at-līstības vispārējos nosacījumus, vispārējās prasības, viņš tad ieraudzītu, ka visi viņa maziņie projekti un pasākumi, pastāvot šiem vispārējiem nosacījumiem (un galvenais mūs šai gadījumā interesējošais nosacījums — rūpniecības brīvība), realizētos paši no sevis, t. i„ ar pašu ieinteresēto personu darbību, kamēr šo vispārējo nosacījumu ignorēšana un vienīgi privātā rakstura praktisku pasākumu izvirzīšana ir ūdens nešana sietā. Apstāsimies piemēra dēļ pie šā jautājuma par rūpniecības brīvību. No vienas puses, tas ir tāds vispārējs un rūpniecības politikas pamatjautājums, ka tā iztirzāšana ir pilnīgi vietā. No otras puses, Permas novada dzīves īpatnības sniedz interesantu apstiprinājumu tam, ka šis jautājums kardināli svarīgs.

Kā zināms, novada ekonomiskās dzīves galvenā parādība ir kalnrūpniecība, kas uzspiedusi tam pavisam īpatnēju zīmogu. Ar Uralu kalnrūpniecības stāvokli un interesēm saistīta gan kolonizācijas vēsture, gan novada tagadējais stāvoklis. „Zemnieki vispār tika nometināti Uralos, lai viņi strādātu rūpnīcu īpašniekiem1^200, — lasām N.-Ser-ginska rūpnīcas iedzīvotāja Babuškina vēstulē „Mājrūpn. pēl. komisijas darbos1^201. Un šie neviltotie vārdi ļoti pareizi izsaka rūpnīcu īpašnieku milzīgo lomu novada dzīvē, viņu kā muižnieku un rūpnieku nozīmi kopā, viņu paražu nedalīti un neierobežoti valdīt, būt monopolistu stāvoklī, kuri savu rūpniecību dibina uz savām īpašnieka tiesībām, bet nevis uz kapitālu un konkurenci. Uralu kalnrūpniecības monopolistiskie principi izteikti zināmā likuma 394. pantā, Likumu krājuma VII sēj. (Kalnrūpniecības statūtā), — pantā, par kuru tik daudz runāts un runā literatūrā par Uraliem. Šis 1806. gadā izdotais likums prasa, pirmkārt, kalnrūpniecības priekšniecības atjauju kalnrūpniecības pilsētām atvērt visādas fabrikas, bet, otrkārt, aizliedz atvērt rūpnīcu apgabalos „visas tās manufaktūras un fabrikas, kuru visa ražošana galvenokārt dibinās uz uguns darbību, kas prasa ogles un malku^201. Uralu kalnrūpnieki 1861. gadā sevišķi pastāvēja uz to, lai šādu likumu ievestu zemnieku atbrīvošanas nosacījumos, un nolikuma 11. pants par kalnrūpniecības amatniekiem atkārto līdzīgu aizliegumu^201. Mājrūpniecības bankas valdes 1895. gada pārskatā starp citu teikts: „Visbiežāk tomēr ienāk sūdzības par to, ka kalnrūpniecības resora ierēdņi un posesiju rūpnīcu īpašnieki aizliedz atvērt uguni lietotājus uzņēmumus viņiem padoto rajonu joslā, un par

visāda veida ierobežojumiem melala apstrādāšanas māj-rūpniecības uzņēmumu darbā“ („Apraksts", 223. lpp.). Tā Urali līdz šai dienai saglabā nesatricināmās „veco labo laiku" tradicijas, un attiecības pret zemnieku sīkrūpnie-cību atrodas šeit pilnīgā saskaņā ar to „darba organiza-ciju", kas nodrošināja rūpnīcām pie vietas saistītus rūpnīcu strādnieku iedzīvotājus. Ļoti spilgti raksturotas šīs tradicijas šādā avīzes „Permskije Gubernskije Vedomosti" 1896. g. 183. nr. ziņojumā, ko citē „Apraksts" un kas taisnīgi nosaukts par „daudznozīmīgu". Lūk, tas: „Zemkopības un valsts īpaš. ministrija likusi priekšā Uralu kaln-rūpniekiem apspriest jautājumu par iespējamību kaln-rūpnīcām spert soļus, lai Uralos attīstītos mājrūpniecība. Kalnrūpnieki paziņojuši ministrijai, ka mājrūpniecības attīstība Uralos kaitēs lielrūpniecībai, jo pat jau tagad, kad mājrūpniecība Uralos vāji attīstīta, iedzīvotāji nevar dot rūpnīcām nepieciešamo strādnieku daudzumu^202; bet, kad iedzīvotāji atradīs sev izpeļņu mājās, fabrikas riskē paliki pavisam bez darba" {„Apraksts", 244. lpp.). Sis paziņojums lika „Apraksta" sastādītājiem izsaukties: „Protams, pirmais nepieciešamais nosacījums visāda veida lielajai, vidējai un sīkajai rūpniecībai ir rūpniecības brīvība ... Rūpniecības brīvības vārdā visām tās nozarēm jābūt tiesībās juridiski vienlīdzīgām ... Melala izstrādājumu mājrūpniecība Uralos jāatbrīvo no visādiem ārkārtējiem valgiem, ko radījusi rūpnīcu reglamentācija ar nolūku ierobežot tās dabisko attīstību" (ibid. Mūsu kursivs). Lasot šo izjusto un dziļi pareizo tirādi „rūpniecības brīvības" aizstāvēšanai, mēs atcerējāmies zināmo fabulu par metafiziķi, kurš kavējies izlīst no bedres, vaicādams, kas ir virve, kura viņam iemesta, — „vienkārša virve"! Lūk, arī Permas narodņiki attiecībā uz rūpniecības brīvību, kapitālisma attīstības brīvību, konkurences brīvību nicinoši vaicā, kas tā ir — rūpniecības brīvība — vienkārša buržuāziskā prasībai Viņi paceļas savos prātojumos daudz augstāk; viņi grib nevis konkurences brīvību (kāda zemiska, šaura, buržuāziskā vēlēšanās!), bet „darba organizēšanu"... Bet vajag tikai šiem maņiioviskiem sapņojumiem sadurties „vaigu vaigā" ar neizpušķoto, prozaisko īstenību, — kad no šās īstenības uzreiz dveš pretī tāda „darba organizēšanaka narodņiks aizmirst kapitālisma „kaitīgumu" un „briesmas", „citu ceļu iespējamību tēvijai" un sauc pēc , ,rūpniecības brivības“.

Atkārtojam, mēs uzskatām šo vēlēšanos par dziļi pareizu un domājam, ka tāds viedoklis (ko izteic ne „Apraksts" vien, bet gandrīz vai visi autori, kas rakstījuši par šo jautājumu) dara godu narodņikiem. Bet... — Ko pavēlēsit darīt! Nekādā ziņā nevar uzslavēt narodņikus, nepiebilstot tūlīt arī lielu jo lielu „bet", — bet mēs gribam attiecībā uz to izteikt divas svarīgas piezīmes.

Pirmā. Mēs varam būt pārliecināti, ka narodņiku milzīgais vairākums ar sašutumu noraidīs to, ka mūsu „rūpniecības brīvības" identificēšana ar „kapitālisma brīvību" ir pareiza. Viņi teiks, ka monopolu un dzimtbūšanas palieku likvidācijā ir „vienkārši" tiesību vienlīdzības prasība, ir „visas" tautas saimniecības intereses vispār un zemniecības intereses it sevišķi, bet nebūt ne kapitālisma intereses. Mēs zinām, ka narodņiki tā teiks. Bet tas būs nepareizi. Kopš tiem laikiem, kad uz „rūpniecības brīvību" raudzījās tik ideālistiski abstrakti, saredzot tajā pamata un dabiskās (sal. pasvītroto vārdu „Aprakstā") „cilvēka tiesības", pagājis jau vairāk nekā simt gadu. „Rūpniecības brīvības" prasība un šās prasības realizācija apstaigājusi kopš tiem laikiem vairākas zemes, un visur šī prasība izteica augošā kapitālisma nesaskaņu ar monopolu un reglamentāciju paliekām, visur tā kalpoja kā progresīvās buržuāzijas lozungs, visur tā noveda vienīgi līdz pilnīgam kapitālisma triumfam. Teorija kopš šiem laikiem pilnīgi noskaidrojusi, cik naiva ir ilūzija, it kā „rūpniecības brīvība" esot „tīrā prāta" prasība, abstraktās „tiesību vienlīdzības" prasība, un parādījusi, ka jautājums par rūpniecības brīvību ir kapitālistisks jautājums. „Rūpniecības brīvības" realizēšana nebūt nav tikai „juridisks" pārveidojums; tā ir — dziļa ekonomiska reforma. „Rūpniecības brīvības" prasība vienmēr nozīmē nesaskaņu starp juridiskām normām {kuras atspoguļo ražošanas attiecības, kas jau nodzīvojušas savu mūžu) un jaunām ražošanas attiecībām, kas attīstījušās par spīti vecajām normām, izaugušas no tām un prasa to atcelšanu. Ja Uralu kārtība tagad rada vispārēju saucienu pēc „rūpniecības brīvības", tad tas nozīmē, ka tās reglamentācijas, monopoli un privilēģijas, kas palikušas kā mantojums par labu muižniekiem — rūpnīcu īpašniekiem, traucē tagadējās saimnieciskās attiecības, tagadējos ekonomiskos spēkus. Kādas tad ir šīs attiecības un šie spēki? Tās ir preču saimniecības attiecības. Šie spēki ir kapitala spēki, kurš vada preču saimniecību. Atcerieties kaut vai iepriekš citēto Pcrmas narodņika „atzīšanos": „visa mūsu mājrūpniecība atrodas privātu kapitālu valgos". Un arī bez šās atzīšanās mājrūpniecības skaitīšanas dati paši par sevi runā pieliekami skaidru valodu.

Otrā piezīme. Mēs apsveicam, ka narodņiki aizstāv rūpniecības brīvību. Bet mēs darām šo apsveikšanu atkarīgu no tādas aizstāvēšanas konsekventas realizēšanas. Vai tad „rūpniecības brīvība" nozīmē tikai atcelt aizliegumu atvērt Uralos uguni lietotājus uzņēmumus? Vai tad tas, ka zemniekam nav tiesību izstāties no obščinas, nav tiesību nodarboties ar jebkuru rūpniecisku darbu vai veikalu, vai tā nav daudz būtiskāka „rūpniecības brīvības" ierobežošana? Vai tad tas, ka nav pārvietošanās brīvības, ka likumi neatzīst katra pilsoņa tiesību izvēlēties sev par dzīves vietu jebkuru pilsētu vai lauku obščinu valstī, neierobežo rūpniecības brīvību? Vai tad zemnieku obščinas kārtu noslēgtība, neiespējamība tajā iekļūt tirdzniecības un rūpniecības šķiras personām neierobežo rūpniecības brīvību? utt., utt. Mēs nosaucām vispārīgākos, visvairāk izplatītos rūpniecības brīvības traucējumus, kuri ietekmē visu Krieviju un visvairāk visu zemnieku masu. Ja „lielajai, vidējai un sīkajai" rūpniecībai jābūt vienlīdzīgai tiesībās, vai tad pēdējai nav jādabū lādas pašas zemes atsavināšanas tiesības, kādas ir pirmajām? Ja Uralu kalnrūpniecības likumi ir „ārkārtīgi valgi, kas traucē dabisko attīstību", vai tad kopatbil-diba, iedalītās zemes neatsavināmība, īpaši kārtu likumi un noteikumi par izceļošanu, pārskaitīšanu, mājrūpnie-čību un nodarbošanos nav „ārkārtīgi valgi"? Vai tad tic ..netraucē dabisko attīstību"?

Lūk, tā nu ir, ka narodņicisms arī šajā jautājumā parādījis to pašu nenoteiktību un divkosību, kas tik raksturīga katrai Kleinbūrger’isma^203 ideoloģijai. No vienas puses, narodņiki nenoliedz, ka mūsu dzīvē ir visai daudz lādas „darba organizācijas" palieku, kuras izcelšanās attiecināma uz feodālā sadrumstalojama laikiem un kura atrodas viskliedzošākā pretrunā ar mūslaiku ekonomisko iekārtu, ar visu saimniecisko un kulturālo zemes attīstību. No otras puses, viņi nevar neredzēt, ka šī ekonomiskā iekārta un šī attīstība draud pazudināt sīko ražotāju, un bailēs par šā savu „ideālu" paladija likteni narodņiki cenšas aizkavēt vēstures gaitu, apturēt attīstību, pierunā un lūdzas „aizliegt", „nepieļaut" un aizsedz šos nožēlojamos reakcionāros šļupstus ar frāzēm par „darba organizēšanu" — ar frāzēm, kuras nevar neskanēt kā rūgts izsmiekls.

Lasītājam tagad, protams, jau ir skaidrs, kādu galveno un pamatiebildumu mēs celsim pret narodņiku praktisko programu mūslaiku rūpniecības jautājumos. Ciktāl narodņiku pasākumi ir tā pārveidojuma daļa vai arī sakrīt ar to, ko kopš Ādama Smita laikiem sauc par rūpniecības brīvību (vārda plašā nozīmē), tiktāl tie ir progresivi. Bet, pirmkārt, tad tajos nav nekā „narodņiciska", nekā tāda, kas speciāli atbalsta sīkražošanu un tēvijas „īpašos ceļus". Otrkārt, šo narodņiku programas pozitivo daļu narodņiki padara bezspēcīgu un izkropļo, likdami daļējus un sīkumainus projektus un pasākumus vispārējā un pamata jautājuma vietā, jautājuma par rūpniecības brīvību. Ciktāl narodņiku vēlēšanās vēršas pret rūpniecības brīvību, cenšoties aizkavēt mūslaiku attīstību, tiktāl tā ir reakcionāra un bezjēdzīga un tās realizēšana nevar dot nekā cita kā tikai ļaunumu. Minēsim piemērus. Kredīts. Kre-dits ir vairāk attīstītās preču apgrozības, starp iedzīvotājiem vairāk attīstītās naudas aprites iestāde. „Rūpniecības brīvības" realizācija nenovēršami ved pie kredītiestāžu kā komerciālā pasākuma radīšanas, pie zemnieku kārtas noslēgtības likvidācijas, pie viņu tuvināšanās šķirām, kas visvairāk izlieto kreditu, pie tā, ka ieinteresētās personas patstāvīgi dibina kredītbiedrības u. tml. Un otrādi, kāda nozīme var būt kredita pasākumiem, ko ,,zemnicciņiem“ pasniedz zemstes un pārējā „inteliģence^11, kamēr likumi un iestādes tur zemniecību stāvoklī, kas izslēdz preču pareizu un plašu apgrozību, — stāvoklī, kurā mantiskas al-bildības vietā (kredita pamats) daudz vieglāk, labāk realizējama, pieejamāka un parocīgāka ir ... at strādā Sana! Kredīta pasākumi šādos apstākļos paliks vienmēr kā ievazāti, sveši augi, kas, no ārienes iedēstīti pilnīgi neatbilstošā augsnā, izrādīsies par nedzīvi dzimušu bērnu, ko varēja dzemdēt tikai sapņotāji inteliģenti — Maņilovi un labvēlīgi ierēdņi, un par ko smejas un smiesies īstie naudas kapitala tirgotāji. Lai tie nebūtu tikai vārdi, citēsim Jegunova uzskatu (cit. raksts), kuru neviens neturēs aizdomās, ka viņš ir... „materialists". Par mājrūpnieku noliktavām viņš saka: „pat vislabākajos vietējos apstākļos stacionāra noliktava, pie tam vēl vienīgā visā apriņķī, nekad neaizstās un nevarēs aizstāt mūžīgi kustīgo un personīgi ieinteresēto tirgotāju". Par Pcrmas mājrūpnieku banku mēs lasām: lai dabūtu aizdevumu, mājrūpniekam jāiesniedz pieteikums bankai vai tās aģentam un jānosauc galvotāji. Aģents atbrauc, pārbauda mājrūpnieka pieteikumu, ievāc sīkas ziņas par ražošanu u. tml. „un nosūta visu šo papīru žūksni uz mājrūpnieka rēķina bankas valdei". Nolēmusi piešķirt aizdevumu, banka piesūta (ar aģenta vai pagasta valdes starpniecību) parāda saistības rakstu. Kad parādnieks to būs parakstījis (viņa paraksts jāapstiprina pagasta priekšniecībai) un nosūtījis bankai — tikai tad tā piesūtīs viņam naudu. Ja aizdevumu ņem artelis, nepieciešams kolektiva līguma noraksts. Aģentiem jānovēro, lai aizdevumi tiktu izlietoti tieši tam nolūkam, kādam tie piešķirti, lai klientu uzņēmumos nerastos nekārtības utt. „Acīm redzams, ka bankas kreditu nekādā ziņā nevaram uzskatīt par pieejamu mājrūpniekiem; droši varam teikt, ka daudz labprātīgāk mājrūpnieks atzīs par labāku pameklēt kreditu pie vietējā bagātnieka nekā pārciest visas aprakstītās grūtības, maksāt pasta, notariālos un pagasta izdevumus, gaidīt veseliem mēnešiem no tās dienas, kad radusies vajadzība pēc aizdevuma, līdz saņemšanas dienai un pa visu aizdevuma laiku atrasties uzraudzībā" (cit. raksta 170. lpp.). Cik aplams ir narodņiku uzskats par kaut kādu antikapitalistisku kreditu, tikpat aplami, neveikli un mazauglīgi ir līdzīgi mēģinājumi (ar nederīgiem līdzekļiem) veikt ar „inteliģentu" un ierēdņu spēkiem to, kas visur ir īstena tirgotāja darīšana. — Tech-niskā izglītība. Šķiet, par to varam jau arī nerunāt. .. Varbūt tikai atgādināsim mūsu pazīstamā progresīvā rakstnieka Južakova kga projektu, kas pelnījis „mūžīgu piemiņu", ierīkot Krievijā zemkopības ģimnāzijās nolūkā, lai nemantīgie zemnieki un nemantīgās zemnieces atstrādātu savas mācības izmaksu, kalpodami, piem., par pavāriem vai veļas mazgātājām^204 ... Arteļi. Bet kas tad nezina, ka pamata kavēkļi to izplatībai meklējami tās pašas „darba organizācijas" tradicijās, kura atspoguļojusies arī Uralu kalnrūpniecības likumos? Kas nezina, ka rūpniecības brīvības realizēšana visā apjomā radījusi itin visur neredzētu visādu biedrību un savienību uzplaukumu un attīstību? Ārkārtīgi komiski tas izskatās, kad narodņiks mēģina nostādīt savu pretinieku kā arteļu, biedrošanās u. tml. ienaidnieku vispār. Lūk, tas jau nu tiešām ir no slimas galvas novelt uz veselo! Jautājums ir tikai tas, ka, meklējot biedrošanās ideju un tās realizēšanas līdzekļus, jāskatās nevis atpakaļ, nevis uz pagātni, nevis uz patriar-chalo amatniecību un sīkražošanu, kas rada ārkārtīgu ražotāju izolēlību, sadrumstalotību un mežonīgumu — bet uz priekšu, nākotnē, uz lielrūpnieciskā kapitālisma attīstības pusi.

Mēs ļoti labi zinām, ar kādu diženu nicināšanu narodņiks izturēsies pret šo viņa paša programai pretī stādīto rūpniecības politikas programu. „Rūpniecības brīvība"! Kāda veca, šaura, mančesteriska^205, buržuāziskā vēlēšanās^84! Narodņiks pārliecināts, ka viņam tas ir ūbervvundener Standpunkt^206, ka viņš pratis pacelties augstāk par šīm pārejošām un vienpusīgām interesēm, kas ir šādas vēlēšanās pamatā, ka viņš ir pratis pacelties līdz dziļākām un tīrākām idejām par „darba organizēšanu^11... Bet faktiski viņš tikai noslīdējis no progresivās buržuāziskās ideoloģijas līdz reakcionārai sīkburžuaziskai ideoloģijai, kas bezspēcīgi svārstās starp centieniem paātrināt mūslaiku ekonomisko attīstību un aizkavēt to, svārstās starp īpašnie-ķcļu interesēm un darba interesēm. Pēdējās šajā jautājumā sakrīt ar lielrūpnieciskā kapitala interesēm.

Māja Šušenskas ciemā, kur trimdas laikā dzīvoja V. I. Ļeņins. Divi malējie logi pa kreisi—Ļeņina istabas logi.

I

Ar lādu virsrakstu Južakova kgs publicējis savu rakstu krājumu, kurus iespiedusi „Russkoje Bogatstvo^11 no 1895. līdz 1897. gadam. Autors domā, ka viņa raksti „aptvēruši galvenos no šiem jautājumiem'1, t. i., no „izglītības jautājumiem^1', un „kopā tie ir kaut kas līdzīgs apskatam par visvairāk nobriedušām un sasāpējušām, bet tomēr vēl maz apmierinātām mūsu intelektuālās kultūras vajadzībām^11. (Priekšvārds, V Ipp.). Piektajā lappusē vēlreiz tiek pasvītrots, ka autors nodomājis pakavēties „galvenokārt pie principa jautājumiem^11. Bet visas šīs frāzes tikai rāda Južakova kga mīlestību uz plašu domu vērienu un pat ne domu, bet spalvas vērienu. Arī grāmatas virsraksts ir pārāk plašs: īstenībā, — kā tas redzams no rakstu uzskaitījuma sacerējuma apakšvirsrakstā, — autors nepavisam neiztirzā „izglītības jautājumus^11, bet tikai skolas jautājumus un arī tad tikai vidus un augstskolas. No visiem grāmatā ievietotiem rakstiem vislietišķīgākais ir raksts par ģimnāzijās mācības grāmatām mūsu ģimnāzijās. Autors te sīki iztirzā skolās lietotās krievu valodas, ģeogrāfijas un vēstures mācības grāmatas, parādīdams, ka tās pilnīgi nederīgas. Šo rakstu varētu lasīt ar vēl lielāku interesi, ja tas nenogurdinātu ar autoram piemītošo daudz-vārdību. Mēs gribam pievērst lasītāja uzmanību tikai diviem grāmatas rakstiem, un, proti, rakstam par vidusskolas mācības reformu un par visas tautas izglītību, jo šie raksti tiešām skar principiālus jautājumus un ir ļoti raksturīgi ,,R. Bogatstvo^11 iemīļoto ideju apgaismošanai. Jo, lūk, Griņeviču un Michailovsku kungiem nākas, — lai atrastu piemērus dīvaini muļķīgiem secinājumiem no naidīgās doktrinas, — rakāties Krievijas peršu kalēju makulatūras mēslu kaudzē. Tamlīdzīgam nolūkam mums nav vajadzīgs uzsākt tik neiepriecinošus izrakumus: pieliek pievērsties žurnālam „Rus. Bogatstvo^11 un vienam no tā neapšaubāmiem „pilariem^11.

II

Raksta par „Vidusskolas mācības reformas pamatiem*' II paragrafam Južakova kgs licis šādu virsrakstu: „Vidusskolas uzdevumi. Šķiru intereses un šķiru skola" (sk. Satura rādītāju). Temats, kā redzat, aizraujoši interesants un sola mums izskaidrot vienu no svarīgākajiem ne tikai izglītības, bet arī vispār visas sabiedriskās dzīves jautājumiem un turklāt tieši to jautājumu, kas rada vienu no lielākajām nesaskaņām starp narodņikiem un „skol-niekiem"96. Palūkosimies tad nu, kādi ir žurnālā ,,R. I3o-gatstvo" līdzstrādnieka priekšstati par „šķiru interesēm un šķiru skolu".

Autors pilnīgi pareizi saka, ka formula: „skolai jāgatavo cilvēks dzīvei" ir pilnīgi bez satura, ka jautājums ir tas, kas vajadzīgs dzīvei un „kam vajadzīgs" (6.). „Kam vajadzīga vidējā izglītība — tas nozīmē: kā interesēs, kā labā un kā labklājībai sniedz izglītību vidusskolas audzēkņiem?" (7.). Jauka jautājuma nostādne, un mēs no sirds apsveiktu autoru, ja ... ja turpmākā iztirzājumā neizrādītos, ka visa šī prelūdija ir tukša frāze: „Tās var būt valsts, nācijās, vienas vai otras sabiedriskās šķiras, paša izglītojamā individa labuma un lietderības intereses". Sākas juceklis: jāsecina, ka šķirās saskaldītā sabiedrība saderas kopā ar nešķiru valsti, ar nešķiru nāciju, ar ārpus šķirām esošiem individiem! Tūlīt redzēsim, ka tā nebūt nav Južakova kga pārteikšanās, ka viņš tieši pie tādām absurdām domām ari turas. „Ja, skolas programu izstrādājot, ievēro šķiras intereses, tad ir runas nevar būt par vienu vispārēju valsts vidusskolas tipu. Tādā gadījumā mācības iestādes nepieciešami ir kārtu iestādes un turklāt ne vien izglītības, bet arī audzināšanas iestādes, tāpēc ka tām jāsniedz ne tikai kārtas speciālām interesēm un uzdevumiem pielāgota izglītība, bet arī kārtu ieražas un kārtu korporalivais gars" (7.). No šās tirades pirmais secinājums ir tas, ka Južakova kgs nesaprot, kāda izšķirība ir starp kārtām un šķirām, un tāpēc bezdievīgi sajauc šos pavisam dažādos jēdzienus. Viņa raksta citās vietās (sk., piemēram, 8. lpp.) redzama tāda pali neizpratne, un tas jo brīnišķīgāk tāpēc, ka šajā rakstā Južakova kgs piegājis gandrīz pavisam tuvu šo jēdzienu būtiskai izšķirībai. „Jāatceras, — pavēstī Južakova kgs 11. lpp., — ka

bieži (tomēr tas nepavisam nav nepieciešami) politiskā, ekonomiskā un garīgā organizāciju dažreiz ir juridiska privilēģija, dažreiz īpašu iedzīvotāju grupu faktiskā piederība. Pirmajā gadījumā tās ir — kārtas, otrajā — šķiras". Te pareizi uzrādīta viena no šķiras un kārtas izšķi-rībām, un, proti, ka šķiras atšķiras viena no otras nevis ar juridiskām privilēģijām, bet ar faktiskiem apstākļiem, ka tātad tagadējās sabiedrības šķiru priekšnosacījums ir juridiska vienlīdzība. Arī otru izšķirību starp kārtām un šķirām Južakova kgs it kā neignorē: „ ... Mēs . . . toreiz (t. i., pēc dzimtbūšanas atcelšanas) atsacījāmies... no dzimtbūlnieciskās un kārtu iekārtas nacionālajā dzīvē, tai skaitā arī no kārtu slēgtās skolu sistēmas. Tagadējā laikā kapitālistiskā procesa ieviešanās drumstalo krievu nāciju ne tik daudz kārtās, cik ekonomiskās šķirās ...“ (8.). Te pareizi uzrādīta arī otrā pazīme, pēc kuras atšķir kārtas un šķiras Eiropas un Krievijas vēsturē, un, proti, ka kārtas ir dzimtbūšanas laiku, bet šķiras — kapitālistiskās sabiedrības^207 piederums. Ja Južakova kgs būtu kaut drusku padomājis par šīm izšķirībām un tik viegli nebūtu jāvis vaļu savai veiklajai spalvai un savai Kleinbūrger’-iskajai sirdij^208, tad viņš nebūtu uzrakstījis ne iepriekš minēto tirādi, nedz citas blēņas, līdzīgas tam, ka šķiru programām skolās esot jāsadala programa bagāto un trūcīgo vajadzībām, ka Eiropas rietumos šķiru programām neesot panākumu, ka šķiru skola paredzot šķiras noslēgtību u. t. jpr., u. t. jpr. Viss tas rāda skaidrāk par skaidru, ka ar visu savu daudzsološo virsrakstu, ar visām pļāpīgajām frāzēm Južakova kgs nemaz nav sapratis, kāda ir šķiru skolas būtība. Šī būtība, ļoti godājamais na-rodņika kgs, ir tāda, ka izglītība vienādi organizēta un vienādi pieejama visiem mantīgajiem. Tikai šai pēdējā vārdā arī izpaužas šķiru skolas būtība atšķirībā no kārtu skolas. Tādēļ tīrās blēņas pateicis Južakova kgs iepriekš citētajā tirādē, it kā tikmēr, kamēr skola saistīta ar šķiru interesēm, „nevar būt pat runas par vienu kopīgu valsts vidusskolas tipu". Gluži otrādi: šķiru skola, — ja tā izveidota konsekventi, t. i., ja tā atbrīvojusies no visām un visādām kārtu atliekām, — nepieciešami prasa vienu kopīgu skolas tipu. Šķiru sabiedrības (un tātad arī šķiru izglītības) būtība izpaužas visu pilsoņu juridiskā vienlīdzībā, visu pilsoņu vienlīdzīgās tiesībās, pilnīgi vienlīdzīgās tiesībās uz izglītību un izglītības pieejamībā mantīgajiem. Kārtu skola prasa, lai skolēns piederētu pie zināmas kārtas. Šķiru skola nepazīst kārtas, tā pazīst tikai pilsoņus. Tā prasa no visiem un visādiem skolēniem tikai vienu: lai viņš samaksātu savu mācības naudu. Šķiru skola nemaz neprasa, lai bagātiem un nabagiem būtu dažādas progra-mas, jo tos, kam nav līdzekļu mācības naudas samaksai, mācības līdzekļu iegādei, skolēna uzturam visā mācības periodā, — tos šķiru skola vienkārši nepielaiž pie vidējās izglītības. Šķiru skola nemaz neprasa šķiru noslēgtību: gluži otrādi, pretēji kārtām šķiras vienmēr atļauj atsevišķām personām pilnīgi brīvu pāreju no vienas šķiras otrā. Šķiru skola nenoraida nevienu, kam ir līdzekļi, lai mācītos. Ka Rietumeiropā „šīm bīstamajām dažādu tautas slāņu pusizglītības un morāli intelektuālās šķiru atsvešināšanās programām nav panākumu** (9.), — tā ir pilnīga patiesības sagrozīšana, jo ikviens zina, ka Rietumeiropa, tāpat kā Krievijā, vidusskola pēc savas būtības ir šķiru skola un tā kalpo tikai ļoti, ļoti nelielas iedzīvotāju daļas interesēm. Ievērojot to jēdzienu neticamo jucekli, ko parāda Južakova kgs, nebūs lieki, ja sniegsim viņam vēl šādu papildu paskaidrojumu: tagadējā sabiedrībā arī tā vidusskola, kas neņem nekādu mācības maksu, nekādā ziņā nebeidz būt šķiru skola, jo izdevumi par skolēna uzturu 7—8 gadu laikā ir nesamērīgi augstāki par mācības naudu, bet šos izdevumus var samaksāt tikai niecīgs mazākums. Ja Južakova kgs grib būt praktisks padomdevējs mūslaiku vidusskolas reformatoriem, ja viņš šai jautājumā grib balstīties uz mūsdienu īstenības pamatu (un viņš tieši tā to arī grib), — tad viņam vajadzētu runāt vienīgi par kārtu skolas aizstāšanu ar šķiru skolu, vienīgi par to, vai arī vispār noklusēt šo kutelīgo „šķiru interešu un šķiru skolas** jautājumu. Un arī tad jāsaka: nav liela tā sakarība starp šiem principiālajiem jautājumiem un seno valodu aizstāšanu ar jaunajām, kādu Južakova kgs šai rakstā ieteic. Ja viņš būtu aprobežojies ar šo ieteikumu, — mēs neko neiebilstu un būtu pat gatavi piedot viņam viņa neapvaldīto daiļrunību. Bet, ja nu viņš pals izvirzījis jautājumu par „šķiru interesēm un šķiru skolu“, — lai tad arī uzņemas atbildību par visām savām aplamajām frāzēm.

Južakova kga frāzes šai jautājumā tomēr nebūt neaprobežojas ar jau iepriekš minēto. Uzticīgs „socioloģijas subjektivās metodes" pamatidejām, Južakova kgs, pieskāries jautājumam par šķirām, paceļas uz „plaša viedokļa" (12., sal. 15.), tik plaša, ka viņš var lepni ignorēt šķiru atšķirības, tik plaša, ka tas atļauj viņam runāt nevis par atsevišķām šķirām (fui, kāda šaurība!), bet par visu nāciju vispār. Šo viedokļa brīnišķīgo „plašumu" viņš sasniedz, izlietojot visu morālistu un moralistiņu, sevišķi moralistu-Kleinbūrger’u, novazāto paņēmienu. Južakova kgs bargi nosoda šo sabiedrības sadalīšanos šķirās (un šās sadalīšanās atspoguļošanos izglītībā), pārspīlēti daiļrunīgi un ar nedzirdētu patosu runādams, ka šī parādība „bīstama" (9.); par to, ka „šķiru izglītības sistēma visos veidos un formās savā būtībā runā pretī valsts, nācijās un izglītojamo personu interesēm"[209] (8.); par to, ka skolas šķiriskās programas „nelietderīgas un bīstamas tiklab no valstiskā, kā arī no nacionālā viedokļa" (9.); par to, ka vēstures piemēri rādot tikai „šķiru iekārtas un šķiru interešu sevišķi pretnacionalo attīstību, par ko runājām iepriekš un ko jau atzinām par bīstamu nācijās labklājībai un pašai valstij" (11.); par to, ka „it visur pārvaldīšanas šķiriskais iekārtojums tā vai citādi atcelts" (11.); par to, ka šī „bīstamā" saskaldīšanās šķirās rada „antagonismu dažādu iedzīvotāju grupu vidū" un pamazām iznīdē „nacionālās solidaritātes un vispār valstiskā patriotisma jūtas" (12.); par to, ka „visas nācijās, valsts un atsevišķu pilsoņu intereses, ja tās saprot pareizi un tālredzīgi, vispār nedrīkst runāt pretī cilas cilām (vismaz mūslaiku valstī)" (15.) utt., utt. Tas viss ir caur un cauri neīsts, tikai tukšas frāzes, kas mūsdienu īstenību pašā būtībā aizsedz ar pilnīgi bezjēdzīgiem Kleinbūrger’a „vēlējumiem^11, vēlējumiem, kas nemanot kļūst arī par esošā raksturojumu. Lai tādam pasaules uzskatam, no kura izriet šīs frāzes, atrastu analoģiju, jāgriežas pie tās „ētiskās^11 skolas pārstāvjiem Rietumos, kura radās kā dabiska un nenovēršama turienes buržuāzijas teorētiskās gļēvulības un politiskā apmulsuma izpausme.

Bet mēs aprobežosimies ar to, ka salīdzinājumam ar šo brīnišķīgo daiļrunību un cēlsirdību, ar šo apbrīnojamo asprātību un tālredzību minēsim šādu mazu faktu. Juža-kova kgs ir pieskāries jautājumam par kārtu un šķiru skolu. Pirmajā jautājumā var atrast noteiktus statistiskus datus, vismaz par vīriešu ģimnāzijām, proģimnazijām un par reālskolām. Lūk, šie dati, ko ņemam no finanču ministrijas izdevuma: „Krievijas ražošanas spēki^11 (S.-P., 1896. g., XIX nod.: Tautas izglītība, 3t. Ipp.):

„Skolu audzēkņu sadalījums pēc kārtām (procentos no viņu kopīgā skaita) redzams šai tabulā:

Šī tabuliņa mums uzskatāmi rāda, cik neapdomīgi izteicies Južakova kgs, teikdams, it kā mēs uzreiz un noteikti (??) esot „atteikušies no kārtu skolas^11. Gluži otrādi, kārtu iedalījums mūsu vidusskolās arī vēl tagad ir pārsvarā, ja pat ģimnāzijās (nemaz nerunājot par privileģētām muižnieku iestādēm u. tml.) 56% audzēkņu ir muižnieku un ierēdņu bērni. — Viņu vienīgais nopietnais konkurents ir pilsētnieku kārtas, kas guvušas pārsvaru reālskolās. Turpretī bērnu skaits no laucinieku kārtām — sevišķi, ja ievērojam to milzīgo skaitlisko pārsvaru pār citām kārtām — pavisam niecīgs. Šī tabuliņa tātad uzskatāmi rāda, ka tam, kas grib runāt par mūsu pašreizējo vidusskolas raksturu, cieši jāiegaumē, ka runāt var tikai par kārtu un šķiru skolu un ka, ciktāl ,,mēs“ tiešām atsakāmies no kārtu skolas, — tas notiek vienīgi šķiru skolai par labu. Pats par sevi saprotams, ar to mēs nemaz negribam teikt, ka jautājums par kārtu skolas aizstāšanu ar šķiru skolu un par pēdējās uzlabošanu būtu nenozīmīgs vai vienaldzīgs tām šķirām, kas neizmanto un nevar izmantot vidusskolu: gluži otrādi — arī tām tas nav vienaldzīgs jautājums, jo iedalīšana kārtās kā dzīvē, tā arī skolā sevišķi smagi gulstas uz tām, jo kārtu skolas aizstāšana ar šķiru skolu ir tikai viens posms Krievijas vispārējās un vispusīgās eiropizacijas procesā. Mēs gribam tikai parādīt, kā Južakova kgs sagrozījis patiesību un kā viņa šķietami „plašais" viedoklis šai jautājumā patiesībā ir neizmērojami šaurāks pat par buržuāzisko viedokli. Pie reizes par buržuāzisko viedokli. Lūk, A. Manuilova kgs nekādi nevar saprast, kāpēc P. B. Struve, kas tik noteikti raksturoja Šulces-Gevernica vienpusību, tomēr „propagandē viņa buržuāziskās idejas" (,,R. Ro-gatslvo", 11. nr., 93. lpp.). A. Manuilova kga neizpratnes cēlonis visā visumā un vienīgi ir tas, ka viņš neizprot ne tikai Krievijas, bet arī Rietumeiropas „skolnieku", ne tikai skolnieku, bet arī skolotāja pamatuzskatus. Vai varbūt Manuilova kgs gribēs noliegt, ka pie „skolotāja" pamatuzskatiem — uzskatiem, kas kā sarkans pavediens stiepjas cauri visai viņa teorētiskai, literārai un praktiskai darbībai, — pieder negrozāms naids pret tiem „plašo viedokļu" cienītājiem, kas ar saldu frāžu palīdzību notušē mūsdienu sabiedrības sadalīšanos šķirās? ka viens no viņa pamatuzskatiem ir tas, ka viņš noteikti atzīst atklāto un konsekvento „buržuāzisko ideju" progresivitati un priekšrocību, salīdzinot ar to Kleinbiirger’u idejām, kuri alkst kapitālisma attīstības aizkavēšanu un pārtraukšanu? Ja Manuilova kgm tas nav skaidrs, lai tad viņš

27'

padomā kaut par sava žurnālā biedra Južakova kga ražojumiem. Lai viņš iedomājas, ka jautājumā, kas mūs pašreiz interesē, mēs blakus Južakova kgm redzam atklālu un konsekventu „buržuāzisko ideju“ pārstāvi, kas aizstāv tieši mūslaiku skolas šķirisko raksturu, pierādot, ka tas ir labākais, ko vien var iedomāties, un tiecoties pilnīgi iznīdēt kārtu skolu un paplašināt iespēju apmeklēt šķiru skolu (tādā nozīmē, kā mēs to iepriekš aprādījām). Patiesi, tamlīdzīgas idejas būtu nesalīdzināmi pārākas par Južakova kga idejām; uzmanība tad pievērstos mūsdienu skolas reālajām vajadzībām — proti, tās kārtu noslēgtības novēršanai, bet ne izplūdušajam Ivleinbūrger’a „plašajam viedoklim*'. Atklāta tagadējās skolas vienpusīgā rakstura noskaidrošana un aizstāvēšana pareizi raksturotu īstenību un jau ar savu vienpusību vien apgaismotu otrās puses apziņu*. Turpretī Južakova kga ,,plašā“ pļāpāšana tikai maitā sabiedrības apziņu. Beidzot jautājuma praktiskā puse... bet arī Južakova kgs taču ne par malu nepārkāpj šķiru skolas robežas ne vien šai rakstā, bet arī savā „utopijā**, kuras iztirzāšanai tagad pievērsīsimies.

III

Južakova kga raksts, kurā aplūkots „visas tautas izglītības jautājums** (sk. grāmatas virsrakstu), saucas tā: „Izglītības utopija. Visas tautas obligātās vidējās izglītības plāns**. Nosaukums vien jau rāda, ka šis Južakova kga

* Mēs |oli labi jūtam, ka „Russkojc Bogalst vo“ līdzstrādniekiem |oti, ļoti grūti saprast šāda rakstura argumentu. Un atkal — tam par iemestu ir tas, ka viņi nesaprot ne tikai „skolniekus", bet arī „skolotāju".

I.ūk, piemēram, kā viens no „skolotājiem" jau 1845. gadā centās pierādīt, cik izdevīga angļu strādniekiem ir labības likumu atcelšana. Šī atcelšana, — viņš rakstīja, — padarīs fermerus par „liberāļiem, 1. i., par apzinīgiem buržujiem", bet šis apzinīguma pieaugums vienā pusē nepieciešami ved pie tāda paša apziņas pieauguma arī otrā pusē (Гг. Engels, „The Condition of the working class in England in 1844", New York, 188fi, p. 179) (Гг. Engelss, „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā 1844. gadā", Ņujorkā, 188(5. g., 179. Ipp.97. lied.). Kādēļ gan jūs, žurnālā „Kusskoje Bogatslvo" līdzstrādnieku kgi, „skolotāju" priekšā tikai paklanāties, bet neatmaskojal viņus „buržuāzisku ideju propagandā"?

augstākā mērā pamācošais raksts sola ļoti daudz. Bet patiesībā Južakova kga „utopija" sola vēl nesalīdzināmi vairāk. „Nekādā ziņā ne mazāk par šo, dārgie lasītāji, bez kādas piekāpšanās un kompromisa"... tā autors sāk savu rakstu. — „Pilnīga ģimnāzijās izglītība visiem abēja dzimuma iedzīvotājiem, obligātā visiem un bez jebkādiem valsts, zemstes un tautas izdevumiem, — tāda ir mana lielā izglītības utopija"! (201.). Lādzīgais Južakova kgs acīm redzot domā, ka šā jautājuma kodols ir „izdevumos"; šai pašā lappusē viņš vēlreiz atkārto, ka visas tautas zemākajai izglītībai nepieciešami izdevumi, bet visas tautas vidējā izglītība pēc viņa „plāna" nekādus izdevumus neprasa. Tas vēl maz, ka Južakova kga plāns neprasa nekādus izdevumus: tas sola daudz vairāk nekā vidējo izglītību visai tautai. Lai pilnā apjomā parādītu to, ko mums sola žurnālā ,,R. Bogalstvo" līdzstrādnieks, jāaizsleidzas drusku priekšā un jāmin paša autora gavilējošie izsaucieni pēc tam, kad viņš jau izklāstījis visu savu plānu un tīksminās ar to. Južakova kga plāns ir tāds, ka ar izglītību ģimnāzijā savienojas „ģimnāzistu" ražīgais darbs un ģimnāzisti paši sevi uztur: .. Zemes gabala apstrādāšana ...

sola bagātīgu, garžīgu un veselīgu pārtiku visai jaunajai paaudzei, sākot ar dzimšanu lidz ģimnāzijās kursa beigšanai, un tāpat pārtiku jaunatnei, kas atstrādās mācības maksu (sīkāk par šo Južakova Zukunftsstaat’a^210 institūtu turpmāk), un visam administratīva jam personālām, skolotājiem un saimniekiem. Turklāt visus viņus nodrošina ar apaviem, tāpat ar drēbju pašūšanu. Pie tā paša vēl no minētā zemes gabala iegūst aptuveni 20 tūkstoš rub|u, proti, 15 tūkst, rubļu no piena un vasarāja labības pārpalikuma .. . un ap 5 tūkstoši rubļu no ādu, saru, spalvu un citu blakus produktu pārdošanas" (210.). Iedomājieties tikai, lasītāj, visos jaunās paaudzes uzturēšana līdz ģimnāzijās kursa beigām, t. i., 21 līdz 25 gadu vecumam (203. lpp.)l Tas taču nozīmē uzturēt pusi visas valsts iedzīvotāju^211. Desmitu miljonu iedzīvotāju uzturēšana un

izglītošana, — tā taču jau ir īstena „darba organizācija"! Južakova kgs acīm redzot stipri noskaities uz tiem ļaunajiem ļatidīm, kas apgalvo, ka narodņiku „darba organizēšanas" projekti ir tukšu pjāpu tukšas frāzes, un ar vesela tādas „darba organizācijas" „plāna" publicēšanu, kura realizējama „bez jebkādiem izdevumiem", apņēmies pilnīgi iznīcināt šos ļaunos ļaudis ... Bet arī tas vēl nav viss: „ ... Pa ceļam mēs uzdevumu paplašinājām; mēs ņēmām uz tās pašas organizācijas rēķina visu bērnu uzturēšanu; mēs parūpējāmies nodrošināt jaunos ļaudis, viņiem aizejot, ar pūru, kam lauku apstākļos nopietna nozīme; mēs atradām par iespējamu ar tiem pašiem līdzekļiem turēt katrā ģimnāzijā, t. i., katrā pagastā, pa ārstam, pa veterinārām, pa mācītam agronomam, mācītam dārzniekam, technologam un pa sešiem meistariem, ne mazāk (kuri pacels kulturu un apmierinās visa novada attiecīgās vajadzības) ... Un visi šie uzdevumi rod savu financialo un ekonomisko atrisinājumu, realizējot mūsu plānu ..

Cik apkaunotas jutīsies tagad visas ļaunās mēles, kas runāja, ka narodņiku slavenais ,,mēs“ ir „noslēpumainais nepazīstamais", ka tas ir — ebrejs ar divām cepurītēm u. tml.I Kāds necienīgs apmelojums! No šā brīža pieliks atsaukties uz Južakova kga „plānu", lai pierādītu, ka šie „mēs" ir visspēcīgi un ka „mūsu" projekti realizējami.

Varbūt lasītājs sāks šaubīties par šo vārdu: realizējami? Varbūt lasītājs teiks, ka Južakova kgs, nosaukdams savu ražojumu par utopiju, nav domājis par tā realizēšanas iespēju? — Tā tas būtu, ja Južakova kgs pats nebūtu cēlis augstākā mērā būtiskas ierunas sakarā ar vārdu „utopija", ja viņš visā savā iztirzājumā nebūtu atkārtoti pasvītrojis, ka viņa plāns realizējams. „Es iedrošinos domāt, — viņš paziņo sava raksta pašā sākumā, — ka tāda visas tautas vidējā izglītība izliekas kā ulopija tikai no pirmā acu uzmetiena" (20t.)... Ko jūs vēl gribat?... „Vēl vairāk, es iedrošinos apgalvot, ka tādu izglītību visiem iedzīvotājiem ir daudz vieglāk realizēt

* 237. Ipp. Abas daudznozīmīgas daudzpunktos šajā tirādē pieder Južakova kgm. Mēs te nebūtu uzdrošinājušies izlaist neviena vienīga burta.

nekā visas tautas zemāko izglītību, kas tomēr jau pastāv Vācijā, Francijā, Anglijā, Savienotās Valstīs un ir visai tuvu realizēšanai dažās Krievijas guberņās" (201.). Juža-kova kgs pat tādā mērā pārliecināts, ka šis viņa plāns realizējams (acīm redzot pēc iepriekš sacītā, ka izteiciens „plāns" ir pareizāks nekā utopija), ka viņš pie šā plāna izstrādāšanas neaizmirst pat vissīkākās „praktiskās ērtības", piemēram, tīšām paturot dubultģimnaziju sistēmu, vīriešu un sieviešu, aiz cienības pret „aizspriedumiem Eiropas kontinentā attiecībā uz abēju dzimumu kopēju mācīšanos", — sevišķi pasvītrojot, ka viņa plāns „atļauj paturēt vīriešu un sieviešu ģimnāzijās nodibinājušos mācību plānus, paredz vairāk nodarbību un tātad arī atlīdzības skolotāju personālām" ... „Tam visam nav mazsvarīga nozīme, ja negrib apmierināties vienīgi ar eksperimentu, bet sasniegt patiesi visas tautas izglītību" (205. un 206.). Pasaulē bijuši daudzi utopisti, kas sacentušies ar savu utopiju pievilcību un viengabalainību, — bet nez vai radīsies kaut viens starp viņiem, kas būtu tik uzmanīgs pret „nodibinājušamies mācību plāniem" un pret skolotāju personālā atalgojumu. Esam pārliecināti, ka pēcteēi vēl ilgi norādīs uz Južakova kgu kā uz īsteni praktisku un īsteni lielišķīgu „utopistu".

Acīm redzams, ka, dzirdot tādus autora solījumus, viņa visas tautas izglītības plāns pelna visuzmanīgāko iztirzāšanu.

IV

Princips, uz ko pamatojas Južakova kgs, ir tas, ka ģimnāzijai reizē jābūt arī zemkopības saimniecībai, ka lai pašai ar savu skolēnu vasaras darbu jānodrošina sev eksistence. Tāda ir viņa plāna pamatdoma. „Par to, ka šī doma pareiza, nez vai var šaubīties" (237.), — domā Južakova kgs. Arī mēs pievienojamies viņam, ka šeit tiešām ir pareiza doma, tikai to nekādā ziņā nedrīkst piepīt nedz „ģimnāzijām", nedz arī iespējai „atmaksāt" ģimnāzijās ar skolēnu darbu. Pareizā doma te ir tā, ka nevar iedomāties nākotnes sabiedrības ideālu, neapvienojot mācības ar jaunās paaudzes darbu ražošanas procesā: nedz mācības un izglītību bez ražīga darba, nedz ražīgu darbu bez

līdztekus ejošām mācībām un izglītības nevar nostādīt tādā augstumā, kā to prasa mūslaiku technikas līmenis un teorētisko zināšanu stāvoklis. Šo domu jau izteikuši vecie lielie utopisli; tai pilnīgi pievienojas arī „skolnieki^1*, kas tieši šā iemesla dēļ, starp citu, principiāli nenostājas pret sieviešu un pusaudžu darbu rūpniecībā, atzīst par reakcionāriem mēģinājumus pavisam aizliegt šo darbu un prasa tikai to iekārtot pilnīgi higiēniskos apstākļos. Tādēļ velti ir Južakova kga vārdi: „Es gribēju dot tikai domu** (287.) ... Šī doma jau sen dota, un mēs neiedrošināmies atzīt (kamēr nav pierādīts pretējais), ka Južakova kgm tā varētu būt sveša. Žurnālā „Rus. Bog.“ līdzstrādnieks gribējis dot un ir devis pilnīgi patstāvīgu šās domas realizēšanas plānu. Tikai šai ziņā jāatzīst viņa oriģinalitāte, bet tolies šeit jau viņa oriģinalitāte noiet līdz... līdz Herkulesa stabiem.

Lai apvienotu vispārēju ražošanas darbu ar vispārējo izglītību, acīm redzot nepieciešams uzlikt visiem par pienākumu piedalīties ražošanas darbā. Varētu likties, ka tas pats par sevi saprotams? — Tomēr izrādās, ka ne. Mūsu ,,narodņiks“ atrisina šo jautājumu tā, ka pienākums strādāt fizisku darbu tiešām jāizvirza par vispārēju principu, tomēr nekādā ziņā neattiecinot to uz visiem, bet gan tikai uz mazturīgajiem.

Lasītājs varbūt nodomās, ka mēs jokojam? Nudien, nē.

„Tīri pilsētnieciskās ģimnāzijās turīgiem cilvēkiem, kas ir ar mieru atlīdzināt naudā pilnu izglītības maksu, varētu paturēt tagadējo tipu** (229.). 231. lappusē „turīgie** tieši iekļauti to „iedzīvotāju kategoriju** skaitā, uz kurām neattiecas obligātā izglītība „zemkopības ģimnāzijās**. Obligātais ražošanas darbs mūsu narodņikam tātad ir nevis vispārīgas un vispusīgas cilvēka attīstības nosacījums, bet gan vienkārši samaksa par mācīšanos ģimnāzijā. Tieši tā. Sava raksta pašā sākumā Južakova kgs iztirzā jautājumu par ziemas strādniekiem, kas nepieciešami zemkopības ģimnāzijai. Pats „loģiskākais** paņēmiens ģimnāzijās nodrošināšanai ar ziemas strādniekiem viņam šķiet šāds. Jaunāko klašu skolēni nestrādā un tātad par velti saņem uzturu un par velti mācās, nemaksājot ģimnāzijai nekā tās attiecīgo izdevumu segšanai. „Bet, ja tas tā, vai tad tiešs viņu pienākums nav atstrādāt šos izdevumus pēc kursa beigšanas? Šis pienākums, rūpīgi apsvērts un cieši noteikts ikvienam, kas nespēj samaksāt mācības izdevumus, sagādās ģimnāzijās saimniecībai nepieciešamo ziemas strādnieku kontingentu un papildu kontingentu vasaras strādniekiem ... Teorētiski tas ir ļoti vienkārši, viegli saprotami un pilnīgi neapstrīdami1^212 (205., kursivs mūsu). Apžēlojieties, kas gan var būt „vienkāršāks^213 par to? Ir nauda — maksā, nav naudas — strādā! — ikkatrs bodnieks atzīs, ka tas visaugstākā mērā „viegli saprotams^213. Turklāt — cik tas apbrīnojami praktiski! — Tikai... tikai kādēļ te jārunā par „utopiju^213? Un kādēļ Južakova kgs ar tamlīdzīgiem plāniem aptraipa to lielo pamatdomu, ko viņš gribējis likt savas utopijas pamatā?

Mazturīgo skolēnu atstrādāšana — lūk, visa Južakova kga plāna pamats. Tiesa, viņš pieļauj arī citu paņēmienu ziemas strādnieku iegūšanai — algošanu^212, bet atvirza to otrajā vietā. Atstrādāšana turpretī obligātā trīs (vajadzības gadījumā arī četrus) gadus visiem tiem, kas neiestājas karadienestā, t. i., 2/.ч skolnieku un visām skolniecēm. „Vienīgi šī sistēma, — tieši paziņo Južakova kgs, — dod iespēju atrisināt tautas vispārējās izglītības un pat ne elementārās, bet vidējās izglītības uzdevumu^213 (207. un 208.). „Neliels pastāvīgo strādnieku kontingents, kuri ģimnāzijā palikuši pavisam un lai piebiedrojušies (I?), papildina šos ģimnāzijās saimniecības darba spēkus. Tādi ir iespējamie un nebūt ne utopiskie mūsu zemkopības ģimnāzijās darba spēki^213 (208.). Nu, protams, arī citus darbus — vai nu mazums tādu saimniecībā? — viņi padarīs: „Papildu personālu pavāriem un veļas mazgātājām, tāpat arī rakstvežus viegli var izraudzīt no ģimnāziju beigušo trīsgadējo strādnieku sastāva^213 (209.). Ģimnāzijai būs vajadzīgi arī meistari: drēbnieki, kurpnieki, galdnieki utt. Protams, varēs „dot viņiem palīgus no tiem, kas veic trīsgadīgo atstrādāšanu^213 (210.).

Ko gan saņems par savu darbu šie kalpi (vai zemkopības ģimnāzisti? tiešām nezinu vairs īsti, kā lai viņus sauc)? Viņi saņems visu dzīvei nepieciešamo, „bagātīgu un garžlgu uzturu". Južakova kgs to visu sīki aprēķina, noteicot produktu normas, „kādas parasti izsniedz laukstrādniekam". Tiesa, viņš „neparedz ģimnāziju ēdināt tādā veidā" (210.), bet tomēr patur šīs normas, jo, proti, ģimnāzisti vēl ievāks no savas zemes kartupeļus, zirņus, lēcas, iesēs sev kaņepes un saulgriezes augu eļļai, bez tam vēl saņems gaļas dienās pa pusmārciņai gaļas un pa 2 glāzēm piena. Nedomājiet, lasītāj, ka Južakova kgs tam tikai garām ejot pieskāries, tikai piemēra dēļ to minējis. Nē, viņš visu sīki aprēķinājis — gan viengadīgo un divgadīgo teļu skaitu, gan uzturu slimniekiem, gan barību putniem. Viņš nav piemirsis ne samazgas no virtuves, ne atkritumus, ne sakņaugu mizas (212.). Viņš neko nav izlaidis. Tālāk — apģērbu un apavus ģimnāzijā var pagatavot pašu līdzekļiem. „Bet kokvilnas drāna miesas un gultas veļai, galdautiem un vasaras apģērbiem, biezāka drāna ziemas apģērbiem un ādas, kaut arī tikai aitādas, ziemas virsdrēbēm, protams, jāpērk. Protams, visam pedagogu un kalpotāju personālām ar savām ģimenēm pašam jānodrošina sevi ar drānām, kaut arī viņiem var atļaut izmantot darbnīcas. Patiesībā gan tieši audzēkņiem un trīsgadē-jictn strādniekiem šos izdevumus neskopojoties var noteikt 50 rubļu gadā vai ap 60 000 rubļu visai iestādei ik gadus" (213.).

Mēs noteikti sākam sajūsmināties par mūsu narodņika praktiskumu. Iedomājieties tikai: „mēs", „sabiedrība", ievadām tik grandiozu darba organizāciju, dodam tautai vispārēju vidējo izglītību, un visu to bez kādiem izdevumiem, un ar kādiem milzīgiem morāliem ieguvumiem! Kāda skaista pamācība tā būs „mūsu" tagadējiem laukstrādniekiem, kas ar visu savu neizglītību, nekaunību un mežonīgumu nav ar mieru strādāt lētāk par 61 rubli gadā, saņemot uzturu no saimnieka^214, — kad viņi redzēs, ka iz-

glītotie kalpi no ģimnāzijās strādā par 50 rubļiem gadā! Varam būt pārliecināti, ka tagad ari pati Korobočka atzīs, ka Južakova kga plāna teorētiskie pamati ārkārtīgi „viegli saprotami^1*.

V

Kā gan ģimnāzijās tiks apsaimniekotas un pārvaldītas? Saimniecība, kā jau redzējām, būs jaukta: pa daļai

naturala, pa daļai naudas saimniecība. Južakova kgs, protams, dod šai svarīgajā jautājumā visai sīkus norādījumus. 216. lappusē viņš precizi pēc pantiem aprēķina, ka katrai ģimnāzijai vajadzēs 160—170 tūkst, rubļu naudas, tā ka visām 15—20 tūkstoš ģimnāzijām — tā līdz trīs miljardiem rubļu. Nu, protams, pārdos zemkopības produktus un ieņems par tiem naudu. Mūsu autors ir tik apdomīgs, ka pie tam neaizmirst arī mūsu pašreizējās preču un kapitālistiskās saimniecības vispārējos apstākļus: „Ģimnāzijām, kas atrodas pil

sētas vai dzelzceļu piestātņu tuvumā, netālu no lieliem centriem, vajadzētu būt pavisam citāda lipa. Sakņ-kopība, dārzkopība, piensaimniecība un amatniecība šeit var pilnīgi stāties graudkopības vietā** (228.). Tirdzniecība tātad nebūs vairs pa jokam. Kas ar to nodarbosies — autors neziņo. Jādomā, ka ģimnāziju pedagoģiskās padomes kļūs daļēji arī komerciālās padomes. — Skeptiķi varbūt gribētu zināt, ko lai dara ģimnāziju bankrota gadījumā un vai tās vispār pratīs tirgoties? — Bet tā, protams, būtu nedibināta piesiešanās: ja tagad tirgojas

neizglītoti tirgoņi, vai tad var šaubīties par sekmēm, kad pie šās lietas ķersies mūsu inteliģentās sabiedrības pārstāvji?

Ģimnāziju saimniecībām, gluži dabiski, būs vajadzīga zeme. Južakova kgs raksta: „Domāju... ja šai domai būtu lemts gūt pārbaudījumu praksē, tad pirmajām šādām zemkopības ģimnāzijām izmēģinājuma dēļ vajadzētu piešķirt no 6 līdz 7 tūkst. des.“ (228.). Uz 109 miljoniem iedzīvotāju — 20 000 ģimnāziju — tātad vajadzētu ap 100 milj. desetinu, bet nav jāaizmirst, ka ar zemkopja darbu nodarbojas tikai 80 milj. „Vienīgi viņu bērniem jāmācās zemkopības ģimnāzijā**.

Bez tam vēl jāatskaita ap 8 milj. cilvēku no dažādām iedzīvotāju kategorijām^215 — atliek 72 miljoni. Tiem vajag tikai 60—72 milj. des. „Arī tas, protams, ir daudz“ (231.), bet Južakova kgs nesamulst. Arī kronim taču daudz zemes, kas gan neatrodas visai izdevīgās vietās. „Piem., ziemeļu Poļesjē tās ir 127,6 milj. des., un šeit pēc vajadzības, sevišķi tad, ja sistemātiski apmaina, kur tas nepieciešams, privāto un zemnieku zemi pret valsts zemi, lai pirmo nodotu skolām, — tad, šķiet, nebūtu grūti par velti nodrošināt ar zemi mūsu zemkopības ģimnāzijās. Tikpat labi tas ir arī“... dienvidaustrumos (321.). Hm... ,,labi“! tātad nosūtīt viņus uz Archangeļskas guberņu! — Tiesa, līdz šim to gan vairāk izmantoja trimdinieku nometināšanai, un kroņa meži tur pa lielākai daļai nav pat „iekārtoti^11, — bet tas nekas. Tiklīdz turp nosūtīs ģimnāzistus ar izglītotiem audzinātājiem, viņi visus šos mežus izcirtis, zemi uzkops un ieviesīs kulluru!

Bet centrālajā apgabalā varētu izdarīt zemes izpirkšanu: taču ne vairāk par 80 miljoniem deselinu. Jāizlaiž „garantētas obligācijās^11 un to izpirkšanas maksa, pats par sevi saprotams, jāsadala starp „ģimnāzijām, kas saņēmušas zemi par velti^11 (232.) — un liela darīta! Južakova kgs apgalvo, ka nav jābīstas no „grandiozās finanču operācijās. Tā nav nekāda chimera un utopija^11 (232.). „Īstenībā^11 tā būs „lieliski nodrošināta hipotēka^11. Kur nu nenodrošināta! Tikai vēlreiz — kādēļ runāt par „utopiju^11? Vai tiešām Južakova kgs uzskata mūsu zemniekus par tik nomāktiem un neattīstītiem, ka domā iegūt viņu piekrišanu šādam plānam?? Esiet tik laipni un maksājiet

izpirkšanas naudu par zemi un arī „nomaksas par aizņēmumu pirmās ierīcības iegādei"[216], esiet tik laipni — uzturiet visu ģimnāziju, maksājiet visiem audzinātājiem algu un tad vēl beigu beigās par visu to (t. i., vai par to, ka esat par algu salīguši skolotājus?), lūdzu, atstrādājiet katrs pa trim gadiņieml Vai tikai nebūs pārāk sālīti, izglītotais ,.narodņika" kgs? Vai jūs, 1897. gadā no jauna iespiežot savu gara ražojumu, kas 1895. g. parādījās žurnālā ,,R. Bogatstvo", maz esat padomājis, kurp jūs noved visiem narodņikiem tik raksturīgā mīleslība pret dažādām finanču operācijām un izpirkšanām? Atcerieties, lasītāj, ka tika apsolīta vispārēja tautas izglītība, „neprasot nekādus izdevumus no valsts, zemstes un tautas". Un mūsu ģeniālais finaneisls tiešām neprasa ne graša ne no valsts, ne zemstes. Bet no „tautas"? Vai, noteiktāk runājot, no mazturīgajiem zemniekiem^217? Par viņu naudu pērk gan zemi, gan ierīko ģimnāzijās (jo viņi maksā šim nolūkam izmantotā kapitala procentus un dzēšamo daļu), viņi maksā ari skolotājiem uu uztur visas ģimnāzijās. Un tad vēl atstrādāšana. Bet par ko gan? — Par to, — atbild nepielūdzamais financists, — ka zemākajās klasēs ģimnāzisti par savu izglītību un uzturu nav maksājuši (204.). Bet, pirmkārt, nestrādājošo vecumā ieskaitīti tikai „sagatavošanas un divas ģimnāzijās klases" (206.), bet tālāk jau nāk pusstrādnieki. Un, otrkārt, šos bērnus taču uztur viņu vecākie brāļi, kas maksā arī skolotājiem par jaunāko mācīšanu. Nē, Južakova kgs, ne vien tagad, bet arī Arak-čcjeva laikos šāds plāns būtu bijis pilnīgi nerealizējams, jo lā tiešām ir dzimtbūtnieciska „utopija".

Jautājumā par ģimnāziju pārvaldīšanu Južakova kgs runā ļoti maz. Tiesa, skolotāju personālu viņš ir gan sīki uzskaitījis un noteicis tiem visiem „samērā nelielu" algu (jo tie saņem brīvu dzīvokli, uzturu bērniem, „pusi izdevumu par apģērbu") — jūs, varbūt, domājat, pa 50 rubļiem gadā? Nē, drusku vairāk: „direktoram, direktorei un galvenajam agronomam pa 2 400, inspektoram'1 utt. atkarība no dienesta pakāpes soli pa solim zemāk pa hier-archijas kāpnēm līdz 200 rub. zemākajiem kalpotājiem (214.). Kā redzat, nav slikta karjera tiem izglītotās sabiedrības pārstāvjiem, kas „labāk izvēlējušies" pilsētas skolu par maksu nekā zemkopības ģimnāziju! Ievērojiet arī šo „pusi izdevumu par apģērbu", kas nodrošināta skolotāju kungiem: pēc mūsu narodņika plāna viņi izmantos darbnīcas (kā mēs jau redzējām), t. i., dos „ģimnāzistiem" labot un šūt sev drānas. Vai nav tiesa, cik ļoti Južakova kgs rūpējas par... skolotāju kungiem? Starp cilu — viņš rūpējas arī par „ģimnāzistiem" — tā, kā krietns saimnieks rūpējas par lopiņu: tas jāpabaro, jāpadzirdina, jānovieto un ... jāsapāro. Lūdzu, izlasiet:

„Ja ... kursu beigušajiem un uz trim gadiem ģimnāzijā palikušajiem jauniešiem atļaus savā starpā precēties ... tad šāda 3-gadīga uzturēšanās ģimnāzijā būs daudz vieglāka nekā karaklausība" (207.). „Ja atļaus precēties"!! Tātad '— var arī neatļaut? Bet, godātais progresista kgs, tam nolūkam taču vajadzīgs jauns likums, likums, kas ierobežo zemnieku civiltiesības. Tomēr, vai var gan vispār brīnīties par šādu Južakova kga „pārteikšanos" (?), ja viņš visā savā „utopijā", sīki jo sīki iztirzādams jautājumu par skolotāju algu, ģimnāzistu atstrādāšanu u. tml., ne reizi nav atcerējies, ka nebūtu grēks — vismaz „utopijā" — piešķirt „ģimnāzijās" pārvaldē un saimniecībā dažas tiesības pašiem „skolēniem", kuri taču paši uztur visu iestādi un beidz lo 23—25 gadu vecumā; ka tie taču nav tikai „ģimnāzisti", bet ir arī pilsoņi. So sīkumu mūsu narodņiks pilnīgi piemirsis! Toties, lūk, jautājumu par „skolēniem", kas slikti uzvedas, viņš izstrādājis rūpīgi. „Ceturto (ģimnāziju) tipu vajadzētu dibināt audzēkņiem, kas izslēgti no parastajām ģimnāzijām sliktas uzvešanās dēļ. Uzliekot visai jaunajai paaudzei pienākumu beigt vidējās izglītības kursu, būtu neracionāli kādu atbrīvot no tā sliktas uzvešanās dēļ. Vecākām klasēm tas varētu būt tiešs kārdinājums un pamudinājums slikti uzvesties. (Nudien, tā arī iespiests 229. lappusē!!). īpašu ģimnāziju nodibināšana sliktas uzvešanās dēļ izslēgtajiem būtu visas sistēmas loģisks papildinājums". Tās tad sauktos par „labošanas ģimnāzijām" (230.).

Vai nav tiesa, cik nesalīdzināma ir šī „izglītības utopija" krievu gaumē ar labošanas ģimnāzijām tiem ļaundariem, ko būtu „iekārdinājusi" izredze „atbrīvoties"... no izglītības!?

VI

Lasītāji varbūt nebūs aizmirsuši kādu rūpniecības vadīšanas projektu, kas dibināti raksturots kā merkantilisma atdzimšana, kā „tēvijas rūpniecības buržuaziski-birokra-liski-socialistiskas organizācijas" projekts (238. lpp.). Lai raksturotu Južakova kga „plānu", jālieto vēl sarežģītāks termins. Šis plāns jānosauc par dzimtbūtnieciski-birokratiski-buržuaziski-socialistisku eksperimentu. Diezgan neveikls ir šāds četrstāvu termins, bet ko lai dara? Ari plāns taču neveikls. Toties šis termins precīzi attēlo visus Južakova kga „utopijas" raksturīgākos vilcienus. Sāksim analizi no 4. stāva. „Viena no sociālismā kā zinātniska jēdziena pamatpazīmēm ir plānveidīga sabiedriskās ražošanas regulēšana", — pareizi saka nupat citētais autors*. „Utopijai" šī pazīme ir, jo tā paredz, ka pēc viena kopīga plāna tiek organizēta desmitu miljonu strādnieku saimniecība. Nav šaubu, ka utopijas raksturs ir buržuāzisks: pirmkārt, vidusskola pēc Južakova kga „plāna" paliek šķiru skola. Un tas — pēc visām tām lieliskajām frāzēm, ko Južakova kgs raidīja „pret" šķiru skolu savā pirmajā rakstā!! Turīgajiem — viena skola, mazturīgajiem — cila; ir nauda — maksā par mācību, bet, ja nav — tad strādā. Ar to vēl nepietiek: turīgajiem, kā redzējām, atstāts „tagadējais tips". Tagadējās vidusskolās, piemēram, izglītības ministrijas skolās — mācības nauda sedz tikai 28,7% no visu izdevumu kopsumas, 40% dod valsts; 21,8% — atsevišķu personu, iestāžu un biedrību pabalsti; 3,1% — kapitala procenti un (5,4% — citi ienākumu avoti („Ražošanas spēki", XIX nod., 35. lpp.). Tātad Južakova kgs, salīdzinot ar pašreizējo stāvokli, vēl vairāk pastiprinājis vidusskolas šķirisko raksturu: pēc viņa plāna turīgie cilvēki atmaksās tikai 28,7% no savas mācības naudas, bet mazturīgie — visus savas mācības izdevumus, piedevām vēl atstrādājot! Nav peļama „narodņiciska" utopija?

„Novoje Slovo", 1897. g. aprīlis. Iekšpolitiskais apskats.

Otrkārt, plānā paredzēts, ka ģimnāzijās algo ziemas strādniekus, sevišķi bezzemniekus. Treškārt, atstāts pretstats starp pilsētu un laukiem — šis sabiedriskās darba dalīšanas pamats. Ja jau Južakova kgs nodibina plānveidīgu sabiedriskā darba organizāciju, ja viņš raksta „utopiju" par mācības savienošanu ar ražīgu darbu, tad šā pretstata paturēšana ir absurds, kas liecina, ka mūsu autoram nav jēgas par to priekšmetu, ko viņš uzņemas iztirzāt. Ne tikai tagadējo skolēnu „skolotāji" rakstījuši pret šo absurdu, bet arī vecie utopisti un pat mūsu lielais krievu utopists^08. Južakova kgm par to nav dāļāsi Ceturtkārt — un tas ir visdziļākais pamats, lai nosauktu „utopiju" par buržuāzisku — lajā līdzos sabiedriskās ražošanas plānveidīgas organizācijas mēģinājumam atstāta arī preču ražošana. Ģimnāzijās ražo produktus tirgum. Tātad sabiedrisko ražošanu pārvaldīs tirgus likumi, kuriem būs jāpakļaujas arī „ģimnāzijām"! Južakova kgm par to nav daļas! Un no kurienes jūs ņēmāt, — viņš varbūt teiks, — ka ražošanu pārvaldīs kaut kādi tirgus likumi? Tas viss ir blēņas! Ražošanu pārvaldīs nevis tirgus likumi, bet gan zemkopības ģimnāziju direktoru kgu rīkojumi. Voilā tout^218. — Par Južakova kga utopisko ģimnāziju tīri birokrātisko iekārtu mēs jau runājām. „Izglītības Utopija", cerams, izdarīs vērtīgu pakalpojumu krievu lasītāju publikai, parādot tai, cik dziļš ir mūsdienu narodņiku „demokrātisms". — Dzimtbūtniecisks elements Južakova kga „plānā" ir mazturīgo atstrādāšana par mācībām. Ja šāda veida projektu būtu rakstījis konsekvents buržujs, tad tam nebūtu ne 1., ne 2. stāva, un projekts būtu nesalīdzināmi vērtīgāks un nesalīdzināmi derīgāks par tamlīdzīgu narod-ņicisku utopiju. Atstrādāšana ir dzimtbūšanas iekārtas saimnieciskā būtība. Kapitālistiskajā iekārtā mazturīgajam cilvēkam jāpārdod savs darba spēks, lai nopirktu eksistences līdzekļus. Dzimtbūšanas iekārtā mazturīgajam jāal-strādā par tiem eksistences līdzekļiem, ko viņš saņēmis no muižnieka. Atstrādāšana nepieciešami prasa piespiedu darbu, atstrādātā ja nepilntiesīgumu — to, ko „Kapitala" autors nosaucis par „ausserokonomischer Zwang"[219] (III, 2., 32.).

Tāpēc ari Krievijā, ciktāl saglabājusies un sagianajas atstrādāšana, — tās nepieciešamais papildinājums ir zemnieka pilsoniskais nepilntieslgums, piesaistīšana pie zemes, miesas sodi, tiesības nodot darbā. Južakova kgs šo sakaru starp alstrādāšanu un nepilntiesīgumu nesaprot, bet „praktiska'1 cilvēka nojauta viņam pasacījusi, ka, pastāvot ģimnāzistu atstrādāšanai, nav par ļaunu ierīkot labošanas ģimnāzijās tiem, kas iedrošinātos izvairīties no izglītības; ka pieaugušiem „ģimnāzistiem" — strādniekiem jāpaliek skolas puiku stāvoklī.

Jājautā — kādam nolūkam mūsu utopistam bija vajadzīgi viņa darba pirmie trīs stāvi? Ja viņš būtu atstājis vienīgi ceturto stāvu, — tad neviens ne vārda nevarētu iebilst, jo cilvēks pats jau iepriekš tieši pateicis, ka raksta „utopiju"! Bet, lūk, te nu viņu nodevusi viņa Kleinburgcr’a daba. No vienas puses, arī „utopija" ir laba lieta, bet, no otras puses, nav peļami arī audzinātāju honorāri inteliģencei. No vienas puses — „neprasot nekādus izdevumus no tautas", bet, no otras puses — nē, tu, brālīt, procentiņus un parādu samaksā visu un, lūk, atstrādā vēl bez tam trīs gadiņus. No vienas puses — uzpūtīgas deklamācijas par to, ka saskaldīšanās šķirās ir bīstama un kaitīga, bet, no otras puses — tīra šķiru „utopija". Šais mūžīgajās svārstībās starp veco un jauno, šais kuriozajās pretenzijās pārlēkt pāri savai galvai, t. i., nostāties pāri visām šķirām, arī ir ikviena Kleinbūrger’a pasaules uzskata būtība ...

* *

*

Vai jūs, lasītāj, zināt Sergeja Šarapova kga darbu: „Krievijas lauksaimnieks. Dažas domas par saimniecības ierīcību Krievijā uz jauniem pamatiem" (žurnālā „Sever" 1894. g. bezmaksas pielikums), S.-Peterburgā, 1894. g.? Mēs ļoti ieteiktu iepazīties ar to žurnālā ,,R. Bogatstvo" līdzstrādniekiem vispār un Južakova kgm it sevišķi. Tā pirmās nodaļas virsrakstā likts: „Krievijas saimniecības tikumiskie apstākļi". Autors šeit gremo „narodņikiem" ļoti tuvu stāvošas idejas par Krievijas radikālu atšķirību no Rietumiem, par Rietumos valdošo kailo komerciālo

28 2. sēj.

aprēķinu, par to, ka tikumības jautājumi turienes saimniekiem un strādniekiem nemaz neeksistē. Turpretī Krievijā ar zemes piešķiršanu zemniekiem 18(H. gadā „viņu eksistencei radās pavisam cits mērķis nekā Rietumos" (8.). „Mūsu zemniekam, kas saņēma zemi, radās patstāvīgs esamības mērķis". Nu, vārdu sakot, tika sankcionēta tautas ražošana, — kā daudz spilgtāk izteicies Nikolajs —ona kgs. Muižnieks pie mums, — joprojām attīsta savu domu Sarapova kgs, — ieinteresēts zemnieku labklājībā, jo šis pats zemnieks ar savu inventāru apstrādā muižnieka zemi. „Viņa (muižnieka) aprēķinos bez uzņēmuma privātā labuma ievērošanas ietilpst arī tikumiskais elements, pareizāk, psicholoģiskais elements“ (12. Autora kursivs). Un Sarapova kgs ar patosu (kas nepaliek iepakaļ Južakova kga patosam) runā, ka pie mums kapitālisms neiespējams. Pie mums kapitālisma vielā iespējama un vajadzīga „kunga un zemnieka savienība" (Sarapova kga grāmatas II nodaļas virsraksts). „Saimniecība jāieriko, balstoties uz ciešas kunga un zemnieka solidaritātes" (25.): kungam jāievieš kultura, bet zemniekam... nu, zemniekam, protams, jāstrādā! Un, lūk, viņš, Sergejs Sarapova kgs, „pēc ilgām un mokošām kļūdām" beidzot realizējis savā muižā „minēto kunga un zemnieka vienību" (26.). Viņš ievedis racionālu sējas kārtību utt., uti., bet ar zemniekiem noslēdzis tādu līgumu: zemnieki saņem no muižnieka pļavas, ganības un aramzemi plus sēklu tik un tik daudz desetīnām utt. Par to zemnieks apņemas veikt visus darbus muižnieka saimniecībā (izvest mēslus, izsēt fosfora mēslojumus, apart, apsēt, novākt, savest „manā klētī", izkult utt„ utt. tik un tik desetinas no katras labības) un bez tam vēl nomaksāt no sākuma 600, bet pēc tam 800, 850, 1 100, beidzot 1 200 rubļu (t. i„ ikgadīgs pielikums). Šie naudas maksājumi sadalīti termiņos ... pielāgojoties procentu iemaksām Muižnieku bankā (30. un lurpm.). Autors, saprotams, ir pārliecināts „lauku obščinas piekritējs" (37.). Mēs sakām: „saprotams", jo bez likuma par zemnieku piesaistīšanu pie iedalītās zemes gabala un par zemnieku obščinas kārtu noslēgtību līdzīgi saimniecību tipi nebūtu iespējami. Zemnieku iemaksas Sarapova kgs nodrošina, „neatļaujot bez savas līdzdalības pārdot gatavus produktus, un tāpēc nenovēršami tie jānovieto viņa klētī" (36.).

Tā kā maksājumus no trūcīgajiem zemniekiem būtu ļoti grūti dabūt, tad Sarapova kgs ierīkojis tā, ka viņš tos saņem no bagātajiem zemniekiem: šie bagātie zemnieki paši izvēlas sev vājo zemnieku grupu, nostājas šā arteļa priekšgalā (38.) un nomaksā muižniekam naudu bez ierunām, tāpēc ka no trūcīgā viņi vienmēr dabūs, produktus pārdodot (39.). „Daudziem trūcīgajiem, sevišķi, kam maza ģimene, ļoti grūti strādāt manu darbu. Viņiem ļoti, ļoti jāpiepūlas, bet izvairīties nedrīkst, zemnieki nepieņems savā ganāmpulkā lopus tiem mājsaimniekiem, kas izvairās. Es arī nepieņemšu, tas ir mans pienākums pret zemniekiem, un trūcīgais gribot negribot strādā. Tā, protams, ir savā ziņā varmācība, bet, zināt, kāds ir rezultāts? Viens vai divi rentes gadi — un trūcīgais jau samaksājis valsts parādus, ieķīlātās mantas izpirktas, rodas brīva naudiņa, zemnieka māja tiek pārbūvēta... paskati viņš jau izkļuvis no nabadzības" (39.). Un Sarapova kgs „ar lepnumu norāda", ka „viņa" zemnieki (viņš ne vienreiz vien saka „mani zemnieki") uzplaukst, ka viņš paceļ kulturu, kultivē kā āboliņa sēju, tā fosl'oritu utt., „jo zemnieki paši nekā neizdarīs" (35.). „Visiem darbiem turklāt jānotiek pēc maniem rīkojumiem un norādījumiem. Es izvēlos dienas, kad sēt, kad izvest mēslus, kad pļaut. Pa visu vasaras laiku pie mums gandrīz atjaunojas dzimtbūšana, atskaitot, protams, zobu dauzīšanu un eksekūcijas zirgu stallī" (29. Ipp.).

Kā redzat, vaļsirdīgais saimnieks Sarapova kgs drusku atklātāks nekā izglītotais publicists Južakova kgs. Bet vai ir liela izšķirība saimniecību tipos starp pirmā muižu un otrā — utopiju? Kā tur, tā te galvenais ir atstrādāšana, kā tur, tā te mēs redzam piespiešanu, kuru izdara vai nu bagātnieki, kas rīkojas „obščinā", vai kuru panāk ar draudiem atdot labošanas ģimnāzijā. — Lasītājs iebildīs, ka Sarapova kgs saimnieko peļņas dēļ, bet ierēdņi .Južakova kga utopijā saimnieko, cenšoties pēc vispārējās labklājības? Atvainojiet. Sarapova kgs tieši saka, ka viņš saimnieko aiz tikumiskiem motiviem, ka viņš pusi ienākumu atdod zemniekiem utt. — un mums nav ne tiesību, ne pamata ticēt viņam mazāk nekā Južakova kgm, kas taču arī nodrošinājis savus utopiskos audzinātājus ar gluži ne-ulopisku „ienesīgu vietu". Bet, ja dažs muižnieks sekos

Južakova kga padomam un atdos savu zemi zemkopības ģimnāzijām, saņemot no „ģimnāzistiem1^220 procentus, ko iemaksāt Muižnieku bankā — („teicami nodrošināta hipotēka^221 pēc Južakova kga vārdiem), — tad starpība gandrīz pavisam izzudis. Paliek, protams, milzīga starpība „izglītības jautājumos^221, bet sakiet, dieva dēj, vai tiešām Šarapova kgs labāk nealgotu izglītotus kalpus par 50 rubļiem nekā neizglītotus par 60 rubļiem?

Un, lūk, ja Manuilova kgs arī tagad nesaprot, kāpēc krievu (un ne tikai krievu) skolnieki uzskata par nepieciešamu darba interesēs atbalstīt konsekventus buržujus un konsekventi buržuāziskās idejas pret tām veco laiku paliekām, ko rada Sarapovu kgu saimniecības un Južakovu kgu „utopijas^221, — tad, atzīstamies, mums grūti ar viņu pat izskaidroties, jo mēs, acīm redzams, runājam dažādās mēlēs. Manuilova kgs, droši vien, spriež pēc slavenā Michailovska kga slavenās receptes: jāņem labais kā no turienes, tā no šejienes, — līdzīgi tam, kā līgava Gogoļa stāstā gribēja paņemt viena līgavaiņa degunu un pielikt otra līgavaiņa zodam. Bet mums liekas, ka līdzīga spriešana ir tikai Kleinbiirger’a komiska pretenzija pacelties augstāk par noteiktām šķirām, kas pilnīgi izveidojušās mūsu īstenībā un ieņēmušas pilnīgi noteiktu vietu vēsturiskās attīstības procesā, kurš norisinās mūsu acu priekšā. „Utopijas^221, kas dabiski un nenovēršami izaugušas no līdzīga prātojuma, vairs nav komiskas, bet kaitīgas, it īpaši, ja tās noved līdz neiespējami patvaļīgiem birokrātiskiem izdomājumiem. Aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem Krievijā tāda parādība novērojama sevišķi bieži, bet tā neaprobežojas ar Krieviju vien. Ne velti Antonio Labriola savā lieliskajā grāmatā „Essais sur la conception matēria-liste de l’hisloire^221 (Paris, Giard et Briēre, 1897)[220], runājot par Prūsiju, saka, ka tām utopijas kaitīgajām formām, pret kurām pirms pus gadsimta cīnījās „skolotāji^221, tagad pievienojusies vēl viena: ,.birokrātiskā un fiskalā utopija, kretinu utopija^221 (l’utopic bureaucratique et fiscale, I’lilopic des cretins. Page 105, note).

VII

Nobeigumā atgriezīsimies vēlreiz pie izglītības jautājumiem, — bet ne pie Južakova kga grāmatas, kam šāds virsraksts. Jau tika atzīmēts, ka šis virsraksts pārāk plašs, jo skolas jautājumi nebūt neaptver izglītības jautājumus, izglītība nepavisam neaprobežojas ar skolu. Ja Južakova kgs tiešām būtu „izglītības jautājumus" nostādījis principiāli un analizējis dažādu šķiru attiecības, tad viņš nebūtu varējis apiet jautājumu par Krievijas kapitālistiskās attīstības lomu darba ļaužu masas izglītošanas jautājumā. Šim jautājumam pieskāries cits žurnālā „Russk. Bogatslvo" līdzstrādnieks, Michailovska kgs, 1897. g. 11. numurā. Sakarā ar Novus’a kga^00 vārdiem, ka Markss nebaidījās, un ar pilnīgām tiesībām nebaidījās, rakstīt par „lauku dzīves idiotismu"100 un redzēja kapitālisma un buržuāzijas nopelnus „šā idiotisma sagrāvē", Michailovska kgs raksta:

„Es nezinu, kurā vietā Markss uzrakstījis šos rupjos (?) vārdus" ... Raksturīga atzīšanās, ka nepazīst vienu no ievērojamākiem Marksa darbiem (proti, „Manifestu")! Bet tālākais vēl raksturīgāks: „... bet sen jau zināms: ja Maķedonijas Aleksandrs bija liels varonis, tad krēsli tomēr nav jālauž. Markss vispār bija neizvēlīgs izteiksmē, un, protams, šajā ziņā viņu atdarināt vismaz nav gudri. Bet arī tad esmu pārliecināts (klausieties!), ka pieminētais Marksa izteiciens ir vienkārša dīvainība. Un ja tā paaudze, kas kopā ar Zlatovratska kgu mocījusies ap lauku dzīves sarežģītajiem jautājumiem, uzņēmās daudz veltīgu bēdu, tad bēdas — kaut arī citādas — arī tai paaudzei, ko audzina nicinoši izturēties pret „lauku dzīves idiotismu" . (139. Ipp.).

Augstākā mērā raksturīga ir Michailovska kgm, kas ne vienreiz vien paziņojis, ka viņš piekrīt Marksa ekonomiskai doktrinai, šās doklrinas pilnīga neizpratne, kas atļauj viņam „droši" paziņot, ka Novus’a citētie Marksa vārdi — vienkāršas aizraušanās rezultāts, vienkārša neuzmanība, vienkārša izteiksmes izvēles dīvainība! Nē, Michailovska kgs, jūs rūgti maldāties. Šie Marksa vārdi nav dīvainība, bet vienas visa viņa pasaules uzskata, kā teorētiskā, tā praktiskā, vispamatotākās un vissvarīgākās pazīmes

izpausme. Sājos vārdos skaidri izleikla lā procesa progresi-vitates atzīšana, kurš pārvelk iedzīvotājus no zemkopības uz rūpniecību, no laukiem uz pilsētu, kurš ir viena no raksturīgākajām pazīmēm kapitālistiskajai attīstībai, kas novērojama gan Rietumos, gan Krievijā. Rakstā „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu" es jau runāju par to, kāda svarīga nozīme ir šim Marksa uzskatam, ko pieņēmuši visi „skolnieki", cik asi tas runā pretī visām un dažādām romantiskām teorijām, sākot ar veco Sismondi un beidzot ar N.—ona kgn. Turpat bija norādīts (39. Ipp.101), ka šo uzskatu pilnīgi noteikti Markss izteicis „Kapitālā" (I Band, 2-te Aufl., S. 527 un 528^222), kā arī Engelss darbā „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā". To var papildināt ari ar Marksa darbu „Der Achlzehnle Brumaire dcs Louis Bonaparte" (Hamb., 1885. Cf. S. 98^223)[224]. Abi šie autori tik sīki attēlojuši savus uzskatus šajā jautājumā, tik bieži tos atkārtojuši visdažādākā sakarā, ka tikai cilvēkam, kas nepavisam nepazīst viņu mācību, varēja ienākt prātā ideja nosaukt minētajā cilātā vārdu ,.idiolisms" vienkārši par „rupjību" un „dīvainību". Beidzot Michai-lovska kgs būtu varējis atcerēties arī to faktu, ka visi šo rakstnieku sekotāji veselā rindā praktisko jautājumu vienmēr izteikušies šās mācības garā, aizstāvot, piemēram, pilnīgu kustības brīvību, uzstājoties pret projektiem piešķirt strādniekam gabaliņu zemes vai paša mājiņu u. tml.

Tālāk Michailovska kgs minētajā tirādē apvaino No-vus’u un viņa domu biedrus, it kā viņi ieaudzinot šālaika paaudzei „nicinošu izturēšanos pret lauku dzīves idio-

tismu“. Tas nav taisnība. „Skolnieki", protams, būtu pelnījuši pārmetumu, ja viņi izturētos „nicinoši" pret trūkuma un tumsības nospiesto lauku iedzīvotāju, bet Michailovska kgs nevarētu nevienam no viņiem pierādīt līdzīgu izturēšanos. Runājot par „lauku dzīves idiotismu", skolnieki tajā pašā laikā parāda, kādu izeju no šā stāvokļa paver kapitālisma attīstība. Atkārtosim, kas iepriekš teikts rakstā par ekonomisko romantismu: „Ja pilsētas pārsvars ir

nepieciešams, tad tikai iedzīvotāju pievilkšana pilsētā var paralizēt (un tiešām, kā to vēsture pierāda, paralizē) šā pārsvara vienpusīgo raksturu. Ja pilsēla nepieciešami paceļas privileģētā stāvoklī, tad tikai lauku iedzīvotāju pieplūdums pilsētās, tikai šī zemkopībā un ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju sajaukšanās un saplūšana var pacelt lauku iedzīvotājus no viņu nevarības stāvokļa. Tāpēc, atbildot uz romantiķu reakcionāro žēlošanos un kurnēšanu, jaunā teorija norāda uz to, kā tieši šo zemkopībā un ārpus zemkopības nodarbināto iedzīvotāju dzīves apstākļu tuvināšanās rada nosacījumus pretstata novēršanai starp pilsētu un laukiem"[225].

Tā nepavisam nav nicinoša izturēšanās pret „lauku dzīves idiotismu", bet vēlēšanās atrast izeju no tā. No tādiem uzskatiem izriet „nicinoša izturēšanās" tikai pret tām mācībām, kas ieteic „meklēt ceļus tēvijai", kur būtu jāmeklē izeja tagadējā ceļā un tā tālākajā gaitā.

Izšķirība starp narodņikiem un „skolniekiem" jautājumā par tā procesa nozīmi, kas pārvelk iedzīvotājus no zemkopības uz rūpniecību, ir ne tikai principiālās teorētiskās domstarpībās un Krievijas vēstures faktu un īstenības dažādā novērtēšanā, bet arī praktisko jautājumu atrisināšanā, kuri saistīti ar šo procesu. „Skolnieki" dabiski uzstājas par to, ka nepieciešami atcelt visus novecojušos ierobežojumus, kas kavē zemnieku kustības brīvību un pārvietošanos no laukiem uz pilsētu, bet narodņiki vai nu tieši aizstāv šos ierobežojumus, vai piesardzīgi apiet šo jautājumu (kas praktiski nozīmē to pašu aizstāvēšanu). Manuilova kgs arī ar šo piemēru varētu noskaidrot sev to apstākli, kas viņam liekas tik dīvains — ka „skolnieki" solidarizējas ar buržuāzijas pārstāvjiem. Konsekvents buržujs vienmēr būs par norādīto kustības ierobežojumu atcelšanu, bet strādniekam — šo ierobežojumu atcelšanu prasa viņa visdienišķākās intereses. Tātad viņu solidaritāte pilnīgi dabiska un nenovēršama. Turpretī agrarie-šiem (lieliem un maziem, saimnieciskos zemnieciņus ieskaitot) neizdevīgs šis process, kas atvelk iedzīvotājus uz rūpniecību, un viņi, narodņiku kgu teoriju atbalstīti, cītīgi pūlas to aizkavēt.

Secinām: svarīgajā jautājumā par to, ka kapitālisms atvelk iedzīvotājus no zemkopības, Michailovska kgs izrādījis pilnīgu Marksa mācības neizpratni, bet attiecīgās krievu „skolnieku^11 un narodņiku domstarpības kā teorētiskos, tā praktiskos punktos viņš apgājis ar neko neizteicošām frāzēm.

NO KĀDA MANTOJUMA MES ATSAKĀMIES?104

Sarakstīt* trimdā 1807. (j. baigās Pirmoreiz Iespiests 1808. t).

krājumā: Vladimirs I0ins — Iespiests pēc krājumā teksta

„Ekonomiskas elides un raksti*'

Žurnālā „Russkoje Bogatstvo^11 1897. gada 10. numurā Michailovska kgs, atstāstot Minska kga atsauksmi par „dialektiskajiem materiālistiem*1, raksta: „viņam (Minska kgm) būtu jāzina, ka šie ļaudis nevēlas atrasties nekādos pēctecības sakaros ar pagātni un noteikti atsakās no man-lojuma“ (179. Ipp.), t. i., no „00.—70. gadu mantojuma^11, no kura 1891. g. svinīgi atteicās V. Rozanova kgs avīzē „Moskovskije Vedomosli“ (178. Ipp.).

Šajā Michailovska kga atsauksmē par „krievu skolnie-kiem“ milzum daudz viltojumu. Tiesa, Michailovska kgs — nav šā viltojuma par „krievu skolnieku atteikšanos no mantojuma" vienīgais un arī ne patstāvīgais autors — to sen jau atkārto gandrīz vai visi liberāli narodņiciskās preses pārstāvji, karodami pret „skolniekiem". Sākot savu dedzīgo karu pret „skolniekiem", Michailovska kgs, cik var atcerēties, vēl nebija aizdomājies līdz lādam viltojumam, un to pirms viņa izdomāja cili. Pēc tam viņš atzina par vajadzīgu uztvert arī to. Jo tālāk „skolnieki" attīstīja savus uzskatus krievu literatūrā, jo sīkāk un pamatīgāk viņi izteicās par veselu rindu gan teorētisku, gan praktisku jautājumu, — toties retāk naidīgajā presē varēja saslapt būtiskus iebildumus pret jaunā virziena pamat-punktiem, pret uzskatu, ka Krievijas kapitālisms ir progre-sivs, ka narodņiku sīkražotāju idealizacija ir aplama, ka nepieciešams meklēt sabiedriskās domas virzienu un juridiski politisko institūtu izskaidrojumu krievu sabiedrības dažādo šķiru materiālajās interesēs. Šos pamatpunktus noklusēja, atzina un atzīst, ka labāk par tiem nerunāt, — bet toties jo vairāk sacerēja dažādu izdomājumu, kam vajadzēja diskreditēt jauno virzienu. Pie tādiem izdomājumiem, „sliktiem izdomājumiem", pieder arī šī izplatītā frāze par „krievu skolnieku atteikšanos no mantojuma'[226], par sakaru saraušanu ar labākās, progresīvākās krievu sabiedrības daļas labākajām tradicijām, par to, ka viņi pārrāvuši demokrātiskos pavedienus u. tml., utt., un kā viss tas tur lika izteikts. Līdzīgu frāžu ārkārtīgā izplatība liek mums tās sīki apskatīt un atspēkot. Lai mūsu iztirzājums neliktos tukši vārdi, — sāksim ar vienu literalur-vēsturisku paralēli starp diviem „lauku publicistiem", kurus aplūkosim „mantojuma" raksturošanai. Piebildīsim, ka mēs aprobežosimies tikai ar ekonomiskiem un publicistiskiem jautājumiem, aplūkojot no visa „mantojuma" tikai šos jautājumus un atstājot sāņus filozofijas, literatūras, estētikas u. tml. jautājumus.

I

VIENS N0 „MANTOJUMA" PĀRSTĀVJIEM

Pirms trīsdesmit gadiem, 1867. gadā, žurnālā „Otječes-tvennije Zapiski" sāka iespiest Skaidiņa publicistiskos aprakstus ar virsrakstu: „Malienē un galvaspilsētā". Šos aprakstus iespieda trīs gadus no vietas, no 1867. līdz 1869. 1870. gadā autors tos sakopoja un izdeva atsevišķā grāmatā ar tādu pašu virsrakstu'1. Iepazīties ar šo tagad gandrīz pilnīgi aizmirsto grāmatu ir ārkārtīgi pamācoši mūs interesējošā jautājumā, t. i„ jautājumā par ..mantojuma" pārstāvju.—izkurēšanos -pret narodņikiem un pret „krievu, skolniekiem". Grāmatas virsraksts nav precizs. Autors pats fcT'pamanījis un paskaidro savas grāmatas priekšvārdā, ka šis Iemāts ir „galvaspilsētas" attiecības prel „laukiem", t. i„ publicistisks lauku apraksts, un ka īpaši par galvaspilsētu viņš nedomā runāt. Tas ir, varbūt, arī būtu gribējis runāt, bet atzīsi, ka tas ir neērti: 6tiva|m — ou ļ3o6Ao;iai,

6; Sš роОАоряi — oO oiivapat (tā, kā es varētu, es negribu, bet tā, kā gribētu, nevaru) — paskaidrojot šo neērtību, Skal-dins citē kāda grieķu rakstnieka izteicienu.

Sniegsim Skaidiņa uzskatu īsu iztirzājumu.

Sāksim ar zemnieku reformu, — ar šo izejas punktu, ar kuru arī tagad nenovēršami jāsāk katram, kas vēlas iztirzāt savus vispārējos uzskatus par ekonomiskiem un publicistiskiem jautājumiem. Skaidiņa grāmatā zemnieku reformai ierādīts ļoti daudz vietas. Skaldins bija gandrīz vai pirmais rakstnieks, kurš sistemātiski, pamatojoties uz plašiem faktiem un sīka visas lauku dzīves apskata, parādīja zemnieku bēdīgo stāvokli pēc reformas, viņu dzīves apstākļu pasliktināšanos, viņu ekonomiskās, juridiskās un sadzīves atkarības jaunās formas, — ar vienu vārdu, parādīja visu to, kas kopš tā laika parādīts un pierādīts ar daudziem pētījumiem un aprakstiem. Tagad visas šīs patiesības — nav jaunums. Toreiz — tās bija ne tikai jaunas, bet arī modināja neuzticību liberālajā sabiedrībā, kas baidījās, vai aiz šiem norādījumiem uz tā dēvētajiem „reformas trūkumiem" neslēpjas tās nosodīšana un apslēpta dzimtbūšana. Interesi par Skaidiņa uzskatiem pastiprina vēl tas, ka autors dzīvoja reformas laikā (un, varbūt, pat bija tās dalībnieks. Mūsu rīcībā nav nekādu literaturvēsturisku ziņu un biogrāfisku datu par Skaidiņu). Tātad viņa uzskati pamatoti gan uz tā laika „galvaspilsētas", gan tā laika „lauku" dzīves tiešiem novērojumiem, bet ne uz grāmatu materiala studēšanu kabinetā.

Skaidiņa uzskatos par zemnieku reformu šā laika lasītāja, kas pieradis pie narodņiku salkanās pļāpāšanas par šo tematu, uzmanību vispirms saista autora ārkārtīgā lietišķība. Skaldins aplūko reformu bez jebkādas pašapmā-nīšanās, bez jebkādas idealizacijas, aplūko kā darījumu starp divām pusēm, muižniekiem un zemniekiem, kas līdz šim laikam ar zināmiem noteikumiem kopīgi izmantojuši zemi un tagad, lūk, sadalījušies, pie kam ar šo sadalīšanos mainījies arī abu pušu juridiskais stāvoklis. Faktors, kas nosacījis šās sadalīšanās veidu un daļu lielumu, ko saņem katra puse, bijušas abu pušu intereses. Šīs intereses noteikušas abu pušu centienus, bet iespēja vienai pusei tieši piedalīties pašā reformā un tās realizācijas dažādo jautājumu praktiskā attīstībā noteikusi, starp cilu, vienas puses pārsvaru. Tieši tā Skaldins saprot reformu. Pie reformas galvenā jautājuma, maksājumiem un iedalītās zemes gabaliem — Skaldins pakavējas sevišķi sīki, vairākkārtīgi pie tiem atgriežoties savos aprakstos. (Skaidiņa grāmata iedalīta 11 aprakstos, kurieni ir patstāvīgs saturs un kuri pēc formas atgādina atsevišķas vēstules no laukiem. Pirmais apraksts datēts ar 1866. gadu, pēdējais ar 1869. gadu). Par tā dēvētajiem ,,mazzemes“ zemniekiem šā laika lasītājam, protams, Skaidiņa grāmatā nav nekā jauna, bet 60. gadu beigām viņa pierādījumi bija tiklab jauni, kā arī vērtīgi. Mēs, protams, nesāksim tos atkārtot un atzīmēsim tikai to īpatnību, ar kādu Skaldins raksturo parādības, — īpatnību, kas viņu atšķir no narodņikiem viņam par labu. Skaldins nerunā par to, ka „maz zemes", bet par „pārāk lieliem atgriezumiem no zemniekiem iedalītās zemcs“ (213. lpp., tas pats 214. u. d. c. lpp.;sal. III apraksta virsrakstu), par to, ka lielākie iedalītās zemes gabali, kādus nosaka nolikums, izrādījās mazāki par īstenībā iedalītajiem zemes gabaliem (257. Ipp.), minot, starp citu, ārkārtīgi raksturīgas un tipiskas zemnieku atsauksmes par šo reformas pusi^227. Skaidiņām, lai gan viņš ir ārkārtīgi mērens, atturīgs un pēc saviem ieskatiem vispār neapšaubāmi buržuāzisks rakstnieks, šā fakta izskaidrojumi un pierādījumi ir ārkārtīgi pamatīgi, spēcīgi un pat asi. Tātad šī parādība stipri dūrusies acīs, ja pat tāds rakstnieks kā Skaldins par to runā tik enerģiski. Par maksājumu smagumu Skaldins arī runā ārkārtīgi enerģiski un pamatīgi, pierādot savas lezes ar lielu faktu daudzumu. „Pārmērīgie nodokļi, — lasām 3. apraksta apakšvirsrakstā (1867.), — ir galvenais cēlonis viņu (zemnieku) nabadzībai", un Skaldins parāda, ka nodokli ir augstāki par zemnieku ienākumiem no zemes, viņš sniedz „Nodevu komisijas darbu" datus par Krievijas nodokļu sadalījumu, ko ņem no augstākām un no zemākām šķirām, pie kam izrādās, ka pēdējām jāmaksā 76% no visiem nodokļiem, bet pirmajām — 17%, kamēr Rietumeiropā attiecība visur nesalīdzināmi labvēlīgāka zemākajām šķirām. VII apraksta apakšvirsrakstā (1868.) lasām: „Ārkārtīgās naudas nodevas ir viens no galvenajiem zemnieku nabadzības cēloņiem", un autors parāda, kā jaunie dzīves apstākji uzreiz prasīja no zemnieka naudu, naudu un atkal naudu, kā „Nolikumā" bija pieņemts par likumu atlīdzināt muižniekam arī par dzimtbūšanu (252.), kā nomas lielums tika noteikts „pēc muižnieku, viņu pārvaldnieku un vagaru sastādītām ziņām, t. i., pēc pilnīgi patvaļīgiem datiem, kam nebija ne mazākās ticamības" (255.), un kā tāpēc komisiju izstrādātās vidējās nomas izrādījās augstākas par īstenajām vidējām nomām. „Nomu smagumu zemniekiem vēl palielināja zemes zaudēšana, kuru viņi gadsimtiem ilgi bija lietojuši" (258.). „Ja zemes izpirkšanas maksa bālu novērtēta ne pēc nomas kapitalizācijas, bet pēc tās īstenās vērtības atbrīvošanas laikmetā, tad izpirkšana būtu noritējusi visai viegli un nebūtu pat prasījusi ne valdības palīdzību, ne kreditzīmju izlaišanu" (264.). „Izpirkšana, kam pēc 19. februāra Nolikuma jēgas vajadzēja atvieglot zemnieku stāvokli un panākt viņu dzīves apstākļu uzlabošanos, īstenībā bieži pārvēršas par vēl lielāku viņu aprobežošanu" (269.). Mēs sniedzam visus šos izrakstus — kas paši par sevi maz interesanti un pa daļai novecojušies — lai parādītu, cik enerģiski izteicies par zemnieku interesēm rakstnieks, kas izturējās naidīgi pret obščinu un veselā rindā jautājumu izteicies kā īsts manfesterielis. Visai pamācoši atzīmēt, ka gandrīz visas derīgās un ne-reakcionarās narodņicisma tezes pilnīgi sakrīt ar šā man-Česterieša tēzēm. Pats par sevi saprotams, ka ar tādiem uzskatiem par reformu Skaldins nekādi nevarēja nodoties tai salkanajai reformas idealizacijai, kurai nodevās un nododas narodņiki, sakot, ka tā sankcionējusi tautas ražošanu, ka tā bijusi augstāka par Rietumeiropas zemnieku reformām, ka tā padarījusi Krieviju it kā par tabula rasa^228 ult. Skaldins ne tikai nekā līdzīga nav teicis un nevarēja teikt, bet pat tieši pateica, ka pie mums zemnieku reforma norisinājusies zemniekiem mazāk izdevīgos ap-stākļos, ka tā atnesusi mazāk labuma nekā Rietumeiropā. „Jautājums būs izvirzīts tieši, — rakstīja Skaldins, — ja mēs jautāsim sev; kāpēc atbrīvošanas labvēlīgās sekas neparādās pie mums ar tādu pašu ātrumu un progresivu pieaugumu, kā tās parādījās, piem., Prūsijā un Saksijā šā gadsimta pirmajā ceturksnī?" (221.). „Prūsijā, kā arī visā Vācijā, izpirka nevis zemniekiem iedalītos zemes gabalus, ko likums jau sen bija atzinis par viņu īpašumu, bet gan zemnieku obligātās klaušas muižniekam" (272.).

No reformas ekonomiskās puses Skaidiņa novērtējumā pāriesim pie juridiskās. Skaldins ir nikns kopatbildības pretinieks, pretinieks pasu sistēmai un valdošai „sādžas sabiedrības" patriarchalai varai zemniecībā (arī sīkpilsoņu sabiedrībā) pār tās locekļiem. III aprakstā (1807.) viņš uzstājas par kopatbildības, galvasnaudas un pasu sistēmas atcelšanu, par izlīdzinoša mantas nodokļa nepieciešamību, par pasu apmaiņu prēt bezmaksas un beztermiņa apliecībām. „Pases nodoklis pašu tēvzemē nepastāv nevienā cilā civilizētā valstī" (109.). Ir zināms, ka šo nodokli atcēla tikai 1897. gadā. IV apraksta virsrakstā lasām: „lauku pagastu un pilsētu domes patvaļa, izsūtot pases un piedzenot nodokli no iztrūkstošiem maksātājiem" ... „Kop-atbildība, tas ir smags jūgs, kas kārtīgajiem un turīgajiem saimniekiem jāvelk sliņķu un vazaņķu labā" (120.). Jau tad novērojamo zemniecības sadalīšanos Skaldins grib izskaidrot ar izvirzījušos un noslīdējušo zemnieku personīgām īpašībām. Autors sīki apraksta tās grūtības, ar kādām Pēterburgā dzīvojošie zemnieki saņem pases un pagarina tās, un noraida to iebildumus, kuri saka: „paldies dievam, ka visa šī bezzemnieku masa nepierakstās pilsētās, nepalielina to pilsētas iedzīvotāju skaitu, kam nav nekustama īpašuma" (130.)... „Barbariskā kopatbil-dība ...“ (131.) ... „Jājautā, vai var nosaukt par brīviem pilsoņiem ļaudis, kas nostādīti līdzīgā stāvoklī? Vai tie nav tie paši glebae adseripli?"[229] (132.). Vaino zemnieku reformu. „Bet vai zemnieku reforma vainīga, ka likumdošana, atbrīvojusi zemnieku no muižnieka dzimtbūšanas valgiem, neizdomāja neko, lai atbrīvotu viņu no sādžas sabiedrības un pierakstīšanās vietas dzimtbūšanas?... Kur tad ir pilsoņu brīvības pazīmes, ia zemnieks nevar "Krīvi izvēlēties ne savu dzīves vietu, nedz savas nodarbošanās veidu?" (132.). Skaldins augstākā mērā pareizi un zīmīgi nosauc mūsu zemnieku par „vielai piesaistītu

proletārieti^11 (231.)[230]. VIII apskata (1868. g.) virsrakstā lasām: „zemnieku piesaistīšana pie viņu sādžas sabiedrībām un pie iedalītās zemes aizkavē viņu dzīves apstākļu uzlabošanu ... Kavē attīstīties viņu peļņā iešanai ārpus mājas^14. „Blakus zemnieku tumsonībai un viņu nospiešanai ar pro-gresivi pieaugošiem nodokļiem viens no iemesliem, kas kavē zemnieku darba un tātad zemnieku labklājības attīstību, ir zemnieku piesaistīšana pie viņu sādžas sabiedrības un iedalītās zemes gabaliem. Saistīt strādnieku rokas pie vienas vietas un iekalt zemes obščinu nesaraujamās važās — tie jau paši par sevi ir galīgi neizdevīgi apstākļi darba, privātās uzņēmības un sīko zemes īpašumu attīstībai^11 (284.). „Zemnieki, kas piekalti pie savas iedalītās zemēs un sādžas sabiedrības un kam atņemta iespēja izlietot savu darbu tur, kur tas būtu ražīgāks un viņam izdevīgāks, it kā sastinguši tai sablīvētā, barveidīgā, neproduk-tivā sadzīves formā, kurā tie iekļuva, atbrīvojušies no dzimtbūšanas skavām^11 (285.). Autors tātad aplūko šos zemnieku dzīves jautājumus no tīri buržuāziskā viedokļa, bet tomēr (pareizāk: tieši tāpēc) viņš ārkārtīgi pa

reizi novērtē, cik zemnieku piesaistīšana kaitīga visai sabiedrības attīstībai un pašiem zemniekiem. Ar sevišķu spēku (piebildīsim no savas puses) šis kaitīgums izpaužas pašās zemākajās zemniecības grupās, lauku proletariātā. Ļoti zīmīgi saka Skaldins: „ļoti teicama ir likuma rūpība par to, lai zemnieki nepaliktu bez zemes; bet nav jāaizmirst, ka pašiem zemniekiem rūpes par šo jautājumu nesamērojami stiprākas nekā jebkuram likumdevējam^11 (286.). „Bez zemnieku piesaistīšanas pie viņu iedalītās zemes un sādžas sabiedrības pat viņu aiziešana uz kādu laiku peļņā viņiem saistīta ar lielum lieliem ierobežojumiem un izdevumiem, ko rada kopatbildība un pasu sistēma^11 (298.). „Zemnieku lielam daudzumam pēc maniem ieskatiem būtu

. . -_____giuia siavojqa, ja tiktu sperti...

soji, kas atvieglo zemniekiem atteikšanos no zemes" (294.). Šeit Skaldins izteic vēlēšanos, kas asi runā pretī narodņiku projektiem, kuri visi dibinās uz pretējo: ka obščina nostiprināma, ka iedalītā zeme neatsavināma u. tml. Daudzi lakti kopš tā laika pilnīgi pierādījuši, ka Skaidiņām bija pilnīga taisnība: sargot zemnieku piesaistīšanu pie zemes un obščinas kārtu noslēgtību, tikai tiek pasliktināts lauku proletariāta stāvoklis un aizkavēta zemes ekonomiskā attīstība, absolūti nespējot aizsargāt „pie dzīves vietas piesaistīto proletārieti" no sliktākajiem kalpības un atkarības veidiem, no darba algas un dzīves līmeņa noslīdēšanas uz viszemākās pakāpes.

No iepriekš minētajiem izrakstiem lasītājs jau varēja pamanīt, ka Skaldins ir obščinas ienaidnieks. Viņš saceļas pret obščinu un zemes pārdalīšanu no personīgā īpašuma, uzņēmības utt. viedokļa (142. un turpm. lpp.). Obščinas aizstāvjiem Skaldins iebilst, ka „simtgadu paražu tiesības" savu mūžu nodzīvojušas. „Visās zemēs, lauku iedzīvotājiem tuvinoties civilizētai videi, viņu paražu tiesības ir zaudējušas savu pirmatnējo tīrību, tikušas samaitātas un izkropļotas. Pie mums novērojama tā pati parādība: sādžu sabiedrības vara pamazām pārvēršas par liekēžu un lauku rakstvežu varu un nevis aizsarga zemnieka personību. bet gulstas uz viņu kā smags jūgs" (143.) — ļoti pareiza piezīme, ko šajos 30 gados apstiprinājuši bezgala daudzi fakti. „Patriarchalo ģimeni, obščinas īpašuma tiesības uz zemi, paražu tiesības" pēc Skaidiņa domām vēsture notiesājusi uz visiem laikiem. „Tie, kas gribētu uz visiem laikiem saglabāt mums šos pagājušo gadsimtu godājamos pieminekļus, ar to pašu pierāda, ka viņi vairāk spēj aizrauties ar idejām nekā iedziļināties īstenībā un izprast neapturamo vēstures gailu" (162.), un Skaldins pie šās faktiski pareizās piezīmes pievieno dedzīgas raančesterieša filipikas. „Zemes izmantošana caur obščinu, — saka viņš citā vietā, — nostāda katru zemnieku verdziskā atkarībā no visas sādžas sabiedrības" (222.). Tātad nesamierināms naids pret obščinu no tīri buržuāziskā viedokļa Skaidiņām apvienojas ar zemnieku interešu konsekventu aizstāvēšanu. Naidu pret obščinu Skaldins nebūt nesaista ar tiem aplamajiem projektiem par obščinas varmācīgu iznīcināšanu un tādas pašus citas zemes īpašuma sistēmas varmācīgu radīšanu, — projektiem, ko parasti sacer obščinas šālaika pretinieki, kas aizstāv rupju iejaukšanos zemnieku dzīvē un kas nepavisam neizsakās pret obščinu no zemnieku interešu viedokļa. Skaldins, gluži otrādi, neatlaidīgi protestē pret viņa picskaitīšanu „obščinas zemes izmantošanas kārtības varmācīgas iznīcināšanas*1 piekritējiem (144.). „19. februāru nolikums, — saka viņš, — visai gudri atļāvis pašiem zemniekiem ... pāriet... no obščinas zemes izmantošanas kārtības uz to, ka zemi izmanto atsevišķas ģimenes. Tiešām neviens, atskaitot pašus zemniekus, nevar pašos pamatos izlemt jautājumu par tādas pārejas laiku**. Tātad Skaldins — obščinas pretinieks tikai tajā nozīmē, ka tā traucē ekonomisko attīstību, zemnieku aiziešanu no sādžas sabiedrības, atteikšanos no zemes, t. i., lajā pašā nozīmē, kādā pret to tagad naidīgi uzstājas „krievu skolnieki**; ar muižnieku savtīgo interešu aizstāvēšanu, ar dzimtbūšanas palieku un tās gara aizstāvēšanu, aizstāvot arī iejaukšanos zemnieku dzīvē, šim naidam nav nekā kopēja. Ir visai svarīgi ievērot šo atšķirību, jo šālaika narodņiki, kas ieraduši obščinas ienaidniekus atrast tikai „Moskovskije Vedomosti** nometnē utt., visai labprāt izliekas nesaprotam citādu naidu pret obščinu.

Skaidiņa vispārējais viedoklis par zemnieku nabadzīgā stāvokļa cēloņiem tāds, ka visi šie cēloņi slēpjas dzimtbūšanas paliekās. Aprakstījis 1868. gada badu, Skaldins piezīmē, Ka uz Šo badu ar ļaunu prieku norādīja dzimtkungi, redzot bada cēloni zemnieku izlaidībā, muižnieku aizbildniecības atcelšanā utt. Skaldins dedzīgi uzstājas pret šiem uzskatjem. „Ka zemnieki kļuvuši nabagāki, tā cēloņi, — saka viņš,— ir dzimtbūšanas mantojums (212.), bet nevis tās atcelšanas rezultāts; tie ir tie vispārējie cēloņi, kuri tur mūsu zemnieku vairumu uz tās pakāpes, kas tuva proletariātam**, un Skaldins atkārto iepriekš minētās atsauksmes par reformu. Aplam ir uzbrukt ģimeņu sadalīšanās faktam: „Ja ģimeņu sadalīšanās arī uz laiku rada zaudējumus zemnieku materiālām interesēm, toties tā glābj viņu personīgo brīvību un zemnieku ģimenes tikumisko cieņu, t. i., tos cilvēka augstākos labumus, bez kuriem nav iespējami nekādi civilizācijās panākumi** (217.), un Skaldins pareizi norāda patiesos iemeslus karagājienam pret sadalīšanos: „daudzi muižnieki pārāk pārspīlē ļaunumu, kas rodas no sadalīšanās, un noveļ uz to, tāpat kā arī uz dzeršanu, visas zemnieku nabadzības sekas, kas cēlušās viena vai otra iemesla dēļ, kurus muižnieki tā nevēlas atzīt“ (218.). Tiem, kas saka, ka tagad daudz rakstot par zemnieku nabadzību, kamēr agrāk nerakstīja, tātad zemnieku stāvoklis esot pasliktinājies, — Skaldins atbild: „Lai, salīdzinot zemnieku tagadējo stāvokli ar iepriekšējo, varētu spriest par rezultātiem, kas radušies, atbrīvojoties no muižnieku varas, būtu vajadzējis, vēl dzimtbūšanas kundzībai pastāvot, apgriezt zemnieku zemes gabalus tā, kā tie tagad apgriezti, aplikt zemniekus ar visām tām klaušām, kas parādījās jau pēc atbrīvošanas, un pēc tam paskatīties, kā dzimtcilvēki izturētu tādu stāvokli" (219.). Tā ir augstākā mērā raksturīga un svarīga Skaidiņa uzskatu pazīme, ka viņš visus. zemnieku stāvokļa pasliktināšanās cēloņus redz dzimtbūšanas paliekās, kura atstājusi mantojumā atstrā-dāšanu, nomas naudu, zemes atgriezumus, zemnieku personīgo beztiesību un piesaistīšanu pie dzīves vietas. Ka pašās jaunajās sabiedriski ekonomiskajās attiecībās, pašā reformētajā saimniecības iekārtā varētu slēpties zemnieku trūkumā slīdēšanas cēloņi, — to Skaldins ne tikai neredz, bet arī absolūti nepieļauj līdzīgu domu, dziļi ticēdams, ka līdz ar visu šo dzimtbūšanas palieku atcelšanu iestāsies vispārēja labklājība. Viņa viedoklis tieši negative — novērsiet šķēršļus, lai zemniecība varētu brīvi attīstīties, iznīciniet no dzimtbūšanas mantotos pinekļus, — un viss norisināsies uz vislabāko šajā labajā pasaulē. „No valsts varas puses, — saka Skaldins, — šeit (t. i., attiecībā uz zemniecību) var būt tikai viens ceļš: pakāpeniski un neatslābstoši novērst tos cēloņus, kas mūsu zemnieku noveduši līdz viņa tagadējam trulumam un nabadzībai un nedod viņam iespēju pacelties un nostāties uz kājām" (224., mans kursivs). Ļoti raksturīga šajā ziņā Skaidiņa atbilde tiem, kas aizstāv „obščinu" (t. i., zemnieku piesaistīšanu pie sādžas sabiedrības un pie iedalītās zemes gabala), aizrādot, ka citādi „izveidosies lauku proletariats". „Sis iebildums, — saka Skaldins, — pats par sevi atkrīt, ja atceramies, kādas neaptveramas zemes platības mums stāv neapstrādātas, nerodot sev darba rokas. Ja likums pie mums neierobežos dabisko darba spēka sadalīšanu, tad Krievijā par īstiem proletāriešiem var būt tikai ļaudis, kuru amats ir diedelēt vai kuri ir nelabojami samaitāti un dzērāji" (144.) — tipisks XVIII gadsimta ekonomistu un „apgaismotāju" viedoklis, kuri ticēja, ka dzimtbūšanas un visu tās palieku atcelšana radīs virs zemes vispārējas labklājības valstību. — Narodņiks varbūt no augšas nolūkotos uz Skaidiņu un teiktu, ka tas vienkārši — buržujs. — Jā, protams, Skaldins ir buržujs, bet viņš ir progresīvās buržuāziskās ideoloģijas pārstāvis, kuras vietā narodpikam ir sīkburžuaziska, daudzos punktos reakcionāra ideoloģija. Bet tās praktiskās un reālās zemnieku intereses, kas sakritušas un sakrīt ar visas sabiedriskās attīstības prasībām, šis „buržujs" pratis aizstāvēt vēl labāk par narodņikul^231

Lai nobeigtu Skaidiņa uzskatu raksturojumu, piebildīsim, ka viņš ir kārtu sistēmas pretinieks, aizstāv vienotu tiesu visām kārtām, „teorijā" simpatizē bezkārtu pagastam, dedzīgs tautas izglītības, sevišķi vispārējās, piekritējs, pašvaldību un zemstes iestāžu piekritējs, plaša zemes kredita, sevišķi sīkā, atbalstītājs, jo zemniekos liels pieprasījums pēc zemes pirkšanas. Arī šeit izpaužas ,,man-česlerietis": Skaldins, piemēram, saka, ka zemstu un pilsētu bankas esot „patriarchalā jeb pirmatnējā banku forma", kurai jādod vieta privātām bankām, kam esot „visas priekšrocības" (80.). Zemes vērtības pieaugšanu „var sasniegt ar rūpniecības un komerciālās darbības atdzīvināšanu mūsu provincēs" (71.) u. tml.

Rezumēsim. Pēc uzskatu rakstura Skaidiņu var nosaukt par buržuju apgaismotāju. Viņa uzskati ārkārtīgi atgādina XVIII gadsimta ekonomistu uzskatus (saprotams, skatot tos caur Krievijas apstākļu prizmu), un vispārējais 60. gadu „mantojuma" apgaismotāja raksturs viņā izpaužas pietiekami spilgti. Tāpat kā Rietumeiropas apgaismotājus, tāpat kā 60. gadu literatūras pārstāvju vairākumu,

Skaidiņu apgaro kvēls naids pret dzimtbūšanu un visām tās radītām sekām ekonomiskā, sociālā un juridiskā laukā. Tā ir pirmā raksturīgā „apgaismotāja^11 pazīme. Otrā raksturīgā pazīme, kas kopēja visiem krievu apgaismotājiem, — dedzīga izglītības, pašvaldības, brīvības, eiropiska dzīves veida un vispār Krievijas vispusīgas eiropizacijas aizstāvēšana. Beidzot, „apgaismo tā ja“ trešā raksturīgā pazīme — tautas masu, galvenokārt zemnieku, interešu aizstāvēšana (kuri vēl nebija pilnīgi atbrīvoti vai tikko sāka atbrīvoties apgaismotāju laikmetā), neviltota ticība tam, ka dzimtbūšanas un tās palieku atcelšana nesīs sev līdzi vispārēju labklājību, un patiesa vēlēšanās to veicināt. Šīs trīs pazīmes arī ir tā mantojuma būtība, ko mēs saucam par „60. gadu mantojumu'1, un ir svarīgi pasvītrot, ka šajā mantojumā nav nekā narodņiciska. Krievijā nav mazums rakstnieku, kuru uzskatos izpaužas šīs pazīmes un kuriem nav bijis nekā kopēja ar narodņicismu. Ja rakstnieka pasaules uzskatā ir norādītās pazīmes, viņu vienmēr un visi atzīst par „60. gadu tradiciju glabātāju", pilnīgi neatkarīgi no tā, kā viņš izturas pret narodņicismu-. Neviens, protams, neiedrošināsies teikt, ka, piemēram, M. Stasjuļe-viča kgs, kura jubileju nesen svinēja, „atteicies no mantojuma", — pamatojoties uz to, ka viņš bija narodņicisma pretinieks vai izturējās vienaldzīgi pret narodņiku izvirzītajiem jautājumiem. Mēs izvēlējāmies kā piemēru Skaidiņu^232 tieši tāpēc, ka viņš, būdams neapšaubāms „mantojuma" pārstāvis, tajā pašā laikā arī ir noteikts pretinieks tiem senatnes institūtiem, ko savā aizsardzībā ņēmuši narodņiki.

Mēs iepriekš teicām, ka Skaldins ir buržujs. Pierādījumi šim raksturojumam tika iepriekš minēti pietiekamā daudzumā, bet nepieciešams iebilst, ka pie mums bieži vien galīgi nepareizi, šauri, antivēsturiski saprot šo vārdu, saistot ar to (bez vēstures laikmetu izšķirības) savtīgu mazākuma interešu aizstāvēšanu. Nedrīkst aizmirst, ka tajā laikā, kad rakstīja XVIII gadsimta apgaismotāji (kurus pēc visu atzītiem uzskatiem pieskaita buržuāzijas vadītājiem) , kad rakstīja mūsu apgaismotāji no 40. līdz 60. gadiem, visi sabiedriskie jautājumi saistījās ar elpu pret dzimtbūšanu un tās paliekām. Jaunās sabiedriski ekonomiskās attiecības un to pretrunas tad vēl bija dīgļa stāvoklī. Tāpēc arī buržuāzijas ideologiem tad neizpaudās nekāds savtīgums; bet, gluži otrādi, kā Rietumeiropā, tā arī Krievijā viņi pavisam sirsnīgi ticēja vispārējai labklājībai un patiesi to vēlējās, patiesi neredzēja (pa daļai vēl nevarēja redzēt) pretrunas tajā iekārtā, kas izauga no dzimtbūšanas. Ne velti Skaldins savā grāmatā kādā vietā citē Ādamu Smitu: mēs redzējām, ka tiklab viņa uzskati, kā arī viņa argumentu raksturs daudzējādi atkārto šā lielā progresivās buržuāzijas ideologa tezes.

Un, lūk, ja mēs salīdzināsim, no vienas puses, Skaidiņa praktiskos ierosinājumus ar šālaika narodņiku uzskatiem un, no otras puses, ar „krievu skolnieku” izturēšanos pret tiem, tad mēs redzēsim, ka „skolnieki" vienmēr būs par Skaidiņa ierosinājumu atbalstīšanu, jo šie ierosinājumi pauž progresivo sabiedrības šķiru interesēšV visas sabiedriskās attīstības dienišķās intereses, ejot pa šo, t. i., kapitālistisko, ceļu. Tas, ko narodņiki grozīja šajos praktiskajos Skaidiņa ierosinājumos vai viņa jautājumu nostādnē, — ir minuss, un to „skolnieks" noraida. Skolnieki „uzbrūk" nevis „mantojumam" (tā ir muļķīga izdoma), bet gan narodņiku romantiskajām un sīkburžuaziskajām mantojuma piedevām. Šīm piedevām mēs arī tagad pievērsīsimies.

II

NARODŅICISMA PIEDEVA „MANTOJUMAM"

No Skaidiņa pievērsīsimies Engelhardam. Viņa vēstules „No laukiem" — arī ir publicistiski lauku dzīves apraksti, tā ka arī viņa grāmatas saturs un pat forma ļoti līdzīga

Skaidiņa grāmatai. Engelhards ir daudz apdāvinātāks par Skaidiņu, viņa vēstules no laukiem uzrakstītas nesalīdzināmi dzīvāk, gleznaināk. Viņam nav raksta „Tālā nomalē un galvaspilsētā" solidā autora garo prātojumu, bet toties viņam daudz vairāk zīmīgu raksturojumu un citu tēlu. Nav brīnums, ka Engelharda grāmata guvusi tik noteiktas lasītāju simpātijās, ka tā vēl nesen no jauna izdota, kamēr Skaidiņa grāmata gandrīz pilnīgi aizmirsta, kaut gan Engelharda vēstules sāka iespiest žurnālā „Otječestv. Zapiski" tikai divus gadus vēlāk pēc Skaidiņa grāmatas iznākšanas. Tāpēc mums nav nekādas vajadzības iepazīstināt lasītāju ar Engelharda grāmatas saturu, bet mēs aprobežosimies, tikai īsi raksturojot viņa uzskatu divas puses: 1) uzskatus, kas raksturīgi „mantojumam" vispār un kopēji Engelhardam un Skaidiņām it īpaši; 2) specifiski narod-ņiciskos uzskatus. Engelhards — jau ir narodņiks, bet viņa uzskatos vēl tik daudz visiem apgaismotājiem kopēju pazīmju, tik daudz tāda, ko atmetis vai grozījis šālaika narodņicisms — ka grūti izšķirties, kur viņu pieskaitīt: vai „mantojuma" pārstāvjiem vispār bez narodņiciskas nokrāsas, vai narodņikiem.

Ar pirmajiem Engelhardu tuvina vispirms viņa uzskatu apbrīnojamā lietišķība, vienkāršais un tiešais īstenības raksturojums, visu negalivo īpašību, „balstu" vispār un zemniecības it īpaši, nesaudzīga atsegšana, — to pašu „balstu", kuru melīgā idealizacija un izpušķošana ir narodņicisma nepieciešama sastāvdaļa. Tāpēc Engelharda narodņicisms, kas izpaužas ārkārtīgi vāji un nedroši, ir atklātā un kliedzošā pretrunā tai lauku īstenības ainai, kuru viņš attēlojis ar tādu talantu, un, ja kāds ekonomists vai publicists kā pamatu saviem spriedumiem par sādžu ņemtu tos datus un novērojumus, ko minējis Engelhards^233, tad narodņiciski secinājumi no tāda materiala būtu ne-

iespējami. Viena no narodņicisma nepieciešamām sastāv-daļām ir zemnieka īrn viņā obščinas idealizacija, un visu nokrāsu narodņiki, sākot ar V. V.-ligu un beidzot ar Michailovska kgu, ir maksājuši bagātīgus meslus šim „obščinas" idealizacijas un izpušķošanas tieksmēm.

Engelhardam nav ne pēduL.Jua.....lādas—izpušķošanas.

Pretstatā triviālām frāzēm par mūsu zemnieka sabiedriskumu, parasti nostādot šo „sabiedriskumu" pretī pilsētu individuālismam, konkurencei kapitālistiskā saimniecībā utt., Engelhards pilnīgi nesaudzīgi ..-atklāj___sīkā

zemes īpašnieka pārsteidzošo individuālismu. Viņš sīki parāda, ka mūsu „zemnieki īpašuma jautājumos ir viskrasākie īpašnieki*^ (62. lpp., citēts pēc 1885. g. izd.), ka viņi nevar ciest „darbu pulkā", neieredzot to šauri personīgu un egoistisku motīvu dēļ: strādājot pulkā, katrs „baidās padarīt vairāk" (206. lpp.). šīs bailes padarīt vairāk kļūst augstākā mērā komiskas (varbūt pat traģikomiskas), kad autors atstāsta, kā vienā mājā dzīvojošas, kopējas saimniecības un radniecības saistītas sievas katra atsevišķi mazgā savu galda gabaliņu, pie kura ēd, vai pēc kārtas slauc govis, lai dabūtu pienu savam bērnam (baidās, ka pienu nenoslēpj), un katra atsevišķi vāra savam bērnam putru (323. lpp.). Engelhards tik sīki noskaidro šīs pazīmes, apstiprina tās ar tik daudziem piemēriem, ka nevar būt ne runas par šo faktu gadījuma raksturu. Viens no diviem: vai nu Engelhards ir nekur nederīgs novērotājs, kas nepelna uzticības, vai izrunāšanās par mūsu zemnieka sabiedriskumu un sabiedriskām īpašībām — tukša izdoma, kas piedēvē saimniecībai no zemes īpašuma formas abstrahētas īpašības (pie kam vēl abstrahēta šā zemes īpašuma formas valstiski administrativā puse). Engelhards parāda, ka zemnieka tendence viņa saimnieciskā darbībā ir kļūt par kulaku: „zināma porcija no tieksmes kļūt par kulaku ir katrā zemniekā" (491. lpp.), „zemniecībā valdošie ideāli ir kļūt par kulaku" ... „Es jau vairākkārt esmu norādījis, ka zemniekos ārkārtīgi attīstīts individuālisms, egoisms, tieksme ekspluatēt"... „Katrs lepojas būt par līdaku un lūko aprīt karūsu". Engelhards lieliski parādījis zemniecības tendenci — nepavisam ne uz „obščinas" iekārtu, nepavisam ne uz „tautas ražošanu", bet gan uz visparastāko, visai kapitālistiskai iekārtai raksturīgo sīkburžuazisko iekārtu. Pārtikuša zemnieka cenšanos nodarboties ar tirdzniecības operācijām (363.), izdot labību uz atstrādā-šanu, pirkt nabadzīgā zemnieka darbu (457., 492. u. c. lpp.), t. i., runājot ekonomikas valodā, saimniecisko zemnieku pārvēršanos par lauku buržuāziju, — Engel-hards aprakstījis un neapgāžami pierādījis. „Ja zemnieki nepāries uz arteju saimniecību, —- saka Engelhards, — un katra zemnieka sēta saimniekos atsevišķi, tad arī zemes pārpilnības apstākļos zemkopju-zemnieku vidū būs tiklab bezzemnieki, kā arī kalpi. Teikšu vēl vairāk: domāju, ka starpība starp zemniekiem mantas stāvokļa ziņā būs vēl ievērojamāka nekā tagad. Lai arī zeme būtu obščinas īpašums, tomēr līdzās „bagātniekiem" būs daudz bezzemnieku, faktiski kalpu. Kas man vai maniem bērniem no tā, ja man ir tiesības uz zemi, bet ja nav ne kapitala, ne darba rīku tās apstrādāšanai? Tas ir tikpat kā aklām dot zemi — ēd to!“ (370. ,Ipp.). Ar tādu kā skumju ironiju šeit vientuļi stāv „arteļu saimniecība" kā laba, nevainīga vēlēšanās, kas ne tikai kā neizriet no datiem par zemniecību, bet ko Šie dati tieši atspēko un noraida. .

Otrā pazīme, kas Engelhardu tuvina mantojuma pārstāvjiem bez jebkādas narpdņiciskas nokrāsas, tā ir viņa ticība, ka zemniecības posta pilnā stāvokļa galvenais un pamata cēlonis ir dzimtbūšanas paliekas un tai piemītošā reglamentācija. Noversitet šīs paliekaš un šo reglamentāciju — un lieta ņņkārtosies. Engelharda absolūti noliedzošā izturēšanās pret reglamentāciju, viņa dzēlīgais izsmiekls par ikkatru mēģinājumu reglamentācijas ceļā no augšas aplaimot zemnieku — ir viskrasākā pretstatā ar narodņiku cerībām uz „vadošo šķiru saprātu, sirdsapziņu, zināšanām un patriotismu" (Južakova kga vārdi žurnālā ,,R. B-o“, 1896. g., 12. nr-ā, 106. lpp.), ar narodņiku fantastisko projektēšanu par „ražošanas organizēšanu" utt. Atgādināsim, cik sarkastiski Engelhards vērsās pret noteikumu, ka dzirnavās nedrīkst pārdot degvīnu, noteikumu, kas domāts zemnieku „labā"; ar kādu sašutumu viņš runā par dažu zemstu 1880. g. obligato lēmumu nesēt rudzus ātrāk par 15. augustu, par šo — ko arī bija radījuši apsvērumi par zemnieku labumu — kabineta „zinātnieku" rupjo

iejaukšanos „miljonu saimnieku-zemkopju" saimniecībā (424.). Norādījis uz tādiem noteikumiem un rīkojumiem kā aizliegumu smēķēt skuju koku mežā, šaut līdakas pavasarī, cirst bērziņus uz „maiju", postīt putnu lizdas utt., Engelhards sarkastiski piezīmē: ... „rūpes par zemnieku vienmēr ir bijušas un ir inteliģento cilvēku galvenās bēdas. Kas tad dzīvo tikai sev? Visi dzīvo tikai zemniekam!... Zemnieki ir muļķi, paši neprot iekārtoties. Ja neviens par viņiem nerūpēsies, viņi nodedzinās visus mežus, iznīcinās visus putnus, izķers visas zivis, samaitās zemi un paši visi apmirs" (398.). Sakiet, lasītāj, vai varēja šis rakstnieks simpatizēt kaut vai narodņiku iemīļotajiem likumiem par iedalītās zemes neatsavināšanu? Vai viņš varētu teikt kaut ko līdzīgu kādņ „Russk. Bogatstvo^1' pilara iepriekš citētajai frāzei? Vai viņš varētu būt vienisprātis ar tā paša žurnālā otrā pilara, N. Kariševa kga, viedokli, kurš pārmet mūsu guberņu zemstēm (90. gados!), ka tās „neatrod vietas" „sistemātiskiem, lieliem, nopietniem izdevumiem zemkopības darba organizēšanai"?*

Norādīsim vēl uz vienu pazīmi, kas Engelhardu tuvina Skaidiņām: tā ir Engelharda neapzinīgā izturēšanās pret daudziem tīri buržuāziskiem vēlējumiem un pasākumiem. Ne jau tas, ka Engelhards censtos izpušķot sīkos buržujus, sacerēt kaut kādus iebildumus (ā la** V. V. kgs) pret šās kvalifikācijas piemērošanu tiem vai citiem uzņēmējiem, — nepavisam nē. Engelhards kā jau praktisks saimnieks vienkārši aizraujas ar katru progresu, uzlabojumiem saimniecībā, nepavisam nepamanot to, ka šo uzlabojumu sabiedriskā forma vislabāk atspēko viņa paša teorijas par kapitālisma neiespējamību pie mums. Atgādināsim, pie-^ mēram, kā viņš aizraujas ar sekmēm, ko sasniedzis savā saimniecībā ar gabaldarba atalgojuma sistēmu strādniekiem (par linu mīstīšanu, par kulstīšanu u. tml.). Engel-hardam it kā nenāk prātā, ka sezonas atalgojuma apmaiņa ar gabaldarba atalgojumu ir viens no visizplatītākajiem uzplaukstošās kapitālistiskās saimniecības paņēmieniem, kura ar šo paņēmienu Sasniedz darba intensitātes pacelšanu

1 T"— 1

11—

* „Russkoje Bogatslvo“, 1800. g. maijs, 5. nr., Kariševa kga raksts par guberņu zemstu izdevumiem ekonomisko pasākumu labā, 20. lpp. ** — līdzīgi. Red.

un virsvērtības normas palielināšanu. Otrs piemērs. Engelhards izsmej avīzes „Zemļedjeļčeskaja Gazela“107 programu: „izbeigt lauku iedošanu riežas, ierīkot

saimniecības ar kalpiem, iegādāties modernas mašinas, darba rīkus, lopu sugas, iekārtot , daudzlauku sistēmu, uzlabot pļavas un ganības utt., utt.“. — „Bet tās taču visas tikai vispārējas frāzes!" —» izsaucas Engelhards (128.). Un tomēr tieši šo programu Engelhards realizēja savā saimnieciskā praksē, sasniedzot teehnisku progresu— savā saimniecībā, tieši pamatojoties uz kalpu darba spēka organizēšanu tanī. , Vai vēl: mēs redzējām, cik at

klāti un pareizi Engelhards atmaskoja saimnieciskā zemnieka īstās tendences; bet tas ne drusku netraucēja viņu apgalvot, ka „vajadzīgas ne fabrikas, ne rūpnīcas, bet . -mazas (Engelharda kursivs) sādžu spirta dedzinātavas, eļļas spiestuves" u. c. (336. Ipp.), t. i., lauku buržuāzijai „vajadzīgs" pāriet uz teehnisku lauksaimniecības ražošanu, — pāreja, kas visur ūn vienmēr ir bijusi viens no svarīgākajiem kapitālistiskās zemkopības simptomiem. Te izpaudies tas, ka Engelhards bija nevis teorētiķis, bet praktisks saimnieks. Viena lieta — spriest par progresa iespējamību bez kapitālisma, otra lieta — pašam saimniekot. Sprauzdams par mērķi racionāli nostādīt savu saimniecību, Engelhards apkārtējo apstākļu ietekmē bija spiests to sasniegt ar , tīri kapitālistiskiem paņēmieniem un atstāt pie malas visas savas teorētiskās un abstraktās šaubas par „kalpu algošanu". Skaldins teorētiski sprieda kā tipisks mančesterietis, pilnīgi nepamanot ne šo savu spriedumu raksturu, ,ne to, cik tie atbilstoši Krievijas kapitālistiskās evolūcijas vajadzībām. Engelhards praksē bija spiests rīkoties, kā tipisks maņčeste-rielis par spīti savam teorētiskajam protestam pret kapitālismu un pretēji savai gribai ticēt tēvijas īpatnējiem ceļiem. '

Bet Engclhardam bija šī ticība, kas arī mums liek viņu saukt par narodņiku. Engelhards jau skaidri redz Krievijas ekonomiskās attīstības īsto tendenci un sāk atrunāties no šās'attīstības pretrunām. Viņš pūlas pierādīt, ķa._zenL-kopības kapitālisms Krievijā nav. iespējams, pierādīt, ka „mums nav knechtu" (556. Ipp.), — kaut arī pats visai precizi atspēkojis tukšās runas par mūsu strādnieku

dārdzību, pats arī parādījis, par kādu nožēlojami niecīgu maksu strādā pie viņa lopu puisis Pēteris ar ģimeni, kuram bez uztura paliek 6 rubļi gadā, ,,ar ko nopirkt sāli, augu eļļu, apģērbu" (10. Ipp.). „Bet arī tad vēl viņu apskauž, un, ja es viņam uzteiktu, tūlīt pat atrastos 50 viņa vietas tīkotāju" (11. Ipp.). Norādījis uz savas saimniecības sekmēm, uz strādnieku prasmīgo apiešanos ar arklu, Engelhards uzvaroši izsaucas:, „un kas ir šie arāji? Neizglītotie, negodīgie krievu zemnieki" (225. Ipp.).' ' « j

Ar savu paša saimniekošanu un ar savu zemnieki» individuālismā atmaskošanu atspēkojis ikkatru „sabiedriskuma" iluziju,i Engelhards tomēr 4ne tikai „ticēja", ka zemnieki spēj. pāriet uz grteļu saimniecību,, bet arī izteica „pārliecībā", ka tas tā ari būs, ka mēs, krievi, tieši veiksim šo lielo darbu, ieviesīsim jaunus; saimniekošanas veidus. „Te arī slēpjas mūsu saimniecības savdabīgums, oriģinalitāte" (349.). Engelhards realists pārvēršas par Engel-hardu romantiķi, kas pilnīgu „savdabīguma" trūkumu savas saimniecības paņēmienos un viņa novēroto zemnieku saimniecību paņēmienos — aizstāj ar ,,ticību“ nākamajam „savdabīgumam"! No šās ticības jau ar roku aizsniedzamas arī ultranarodņiciskās pazīmes, kas — kaut arī pa vienai — sastopamas pie Engelharda, arī šaurs nacionālisms, kas jau robežo ar šovinismu („Arī Eiropu saklapēsim", „arī Eiropā zemnieks būs ar mums" (387. Ipp.) — kā Engelhards sakarā ar karu cenšas pierādīt kādam muižniekam), un arī pat atstrādāšanas idealizacija! Jā, tas pats Engelhards, kas veltījis tik daudz lielisku savas grāmatas lappušu zemnieku nomāktā un pazemojošā stāvokļa aprakstīšanai, zemnieka, kas aizņēmies naudu vai labību uz atstrādāšanu un kas spiests strādāt gandrīz par velti personīgās atkarības vissliktākajos apstākļos^234 — šis pats Engelhards aizrunājies tik tālu, ka „būtu labi, ja doktoram (runa ir par ārsta lietderību un vajadzību sādžā. V. I.) būtu sava saimniecība, lai zemnieks varētu atstrādāt par ārstēšanu" (41. Ipp.). Komentāri lieki.

— Vispārīgi, salīdzinot Engelharda pasaules uzskata iepriekš raksturotās pozitivās pazīmes (t. i., tās, kas viņam kopējas ar „mantojuma" pārstāvjiem bez jebkādas narod-ņiciskas nokrāsas) ar negativajāin (t. i., narodņiciskām), mums jāatzīst, ka pirmās darba „No laukiem" autoram noteikti ir pārsvarā, kamēr pēdējās it kā papildus, nejauši iespraustas, no ārienes nākušas un nesaistās ar grāmatas pamatloni.

III

VAI „MANTOJUMS" KO IEGUVIS NO SAKARA AR NARODŅICISMU?

' ‘ ?•

— Jā, ko tad jūs saprotat ar narodņicismu? — jautās, varbūt, lasītājs. — Kāds saturs ietverts jēdzienā „nianto-jums", tas tika definēts jau iepriekš, bet jēdzienam ,,na-rodņicisms" nav nekāda definējuma.

— _Ar narodņicismu mēs saprotam uzskatu sistēmu, kas sevī ietver trīs sekojošās pazīmes: 1) Kapitālisma atzīšana Krievijā par pagrimšanu, regresu. Kā. sekas tam — cenšanās un vēlēšanās „aizkavēt", „apturēt", „pārtraukt" gadsimtu balstu „ārdīšanu", ko dara kapitālisms, u. tml. reakcionāras gaudas. 2) Krievijas ekonomiskās iekārtas savdabī-guma atzīšana vispār un zemnieka ar viņa obščinu, arteli utt. savdabīguma atzīšana it sevišķi. Neatzīst par vajadzīgu piemērot ekonomiskām attiecībām Krievijā modernās zinātnes radītos jēdzienus par dažādām sabiedrības šķirām un to konfliktiem. Obščinu zemniecību uzlūko kā kaut ko augstāku, labāku, salīdzinot ar kapitālismu; rodas „balstu" idealizacija. Tiek noliegtas un notušētas tās pašas pretrunas zemniecībā, kas raksturīgas katrai preču un kapitālistiskai saimniecībai, tiek noliegts šo pretrunu sakars ar to vairāk attīstītām formām kapitālistiskā rūpniecībā un kapitālistiskā zemkopībā. 3) Tiek ignorēts „inteliģences“ un zemes juridiski politisko institūtu sakars ar noteiktu sabiedrības šķiru materiālām interesēm. Šā sakara noliegšana, šo sociālo faktoru materiālistiska izskaidrojuma trūkums liek tajos saskatīt spēku, kas spējīgs „virzīt vēsturi pa citu ceļu" (V. V. kgs), „novirzīt no ceļa" (N.—ona kgs, Juža-kova kgs utt.) u. tml.

Lūk, ko mēs saprotam ar „narodņicismu". Lasītājs tātad redz, ka mēs lietojam šo terminu vārda plašā nozīmē, kādā to lieto arī visi „krievu skolnieki", kas uzstājas pret veselu uzskatu sistēmu, bet ne pret atsevišķiem tās pārstāvjiem. Protams, starp šiem atsevišķiem pārstāvjiem ir izšķirība, dažreiz diezgan liela. Neviens šo izšķirību neignorē. Bet minētās pasaules uzskata pazīmes kopējas visiem visdažādākajiem narodņicisma pārstāvjiem, sākot ar... nu, teiksim, kaut Juzova kgu un beidzot ar Michai-Iovska kgu. Juzovu, Sazonovu, V. V. kgi utt. minētajām negativajām savu uzskatu pazīmēm pievieno vēl citas negatives pazīmes, kādu, piemēram, nav ne Michailovska kgm. ne citiem tagadējā „Russk. Bogatstvo" līdzstrādniekiem. Noliegt šīs narodņiku vārda šaurā nozīmē atšķirības no narodņikiem vispār, protams, būtu nepareizi, bet vēl nepareizāk būtu ignorēt to, ka visu un visādu narodņiku sociālekonomiskie pamata uzskati ir vienādi iepriekš minētajos galvenajos punktos. Bet, tā kā „krievu skolnieki" noraida tieši šos pamatuzskatus, bet ne tikai to „bēdī-' gos novirzienus" uz ļauno pusi, tad viņiem arī acīm redzot pilnīga tiesība lietot jēdzienu „narodņicisms" vārda plašā nozīmē. Viņiem n^ tikai ir tiesība, bet viņi arī nevar citādi rīkoties.

Pievēršoties iepriekš aprakstītiem narodņiku pamat-uzskatiem, mums vispirms jākonstatē, ka „mantojumam" šajos uzskatos nav'nekādas nozīmes. Ir daudz neapšaubāmu „mantojuma" pārstāvju un glabātāju, kuriem nav nekā kopēja ar narodņicismu, kuri nemaz arī neizvirza jautājumu par kapitālismu, kuri nepavisam netic Krievijas sav-dabīgumam, zemnieku obščinai utt., kuri inteliģencē un juridiski politiskos institūtos neredz nekāda faktora, kas spētu „novirzīt no ceļa". Mēs iepriekš minējām piemēra dēļ „Vest-ņik Jevropi"108 izdevēju un redaktoru, ko var apsūdzēt par visu ko, tikai ne par mantojuma tradiciju pārkāpšanu. Un otrādi, ir cilvēki, kuru uzskati saskan ar minētajiem narodņicisma pamatprincipiem un kuri turklāt tieši un atklāti „atsakās no mantojuma", — minēsim, kaut vai to pašu J. Abrāmova kgu, uz kuru norāda arī Michailovska kgs, vai Juzova kgu. Tā narodņicisma, pret ko karo „krievu skolnieki", pat nemaz nebija tajā laikā, kad (izsakoties juridiskā valodā) „atklājās" mantojums, t. i.,

60. gados. Narodņicisma digļi, sākumi, protams, bija ne tikai 60. gados, bet arī 40. un pat vēl agrāk^235, — bet narodņicisma vēsture mūs pašreiz nemaz neinteresē. Mums tikai svarīgi, atkārtojam vēlrēiz, konstatēt, ka 60. gadu ,,man-tojuiham" tajā nozīmē, kā mēs to iepriekš apzīmējām, nav nekā kopēja ar narodņicismu, t, i., pēc uzskatu būtības tiem nav nekā kopēja, tie izvirza dažādus jautājumus. Ir „mantojuma" glabātāji, kas nav narodņiki, un ir"harod-ņiki, kas „atsacījušies no mantojuma". Protams, ir arī tādi narodņiki, kas glabā „mantojumu" vai pretendē uz tā glabāšanu. Tāpēc arī mēs runājam par mantojuma sakaru ar narodņicismu. Palūkosimies, ko devis šis sakars.

Pirmkārt, narodnicisms. salīdzinot ar mantojumu, ir gājis lielu soli uz priekšu, izvirzot sabiedriskās domas atrisināšanai jautājumus, ko mantojuma glabātāji pa daļai nevarēja (viņu laikā) izvirzīt, pa daļai neizvirzīja un neizvirza viņiem raksturīgās redzes loka šaurības dēļ. Šo jautājumu izvirzīšana ir narodņicisma liels vēsturisks nopelns, un pilnīgi dabiski un saprotami, ka narodņicisms, atrisinot (lai arī kādā veidā) šos jautājumus, līdz ar to nostājies krievu sabiedriskās domas progresivo virzienu pirmajā vietā.

Bet izrādījās, ka šo jautājumu atrisināšana, ko deva narodņicisms, nekur neder, izrādījās, ka tas pamatots uz atpalikušām teorijām, ko Rietumeiropa jau sen atmetusi, ka tas pamatots uz romantisko, un sīkburžuazisko kapitālisma kritiku, Krievijas vēstures un īstenības ievērojamāko faktu ignorēšanu. Kamēr kapitālisma attīstība Krievijā un tam īpatnējās pretrunas bija vēl ļoti vājas, šī kapitālisma primilivā kritika vēl spēja turēties. Turpretī kapitālisma šālaika attīstībai Krievijā, mūsu šā-laika zināšanām par Krievijas ekonomisko vēsturi un īstenību, prasībām, ko šis laiks izvirza socioloģiskai teorijai, narodņicisms nepavisam neatbilst. Savā laikā būdama progresiva parādība, kas pirmā izvirzīja jautājumu par kapitālismu, narodņicisms tagad ir reakcionāra un kaitīga teorija, kas mulsina sabiedrisko domu, veicina sastingumu un visādu aziatismu. Narod-

ņiciskās kapitālisma kritikas reakcionārais raksturs pievienojis narodņicismam tagad pat tādas īpašības, kas to nostāda zemāk par to pasaules uzskatu, kas aprobežojas ar uzticīgu mantojuma^236 glabāšanu. Ka tas tiešām tā ir — mēs centīsimies tūlīt parādīt, iztirzājot narodņiku pasaules uzskata iepriekš minētās trīs galvenās pazīmes katru par sevi.

Pirmā pazīme — kapitālisma atzīšana Krievijā par pagrimšanu, regresu. Tiklīdz bija izvirzīts jautājums par kapitālismu Krievijā, drīz vien noskaidrojās, ka mūsu ekonomiskā attīstība ir kapitālistiska, un narodņiki pasludināja šo attīstību par regresu, kļūdu, novirzīšanos no tā ceļa, ko it kā nospraudusi visa nācijās vēsturiskā dzīve, no ceļa, ko it kā svētījušas gadsimtu tradicijas, utt., utt. Kvēlā ticība, ar kādu apgaismotāji raudzījās uz šo sabiedrisko attīstību, kļuva par neticību tai, vēsturiskā optimisma un gara možuma vjelā — nāca pesimisms un grūtsirdība, kas pamatojās uz to, ka, jo tālāk lietas ies tā, kā tās iet, jo sliktāk, jo grūtāk būs atrisināt uzdevumu, ko izvirza jaunā attīstība; rodas aicinājumi „aizkavēt", „apturēt" šo attīstību, rodas teorija, ka atpalicība ir Krievijas laime utt. Visām šīm narodņiciskā pasaules uzskata pazīmēm ne tikai nav nekā kopēja ar „mantojumu", bet tās tieši runā tam pretī. Krievijas kapitālisma atzīšana par „novirzīšanos no ceļa", „pagrimšanu" iitt. noved pie Krievijas visas ekonomiskās evolūcijas izkropļošanas, pie vecā „nomainīšanas" ar jauno, kura noris mūsu acu priekšā, izkropļošanas. Aizrāvies ar vēlēšanos apturēt un pārtraukt simtgadīgo balstu noārdīšanu, ko izdara kapitālisms, narodņiks kļūst pārsteidzoši netaktisks vēstures jautājumos, aizmirst, ka pirms šā kapitālisma nav nekā cita, atskaitot tādu pašu ekspluatāciju, kas vēl savienota ar bezgala daudzām kalpības un personīgās nebrīvības formām, kuras darba ļaužu stāvokli padarīja vēl smagāku, nav nekā, atskaitot rutīnu un sastingumu sabiedriskā ražošanā un tātad arī visās sociālās dzīves sfērās. No sava romantiskā, sīkburžuaziskā

viedokļa cīnoties pret kapitālismu, narodņiks izmet laukā visu vēsturisko reālismu, vienmēr salīdzinot kapitālisma īstenību ar pirmskapitalistiskās kārtības izdomu. 60. gadu „mantojumam" ar to kvēlo ticību šās sabiedriskās attīstības progresivitatei, ar to nesaudzīgo naidu, kas pilnīgi un vienīgi bija vērsts pret senatnes paliekām, ar to pārliecību, ka tikai jāizmēž līdz pēdējai šīs paliekas un lieta nokārtosies uz labāko, — šim „mantojumam" ne tikai nav nekā kopēja ar minētajiem narodņicisma uzskatiem, bet tas runā tiem tieši pretī.

Otrā narodņicisma pazīme — ticība Krievijas savdabī-gumam, zemnieka, obščinas u. tml. idealizacija. Mācība par Krievijas savdabīgumu lika narodņikiem ķerties pie Rietumeiropas novecojušām teorijām, pamudināja viņus izturēties ar pārsteidzošu vieglprātību pret daudziem Rietumeiropas kultūras ieguvumiem: narodņiki mierināja sevi ar to — ja mums arī nav to vai citu civilizētās cilvēces pazīmju, toties „mums lemts" parādīt pasaulei jaunus saimniekošanas veidus u. tml. Kapitālisma un visu tā izpausmju analizi, ko devusi progresivā Rietumeiropas doma, ne tikai neatzina par derīgu svētajai Krievzemei, bet, gluži otrādi, visas pūles veltīja tam, lai izgudrotu ierunas, kas atļautu neattiecināt uz Krievijas kapitālismu tos secinājumus, kādi izdarīti par kapitālismu Rietumeiropā. Narodņiki klanījās šās analizēs autoru priekšā un... un mierīgi palika joprojām tādi paši romantiķi, pret kuriem visu savu mūžu bija cīnījušies šie autori. Šai visiem narodņikiem kopējai mācībai par Krievijas sav-dabīgumu ne tikai nav nekā kopēja ar „mantojumu", bet tā tieši runā tam pat pretī. „60. gadi", gluži otrādi, centās eiropizēt Krieviju, licēja, ka tā piebiedrosies visas Eiropas kultūrai, rūpējās par šās kultūras institūtu ieviešanu arī mūsu nepavisam ne savdabīgajā augsnā. Ikkatra mācība par Krievijas savdabīgumu ir pilnīgā pretrunā ar 60. gadu garu un viņu tradiciju. Vēl vairāk neatbilst šai tradicijai narodņiciskā lauku idealizacija, izpušķošana. Šī neīstā idealizacija, kas vēlējās katrā ziņā redzēt mūsu sādžā kaut ko sevišķu, kas nemaz nelīdzinātos kādas citas sādžas iekārtai katrā citā zemē pirmskapitalistisko attiecību periodā, ir viskliedzošākā pretrunā ar lietišķā un reālistiskā mantojuma tradicijām. Jo tālāk un dziļāk attīstījās kapitālisms un jo stiprāk sādžā parādījās tās pretrunas, kas kopīgas katrai preču ražotājai kapitālistiskai sabiedrībai, toties asāk un asāk kļuva redzams pretstats starp narodņiku salkanajām pasakām par zemnieka „sabiedriskumu", „arlelismu" u. tml., no vienas puses, — un zemniecības faktisko sašķelšanos lauku buržuāzijā un lauku proletariātā, no otras puses; toties ātrāk narodņiki, kas joprojām skatījās uz lietām ar zemnieka acīm, no sentimentāliem romantiķiem kļuva par sīkburžuazijas ideologiem, jo sīkais ražotājs tagadējā sabiedrībā kļūst preču ražotājs. Neīstā sādžas idealizacija un romantiskā sapņošana par „sabiedriskumu" noveda pie tā, ka narodņiki ar vislielāko vieglprātību izturējās pret zemniecības patiesām vajadzībām, kas izrietēja no tagadējās ekonomiskās attīstības. Teorijā varēja, cik vien tīk, runāt par balstu spēku, bet praksē katrs narodņiks ļoti labi juta, ka veco laiku palieku, pirmsreformas iekārtas palieku likvidācijā, kuras kā zirnekļa tīkls vēl līdz šim laikam aptinis mūsu zemniecību no galvas līdz kājām, pavērs ceļu tieši kapitālistiskai, bet nevis kādai citai attīstībai. Labāk sastingums nekā kapitālistisks progress — tāds pēc būtības ir katra narodņika viedoklis par sādžu, kaut gan, saprotams, ne tuvu ne katrs narodņiks ar V. V. kga naivo vaļsirdību iedrošināsies atklāti un tieši to pateikt. „Pie iedalītās zemes un sādžu sabiedrībām piekaltie zemnieki, kam ņemta iespēja izlietot savu darbu tur, kur tas ir ražīgāks un viņiem izdevīgāks, it kā sastinguši tai sablīvētā, barveida, neproduktivā. sadzīves formā, kādā tie nokļuva pēc atbrīvošanās no dzimtbūšanas". Tā skatījās kāds „mantojuma" pārstāvis no sava kā „apgaismotāja" raksturīgā viedokļa. — „Labāk lai zēmnieki joprojām sastingst savā rūtiņā, patriarchalā sadzīves formā, nekā atbrīvot kapitālismam ceļu sādžā" — tā pēc būtības skatās katrs narodņiks. Tiešam, laikam neatradīsies neviena narodņika, kas iedrošinātos noliegt, ka zemnieku obščinas kārtu noslēgtība ar tās kopatbildību un aizliegumu pārdot zemi un atteikties no sava iedalītā zemes gabalņ Ir viskrasākā pretrunā ar šālaika ekonomisko īstenību, ar modernajām preču ražošanas kapitālistiskām attiecībām un to attīstību. Noliegt šo pretrunu nav iespējams, bet visas lietas kodols ir tas, ka narodņiki vairāk nekā no uguns baidās no tādas jautājuma nostādies,

30*

tāda zemniecības juridiskā stāvokļa salīdzinājuma ar ekonomisko īstenību, ar tagadējo ekonomisko attīstību. Narodņiks ietiepīgi grib ticēt neeksistējošai un viņa romantiski safantazētajai attīstībai bez kapitālisma, un tāpēc ... tāpēc viņš gatavs apturēt tagadējo attīstību, kas iet pa kapitālisma ceļu. Jautājumos par zemnieku obščinas kārtu noslēgtību, par kopatbildību, par zemnieku tiesībām pārdot zemi un atteikties no iedalītā zemes gabala narodņiks izturas ne tikai ar vislielāko piesardzību un bailēm par ,,balstu“ (rūtiņas un sastinguma balstu) likteni; vēl vairāk — narodņiks noslīd pat līdz tik zemai pakāpei, ka apsveic policejisko aizliegumu zemniekiem pārdot zemi. „Zemnieki ir muļķi, — tādam narodņikam var teikt Engelharda vārdiem, — paši neprot iekārtoties. Ja neviens par viņiem nerūpēsies, viņi nodedzinās visus mežus, iznīcinās visus putnus, izķers visas zivis, samaitās zemi un paši visi apmirs^1*. Narodņiks šeit jau tieši „atsakās no mantojuma'*, kļūst reakcionārs. Un ievērojiet turklāt, ka zemnieku obščinas kārtu noslēgtības nojaukšana līdz ar ekonomisko attīstību kļūst arvien vairāk un vairāk nepieciešama lauku proletariātam, kamēr zemnieku buržuāzijai no tā izrietošās neērtības nemaz nav tik ievērojamas. „Saimnieciskais zemnieciņš** viegli var rentēt zemi ārpus savas sādžas, atvērt uzņēmumu cilā sādžā, katrā laikā braukt tirdzniecības darīšanās, kur tīk. liet „zemniekam**, kas dzīvo galvenokārt no sava darba spēka pārdošanas, piesaistīšana pie iedalītā zemes gabala un sādžas sabiedrības nozīmē viņa saimnieciskās darbības milzīgu traucējumu, nozīmē neiespēju atrast izdevīgāku darba devēju, nozīmē to, ka viņam nepieciešami jāpārdod savs darba spēks tieši tā vietējiem pircējiem, kuri vienmēr maksā lētāk un izmeklē visādus kalpības veidus. — Narodņiks, ja tas reiz nodevies romantisku sapņu varā, sprauzdams par mērķi atbalstīt un saglabāt balstus pretēji ekonomiskai attīstībai, narodņiks, pašam nemanot, noslīdējis pa šo slīpni tik zemu, ka nokļuvis blakām agrarietim, kas no visas sirds un dvēseles ilgojas saglabāt un stiprināt „zemnieka saites ar zemi**. Ir vērts atcerēties kaut vai to, kā šī zemnieku obščinas kārtu noslēgtība radījusi īpašus strādnieku algošanas veidus: rūpnīcu un ekonomiju

īpašnieki izsūta savus pārvaldniekus pa sādžām, sevišķi tām, kas nav nomaksājušas nodokļus, lai izdevīgāk salīgtu strādniekus. Par laimi kapitālisma attīstība lauksaimniecībā, sagraujot šo proletārieša „dzīvošanu uz vienas vielas^1' (tā iedarbojas tā dēvētā peļņās iešana zemkopībā) un algojot brīvu darba spēku, pamazām izspiež šo vergošanu.

Otrs varbūt ne mazāk spilgts apstiprinājums mūsu tezei par šālaika narodņiku teorijas kaitīgumu ir fakts, ka pie narodņikiem parasta parādība ir atstrādāSanas idealizacija. Mēs jau iepriekš minējām piemēru, ka Engel-hards, krizdams narodņiku grēkā, aizrakstījās tik tālu, ka „būtu labi“ attīstīt sādžā atslrādāšanul To pašu mēs atradām Južakova kga slavenajā projektā par lauksaimniecības ģimnāzijām („Russkoje Bogalstvo**, 1895. g., 5. nr.)*. Tādai pašai idealizacijai nopietnos ekonomiskos rakstos nodevās V. V. kgs, līdzstrādnieks lai pašā žurnālā, kur Engelhards, apgalvodams, ka zemnieks uzvarējis muižnieku, kas it kā vēlējies nodibināt kapitālismu; bet nelaime bijusi tā, ka zemnieks apņēmies apstrādāt muižnieka zemi, saņemot par to no viņa zemi „uz renti“, t. i., pilnīgi atjaunojis to pašu saimniecības veidu, kas bija arī dzimtbūšanas iekārtā. Tie ir viskrasākie piemēri par narodņiku reakcionāro izturēšanos pret mūsu zemkopības jautājumiem. Mazāk krasā formā jūs sastapsit šo ideju pie katra narodņika. Katrs narodņiks runā, ka kapitālisms kaitīgs un bīstams mūsu zemkopībā, jo kapitālisms, redziet, aizstājot patstāvīgu zemnieku ar kalpu. Kapitālisma īstenībai („kalpam*1) pretī nostāda izdomu par „patstāvīgu** zemnieku: šī izdoma pamatojas uz to, ka pirmskapitalistiskā laikmeta zemniekam piederot ražošanas līdzekļi, pie kam kaunīgi tiek noklusēts, ka par šiem ražošanas līdzekļiem jāmaksā to divkārša vērtība; ka šie ražošanas līdzekļi kalpo atstrādāšanai; ka šā „patstāvīgā** zemnieka dzīves līmenis tik zems, ka ikvienā kapitālistiskā zemē viņu pieskaitītu pauperiem; ka pie šās „patstāvīgā** zemnieka visdziļākās nabadzības un garīgās inerces vēl nāk klāt personīgā atkarība, kas ir pirmskapitalistiskās saimniecības formas nenovēršama līdzgaitniece.

Trešā raksturīgā narodņicisma pazīme — ignorēt „inte-liģences** un valsts juridiski politisko institūtu sakaru ar

* Sk. šā sējuma 58.-64. Ipp. un 427.—440. lpp. Red.

noteiktu sabiedrības šķiru materiālām interesēm — ir nesaraujami saistīta ar iepriekšējām: tikai šis reālismā trūkums socioloģiskos jautājumos ari varēja radīt mācību par Krievijas kapitālisma „aplamību^1* un par iespēju „novirzīties no ceļa“. Šim narodņicisma uzskatam atkal tāpat nav nekāda sakara ar „mantojumu** un 60. gadu tradici-jām, bet, gluži otrādi, tas tieši runā pretī šīm tradīcijām. No šā uzskata dabiski izriet tāda narodņiku izturēšanās pret daudzajām pirinsreformas reglamentācijas paliekām krievu dzīvē, ar ko nekādā ziņā nevarētu būt vienisprātis „mantojuma** pārstāvji. Lai raksturotu šo izturēšanos, mēs atjausimies izmantot V. Ivanova kga lieliskās piezīmes rakstā „Slikta izdoma** („Novoje S!ovo“, 1897. g. sept.). Autors runā par Boborikina kga pazīstamo romānu „Citādi** un parāda, ka tas galīgi neizprot to strīdu, kas norisinās starp narodņikiem un „skolniekiem**. Bobori-kina kgs liek sava romānā varonim — narodņikam — teikt tādus „skolniekiem** adresētus pārmetumus, ka viņi, lūk, sapņojot „par kazarmu ar neciešamu reglamentācijas despotismu**. V. Ivanova kgs sakarā ar to piezīmē:

„Par „reglamentācijas** neciešamo despotismu kā savu pretinieku „sapni** viņi (narodņiki) ne tikai nerunāja, bet, palikdami joprojām narodņiki, arī nevar runāt un nerunās. Viņu strīda būtība ar „ekonomiskiem materiālistiem** šajā sfērā tieši ir tā, ka pie mums saglabājušās vecās reglamentācijas paliekas varot pēc narodņiku domām noderēt kā pamats tālākai reglamentācijas attīstībai. Šīs vecās reglamentācijas neciešamību viņu acīm aizsedz, no vienas puses, priekšstats, it kā pali „zemnieka dvēsele (vienota un nedalāma) evolucionē** reglamentācijas virzienā, — no otras, pārliecība par „inteliģences**, „sabiedrības** vai vispār „vadošo šķiru** esošo vai nākošo tikumisko daiļumu. Viņi apvaino ekonomiskos materiālistus, ka tie vienpusīgi aizraujas nevis ar „reglamentāciju**, bet, otrādi, ar Rietumeiropas kārtību, kas pamatojas uz reglamentācijas trūkumu. Un ekonomiskie materiālisti tiešām apgalvo, ka vecās, no naturālās saimniecības izaugušās reglamentācijas paliekas kļūst ar katru dienu „neciešamākas** zemē, kura pārgājusi uz naudas saimniecību, kas rada neskaitāmas pārmaiņas tiklab taktiskajā stāvoklī, kā arī tās iedzīvo-tūju dažādo slāņu garīgā un tikumiska seja. rapcu viņi ir pārliecināti, ka apstākļi, kas nepieciešami, lai rastos valsts ekonomiskās dzīves jauna, labvēlīga „reglamenta-cija“, var attīstīties nevis no vecās reglamentācijas paliekām, kura piemērota naturalai saimniecībai un dzimtbūšanai, bet tikai tādā plašā un vispusīgā šās reglamentācijas trūkuma atmosfērā, kāda pastāv Rietumeiropas un Amerikas attīstītākās zemēs. Tāds ir stāvoklis jautājumā par „reglamentāciju" narodņiku un viņu pretinieku strīdā" (11. un 12. lpp., 1. c.[237]). Šī narodņiku izturēšanās pret „vecās reglamentācijas paliekām" ir, varbūt, narodņicisma viskrasākā atkāpšanās no „mantojuma" tradīcijām. Šā mantojuma pārstāvjiem, kā mēs jau redzējām, raksturīgs bija tas, ka viņi negrozāmi un dedzīgi nosodīja visas un ikvienu vecās reglamentācijas palieku. Tātad no šās puses „skolnieki" stāv nesalīdzināmi tuvāk 60. gadu „tradicijām" un „mantojumam" nekā narodņiki.

Socioloģiskā reālismā trūkums, bez jau norādītās, augstākā mērā svarīgās narodņiku kļūdas, arī novada viņus pie tā īpaša domāšanas un spriešanas veida par sabiedriskām lietām un jautājumiem, ko var nosaukt par šauri inteli-ģenlisku uzpūtību vai, varbūt, par birokrātisku domāšanu. Narodņiks vienmēr spriež par to, kāds ceļš tēvzemei „mums" jāizvēlas, kādas nelaimes sagaida, ja „mēs" novirzīsim tēvijti pa tādu un tādu ceļu, kādas izejas „mēs" varētu sev nodrošināt, ja tiklu garām tā ceļa briesmām, ko gājusi vecā Eiropa, ja „ņemtu labo" gan.no Eiropas, gan no mūsu vecu vecās obščinas utt„ u. tml. Ar to izskaidrojams, ka narodņiks izturas ar pilnīgu neuzticību un nicināšanu pret atsevišķo sabiedrības šķiru patstāvīgām tendencēm, kuras veido vēsturi saskaņā ar savām interesēm. Ar to izskaidrojama tā apbrīnojamā vieglprātība, ar kādu narodņiks ielaižas (aizmirsdams apstākļus, kuros tas atrodas) visādu fantastisku sociālu projektu kalšanā, sākot ar kaut kādu „zemkopības darba organizāciju" un beidzot ar „ražošanas sabiedriskošanu", kas panākama ar mūsu „sabiedrības" pūlēm. „Mit der Grūndlichkeit der geschichtlichen Action wird also der Umfang der Masse zunehmen, deren Action sie ist“[238] — šajos vārdos izteikta viena no tās vēsturiski filozofiskās teorijas visdziļākajām un vissvarīgākajām tēzēm, kuru nekādi negrib un nespēj saprast mūsu narodņiki. Samērā ar cilvēku vēsturiskās jaunrades paplašināšanos un padziļināšanos jāpieaug arī tās iedzīvotāju masas apjomam, kura ir vēstures apzinīga darinātāja. Narodņiks turpretī vienmēr spriedis par iedzīvotājiem vispār un par strādājošiem iedzīvotājiem atsevišķi kā par to vai citu vairāk vai mazāk saprātīgu pasākumu objektu, kā par materiālu, kas jāvirza pa to vai citu ceļu, un viņš nekad nav skatījies uz iedzīvotāju dažādām šķirām kā uz patstāvīgām vēstures darinātājām šajā ceļā, nekad nav izvirzījis jautājumu par tiem šā ceļa apstākļiem, kas var attīstīt (vai, otrādi, paralizēt) šo vēstures darinātāju patstāvīgo un apzinīgo darbību.

Tātad, kaut arī narodņicisms ir gājis lielu soli uz priekšu, salīdzinot ar apgaismotāju „mantojumu4^238, izvirzīdams jautājumu par kapitālismu Krievijā, tomēr šā jautājuma atrisināšana, ko viņš devis, sikburžuazisķā viedokļa un kapitālisma sentimentālās kritikas dēļ, izgādās, ir tik neapmierinoša, ka narodņicisms daudzos sabiedris-, kās dzīves svarīgākajos jautājumos ir palicis iepakaļ, salīdzinot ar „apgaismotājiem^44. Izrādījās, ka narodņicisma pievienošanās mūsu apgaismotāju mantojumam un tradicijām galu galā ir minnss: tos jaunos jautājumus, ko krievu sabiedriskās domas priekšā izvirzīja Krievijas ekonomiskā attīstība pēcreformas laikā, narodņicisms nav atrisinājis, aprobežodamies šajos jautājumos ar sentimentālu un reakcionāru vaimanāšanu par tiem, bet tos vecos jautājumus, ko jau apgaismotāji bija izvirzījuši, narodņicisms pieblīvējis ar savu romantiku un aizkavējis to pilnīgu atrisināšanu.

IV

„APGAISMOTĀJI", NARODŅIKI UN „SKOLNIEKI"

Tagad mēs varam sumēt mūsu paralēlēs. Centīsimies īsumā raksturot katra virsrakstā norādītā sabiedriskā virziena attiecības vienam pret otru.

Apgaismotājs tic konkrētai sabiedriskai attīstībai, jo nepamana tai piemītošās pretrunas. Narodņiks baidās no šās sabiedriskās attīstības, jo viņš jau pamanījis šīs pretrunas. „Skolnieks*1 tic konkrētai sabiedriskai attīstībai, jo viņš redz labākas nākotnes ķīlu tikai šo pretrunu pilnīgā attīstībā. Tāpēc pirmais un pēdējais virziens cenšas atbalstīt, paātrināt, atvieglot attīstību pa šo ceļu, novērst visus šķēršļus, kas traucē un aiztur šo attīstību. Narodņicisms turpretī cenšas aizkavēt un apturēt šo attīstību, baidās, ka varētu tikt iznīcināti daži šķēršļi, kas kavē kapitālisma attīstību. Pirmais un pēdējais virziens raksturīgs ar to, ko varētu nosaukt par vēsturisko optimismu: jo tālāk un jo ātrāk viss ies tā, kā pašreiz iet, jo labāk. Turpretī narodņicisms dabiski noved pie vēsturiskā pesimisma: jo tālāk ies tā, jo sliktāk. „Apgaismotāji** nemaz neizvirzīja jautājumus par pēcreformas attīstības raksturu, bet aprobežojās vienīgi ar karu pret pirmsrelormas iekārtas paliekām, aprobežojās ar nesativu uzdevumu — atbrīvot ceļu Krievijas eiropiskais attīstībai.. Narodņicisms izvirzīja jautājumu par kapitālismu Krievijā, bet atrisināja to tā, ka kapitālisms esot reakcionārs, un tāpēc narodņicisms nevarēja pilnīgi apgūt apgaismotāju mantojumu: narodņiki vienmēr karoja pret ļaudīm, kas vispār centās Krieviju eiropizēl no „civilizācijās vienības** viedokļa, karoja ne tikai tāpēc, ka viņi nevarēja aprobežoties ar (šo cilvēku ideāliem (tāds karš būtu bijis taisnīgs), bet tāpēc, ka viņi negribēja iet tik tālu šajā, t. i., kapitālistiskajā, civilizācijās attīstībā. „Skolnieki** atrisina jautājumu par kapitālismu Krievijā tā progresivilates nozīmē, un tāpēc viņi ne tikai var, bet viņiem arī vajag pilnīgi pārņemt apgaismotāju mantojumu, papildinot šo mantojumu ar kapitālisma pretrunu analizi no proletarizēto ražotāju viedokļa. Apgaismotāji nepievērsa sevišķu uzmanību nevienai atsevišķai iedzīvotāju šķirai, runāja ne tikai par tautu vispār, bet pat par nāciju vispār. Narodņiki vēlējās pārstāvēt darba intereses, tomēr nenorādot noteiktas grupas šālaika saimniecības sistēmā; īstenībā viņi vienmēr nostājās uz sīkā ražotāja viedokļa, kuru kapitālisms padara par preču ražotāju. „Skolnieki** ne tikai ņem par kritēriju darba intereses, bet turklāt norāda kapitālistiskās saimniecības pilnīgi noteiktas ekonomiskas grupas, proti. proletarizētos ražotājus. Pirmais un pēdējais virziens pēc savas vēlēšanās būtības atbilst to šķiru interesēm, kuras rada un attīsta kapitālisms; narodņicisms pēc sava satura atbilst sīko ražotāju, sīkburžuazijas šķiras interesēm, kura ieņem starpslāņa stāvokli starp cilām šālaika sabiedrības šķirām. Tāpēc arī narodņicisma pretrunīgā izturēšanās pret „mantojumu" nepavisam nav nejaušība, bet pašas narodņiku uzskatu būtības nepieciešams rezultāts: mēs redzējām, ka viena no apgaismotāju uzskatu galvenajām pazīmēm bija kvēla cenšanās eiropizēt Krieviju, bet narodņiki nekādi nevar, paliekot narodņiki, pilnīgi būt vienisprātis ar šņyn centieniem.

Galu galā mēs tātad nonācām pie tā paša secinājuma, ko jau vairākkārt pa daļām norādījām iepriekš, proti, ka skolnieki ir daudz konsekventāki, daudz uzticīgāki mantojuma glabātāji nekā narodņiki. Viņi ne tikai neatsakās.no mantojuma, bet, gluži otrādi, atzīst par, vienu no saviem galvenajiem uzdevumiem atspēkot tās romantiskās un sīk-buržuaziskās bažas, kas liek narodņikiem visai daudzos un visai svarīgos punktos atteikties no apgaismotāju eiropiskiem ideāliem. Bet pats par sevi saprotams, ka „skolnieki" neglabā mantojumu tā, kā arehivari glabā vecus papīrus. Glabāt mantojumu — nepavisam nenozīmē aprobežoties ar mantojumu, un, aizsargot vispārējos eiropisma ideālus, „skolnieki" tiem pievieno klāt to pretrunu analizi, kuras slēpjas mūsu kapitālistiskajā attīstībā, un šās attīstības novērtējumu no iepriekš norādītā specifiskā viedokļa.

V

MiCHAILOVSKA KGS PAR „SKOLNIEKU" ATTEIKŠANOS NO MANTOJUMA

Rakstu nobeidzot, atgriezīsimies atkal pie Michailovska kga un aplūkosim viņa apgalvojumus mūs interesējošā jautājumā. Michailovska kgs pasaka ne tikai to, ka šie ļaudis (skolnieki) „nevēlas būt nekādās pēctecības attiecībās ar pagātni un noteikti atsakās no mantojuma" (1. c., 179.), bet pie tam vēl, ka „viņi" (līdzās citām visdažādāko virzienu personām, Abramova kgu, Volinska kgu, Rozanova kgu ieskaitot) „uzbrūk mantojumam ar ārkārtīgu niknumu*' (180.). — Par kādu mantojumu runā Michailovska kgs? — Par 60.—70. gadu mantojumu, par to mantojumu, no kura svinīgi atteikušās un atsakās „Moskov-skije Vedomosti" (178.).

Mēs jau parādījām: ja runā par „mantojumu", ko ieguvuši šālaika ļaudis, tad jāizšķir divi mantojumi: viens mantojums — apgaismotāju, vispār cilvēku, kas absolūti naidīgi visai pirmsrel'ormas kārtībai, cilvēku, kas uzstājas par eiropiskiem ideāliem un par plašu iedzīvotāju masu interesēm. Otrais mantojums — narodņiku. Mēs jau parādījām, ka sajaukt šīs divas dažādās lielas būtu rupja kļūda, jo katrs zina, ka bijuši un ka ir cilvēki, kas glabā „60. gadu tradicijas" un kam nav nekā kopēja ar narod-ņicismu. Visas Michailovska kga piezīmes pamatojas vienīgi un tikai uz šo pilnīgi dažādo mantojumu sajaukšanu. Bet, tā kā Michailovska kgs nevar nezināt šo izšķirību, tad viņa izlēciens iegūst pilnīgi noteiktu ne tikai aplama, bet arī ķengājoša izlēciena raksturu. Vai „Mosk. Vedomosti" uzbruka speciāli narodņicismam? Nemaz nē: tās ne mazāk, ja ne vairāk uzbruka apgaismotājiem vispār, un narodņicismam .pilnīgi svešais „Vestņik Jevropi" — tām nav mazāks ienaidnieks nekā narodņiku „Russkoje Bogatstvo". Ar tiem narodņikiem, kas atteicās no mantojuma ar vislielāko noteiktību, piem., ar Juzovu, „Mosk. Vedomosti", protams, ļoti daudzējādā ziņā nebūta vienisprātis, bet nez vai tās sāktu viņam nikni uzbrukt,, bet gan katrā >.iņā paslavētu viņu par to, ar ko viņš atšķiras no narodņikiem, kas vēlas saglabāt mantojumu. — Vai Abramova kgs vai Volinska kgs ir uzbrukuši narodņicismam? Nemaz nē. Pirmais no viņiem pats ir narodņiks; abi viņi uzbruka apgaismotājiem vispār. — Vai „krievu skolnieki" ir uzbrukuši krievu apgaismotājiem? Vai viņi kādreiz ir atteikušies no mantojuma, kas mums atstājis noteiktu naidu pret pirmsreformas dzīves iekārtu un tās paliekām? Ne tikai kā nav uzbrukuši, bet, gluži otrādi, atmaskojuši narodņiku tieksmes atbalstīt dažas no šīm paliekām aiz sīkburžuaziskām bailēm no kapitālisma. — Vai viņi ir kādreiz uzbrukuši mantojumam, kas mums novēlējis eiropiskus ideālus vispār? — Ne tikai kā nav uzbrukuši, bet, gluži otrādi, atmaskojuši narodņikus, ka viņi vispār eiropisku ideālu vietā izgudro daudzos visai svarīgos jautājamos visādas savdabīgas muļķības. — Vai viņi kādreiz ir uzbrukuši mantojumam, kas mums novēlējis rūpēties par iedzīvotāju darba ļaužu masu interesēm? — Ne tikai nav uzbrukuši, bet, gluži otrādi, atmaskojuši narodņikus, ka viņu rūpes par šiin interesēm nav konsekventas (jo viņi pastiprinātā kārtā jauc zemnieku buržuāziju ar lauku proletariātu); ka šās gādības nozīmi vājina sapņošana par lo, kas varētu būt, kur vajadzētu pievērst savu uzmanību tam, kas ir; ka viņu gādība ārkārtīgi šaura, jo viņi nekad nav pratuši, kā nākas, novērtēt apstākļus (saimnieciskos un citus), kas atvieglo vai apgrūtina šīm personām iespēju pašām par sevi rūpēties.

Michailovska kgs var nebūt vienisprātis, ka šie atmaskojumi pareizi, un kā narodņiks viņš, protams, nebūs vienisprātis, — bet runāt par lo cilvēku „nikniem^1* uzbrukumiem ,,(»0.—70. gadu mantojumam^1*, cilvēku, kas īstenībā „nikni** uzbrūk tikai naroāņicismam, uzbrūk par to, ka tas nav pratis atrisināt jaunos, pēcreformas laika vēstures izvirzītos jautājumus šā mantojama garā un bez pretrunām ar to — runāt līdzīgas lielas nozīmē tieši sagrozīt faktus.

Michailovska kgs visaugstākā mērā komiski ļaunojas par to, ka „skolnieki** labprāt jauc ,,mūs“ (t. i., avīzes „Russk. Bogatstvo** publicistus) ar „narodņikiem** un citām personām,^kam ar avīzi ,,R. B-vo“ nav nekāda sakara (180. lpp.). Neko citu kā smieklus nevar izraisīt šis kuriozais mēģinājums atdalīt sevi no „narodņiku** skaita, turklāt saglabājot tajā pašā laikā visus narodņicisma galvenos uzskatus. Katrs zina, ka visi „krievu skolnieki** vārdus „narodņiks** un „narodņicisms** lieto plašā nozīmē. Ka narodņiku vidū ir ne mazums dažādu nokrāsu, to neviens nav aizmirsis, nedz arī noliedzis: ne P. Struve, ne N. Beļtovs, piem., savās grāmatās nav „sajaukuši** Michailovska kgu ne tikai ar V. V. kgu, bet pat ar Južakova kgu, t. i., nav notušējuši ne viņu uzskatu izšķirību, nedz piedēvējuši viena uzskatus otram. P. B. Struve pat tieši norādīja uz Južakova kga uzskatu atšķirību no Michailovska kga uzskatiem. Viena lieta ir sajaukt kopā dažādus uzskatus; otra lieta vispārināt un ieskaitīt vienā kategorijā rakstniekus, kas, lai gan atšķirdamies daudzos jautājumos, solidarizējas lajos galvenajos pamata punktos, pret kuriem ari saceļas „skolnieki^1*. „Skolniekam** nepavisam nav svarīgi tas, lai parādītu, piem., ka nederīgi ir tie uzskati, kas atšķir kaut kādu Juzova kgu no citiem narodņikiem: viņam ir svarīgi atspēkot uzskatus, kas kopīgi gan Juzova kgm, gan Michailovska kgm, gan visiem narodņikiem vispār, t. i., kā viņi izturas pret kapitālisma evolūciju Krievijā, kā viņi spriež par ekonomiskiem un publicistiskiem jautājumiem no sīkražotāja viedokļa, kā viņi neizprot sociālo (jeb vēsturisko) materiālismu. Šīs pazīmes pieder veselam sabiedriskās domas virzienam, kam bijusi ievērojama vēsturiska loma. Šajā plašajā virzienā ir visdažādākās nokrāsas, ir labējais un kreisais spārns, ir cilvēki, kas noslīdējuši līdz nacionālismam un antisemītismam u. tml., un ir ļaudis bez vainas šajā ziņā; ir cilvēki, kas izturas nicinoši pret daudziem „mantojuma** novēlējumiem, un ir cilvēki, kas cenšas pēc iespējas saglabāt šos novēlējumus (t. i., cik tas narod-ņikam iespējams). Neviens „krievu skolnieks** nav noliedzis šo nokrāsu izšķirību, nevienu no viņiem Michailovska kgs nevarētu pieķert pie tā, ka viņš vienas nokrāsas narodņika uzskatus būtu piedēvējis otras nokrāsas narodņikam. Bet, ja mēs uzstājamies pret pamatuzskatiem, kas kopēji visām šīm dažādajām nokrāsām, tad kāpēc mums runāt par kopēja virziena atsevišķām dažādām nokrāsām? Tā taču pilnīgi bezjēdzīga prasība! Rakstnieku, kuri ne tuvu nav solidāri visos jautājumos, uzskatu kopība par kapitālismu Krievijā, par zemnieku „obščinu**, par tā dēvēto „sādžas sabiedrības** visspēcību jau vairākkārt atzīmēta mūsu literatūrā jau ilgi pirms „skolnieku** rašanās un ne tikai atzīmēta, bet arī uzslavēta kā laimīga Krievijas īpatnība. Tāpat arī termins „narodņicisms** plašā nozīmē lietots mūsu literatūrā ilgi pirms „skolnieku** rašanās. Michailovska kgs ne tikai ilgus gadus darbojās kopā vienā žurnālā ar „narodņiku*4 (šā vārda šaurā nozīmē) V. V. kgu, bet arī bija' vienos uzskatos ar viņu iepriekš norādītās pamatlīnijās. 80. un 90. gados, iebilsto? pret atsevišķiem V. V. kga secinājumiem, noraidot viņa ekskursiju pareizību abstraktās socioloģijas laukā, Michailovska kgs loinēr arī 80. un t>0. gados aizbildinājās, ka viņa kritika nepavisam nav vērsta pret V. V. kga ekonomiskajiem darbiem, ka viņš solidarizējas ar tiem galvenajos uzskatos par Krievijas kapitālismu. Tāpēc, ja, tagad „Russkoje Bogatstvo** pilari, kas tik daudz darījuši narodņiku uzskatu (šā vārda plašā nozīmē) attīstības, nostiprināšanas un izplatīšanas labā, domā izvairīties no „krievu skolnieku^14 kritikas ar vienkāršu paziņojumu, ka viņi nav ,,narodņiki“ (šā vārda šaurā nozīmē), ka viņi ir pavisam īpaša „ētiski sociālā skola^44, — tad, saprotams, līdzīgas viltības rada tikai pelnītu izsmieklu par ļaudīm, kas tik drošsirdīgi un tajā pašā laikā tik diplomātiski.

Sava raksta 182. lpp. Michailovska kgs izvirza pret „skolniekiem^44 vēl šādu fenomenālu argumentu. Kamen-ska kgs nikni uzbrūk narodņikiem^110, tas, redziet, „liecina, ka viņš dusmojas, bet tas viņam nav atļauts (sic!![239]). Mēs; „subjektivie veči^44, tāpat kā „subjektivie jaunekļi^44, nerunājot sev pretī, atļaujamies šo vājību. Bet tās mācības pārstāvji, kura „taisnīgi lepojas ar savu nepielūdzamo objektivitāti^44 (kāda „skolnieka^44 izteiciens), atrodas citādā stāvoklī^44.

Ko tas nozīmē?! Ja cilvēki prasa, lai uzskati par sociālām parādībām balstītos uz īstenības un īstenās attīstības nepielūdzami objektivu analizi — tad no tā secināms, ka viņiem nav atļauts dusmoties?! Bet tā taču vienkārša aplamība, vislielākā blēņošanās! Vai Jūs, Michailovska kgs, neesat dzirdējis, ka-par vienu no visievērojamākajiem nepielūdzamas objektivitātes paraugiem sabiedrisko parādību pētīšanā taisnīgi atzīst ievērojamo traktātu par „Kapitālu^44? Ļoti daudzi zinātnieki un ekonomisti atzīst par šā traktata galveno un svarīgāko trūkumu tieši tā nepielūdzamo objektivitāti. Urt tomēr retā zinātniskā traktātā jūs atradīsit tik daudz „niknuma^44, tik daudz kvēlu un kaislīgu polemisku uzbrukumu atpalikušo uzskatu pārstāvjiem, to sabiedrisko šķiru pārstāvjiem, kas pēc autora pārliecības bremzē sabiedrisko attīstību. Autors, kas ar nepielūdzamu objektivitāti parāda, ka, teiksim, Prudona uzskati ir franču petit bourgeois^240 uzskatu un noskaņojuma dabisks, saprotams, nenovēršams atspoguļojums, — tomēr ar vislielāko kaislību, ar kvēlu naidu „uzbruka^44 šim sīk-buržuazijas ideologam. Vai Michailovska kgs varbūt domā, ka Markss šeit „runā sev pretī^44? Ja zināma mācība prasa, lai katrs sabiedrisks darbinieks nepielūdzami objektivi analizētu īstenību un uz šās īstenības pamata izveidojušās dažādo šķiru attiecības, — tad ar kāda brīnuma palīdzību no tā var secināt, ka sabiedrisks darbinieks nedrīkst simpatizēt vienai vai otrai šķirai, ka viņam tas „nav atļauts^41? Smieklīgi pat runāt te par pienākumu, jo neviens dzīvs cilvēks nevar nenostāties vienas vai otras šķiras pusē (ja viņš ir izpratis to savstarpējās attiecības), nevar nepriecāties par šās šķiras sekmēm, nevar nebēdāties par tās neveiksmēm, nevar nesašust par tiem, kas naidīgi šai šķirai, par tiem, kas traucē tās attīstību, izplatot atpalikušus uzskatus, utt., ult. Michailovska kga muļķīgais izlēciens tikai parāda, ka viņš līdz šim laikam nav izpratis visai elementāro jautājumu par determinism» atšķirību, no fatalisma.

„ „Kapitāls nāk^44! — tas ir neapšaubāmi, — raksta Michailovska kgs, — bet (sicl!) jautājums ir, kā to sagaidīt^44 (189. lpp.).

Michailovska kgs atklāj Ameriku, norada „jautājumu^44, par kuru „krievu skolnieki^44 acīm redzot nemaz nav padomājuši! Jādomā, ka ne jau šajā jautājumā „krievu skolnieki^44 nav vienisprātis ar narodņikiem! „Sagaidīt^44 Krievijā uzplaukstošo kapitālismu var tikai divējādi: vai nu atzīt to par progresivu, vai par regresivu parādību; vai nu — par soli uz priekšu pa īsto ceļu, vai par novirzīšanos no paliesā ceļa; vai nu novērtēt to no sīk-ražolāju šķiras viedokļa, kuru kapitālisms iznīcina, vai — no kapitālisma radītās proletarizēto ražotāju šķiras viedokļa. Vidusceļa te 1 nav^241. Tātad, ja Michailovska kgs noliedz, ka pareizas ir tās attiecības pret kapitālismu, par kurīļm cīnās „skolnieki^44, tad viņš arī atzīst narodņiku attiecības, ko viņš jau daudzreiz pilnīgi noteikti izteicis savos iepriekšējos rakstos. Nekādus papildinājumus vai grozījumus savos vecajos uzskatos šajā jautājumā

Michailovska kgs nav izdarījis un nedara, tāpat kā agrāk palikdams narodņiks. — Nekā nebija! Viņš — nav narod-ņiks, pasargi dievsl Viņš — „ētiski socioloģiskās skolas^11 pārstāvis ...

„Lai nerunā*', — turpina Michailovska kgs, — „par tiem nākotnes (??) labumiem, ko atnesis (?) sev līdzi kapitālisma tālākā attīstība**.

Michailovska kgs nav narodņiks. Viņš tikai pilnīgi atkārto narodņiku kļūdas un viņu nepareizos spriešanas paņēmienus. Cik reižu jau nav atkārtots narodņikiem, ka līdzīga jautājuma nostādne „par nākotni** ir nepareiza, ka runa ir nevis par „nākotnes**, bet gan par īstenībā jau esošām progresīvām pārmaiņām pirmskapitalisma attiecībās, — par pārmaiņām, ko atnes (bet nevis atnesīs) kapitālisma attīstība Krievijā. Pārnesot jautājumu uz „nākotni**, Michailovska kgs līdz ar to atzīst būtībā par pierādītām tieši tās tezes, ko „skolnieki** apstrīd. Viņš atzīst par pierādītu, ka īstenībā visā, kas noris mūsu acu priekšā, vecajās sabiedriski ekonomiskajās attiecībās kapitālisma attīstība nekādas progresivas pārmaiņas neatnes. Tieši tas arī ir narodņiku uzskats, un tieši pret to polemizē „krievu skolnieki**, pierādot pretējo. Nav nevienas grāmatas, ko laiduši klajā „krievu skolnieki**, kurā netiklu runāts un parādīts, ka brīva līguma darba likšana atstrādāšanas vietā zemkopībā, fabriku rūpniecības stāšanās tā dēvētās „mājrūpniecības** vielā ir nevis tikai „nākotnes**, bet īstena parādība, kas noris (un turklāt ļoti strauji) mūsu acu priekšā; ka šī pārmaiņa — visādā ziņā ir progresiva parādība, ka tā sagrauj rutinēto, sadrumstaloto, sīko rokas ražošanas veidu, kas raksturīgs ar savu simtgadīgo nekustīgumu un sastingumu; ka tā paceļ sabiedriskā darba ražīgumu un reizē ar to rada iespēju pacelt darba ļaužu dzīves līmeni; ka tā rada apstākļus, kas pārvērš šo iespēju par nepieciešamību, proti: ka „tālā malienē** nīkstošo „vienai dzīves vietai piesaistīto proletariāti**, piesaistītu kā fiziskā, tā garīgā ziņā, tie padara par kustīgu, ka darba aziafiskās formas ar bezgalīgi attīstītu verdzināšanu, ar visvisādām personīgām atkarības formām — tic padara par eiropiskām darba formām; ka „eiropiskais domāšanas un jušanas veids nav mazāk nepieciešams (ievērojiet: nepiecie

šams. V. J.) sekmīgai mašīnu izmantošanai kā tvaiks,

ogles un lechnika*** utt. Visu to, atkārtojam, saka un pierāda katrs „skolnieks^11, bet gar visu to Michailovska kgm „ar biedriem^11, droši vien, nav nekādas daļas: tas viss tiek rakstīts tikai pret „narodņikiem^11, kas „nepieder^242^1 pie žurnālā „Russkoje Bogalstvo^243. „Russkoje Rogatstvo^243 taču — „ētiski socioloģiska skola^242^1, kuras būtība — zem jaunas flagas ievest vecas grabažas.

Kā mēs jau iepriekš atzīmējām, mūsu raksta uzdevums — ptspēkot liberālajā narodņiku presē visai izplatītos izdomājumus, it kā „krievu skolnieki1^242 atsakoties no ,,man-tojuifta^243, atsakoties no krievu sabiedrības labākās daļas labākajām tradicijām u. tml. Interesanti atzīmēt, ka Michailovska kgs, atkārtojot šīs novazātās frāzes, būtībā pateicis pilnīgi to pašu, ko daudz agrāk un daudz noteiktāk izteicis žurnālam ,.Russk. Rogatstvo^242^1 „nepiederīgais^243 „narodņiks^11 V. V. kgs. Vai jūs, lasītāj, esat iepazinies ar tiem rakstiem avīzē „Nedjeļa1^242^111, kurus šis rakstnieks pirms trijiem gadiem, 1894. g. beigās, tur ievietoja kā atbildi uz P. R. Struves grāmatu? Jāatzīstas, ka pēc maniem ieskatiem jūs nekā neesat zaudējis, ja neesat ar tiem iepazinies. So rakstu pamatdoma ir tā, it kā „krievu skolnieki^242^1 pārraujot demokrātisko pavedienu, kas stiepjas cauri visiem krievu sabiedriskās domas progresīvajiem virzieniem. Vai to pašu, tikai drusku citādos izteicienos, tagad neatkārto Michailovska kgs, apsūdzot „skolniekus^11 par to, ka tie atsakoties no tā „mantojuma^242^1, kam nikni uzbrūk „Moskovskijc Vedomosti1^242? Īstenībā, kā mēs jau redzējām, šās izdomas sacerētāji novel vainu no slimās galvas uz veselo, apgalvojot, it kā galīgā sakaru pārtraukšana starp „skolniekiem^242^1 un narodņicismu nozīmē sakaru pārtraukšanu ar krievu sabiedrības labākās daļas labākajām tradicijām. Vai nav otrādi, kungi? Vai tāda sakaru pārtraukšana nenozīmē šo labāko Iradiciju attīrīšanu no narodņicisma ?

PIEZĪMES

* „Rabotņik" („Strādnieks") — neperiodisks krājums, ko „Krievijas sociāldemokrātu savienība" izdeva ārzemēs no 1890. līdz 181)0. gadam. „Rabotņik’u" izdeva pēc Ļeņina iniciatīvas. 1805. g. 25. ap-rilī (7. maijā) Ļeņins aizbrauca uz ārzemēm, lai nodibinātu sakarus ar „Darba atbrīvošanas" grupu un iepazītos ar Rietumeiropas strādnieku kustību. Šveicē viņš vienojās ar G. V. Pleclianovu, P. B. Akselrodu un ciliem grupas dalībniekiem par krājuma izdošanu un rediģēšanu. 1805. g. septembrī, atgriezies Krievijā, Ļeņins izvērsa plašu darbu, lai nodrošinātu krājumu ar rakstiem un korespondencēm no Krievijas, kā arī lai noorganizēlu šim izdevumam materiālo atbalstu. „Rabolņik’a" pirmais numurs, kurā bija ievietots Ļeņina raksts „Fridricbs Engelss" un kuram Ļeņins sagatavoja un nosūtīja vairākas korespondences, iespiests ne agrāk kā 1896. g. martā.

Pavisam iznāca seši „Rabotņik’a" numuri trijās grāmatās un 10 numuru „Ļistok „Rabotņika" “ („„Strādnieka" Lapiņa"). — 1.

5 Vārdus, kas epigrafa veidā pievienoti rakstam „Fridrichs Engelss", Ļeņins ņēmis no N. A. Ņekrasova dzejoļa „Dobroļubova piemiņai". Sk. N. A. Ņekrasova Pilnīga dzeju krājuma 11 sēj., 1 gr., 1937., 9 t. un 05. lpp. — 5.

3 F. Engelss. „Priekšvārds „Zemnieku karam Vācijā" “. Sk. K. Marksa Darbu izlases 11 sēj., 1940., 441. lpp. — 7.

4 K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 1930., 203.—573. lpp.—8.

/

6 K. Markss un F. Engelss. Raksti, 111 sēj., 1930., 21.—244. lpp. — 9.

* Ļeņins domājis žurnālu „Deutsch-Franzosiscbe JahrbOcher" („Vacu-franču gada grāmatas"), ko K. Markss dibinājis kopā ar A. IUigi Parizē. Iznāca pavisam viens (dubults) numurs 1814. gadā. — 9.

7 K. Markss un F. Engelss. Raksti, II sēj., 1031., 293.—320. lpp. — 9.

* „Komunistu savienība“ — revolucionārā proletariāta pirmā starptautiskā organizācija, ko nodibināja 1847. gada vasarā Londonā revolucionāro proletārisko organizāciju delegalu kongress.

„Komunistu savienības" vadītāji bija Markss un Engelss, kuri šās organizācijas uzdevumā sarakstīja „Komunistiskās partijas manifestu". „Komunistu savienība" pastāvēja līdz 1852. gadam. Tās vēsturi sk. F. Engelsa rakstā „Par Komunistu savienības vēsturi" (K. Markss. Darbu izlase, II sēj., 1940., 3.—21. lpp.). — 10.

9 „Jaunā Reinas Avīze“ („Neue Rheinische Zeitung") iznāca Ķelnē no 1848. gada 1. jūnija līdz 1849. gada 19. maijam. Avīzes vadītāji bija K. Markss un F. Engelss; galvenais redaktors bija Markss. „Nevienai no vācu avīzēm, — rakstīja Engelss, — ne pirms tam, ne pēc tam — nav bijis tāda spēka un ietekmes, neviena neprata tā elektrizēt proletariāta masas kā „Jaunā Reinas Avīze" “ (K. Markss. Darbu izlase, II sēj., 1940., 30. lpp.). Ļeņins savā rakstā „Kārlis Markss" nosauc šo avīzi par „labāko, līdz šim nepārspēto revolucionārā proletariāta orgānu". — 10.

10 F. Engelsa grāmatas „Anti-Dirings" krievu tulkojums pirmo reizi iznāca 1904. gadā. Ļeņins „К. Marksa vēstuļu L. Kugelmanim krievu tulkojuma priekšvārdā" raksturo šo „Anti-Diringa" tulkojumu par galīgi neapmierinošu. Marksa-Engelsa-Ļeņina Institūta izdevumā sk. F. Engelsa ,,Anti-Diringu“, 1938. vai K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XIV sēj., 1931., 1.—388. lpp. — 11.

11 K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVI sēj., I d., 1937., 3.—153. lpp.—11.

12 K. Markss. Darbu izlase, I sēj., 1940., 383.—426. lpp. — 11.

13 „Social-Demokrat" („Sociāldemokrāts") — literāri politisks apskats, ko izdeva „Darba atbrīvošanas grupa" no 1890. līdz 1892. gadam ārzemēs, pavisam iznāca 4 grāmatas. Ļeņins te domā Engelsa rakstu „Krievijas carisma ārējā politika". Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVT^j., II d., 1936., 3.—40. lpp. — 11.

14 F. Engelss. „Par dzīvokļu jautājumu". Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 1.—81. lpp. — 11.

15 F. Engelss. „Par sabiedriskajām attiecībām Krievijā". Sk. K. Marksa Darbu izlases II sēj., 1940., 536.—549. lpp.— 11.

18 Par „Kapitala" ceturto sējumu Ļeņins saskaņā ar Engelsa norādījumiem nosauc Marksa darbu „Virsvērtības teorijas". „Kapitala" otrā sējuma priekšvārdā Engelss rakstīja: „Es paturu sev tiesības publicēt šā rokraksta kritisko dalu („Virsvērtības teorijas". Red.) kā „Kapitala" IV grāmatu, pie kam no tā tiks izņemtas daudzas vietas, kas pamatīgi aplūkotas II un III grāmatā" (K. Markas un F. Engelss. Raksti, XVIII sēj., 1939., 2. lpp.). Pēc Engelsa nāves minēlais darbs tika publicēts no 1905. līdz 1910. gadam vācu valodā Kautska apstrādājumā. Sk. K. Marksa „Virsvērtības teoriju" I—III sēj., četrās grāmatās, 1936. — 11.

17 Engelsa vēstule J. F. Bekeram 1884. gada 15. oktobrī. Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXVII sēj., 1935., 415. lpp. — 11.

18 Brošuru „Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikās un rūpnīcās“ Ļeņins sarakstījis 1895. gada rudenī, tā iespiesta trīstūkstoš eksemplāros decembra sākumā Pēterburgas nelegālajā „Narodovoļcu grupas" tā dēvētajā Lach-tinskas tipogrāfijā.

Uz grāmatas vāka — lai novērstu policijas uzmanību — norādīti izdomāti dati: „А. E. Vasiļjeva grāmalveikala izdevums". „Chersonā. K. N. Subotina tipogrāfijā, Katrinas ielā, Kaļiņina mājā". „Pērkama visos Maskavas un Pēterburgas grāmatu veikalos". „Cenzūras at]aula Chersonā 1895. gada 14. novembrī". Brošūras otrais izdevums iznāca 1897. gadā Ženevā. — 15.

19 „Novoje Vremja“ („Jaunais Laiks") — avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1868. g. līdz 1917. g. oktobrim; piederēja dažādiem izdevējiem un vairākkārt mainīja savu politisko virzienu. Sākumā mēreni liberālā, sākot ar 1876. gadu, tā pārvērtās par reakcionāro muižnieku un birokrātijas aprindu orgānu. Cariskās valdības uzpirkta, avīze cīnījās ne tikai pret revolucionāro, bet arī pret liberāli buržuāzisko kustību. Kopš 1905. gada kļuva par vienu no melnsimtnieku orgāniem. — 23.

20 „Moskovskije Vedomosti‘f („Maskavas Ziņotājs") — viena no vecākajām krievu avīzēm; sākumā (no 1756. gada) to izdeva Maskavas universitāte nelielas lapiņas veidā; no XIX gadsimta 60. gadiem pēc sava virziena — monarehistiski nacionālistisks organs, kas izplatīja visreakcionārāko muižnieku un garīdznieku slāņu uzskatus; kopš 1905. gada viens no galvenajiem melnsimtnieku orgāniem. Iznāca līdz 1917. gada Oktobra revolūcijai. — 23.

31 „Russkoje Bogatstvo“ („Krievijas Bagātība") — mēneša žurnāls, kas iznāca no 1876. gada līdz 1918. gada vidum. 90. gadu sākumā žurnāls kļuva par liberālo narodņiku orgānu S. N. Krivenko un N. K. Michailovska redakcijā. Žurnāls sludināja samierināšanos ar cara valdību un atteikšanos no katras revolucionārās cīņas pret ta; ārkārtīgi nikni cīnījās pret marksismu un nodarbojās ar rīdīšanu pret krievu marksistiem. — 58.

32 „Samarskij Vestņik“ („Samaras Vēstnesis") — avīze, kas iznāca Samarā (tagadējā Kuibiševā) no 1883. līdz 1904. gadam. Pagājušā gadsimta 90. gados tajā parādījās atsevišķi krievu marksistu raksti. — 64.

23 Lapiņu „Torntona fabrikas strādniekiem un strādniecēm“ Ļeņins sarakstīja 1895. gada novembrī. 1895. gada 5. novembrī Pēterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai" vadībā fabrikā izcēlās 500 audēju streiks, ko radīja neizturami smagie darba apstākļi. Ļeņina lapiņa, ko izdeva sakarā ar šo streiku, aicināja visus strādniekus un strādnieces atbalstīt streikotājus. Tajā minēti fakti no Torntona fabrikas strādnieku dzīves, kurus Ļeņins pats bija rūpīgi savācis. Lapiņas iespaids fabrikas strādniekos bija ļoti liels. Streiks beidzās ar strādnieku panākumiem.

1896. gada pavasarī lapiņu iespieda no jauna ārzemēs krājuma „Rabotņik" 1. un 2. nr-ā. — 65.

24 Nolless — alkārsumi no vilnas, īsa šķiedra, kas mazāk noderīga vērpšanai nekā vilna; iegūst, vilnu apstrādājot ar kāršamām mašinām.

Knops — īsa šķiedra, ko iegūst, audumu apgraizot, nederīga vērpšanai. — 66.

25 Smies — garuma mērs, 5 aršinām līdzīgs (apm. 3,5 m); tika lietots audēju algas likmju noteikšanai. — 66.

26 ,,Bibers“ un ,,urals“ — audumu šķirņu nosaukumi: drap-bibers, drap-urals. — 67.

27 „Par ko domā mūsu ministri?“ — viens no rakstiem, kas bija jaievieto avīzē „Kabočeje Djelo“ („Strādnieku Lieta“), kuru gatavojās izdot Pēterburgas „Cīņas savienība strādnieku šķiras albrī-vošanai“. Avīzes „Kabočeje Djelo“ pirmo numuru sastādīja un rediģēja Ļeņins. Viņš arī sarakstīja visus galvenos rakstus: ievadrakstu „Krievu strādniekiem^1", „Par ko domā mūsu minislri?“, „Fridrichs Engelss“, „1895. g. Jaroslavas streiks”. Par avīzes pirmā numura saturu Ļeņins grāmatā „Ko darīt?” raksta šādi: „Pilnīgi gatavu iespiešanai šo numuru nogrāba žandarmi 1895. gadā naktī no 8. uz 9. decembri, iebrūkot pie viena no grupas biedriem, Anat. Aleks. Vaņejeva, un pirmās formācijās „Kab. Djelo” nebija lemts ieraudzīt dienas gaismu. Aās avīzes ievadraksts (ko, varbūt, pēc gadiem 30 kaut kāda „Kusķkaja Stariņa” („Krievu Senatne”) izvilks no policijas departamenta arehiviem) attēloja strādnieku šķiras vēsturiskos uzdevumus Krievijā un šo uzdevumu priekšgalā izvirzīja politiskās brīvības iekarošanu. Tālāk sekoja raksts „Par ko domā mūsu ministri?”, kas veltīts Analfabētisma likvidēšanas komiteju policejiskai sagraušanai, un vairākas korespondences ne tikai no Pēterburgas, bet arī no ciliem Krievijas apvidiem (piem., par strādnieku masveidīgu piekaušanu Jaroslavas guberņā)”. Šo rakstu rokraksti līdz šim laikam nav atrasti. 1924. g. janvarī policijas departamenta lielā par „Cīņas savienību” atrasta tikai raksta „Par ko domā mūsu ministri?” kopija. — 69.

28 „Sociāldemokrātiskās partijas programas projektu un izskaidro-jumu“ Ļeņins sarakstīja Pēterburgas cietumā: „Programas projektu” — 1895. gada beigās, „Programas izskaidrojumu” — 1896. gada vasarā.

Marksa-Engclsa-Ļeņina Institūta Archivā glabājas „Programas projekta” trīs noraksti. Pirmo norakstu, kas atrasts Ļeņina personīgajā 1900.—1904. gada perioda archivā, uzrakstījusi nezināma roka ar ķimisku tinti žurnālā „Naučnoje Obozreņije” („Zinātniskais Apskats”) 1900. gada 5. nr-ā starp kāda raksta rindiņām. Šim norakstam nav virsraksta. Noraksta lappuses numurētas ar zīmuli Ļeņina rokrakstā un ieliktas aploksnē,' uz kuras ar Ļeņina roku uzrakstīts: „Vecais (1895.) programas projekts”.

Otrais noraksts, kas arī atrasts Ļeņina personīgajā 1900.— 1904. gada perioda archivā, rakstīts ar rakstāmmašinu uz plāna zīdpapīra ar virsrakstu: „Vecais (1895.) sociāldemokrātiskās partijas programas projekts”.

Trešais noraksts ir hektografēla burtnīca. Šis noraksts atšķirībā no abiem pirmajiem satur ne tikai „Programas projektu”, bet arī „Programas izskaidrojumu”, kas kopā sastāda viengabala rakstu. — 75.

20 Izpirkšanas maksas. Ar 1861. gada „19. februāra nolikumu” par dzimtbūšanas atcelšanu Krievijā cara valdība piespieda zemniekus maksāt izpirkšanas naudu par zemi, „kas no mūžseniem laikiem viņiem bija piederējusi un viņu asinīm bija slacīta” (Staļins). Izpirkšanas maksa bija divkārt, trīskārt augstāka par zemniekiem iedalīto zemes gabalu patieso cenu. „Zemniekus piespieda izmaksāt muižniekiem izpirkšanas naudu par savu „atbrīvošanu” — ap divi miljardi rubļu” (,,VK(b)P vēsture. īsais kurss”, 5. Ipp.). — 80.

30 Kopatbildība — katras lauku obščinas zemnieku piespiedu kolek-tiva atbildība par savlaicīgu un pilnīgu maksājumu nokārtošanu un visāda veida klaušu izpildīšanu par labu valstij un muižniekiem (nodokļi, izpirkšanas maksas, rekrušu iesaukšana u. c.). Šis zemnieku jūgs, kas palika aiī pēc dzimtbūšanas atcelšanas Krievijā, lika atcelts tikai 1906. gadā. — 80. »

51 Tālāk pēc vārda „atsaka” pārrakstītājs acīm redzot nav varējis salasīt oriģinālā dažus vārdus. Hektografētajā burtnīcā šeit ir vārds „[izlaidums I*ļ”, un tad seko frāzes daļa: „neatbild, ierēdņu valdonība, jo katra sabiedrības iejaukšanās valdīb. lietās, jo labprātīgāk lai ir iespēja [izlaidums 11*]”. — 92.

32 Lapiņu „Cara valdībai“ Ļeņins sarakstīja 1896. gada rudenī cietumā, un novembrī to iespieda Pēterburgas „Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai”.

Lapiņa bija atbilde uz avīzes „Praviteļstvennij Vestņik” 158. nr-ā 1896. gada 19. (31.) jūlijā publicēto valdības paziņojumu par 1896. g. vasaras streikiem Pēterburgā. — 101.

33 „Cīņas savienību strādnieku šķiras atbrīvošanai“ Ļeņins organizēja 1895. gada rudenī. Tajā apvienojās visi Pēterburgas marksistiskie strādnieku pulciņi. „Cīņas savienības” priekšgalā atradās Centrālā grupa, ko vadīja Ļeņins.

Ļeņina „Cīņas savienība” vadīja strādnieku revolucionāro kustību, tā saistīja strādnieku cīņu par ekonomiskajām prasībām ar politisko cīņu pret carismu. ,,Cīņa$ savienība” pirmo reizi Krievijā sāka realizēt sociālismā savienošanu ar strādnieku kustību, pāreju no marksisma propagandas nedaudzu apzinīgāko strādnieku vidū uz politisku aģitāciju strādnieku šķiras plašajās masās. „Cīņas savienība” izdeva lapiņas un brošūras strādniekiem, vadīja streiku kustību. „Cīņas savienība” izplatīja savu ietekmi tālu aiz Pēterburgas robežām. Tā „deva spēcīgu ierosmi strādnieku pulciņu apvienošanai tādās pašās savienībās arī citās Krievijas pilsētās un apgabalos” (,,VK(b)P vēsture. īsais kurss”, latv. tulk 2t. Ipp.). . . .

1895. gada naktī no 8. uz 9. (no 20. uz 21.) decembri apcietināja „Cīņas savienības” vadošo centru ar Ļeņinu priekšgalā. Atrodoties cietumā, Ļeņins nepārtrauca revolucionāro cīņu. Viņš palīdzēja „Cīņas savienībai** ar saviem padomiem un norādījumiem, izsūtot no cietuma savas sarakstītās lapiņas un brošūras. Cietumā Ļeņins sarakstīja arī partijas programas projektu.

„Pēterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai** nozīme pēc Ļeņina vārdiem bija tā, ka šī savienība bija pirmais nopietnais revolucionārās partijas dīglis, kura balstās uz strādnieku kustībutf (,,VK(b)P vēsture. īsais kurss**, latv. tulk. 21. lpp.). — 105.

Ļeņina darbs „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu“ sarakstīts Sibirijas trimdā 1897. g. pavasarī. Pirmo reizi iespiests žurnālā „Novoje Slovo“ („Jaunais Vārds^4*) četros numuros (7.—10.,

1897. gada aprilī — jūlijā) ar parakstu „К. T-ns“, pēc tam bija ievietots krājumā Vladimirs Iljins — „Ekonomiskas etides un raksti**, kas iznāca 1898. gada oktobrī (uz krājuma vāka un titullapas minēts 1899. gads). 1908. gadā tas ar dažiem labojumiem un saīsinājumiem tika iespiests krājumā „Agrārais jautājums**.

Sagatavojot 1897. un 1898. gada legālos izdevumus, Ļeņins aiz cenzūras apsvērumiem bija spiests rakstīt: nevis „Marksa teorija** un „marksisma teorija**, bet „jaunā teorija**; nevis ,.Markss** un „Kārlis Markss**, bet „pazīstamais vācu ekonomists**; nevis „marksists**, bet „realists**; nevis „Kapitāls**, bet „traktāts** u. tml. 1908. g. izdevumā ievērojamu dalu minēto vārdu Ļeņins vai nu izlaboja tekstā, vai paskaidroja piezīmēs zem svītras. Rakstu otrajā un trešajā izdevumā Ļeņina labojumi ievietoti piezīmēs zem svītras. Šajā izdevumā tie ievietoti tekstā. — 107.

„Novoje Slovo“ („Jaunais Vārds**) — zinātniski literārs un politisks žurnāls; sākot ar 1894. gadu, to izdeva Pēterburgā liberālie narodņiki, kopš 1897. gada pavasara „legālie marksisti**. Līdzās nelegālai presei Ļeņins izmantoja arī cariskās Krievijas legālo presi. Sibirijas trimdas laikā Ļeņins žurnālā „Novoje Slovo“ ievietoja divus rakstus: „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu** un „Sakarā ar kādu avīzes piezīmi**. Žurnālā iespieda arī G. V. PJe-chanova rakstus un A. M. Gorkija stāstus. 1897. gada decembrī cara valdība žurnālu slēdza. — 107.

V. V. (V. P. Voroncova pseidoniins) un N.—ons jeb Nikolajs —ons (N. F. Danielsona pseidonims), — XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologi. — 112.

Сверхстоимость — прибавочная стоимость. Savos 90. gadu darbos Ļeņins apzīmē terminu „virsvērtība** ar „сверхстоимость" līdzās terminam „прибавочная стоимость". Vēlāk viņš lieto tikai terminu „прибавочная стоимость**. — 118.

К. Markss. „Kapitāls**, И sēj., 1936., 323. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVIII sēj., 1939., 399. lpp. — 128.

K. Markss. „Kapitāls**, II sēj., 1936., 303.—455. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVIII sēj., 1939., 374.—561. lpp. — 128.

40 1897. un 1898. gada izdevumos Ļeņins šeit atsaucās uz M. I. Tugana-Baranovska grāmatas „Rūpniecības krizes“ II daļu. 1908. g. izdevumā Ļeņins tai vietā atsaucas uz savu grāmatu „Kapitālisma attīstība Krievijā", kuras pirmais izdevums iznāca 1899. gadā. — 128,

41 K. Markss. „Kapitāls", II sēj., 1936., 339. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVIII sēj., 1939., 418. lpp. — 130.

42 K. Markss. „Kapitāls", III sēj., 1936., 225. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XIX sēj., I d., 1939., 269. lpp. — 132.

43 K. Markss. „Kapitāls", II sēj., 1936., 272. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVIII sēj., 1939., 336. lpp. — 143.

44 K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 1930., 378. lpp. — 153.

45 Protekcionisms — sistēma aplikt ar augstiem muitas nodokļiem no ārzemēm ievedamās preces, lai aizsargātu attiecīgās zemes kapitālistisko rūpniecību, kā arī muižnieku un kulaku saimniecības no ārzemju konkurences. Imperiālismā apstākļos protekcionisma politikas mērķis — nodrošināt kapitālistiskajiem monopoliem preču pārdošanu iekšējā tirgū par paaugstinātām cenām, monopolistiskas virspeļņas saņemšanu, aplaupot tautas masas. — 165.

46 Fritrederi — brīvās tirdzniecības piekritēji, kas izpauda galvenokārt rūpnieciskās buržuāzijas intereses. XIX gadsimta 30. un 40. gados fritrederisma atbalstītāji Anglijā bija Mančesteras pilsētas rūpnieki, tāpēc fritrederus sauca arf par „mančesteriešiem". Fri-trederisms savu teorētisko pamatojumu atrada A. Smita un

Rikardo darbos. — 169.

47 „Zur Kritik“, — K. Marksa grāmatas „Zur Kritik der politischen Oekonomie" — „Par politiskās ekonomijas kritiku" — nosaukuma sākums, grāmatas, ko Ļeņins citē (sk. K. Marksa „Par politiskas ekonomijas kritiku", 1938., 36. lpp. vai K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XII sēj., I d., 1935., 48. lpp.). Ļeņins min fragmentu no šās grāmatas krievu tulkojuma, ko sagatavoja P. P. Rumjancevs un kas iznāca 1896. gadā; grāmatas tulkojumā ir vairākas neprecizitātes. — 172.

48 1897. un 1898. gada izdevumos Ļeņins, ievērojot cenzuru, šeit atsaucās nevis tieši uz Marksu, bet uz Struvi, kas citē šādu vielu no Marksa „Gotas programas kritikas":

„Bez visa iepriekš teiktā vispār būtu kļūda redzēt lietas būtību tā dēvētā sadalē un likt uz to galveno uzsvaru.

Ikkatra patēriņa priekšmetu sadale vienmēr ir tikai pašu ražošanas apstākļu sadales sekas... Vulgārais socialisms (bet no tā arī neliela demokrātijās daļa) aizguvis no buržuāziskajiem ekonomistiem paņēmienu aplūkot un traktēt sadali kā kaut ko no ražošanas veida neatkarīgu... Bet, kad īstās attiecības jau kopš seniem laikiem noskaidrotas, kādēļ tad no jauna griezties atpakaļ?" (K. Markss. Darbu izlase, 11 sēj., 1940., 454. lpp.).

1908. gada izdevuma Ļeņins atsaucas tieši uz Marksa „Gotas programas kritiku". Šis Ļeņina labojums ievietots šā Rakstu izdevuma tekstā. — 175.

40 K. Markss. „Kapitāls", III sēj., 1936., 774., 777. un 779. lpp. — 176.

60 K. Markss. „Kapitāls", III sēj., 1936., 741. lpp. — 177.

61 G. V. Pjechanovs (N. Bejtovs). „Kā attīstījies monistiskais uzskats par vēsturi", 1938., 32. lpp. — 178.

62 K. Markss. „Virsvērtības teorijas", II sēj., 1. daļa, 1936., 203. un turpmākās lpp. — 179.

63 Par XIX gadsimta beigu „progresivo" publicistu Ļeņins ironiski nosauc liberālo narodņiku S. N. Južakovu. — 183.

64 Ļeņins, ievērojot cenzuru, šeit vārdu „sociālisti" (vācu oriģinālā „Sozialisten") aizslājis ar vārdu „rakstnieki". Sk. K. Marksa „Filozofijas nabadzību", 1938., 118. un 119. lpp. vai K. Marksa un F. Engelsa Rakstu V sēj., 1929., 396. lpp. — 184.

65 K. Markss. „Filozofijas nabadzība", 1938., 51. un 52. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, V sēj., 1929., 329. un 330. lpp. — 187.

66 K. Markss. „Par politiskās ekonomijas kritiku", 1938., 61. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, Xli sēj., I d., 1935,80. lpp. — 189.

57 Šā darba pirmajā un otrajā izdevumā (žurnālā „Novoje SIovo", 1897. gadā, un krājumā „Ekonomiskas etides un raksti", 1898. gadā) Ļeņins cenzūras apstākļu dēļ nenosauc K. Marksa vārdu un min šo citātu no Marksa darba „Luija Bonaparta Astoņpadsmitais brimers" pēc N. Beļlova (G. V. Pļechanova) grāmatas „Kā attīstījies monistiskais uzskats par vēsturi".

Trešajā izdevumā (krājumā „Agrārais jautājums", 1908. gadā) Ļeņins tieši atsaucas uz Marksu un viņa grāmatu, minot citātu no krājuma: K. Markss — „Vēsturisko darbu sakopojums", Pēterburgā, 1906. gadā. Šis Ļeņina labojums ievietots šā Rakstu izdevuma tekstā. Ļeņina citēto vietu sk. K. Marksa Darbu izlases 11 sēj., 1940., 278. un 279. lpp. — 192.

68 „Russkaja Mis(“ („Krievu Doma") — liberālā narodņiku virziena mēneša žurnāls, kas iznāca, sākot ar 1880. gadu. Pēc 1905. g. revolūcijas žurnāls kļuva par kadetu partijas orgānu un iznāca P. B. Struves redakcijā. Slēgts 1918. gada vidū. — 193.

59 K. Markss un F. Engelss. „Komunistiskās partijas manifests". Sk. K. Marksa Darbu izlases I sēj., 1940., 160. lpp. — 197.

80 K. Markss. „Kapitāls", III sēj., 1936., 562. lpp. — 198.

81 K. Markss. „Kapitāls", I sēj., 1935., 392. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVII sēj., 1937., 552. lpp. — 199.

62 F. Engelss. „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā". Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu 111 sēj., 1930., 293.—589. lpp. — 199.

03 К. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 1930., 314. lpp. — 207.

04 K. Markss. „Kapitāls", I sēj., 1935., 390. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVII sēj., 1937., 550. lpp. 1897. un 1898. gada izdevumā Ļeņins cilala beigās K. Marksa vārdus „sociālās revo-lucijas“ („der sozialen Revolution") cenzūras dēļ apmainījis ar vārdiem: „sabiedriskā pārveidojuma". 1908. gada izdevumā Ļeņins pārtulkoja šos vārdus tā: „sociālā apvērsuma" Šis Ļeņina labojums ievietots Rakstu šā izdevuma tekstā. — 214.

65 K. Markss un F. Engelss. „Komunistiskās partijas manifests". Cenzūras dēļ Ļeņins vārdus „šis socialisms" („dieser Sozialismus") tulkoja kā „šī mācība", bet frāzi „kliedzošā nevienlīdzība bagātību sadalē" tulkoja kā „kliedzošā netaisnība ražošanā". Atšķirībā no otrā un trešā V. I. Ļeņina Rakstu izdevuma šajā izdevumā vārds „ražošanā" apmainīts ar vārdiem „bagātību sadalē". Ļeņina citēto vietu sk. K. Marksa Darbu izlases I sēj., 1940., 159. un 160. lpp. — 217.

60 Lnpības likumus ieveda Anglijā 1815. gadā. Ar šiem likumiem noteica augstas muitas labībai, ko ieveda no citām zemēm, bet dažreiz arī pilnīgi noliedza ievest labību no ārzemēm. Labības likumi deva iespēju lielgruntniekiem pacelt labības cenas iekšējā tirgū un gūt ārkārtīgi lielu renti. Ap labības likumiem nolika sasprindzināta un ilga cīņa starp lielgruntniekiem un buržuāziju, kura beidzās ar šā likuma atcelšanu 1846. gadā. — 221.

67 K. Markss un F. Engelss. Raksti, V ^sēj., 1929., 445.—461. lpp. — 226.

08 Anti-Corn-Law-League (Liga pret labības likumiem) nodibināta XIX gadsimta 30. gadu beigās Mančesterā. Ligas priekšgalā atradās tekstilrūpniecības fabrikanti Kobdens un Brails. Liga cīnījās par to, lai atceltu no ārzemēm importējamās labības augstās muitas, kuras nodrošināja milzīgus ienākumus lielgruntniekiem. Tā centās panākt labības cenu pazemināšanu nolūkā pazemināt strādnieku darba algu un palielināt kapitālistu peļņu. Liga aizstāvēja brīvās tirdzniecības nepieciešamību vispār un 1846. gadā panāca no valdības labības likumu atcelšanu. So kustību Markss novērtēja ,.Runā par tirdzniecības brīvību" (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu V sēj., 1929., 445. — 461. lpp.). — 226.

09 K. Markss un F. Engelss. Raksti, V sēj., 1929., 447. lpp. — 227.

70 K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 1930., 545. lpp. — 227.

71 „Die Neue Zeit“ („Jaunais Laiks") — vācu sociāldemokrātijas žurnāls, kas iznāca Štulgartē no 1883. līdz 1923. gadam. Līdz 1917. gadam K. Kautska redakcijā, no 1917. g. — G. Kunova redakcijā. No 1885. līdz 1895. gadam „Die Neue Zeit“ publicēja dažus F. Engelsa rakstus. Engelss bieži deva norādījumus žurnālā redakcijai un asi kritizēja to par novirzīšanos no marksisma. Sākot ar 90. gadu otro pusi, žurnāls sāka sistemātiski iespiest revizionislu darbus. Pirmā imperiālistiskā pasaules kara laikā žurnāls ieņēma centra, Kautska poziciju un atbalstīja socialšovinismu. — 228.

72 Runa ir par K. Marksa un F. Engelsa darba „Vācu ideoloģija**

daļu, ko publicēja K. Markss ar savu parakstu atsevišķu rakstu veidā 1847. gada mēneša žurnālā „Vestfales Tvaikonis** (,,West-phālisches Dampfboot**) un ko no jauna iespieda 1899. g. vācu sociāldemokrātijas orgānā „Die Neue Zeit“. Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu IV sēj., 1938., 481.—528. lpp. — 228.

73 K. Markss. „Kapitāls**, I sēj., 1935., 541. un 542. lpp. vai K. Markss

un F. Engelss. Raksti, XVII sēj., 1937., 742. un 743. lpp. — 229.

74 K. Markss. „Kapitāls**, III sēj., 1936., 640. lpp. — 229.

76 K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 1930., 545. un 546. lpp. — 232.

76 Cenzūras dēļ Ļeņins šeit izmainījis (vai izlaidis) atsevišķus vārdus no Marksa „Runas par tirdzniecības brīvību** citējamās daļas. Tā vārdus „paātrina sociālo revolūciju** viņš tulkojis „paātrina šo „lūzumu** frāze „tikai šajā, revolucionārā nozīmē** tulkota — „tikai šajā nozīmē**. Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu V sēj., 1929., 461. lpp. — 232.

77 Brošuru „Jaunais fabriku likums“ Ļeņins sarakstīja Sibirijas trimda 1897. gada vasara, bet brošūras pielikumu — tā paša gada rudenī pēc noteikumu publicēšanas (oktobra sākumā) par šā likuma piemērošanu. Brošūras rokraksts nokļuva ārzemēs tikai

1898. gada rudenī. To iespieda 1899. gadā Ženevā „Darba atbrīvo-šanas“ grupa „Krievijas sociāldemokrātu savienības** tipogrāfijā. — 233.

78 „Russkije Vedomosti“ („Krievijas Ziņotājs“) — avīze, kas iznāca Maskavā, sākot ar 1863. gadu; pauda mēreni liberālās inteliģences uzskatus, kura uzstājās pret revolūciju. Kopš 1905. g. bija buržuāziskās kadetu partijas labā spārna organs. 1918. g. tika slēgta reizē ar citām kontrrevolucionarām avīzēm. — 279.

70 Liberālā narodņika S. N. Južakova raksts „Izglītības utopija“ ar apakšvirsrakstu „Visas tautas obligātās vidējās izglītības plāns** bija iespiests „Russkoje Bogatstvo** 1895. gada maija numurā. Rakstos „Ģimnāziju saimniecības un labošanas ģimnāzijās** (sk. šā sēj. 58. lpp.) un „Narodņiku fantastiskās projektēšanas pēr-les“ (sk. šā sēj. 411. lpp.) Ļeņins atsedza šā „plāna** utopisko un reakcionāro raksturu. — 284.

80 Brošuru „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi“ Ļeņins sarakstīja Sibirijas trimdā 1897. g. beigās, un to pirmo reizi izdeva 1898. gadā „Darba atbrīvošanas** grupa Ženevā.

Ļeņina „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumu** rokraksta oriģināls nav atrasts. Ir tikai šā rokraksta kopija, pārrakstīta ar nezināmu roku. 1902. gadā brošūra iznāca otrajā un 1905. gadā trešajā izdevumā. Šiem diviem izdevumiem Ļeņins uzrakstīja priekšvārdus. Brošuru ievietoja arī krājumā: VI. Iļjins — „12 gados**, kas iznāca 1907. gadā. 1902., 1905. un 1907. g. izdevumā trūkst proklamācijas „Pēterburgas strādniekiem un sociālistiem no „Cīņas savienības** kas ir rokraksta kopijā un brošūras pirmajā izdevumā kā pielikums. Šī proklamācija, kas iespiesta Rakstu pirmajā, otrajā un trešajā izdevumā, ievietota arī šajā izdevumā.

Rokraksta kopijā ir dažas pārrakstīšanas kļūdas, ko izdarījis pārrakstītājs. Zināmas neprecizitātes ir arī brošūras pirmajā izdevumā, ko iespieda „Darba atbrīvošanas^4* grupa ārzemēs. Turpmākajos izdevumos Ļeņins tās izlaboja. — 287.

81 Partija „Narodnoje pravo“ („Tautas tiesības^44) — demokrātiskās inteliģences nelegālā organizācija, ko 1893. gadā nodibināja ar bijušo narodovoļcu piedalīšanos; 1894. g. pavasarī cara valdība to sagrāva. Šī organizācija izdeva divus programas dokumentus: „Neatliekams jautājums^44 un „Manifests^44. Ļeņina novērtējumu par „narodopravciem^44 kā politisku partiju sk. Rakstu I sēj., 295.—297. lpp. un šā sējuma 306. lpp. Narodopravcu vairākums vēlāk iestājās eseru partijā. — 291.

82 „Narodovoļcu grupa“ radās 1891. gadā un beidza pastāvēt 1896. gadā. No narodovoļisma šī grupa pamazām pieslējās socialdemo-kralismam. Atsevišķi grupas biedri vēlāk bija aktivi KSDSP darbinieki. Grupa iespieda savā tipogrāfijā dažus Pēterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai^44 izdevumus, piem., Ļeņina brošuru „Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikās un rūpnīcās^44. Sājā pašā tipogrāfijā bija domāts iespiest 1896. gadā no cietuma izsūtīto Ļeņina brošuru „Par streikiem^44. Tomēr to iespiest neizdevās, jo cara valdība likvidēja tipogrāfiju (brošūras rokraksts līdz šim laikam nav atrasts). — 291.

83 „Krievu sociāldemokrātu savienība ārzemēs“ nodibinājās 1894. gadā Ženevā pēc „Darba atbrīvošanas^44 grupas iniciativas. Tai bija sava tipogrāfijā* kurā iespieda revolucionāro literatūru, izdeva žurnālu „Rabotņik^44 („Strādnieks^44). Sākumā „Savienību^44 vadīja un tās izdevumus rediģēja „Darba atbrīvošanas^44 grupa. Vēlāk „Savienībā^44 pārsvaru guva oportunistiski elementi („jaunie^44 — „ekonomisti^44). 1898. gada novembrī „Savienības^44 pirmajā kongresa „Darba atbrīvošanas^44 grupa atteicās no tās izdevumu rediģēšanas. Galīgā sašķelšanās un „Darba atbrīvošanas^44 grupas aiziešana no „Savienības^44 notika 1900. gada aprilī „Savienības^44 otrajā kongresā, kad „Darba atbrīvošanas^44 grupa un tās domu biedri aizgāja no kongresa un nodibināja patstāvīgu organizāciju „Social-Demo-krat^44 („Sociāldemokrāts^44) — 291.

84 Brošūras „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi^44 rokrakstā šajā vietā bija uzrakstīts nevis „sabiedrības^44, bet ,,raž-as“ (,,пр-ва“) („ražošanas^44). Brošūras pirmajā izdevumā (1898. gadā) šis vārds nepareizi atšifrēts un iespiests „valdības^44 („правительства^44).

• Otrajā izdevumā (1902. gadā), ko izlaida Ļeņins, šī acīm redzamā kļūda ižlabota. Vārds „valdības^44 aizstāts ar vārdu „sabiedrības^44. Ar šo Ļeņina labojumu brošūra tika iespiesta 1905. gadā un 1907. gadā — krājumā „12 gados^44. — 292.

85 „Darba atbrīvošanas" grupa — pirmā krievu marksistiskā grupa, nodibināta Ženevā (Šveicē) 1883. gadā. Tās dibinātājs bija G. V. Pļechanovs. Grupa pastāvēja līdz KSDSP 11 kongresam (1903. g.).

„Darba atbrīvošanas^44 grupa „veica lielu marksisma izplatīšanas darbu Krievijā, teorētiski nodibināja sociāldemokrātiju un spēra pirmo soli pretī strādnieku kustībai^44 (,,VK(b)P vēsture. īsais kurss^44, latv. tulk. 28. Ipp.). Tā pārtulkoja krievu valodā, iespieda ārzemēs un sāka slepeni izplatīt Krievijā marksisma pamatlicēju darbus: Marksa un Engelsa „Komunistiskās partijas manifestu^14, Marksa „Algas darbu un kapitālu^44, Engelsa ,.Sociālismā attīstību no utopijas par zinātni^44 un citus. G. V. Pļechanovs un viņa „Darba atbrīvošanas^44 grupa deva izšķirošu triecienu narodņicis-mam. Bet „Darba atbrīvošanas^44 grupai bija arī nopietnas k|īidas, kas bija P|echanova un cilu tās biedru vēlāko meņševistisko uzskatu dīglis.

Šās grupas darbības novērtējumu un tās vēsturisko lomu sk. ,,VK(b)P vēstures īsā kursa^44 pirmajā noda]ā. — 301.

в6 Blankisms — virziens franču sociālistiskā kustībā, ko vadīja izcils revolucionārs Luijs Ogisls Blanki (1805.—1881.).

Blanki aklivi piedalījās Francijas revolucionārā kustībā, divreiz viņam piesprieda nāves sodu, gandrīz pusi no savas dzīves viņš pavadīja cietumā.

Marksisma-ļeņinisma klasiķi, uzlūkodami Blanki kā neapšaubāmu revolucionāru un dedzīgu sociālismā piekritēju, lajā pašā laikā noteikti kritizēja viņu par sektantismu un darbības sazvērnieciskām metodēm. „Blankisms, — rakstīja Ļeņins 1006. gadā rakstā „Par kongresa rezultātiem^44, — ir leorija, kas noliedz Šķiru cīņu. Blankisms gaida cilvēces atbrīvošanu no algotās verdzības nevis ar proletariāta šķiras cīņu, bet ar neliela inteliģentu mazākuma sazvērestības palīdzību^44. — 303. #

®7 Bakstu „Mājrūpniecības skaitīšana Fermas guberņā 1891/05. gadā un „mūjrūpniecibns“ vispārīgie jautājumi^44 Ļeņins sarakstīja Sibi-rijas trimdā 1807. gadā. Šā raksta materiālus Ļeņins izmantoja grāmatā „Kapitālisma attīstība Krievijā^44 (Bakstu 3. sējums).

Baksts pirmo reizi iespiests 1808. gadā krājumā „Ekonomiskas etides un raksti^44, pēc tam no jauna iespiests 1908. gadā krājumā „Agrārais jautājums^44. — 315.

®8 K. Markss. „Kapitāls^44, I sēj., 1035., 600. un 601. Ipp. vai K. Markss un F. Engelss. Baksti, XVII sēj., 1937., 818. Ipp. — 340.

80 K. Markss. ,.Kapitāls^44, I sēj., 1935., 296. Ipp. vai K. Markss un F. Engelss. Baksti, XVII sēj., 1937., 429. Ipp. — 360.

00 Ļenins domā ..Finanču ministrijas gada grāmatu^44, I izlaidums, Pēterburgā, 1869., 225. Ipp. — 379.

4)1 Truck-system — sistēma, pēc kuras strādniekiem izmaksā darba algu precēs no fabriku veikaliem, kas pieder fabrikantiem. Fabrikanti piespiež strādniekus naudas atalgojuma vietā ņemt šajos veikalos sliktas kvalitātes patēriņa priekšmetus un par dārgu cenu. Šī sistēma, kas ir papildlīdzeklis strādnieku ekspluatācijai, Krievijā bija sevišķi izplatīta mājrūpniecības rajonos. — 381.

92 „Juridičeskij Vestņik(< („Juridiskais Vēstnesis") — nurzuazisKi nue-ralā virziena mēneša žurnāls; iznaca Maskava no 1867. līdz 1892. gadam. — 389.

93 „Djelovoj Korrespondente< (Darba Korespondents") — avīze, kas iznāca no 1886. līdz 1898. gadam Jekaterinburgā (tagad Sverd-lovska). — 394.

M ,,Mančesterieši“— buržuāziskās politiskās ekonomijas „Mančesteras skolas" piekritēji, kas XIX gadsimta pirmajā pusē uzstājās par tirdzniecības brīvību un par likumu atcelšanu, kuri traucē kapitālisma attīstību (labības likumi u. c.). Šās kustības centrs bija lielā Anglijas rūpniecības pilsēta — Mančestera. „Mančesteras skolas" priekšgalā stāvēja Kobdens un Braits. — 409.

96 Rakstu „Narodņiku fantastiskās projektēšanas pērlesu Ļeņins sarakstīja Sibirijas trimdā 1897. gada beigās žurnālam „Novoje Slovo". Ļeņins tad vēl nezināja, ka valdība to jau 1897. g. decembrī bija aizliegusi.

1898. gadā Ļeņins rakstu ievietoja krājumā „Ekonomiskas eti-des un raksti". — 411.

96 „Skolnieki“ — Marksa un Engelsa sekotāji. Šo terminu lietoja XIX gadsimta 90. gados kā marksistu legālu apzīmējumu. — 414.

97 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu III sēj., 1930., 546. Ipp. — 420.

98 Lielais krievu utopists — N. G. Černiševskis (1828.—1889.), izcils revolucionārs demokrāts, ievērojams krievu zinātnieks un kritiķis. Savā rediģētā žurnālā „Sovremeņņik" („Laika biedrs") Černiševskis izvadīja — „cauri cenzūras šķēršļiem un barjerām — zemnieku revolūcijas ideju, ideju par masu cīņu, lai nogāztu visas vecās varas" (Ļeņina raksts „Zemnieku reforma"). Revolucionārā proklamācijā „Kungu zemniekiem", kas sarakstīta pēc manifesta par zemnieku „atbrīvošanu" (1861. gada), Černiševskis aicināja zemnieku masas sacelties pret caru un muižniekiem. Markss nosauca Černiševski par lielo krievu zinātnieku un kritiķi, kas meistariski atsedzis buržuāziskās politiskās ekonomijas bankrotu. „Černiševskis, — rakstīja Ļeņins, — vienīgais patiesi lielais

„ krievu rakstnieks,, kas no 50. gadiem līdz pat 88. gadam spēja palikt viengabalaina filozofiskā materiālisma līmenī... Bet Černiševskis nespēja, pareizāk sakot, nevarēja krievu dzīves atpalicības dēļ pacelties līdz Marksa un Engelsa dialektiskajam materiālismam" (Ļeņins, „Materialisms un empiriokriticisms"). 1862. gadā cara valdība apcietināja Černiševski un piesprieda viņam 7 gadus katorgas darba un nometināšanu Sibirija uz visu mūžu. Bet šīs carisma vajāšanas nesalauza Černiševski. Viņš drosmīgi cīnījās pret patvaldību līdz sava mūža beigām. — 432.

99 Novus — P. B. Struves pseidonīms. — 437.

100 K. Markss un F. Engelss. „Komunistiskās partijas manifests". Sk. K. Marksa Darbu izlases I sēj., 1940., 142. Ipp. Tālāk Ļeņins citē šo vietu sīkāk (sk. trešo piezīmi ša sējuma 438. Ipp.). — 437.

за a. sēj.

101 Ļeņins šeit atsaucas uz žurnālā „Novoje Slovo“ 39. lpp. (9. grāmata, 1897. gada jūnijā), kur atrodas minētā vieta no viņa raksta „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu** (sk. šā sējuma 199. lpp.). — 438.

102 K. Markss. „Kapitāls**, I sēj., 1935., 392. lpp. vai K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVII sēj., 1937., 552. lpp. — 438.

103 K. Markss. Darbu izlase, II sēj., 1940., 249.—339. lpp. — 438.

104 Rakstu „No kāda mantojuma mēs atsakāmiesf“ Ļeņins sarakstīja Sibīrijas trimdā 1897. gada beigās. 1898. gadā raksts tika iespiests krājumā „Ekonomiskas etides un raksti**. — 441.

105 Skaidiņa kā mērena konservatīvā raksturojumu Engelss ievietojis brošūrā „Soziales aus Russland** („Par sabiedriskajām attiecībām Krievijā**) (1875.). Sk. K. Marksa Darbu izlases II sēj., 1940., 547. lpp. — 454.

loe Runājot par XIX gadsimta 60. gadu idejisko „mantojumu**, Ļeņins cenzūras dēļ bija spiests atsaukties uz Skaidiņu. Patiesībā par minētā „mantojuma** galveno pārstāvi Ļeņins atzina N. G. Černi-ševski. Vēstulē no Sibirijas trimdas 1899. gada 26. janvarī Ļeņins raksta: „... jo pieņemt mantojumu tieši no Skaidiņa es nekur neieteicu. Ka mantojums jāpieņem no citiem cilvēkiem, — tas ir neapstrīdami. Man šķiet, ka mani aizsargās (no iespējamiem pretinieku uzbrukumiem) piezīme 237. lpp. (šā sējuma 454. lpp. Red.), kur es domāju tieši Černiševski un motivēju iemeslus, kāpēc neērti ņemt viņu paralēlei**. — 454.

107 Avīzi „Zemļedjeļčeskaja Gazeta“ („Zemkopības Avīze**) izdeva no 1834. g. valsts īpašumu un zemkopības ministrija.

Avīze izbeidza savu eksistenci 1917. gadā. — 460.

108 „Vestņik Jevropi“ („Eiropas Vēstnesis**) — mēneša žurnāls, iznāca Pēterburgā no 1866. gada līdz 1918. gada vasarai. Žurnāls aizstāvēja krievu liberālās buržuāzijas uzskatus; kopš 90. gadiem sistemātiski cīnījās pret marksismu. — 463.

100 K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 1930., 105. lpp. — 472.

110 N. Kamenskis — G. V. Pļechanova pseidonims, ar ko viņš parakstīja savus rakstus žurnālā „Novoje Slovo“. Ļeņins domaja N. K. Michailovska uzbrukumus Pļechanova rakstam „Par vēstures materiālistisko izpratni**, kas bija ievietots 1897. gada „Novoje Slovo“ septembra burtnīcā. — 478.

111 „Nedjeļa“ („Nedēļa**) — liberāli narodņiciska nedēļas avīze, iznāca Pēterburgā no 1866. līdz 1901. gadam. Avīze nosodīja cīņu pret patvaldību, sludināja tā dēvēto „mazo darbu** teoriju, t. i., aicināja inteliģenci atteikties no revolucionārās cīņas un nodarboties ar „kultūras nešanu**. — 481.

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI (No 1895. līdz 1897. gadam)

1 8 9 5.

Februāris,

18. vai 19. (marts, 2. vai 3.).

Aprilis.

Aprilis, 25. (maijs, 7.).

Maijs.

Maija beigas — jūnijs (jūnijs — jūlija sākums).

Jūlijs.

Jūlija otrā puse — septembra sākums (augusta pirmā puse — septembra vidus).

Jūlijs, 25.

(augusts, 6.).

Ļeņins piedalās dažādu Krievijas pilsētu sociāldemokrātisko grupu biedru apspriedē Pēterburgā. Apspriedē tiek iztirzāti jautājumi par pāriešanu no marksisma propagandas šauros pulciņos uz politisku aģitāciju masās un par populārās literatūras izdošanu strādniekiem.

Krājumā „Materiāli mūsu saimnieciskās dzīves raksturošanai** iespiests Ļeņina darbs (ar pseidonīmu K. Tuļins) „Narodņicisma ekonomiskais saturs un tā kritika Struves kga grāmatā**. Krājumu aizturēja cara cenzūra, un gandrīz visa tā tirāžā sadedzināta.

Ļeņins aizbrauc uz ārzemēm, lai stātos sakaros ar „Darba atbrīvošanas** grupas locekļiem un iepazītos ar Rietumeiropas strādnieku kustību.

Ļeņins Šveicē iepazīstas ar „Darba atbrīvošanas** grupas locekļiem (G. V. Pļechanovu un citiem), vienojas par pastāvīgu sakaru uzturēšanu ar viņiem un krājuma „Rabotņik** izdošanu ārzemēs.

Ļeņins dzīvo Parizē. Iepazīstas ar P. Lafargu.

Ļeņins ārstējās kāda Šveices sanatorijā.

Uzturēdamies Berlinē, Ļeņins strādā publiskā bibliotēkā, iepazīstas ar ārzemju marksistisko literatūru, apmeklē strādnieku sanāksmes.

Ļeņins apmeklē sociāldemokrātu sanāksmi, kas notika Berlines strādnieku priekšpilsētā (Nider-barnima iecirknis).

Septembris, 7. (19.)Starp 7. un 29. septembri (19. septembriem 11. oktobri).

>. Ļeņins atgriežas no ārzemēm. Viņš atved čemodānā ar dubultu dibenu nelegālu marksistisku literatūru.Ļeņins apmeklē Viļņu, Maskavu un Orechovo-Zujevu, nodibina sakarus ar vietējo sociāldemokrātu grupu biedriem, vienojas ar viņiem par ārzemēs izdodamā krājuma ,,Rabotņik“ atbalstīšanu.

Septembris, 29. (oktobris, 11).

Ļeņins atgriežas Pēterburgā.

Rudens.

Ļeņins nodibina Pēterburgā „Cīņas savienību strādnieku šķiras atbrīvošanai'*.

Novembris.

Ļeņins nosūta uz ārzemēm krājumam „Rabotņik** vairākas korespondences par strādnieku kustību Krievijā.

Ne agrāk par 7. (19.) novembri.

Pēterburgas „Cīņas savienība** izdod Ļeņina uzrakstīto lapiņu „Torntona fabrikas strādniekiem un strādniecēm**.

Novembris, 25. (decembris, 7.).

Avīzē „Samarskij Vestņik** tiek publicēts Ļeņina raksts „Ģimnāziju saimniecības un labošanas ģim-nazijas**.

Novembris — decembra sākums (novembris — decembra vidus).Decembris, 3. (15.).Decembris, 8. (20.).Decembris, naktī no 8. uz 9. (no 20. uz 21.).Decembris, 21. (1896. g. janvāris, 2.).Gada beigas.

Ļeņins sagatavo izdošanai Pēterburgas „Cīņas sa-vienības** organa — nelegālās avīzes „Rabočeje Djelo“ — pirmo numuru; viņš raksta ievadrakstu „Krievijas strādniekiem**, rakstu „Par ko domā mūsu ministri?“ u. c. un rediģē visus materiālus numuram.Sāk iespiest Ļeņina brošuru „Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikās un rūpnīcās**.„Cīņas savienības** vadošās grupas sēdē Ļeņina vadībā apspriež avīzes „Rabočeje Djelo“ iespiešanai sagatavoto pirmo numuru.Arestē Ļeņinu un viņa cīņas biedrus no Pēterburgas „Cīņas savienības**. Arestējot un izkratot A. A. Vaņejevu, policija atņem iespiešanai gatavos avīzes „Rabočeje Djelo“ pirmā numura materiālus. Pēc aresta Ļeņinu nosūta iepriekšējā ieslodzījumā.Ļeņina pirmā nopratināšana cietumā.Ļeņins raksta sociāldemokrātiskās partijas pro-gramas projektu.

1 8 9 6.

1896. gads.

Ļeņins no cietuma nodibina sakarus ar brīvībā palikušajiem Pēterburgas „Cīņas savienības'* biedriem, palīdz „Savienībai" ar saviem padomiem un norādījumiem, izsūta savas uzrakstītās brošūras un lapiņas.

Janvara sākums.

Ļeņins cietumā sāk gatavot savu darbu „Kapitālisma attīstība Krievijā".

Ne agrāk par martu.

Ļeņina 1895. g. uzrakstīto rakstu „Fridrichs En-gelss" publicē krājuma „Rabotņik" 1. un 2. nr-ā

Marts, 30. (aprilis, U.).

Ļeņina otrā nopratināšana cietumā.

Maijs, 7. (19.).

Trešā nopratināšana.

Maijs, 27. (jūnijs, 8.).

Ceturtā nopratināšana.

Vasara.

Ļeņins raksta sociāldemokrātiskās partijas pro gramas paskaidrojumu.

Pirms 25. novembra (7. decembra).У

Pēterburgas „Cīņas savienība" izlaiž Ļeņina cie tumā uzrakstīto lapiņu „Cara valdībai".

1 8 9 7.

Janvāris, 29. (februāris, 10.).

Cara valdības rīkojums par Ļeņina izsūtīšanu u> Austrumsibiriju uz trim gadiem atklātā policija? uzraudzībā.

Februāris, 13. (25.). Ļeņinam paziņo spriedumu par viņa izsūtīšanu ш Austrumsibiriju.

Februāris, 14. (26.).

Ļeņinu izlaiž no iepriekšējā ieslodzījuma, viņam atļauj līdz 17. februāra (1. marta) vnknrnm uz turēties Pēterburgā.

Februāris, 14.—17. (februāris, 26.— marts, 1.).

Ļeņins satiekas Pēterburgā ar citiem „vecajiem^4 ,.Cīņas savienības" biedriem, kas atbrīvoti pirms izsūtīšanas trimdā, kā arī ar „jaunajiem". „Savienības" „veco" un „jauno" biedru sanāksmē Ļeņins asi kritizē „ekonomismu", ko sāka paust „jaunie"

Februāris, 17. (marts, 1.).

Ļeņins no Pēterburgas caur Maskavu aizbrauc ш Sibirijas trimdu.

Februāris, 18.—22. (marts, 2.—6.).

Ceļā uz trimdu Ļeņins apstājas Maskavā pie mātes uzturas šeit 2 dienas virs policijas atļautā laika

Februāris, 22. (marts, 6.).

Ļeņins aizbrauc no Maskavas uz Sibiriju trimdā.

Marts, 4. (16.).

Ļeņins atbrauc Krasnojarskā.

Marts, 9. — aprilis, 30. (marts, 21. — maijs, 12.).

Ļeņins, atrazdamies Krasnojarskā, strādā pie Krievijas ekonomiskās attīstības jautājumiem, izmantojot grāmatas no vietējā tirgotāja G. V. Judina personīgās bibliotēkas.

Aprilis — jūlijs.

Ļeņina darbs „Par ekonomiskā romantisma rak-sturojumu** tiek publicēts žurnālā „Novoje Slovo“ no 7. līdz 10. nr-am.

Apriļa beigas Krasnojarskas cietuma Ļeņins satiekas ar (maija pirmā puse). N. E. Fedosejevu.

Aprilis, 30. (maijs, 12.).

Ļeņins aizbrauc no Krasnojarskas caur Minu-sinsku uz Šušenskas ciemu, kur viņam jāpavada trimdas laiks.

Maijs, 6. (18.).

Ļeņins atbrauc Minusinskā.

Maijs, 8. (20.).

Ļeņins atbrauc Jeņisejas guberņas Minusinskas apgabala Šušenskas ciemā.

Vasara un rudens. Ļeņins raksta brošuru „Jaunais fabriku likums** un pielikumu pie tās.

Septembris, 27. un 28. (oktobris, 9. un 10.).

Ļeņins ierodas Minusinskā un iepazīstas ar izsūtītajiem narodovoļciem un narodopravciem.

Septembris, 29. — oktobris, 4. (oktobris, 11—16.).

No Minusinskas Ļeņins aizbrauc uz Tesinskas ciemu pie izsūtītajiem sociāldemokrātiem, kur uzturas 5 dienas.

Novembris.

Ļeņina „patvaļīgā aiziešana** no Šušenskas ciema uz Minusinsku.

Gada otrā puse.

Ļeņins raksta brošuru „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi** un rakstus: „Mājrūpniecības skaitīšana Permas guberņā 1894./95. gadā un „mājrūpnieci-bas“ vispārīgie jautājumi**, „Narodņiku fantastiskās projektēšanas pērles**, „No kāda mantojuma mēs atsakāmies?**.

1897. gads.

Atrodoties trimdā, Ļeņins joprojām uztur sakarus ar strādnieku kustības centriem Krievijā un ar „Darba atbrīvošanas** grupu ārzemēs, kā arī sarakstās ar sociāldemokrātiem, kas atrodas trimdā citās vietās, turpina sagatavošanas darbus grāmatai „Kapitālisma attīstība Krievijā**.Ļeņins palīdz ar juridiskiem padomiem Šušenskas ciema un tuvākās apkārtnes zemniekiem, iegūstot plašu autoritāti viņu vidū.

SATURS

Priekšvārds

1895 g

Fridrichs Engelss. Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikas un rūpnīcas

I Kas ir naudas sodi?

II Kā senāk uzlika naudas sodus un kāpēc radās jauni likumi par naudas sodiem?

III Kādu iemeslu dēļ fabrikants var uzlikt naudas sodu?

IV Cik lieli drīkst būt naudas sodi?

V Kādā kārtībā uzliekami naudas sodi?

VI Kā pēc likuma ir jāizlieto soda nauda?

VII Vai uz visiem strādniekiem attiecas likumi

par naudas sodiem?

VIII Noslēgums

Ģimnāziju saimniecības un labošanas ģimnāzijās („Russkoje Bogatstvo“)

Torntona fabrikas strādniekiem un strādniecēm - Par ko domā mūsu ministri?

Sociāldemokrātiskās partijas programas projekts un izskaidrojums

Programas projekts

Programas izskaidrojums

1896 g

Cara valdībai  I

1897 g

Par ekonomiskā romantisma raksturojumu (Sismondi un mūsmāju sismondisti)

1 nodaļa Romantisma ekonomiskās teorijas

I Vai sīkražotāju izputināšana sašaurina iekšējo tirgu?

II Sismondi uzskati par nācijās ienākumu un kapitālu

III Sismondi secinājumi no aplamās mācības

par gada produkcijas divām daļām kapitālistiskajā sabiedrībā

IV Kur slēpjas Ad Smita un Sismondi kļūda

mācībā par nācijās ienākumu?

V Uzkrāšanās kapitālistiskajā sabiedrībā

VI Ārējais tirgus kā „izeja no grūtībām'*, realizējot virsvērtību

Vii Krīze

Viii Kapitālistiskā rente un kapitālistiskā pārāk-apdzīvotība

IX Mašinas kapitālistiskajā sabiedrībā

X Protekcionisms

XI Sismondi vispārējā nozīme politiskās ekonomijas vēsturē

Post scriptum

II nodaļa Romantiķu kapitālisma kritikas raksturs  :

I Kapitālisma sentimentālā kritika

II Romantisma sīkburžuaziskais raksturs

III Jautājums par industrijā nodarbināto iedzīvotāju pieaugumu uz zemkopībā nodarbināto rēķina

IV Romantisma praktiskās vēlēšanās

V Romantisma reakcionārais raksturs

VI Jautājums par labības muitām Anglijā romantisma un zinātniskās teorijas vērtējumā

Jaunais fabriku likums

I Kas noteica jaunā fabriku likuma izdošanu?

II Kas jāuzskata par darba laiku?

III Par cik jaunais likums saīsina darba laiku?

IV Ko likums uzskata par „nakts laiku” strādniekiem?

V Kā finanču ministrija pierāda, ka, ierobežojot virsstundu darbu, strādniekiem tiktu nodarīta „netais-nība“?

VI Kadas tiesības jaunais likums dod ministriem?

VII Kā mūsu „kristīgā** valdība apcērp strādniekiem

svinamās dienas

VIII Ar ko nodrošināta jaunā likuma izpildīšana?

IX Vai jaunais likums uzlabos strādnieku stāvokli?

X Kāda nozīme ir jaunajam likumam?

Pielikums

Sakarā ar kādu avīzes piezīmi

Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi

Pēterburgas strādniekiem un sociālistiem no „Cīņas savienības**

Mājrūpniecības skaitīšana Permas guberņā 1894/95 gadā un „mājrūpniecības” vispārīgie jautājumi

Pirmais raksts

I Vispārīgie dati

II „Mājrūpnieks” un algotais darbs

III „Obščinas darba pēctecība”

Otrais raksts

IV „Mājrūpnieku” zemkopība

V Lielie un sīkie uzņēmumi —Mājrūpnieku ienākumi

Trešais raksts

VI, Kas ir uzpircējs?

VII „Iepriecinošas parādības** mājrūpniecībā

VIII Narodņiku rūpniecības politikas programa

S-Pēterburgā, 1897, Vili + 283 Ipp Cena 1 r 50 k)

Narodņiku fantastiskās projektēšanas pērles (S. N. J и z а к о v s Izglītības jautājumi Publlcls tiski apcerējumi — Vidusskolas reforma — Augstākas izglītības sistēmas un uzdevumi — Ģimnāziju mācības grāmatas Visas tautas izglītības jautājums — Sieviete un izglītība

No kāda mantojuma mēs atsakāmies?

I Viens no „mantojuma” pārstāvjiem

II Narodņicisma piedeva „mantojumam"

III Vai „mantojums" ko ieguvis no sakara ar narodņi-

cismu? -

IV „Apgaismotāji", narodņiki un „skolnieki"

V Michailovska kgs par „skolnieku" atteikšanos no mantojuma

Piezīmes

V I Ļeņina dzīves un darbības dati

Ilustrācijas

V I Ļeņina portrets — 1897 g

Titullapa krājumam „Rabotņik", kur pirmoreiz iespieda V I Ļeņina rakstu-nekrologu „Fridrichs Engelss" — 1896 g

Vāks V I Ļeņina brošūrai „Likuma izskaidrošana par naudas sodiem, ko uzliek strādniekiem fabrikās un rūpnīcās" — 1895 g

Vāks žurnālam „Novoje Slovo", kur pirmoreiz bija iespiesti V I Ļeņina raksti „Par ekonomiskā romantisma raksturojumu" un „Sakarā ar kādu avīzes piezīmi" — 1897 g

Vāks V I Ļeņina brošūrai „Jaunais fabriku likums" — 1899 g

V I Ļeņina brošūras „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi" 2 izdevuma vāks — 1902 g

Māja Šušenskas ciemā, kur trimdas laikā dzīvoja V. I. Ļeņins

JT 07968. Parakstīta iespiešanai 1948. gada 6. jūlijā. Metiens 50.000 eks. (1—20.000). Izdevniecības Nr.1342. Iespiedloksnes 32,5 -ļ- 2 pielikumi. Pasūt. Nr. 8294. Iespiests LPT Paraugtipogrāfijā, Rigā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rb|.. 50 кар.

1

Markss un Engelss ne vienreiz vien aizrādījuši, ka viņi savā garīgajā attīstībā ir daudz pateicības parādā lielajiem vācu filozofiem un konkrēti Hegelim. „Bez vācu filozofijas, — saka Engelss, — nebūtu arī zinātniskā sociālismā"5.

2

Tā ir apbrīnojami saturīga un pamācoša grāmata. No tās, diemžēl, krievu valodā ir pārtulkota tikai nelieta daļa, kas satur vēsturisku aprakstu par sociālismā attistibu. („Zinātniskā sociālismā attīstība", 2. izd., Ženevā, 1892.)10.

3

Fabrikantu un to aizstāvju viedoklis vienmēr bijis un ir tāds, —

4

ja strādnieki sāk domāt par savu stāvokli, sāk cīnīties par savām tiesībām un kopīgi pretoties fabrikantu nejēdzībām un spai

5

diem, tad viss tas ir tikai viena „izvirtība". — Fabrikantiem, protams, būtu izdevīgāk, ja strādnieki par savu stāvokli nedomātu un savas tiesības neizprastu.

6

Likums, par kuru mēs runājam, ir „Rūpniecības statūti", kas ietilpst Krievijas „Likumu krājuma" vienpadsmitā sējuma otrajā daļā. — Likums ir izteikts atsevišķos sanumurētos pantos. — Par naudas sodiem runā 143., 144., 145., 146., 147., 148., 149., 150., 151. un 152. pants.

7

Gluži tāds gadījums bija noticis Pēterburgā, ostā (jaunajā Adiniralilatē), kuras komandieris Vcrchovskis ir pazīstams ar saviem spaidiem pret strādniekiem. Pēc strādnieku streika viņš aizstāja

8

.Izņemot tikai vienu gadījumu — „ugunsgrēku", kas nav minēts likumā par apsūdzēto izsaukšanu.

9

Jāpiezīmē, ka tanī laikā (1884./85. g.) fabrikas dīkā stāvēšanas gadījumi ne strādnieku vainas dēļ bija ļoti bieži, jo tad bija tirdzniecības un rūpniecības krize: fabrikantu precēm nebija noņēmēju, tāpēc viņi centās samazināt ražošanu. Piemēram, 1884. g. decembrī lielā Vozņesenskas manufaktūra (Maskavas gub„ pie Taļicas stac., Mask.-Jarosl. dz. I.) samazināja darba dienu skaitu līdz 4 dienām nedēļā. Strādnieki, kuri bija nodarbināti pie gabaldarbiem, atbildēja uz to ar streiku, kas izbeidzās 1885. gada janvara sākumā ar fabrikanta piekāpšanos.

10

Strādnieks, kas šādu līguma laušanu uzskata par nepareizu, var sūdzēties tiesā, tikai šādām sūdzībām ir noteikts ļoti īss laiks: viens mēnesis (skaitot, protams, no aprēķina dienas).

11

Pirmais pārskats par 1885. g. Tikai pirmie fabriku inspektoru pārskati lika iespiesti. Valdība tūliņ pārtrauca pārskatu iespiešanu. Laikam laba gan bijusi kārtība fabrikās, ja baidījās tās aprakstus publicēt.

12

Nevar neatzīmēt šai gadījumā, ka Michailovska kgs, bijušais galvenais fabriku inspektors Pēterburgas apgabalā, atrod par taisnīgu nosaukt šādu likumu par „īsti humānu (cilvēcīgu) reformu, kas dara vislielāko godu Krievijas ķeizariskās valdības gādībai par strādnieku šķirām". (Šāda atsauksme atrodama grāmatā par Krievijas fabriku un rūpnīcu rūpniecību, kuru Krievijas valdība izdevusi 1893. gada vispasaules izstādei Čikāgā.) Lūk, kāda ir Krievijas valdības gādīball! Pirms likuma un bez kāda likuma fabrikantu vidū atradās vēl tādi laupītāji, kas strādniekiem aizturēja 23 кар. no rubļa. Bet likums, rūpēdamies par strādniekiem, noteica: neieturēt vairāk par ЗЗ'/з (trīsdesmit trīs un vienu trešdaļu) кар. no rubļa! Bet trīsdesmit trīs kapeikas bez trešdaļas tagad var ieturēt jau pēc likuma. — Tiešām, „īsteni humānā reforma"!

13

Kāds ir Fabriku lietu komisijas dalībnieku sastāvs? Gubernators, prokurors, žandarmērijas pārvaldes priekšnieks, fabriku inspektors un divi fabrikanti. Ja tos vēl papildinātu ar cietuma priekšnieku un kazaku komandieri, tad būtu visi tie ierēdņi, kas dzīvē realizē „Krievijas ķeizariskās valdības gādību par strādnieku šķirām".

14

Piezīme pie „Rīkojuma^11 26. panta.

15

l’als par sevi saprotams, ka, saņemot pabalstu no soda naudas kapitala, strādnieks nezaudē tiesības pieprasīt no fabrikanta atlīdzību, piemēram, sakropļojuma gadījumā.

16

1880. gada likumu par naudas sodiem tādā kārtā Pēterburgā sāka izpildīt tikai 1895. gadā. Bet galvenais inspektors Michailovska kungs, par ko mēs jau runājām, 1893. g. izteicās, ka 1886. gada likums „tagad tiek izpildīts prccizi". No šā mazā piemēra mēs redzam, kādus nekaunīgus melus galvenais fabriku inspektors ir sarakstījis grāmatā, kas domāta amerikāņiem, lai viņus iepazīstinātu ar fabriku kārtību Krievijā.

17

Bet par 1o, ka šāda krāpšana tiek praktizēta, nestāsta neviens cits kā Vladimiras guberņas fabriku inspektors Mikuļina kgs savā grāmatā par jauno 1886. g. likumu.

18

Šādas likmes ir sastopamas arī Pēterburgas fabrikās; raksta, piemēram, ka par tādu un tādu preces daudzumu strādnieks saņem no 20 līdz 50 kapeikas.

19

Iespiestā pabalsta veidlapā, ko Vladimiros fabriku lietu komisija, kā mēs jau minējām, bija piesūtījusi fabrikām un rūpnīcām un kas strādniekiem ir visparocīgākais „noteikumu^19^1 lietošanas veids, — ir teikts: „fabrikas kantoris pašrocīgo parakstu un ziņojumā teikto apliecina, piebilstot, ka pēc tā ieskatiem lūdzējam piešķirams pabalsts tādos un tādos apmēros".

Tātad kantoris vienmēr var uzrakstīt, pat ne ar ko nepamatojot, ka „pēc tā ieskatiem" lūdzējam pabalsts nav jāpiešķir.

Pabalstus nesaņems tie, kam ir vajadzība, bet saņems lādi, „kas tos pēc fabrikantu ieskatiem pelnījuši".

20

Kas saskalda, rada lisķlbas garu, attīsta netikumus.

21

Šis likums ir daļa no tā saucamiem „īpašiem noteikumiem par fabrikantu un strādnieku savstarpējām attiecībām". Šie „īpašie noteikumi" ir attiecināti tikai uz „apvidiem, kur ievērojami attīstīta fabriku un rūpnīcu rūpniecība". Tos mēs vēlāk atzīmēsim tekstā.

22

— Ar to beidzās teksts hektografētaja burtnīcā, kas glabajas

23

Marksa-Engetsa-Ļeņina Institūtā. Red.

24

Efrusi miris 1897. g. Viņa nekrologs iespiests žurnālā ,.Uussk. Bogatstvo" 1897. g. marta burtnīcā.

25

Pilnīga patiesība, ka Sismondi nav socialists, uz ko norāda Efrusi raksta sākumā, atkārtojot to, ko teicis Liperts (sk. „Iland-worterbuch der Staalswissenschaflen“, V. Band, Artikcl „Sismondi^25' von Lippcrl, Seile 678) („Valsts zinātņu vārdnīca", V sēj., Liperta raksts „Sismondi", 678. 1pp. lied.).

26

Otrais izdevums, Parize, 1827., 2 sējumi, lied.

27

Kursivs tapai ka visās cilas vietas ir mūsējais, ja nav minēts pretējais.

28

Domāts marksisms. (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.).

29

Tādā kārtā vienlaikus rodas gan mainīgā kapitala („brīvais" strādnieks), gan pastāvīgā kapitala elementi; pie pēdējā pieder lie ražošanas līdzekļi, no kuriem atbrīvojas sīkražotājs.

30

l'ar šo Sismondi doktrīnas dalu — par iekšējā tirgus sašaurināšanos kapitālisma attīstības rezultātā — Efrusi nesaka nekā. Mēs vēl redzēsim ne vienreiz vien, ka viņš izlaidis tieši to, kas visspilgtāk raksturo Sismondi viedokli un narodņicisma attiecības pret viņa mācibu.

31

Precīzāk: tā peļņas daļa, kas neliek uzkrāta.

32

Proti: Sismondi tikai nulc atšķīris kapilalu no ienākuma. Pirmo izlieto ražošanai, otro — patēriņam. Bet mēs taču runājam par sabiedrību. Un sabiedrība „patērē" arī pamata kapilalu. Minētā atšķirība atkrīt, un sabiedriski saimnieciskais process, kas „kapitālu vienam" pārvērš par „ienākumu otram", paliek nenoskaidrots.

33

Un no ka saprātīgi atturējušies citi ekonomisti, kas atkārtoja Ad. Smita k|īī<)u.

34

Sk., pieņi., II, 456. un 457. u. d. c. vielas. Turpmāk mēs parādīsim lo paraudziņu, un lasītājs redzēs, ka pat mūsu romantiķu,

35

tādu kā N.—ona kunga, izteikšanās veids ne ar ko neatšķiras no Sismondi.

36

Mēs šeit pieminam tikai jaunās teorijas būtību, kas deva šo atrisinājumu, atļaudamies iztirzāt to šikāk citā vietā. Sk. „Das Kapital", II. Band, III. Abscimitl („Kapitāls", II sēj., III nodalījums^39. ltcd.). (Sīkāku iztirzājumu skat. „Kapitālisma attīstībā".

I nod.)[36]°.

37

Tieši tā spriež mūsu narodņiku ekonomisti V. V. un N.—ona kungi. Mēs ar nodomu iepriekš sīki pakavējāmies pie Sismondi maldīšanās ap jautājumu par ražīgo un personīgo patēriņu, par patēriņa priekšmetiem un ražošanas līdzekļiem (A. Smits piegāja to atšķiršanai tuvāk nekā Sismondi). Mēs gribējām lasītājam parādīt, ka aplamās teorijas klasiskie pārstāvji juta, ka šī teorija ir neapmierinoša, viņi redzēja pretrunu un mēftināja no tās izkļūt. Bet inūsu „savdabīgie" teorētiķi ne tikvien nekā neredz un nejūt, bet cītīgi iztirzā jautājumu, nepazīdami ne la teoriju, ne vēsturi.

9 2. sēj.

38

— atšķirības pazīmi. Hcd.

39

,,Kapilals“, II sēj.. 385. Ipp., 1. izd.41. lied.

40

Atgādinām lasītājam, kā Sismondi ķērās pie šā jautājuma atrisināšanas, skaidri nodalīdams šos ražošanas līdzekļus atsevišķai ģimenei un mēģinādams lietot šādu nodalīšanu arī attiecībā uz sabiedrību. Patiesību sakot, pie atrisināšanas „ķērās" Smils un nevis Sis-inondi, kas to tikai atstāstījis.

41

„Pirmais konkurences rezultāts, — saka Sismondi, — ir darba algas pazemināšanās un lai pašā laikā strādnieku skaita palielināšanās" (1, 403.). Mēs šeit neapskatām Sismondi aprēķina nepareizības: viņš, piemēram, pieņem, ka peļņa būs 8°/o no pamala kapitala un 8°/o no ritošā kapitala, ka strādnieku skaits pieaugs proporcionāli ritošā kapitala pieaugumam (ko viņš neprot pienācīgi atšķirt no

42

.No iepriekš iiiinēliis analizēs pals par sevi izriel, ka ir iespējams ari tads gadījums atkarība no tā, kāda mērā jaunais kapitāls sadalās pastāvīgajā un mainīgajā daļā un kādā mērā alliccīgās mainīgā kapi-lula daļas samazināšanās aptver vecās ražošanas nozares.

43

Tas ir tik skaidrs, ka pat Sismondi realizācijas analizē atzina par nepieciešamu abstrahēties no ārējās tirdzniecības. „Lai izpētītu preciziik šos aprēķinus, — saka viņš par ražošanas saskaņu ar patēriņu, — un lai vienkāršotu jautājumu, mēs līdz šim pilnīgi abstrahējāmies no ārējās tirdzniecības; mēs iedomājāmies izolētu nāciju; cilvēku sabiedrība pati ir tāda pati izolēta nācijā, un viss, kas atliecas uz nāciju bez ārējās tirdzniecības, attiecas taisni tāpat uz visu cilvēci" (I, 115.).

44

N.—ons. 205. lpp.

45

Sal. Zibers, „Davids Rikardo Pēterburgā, 1885., 466. lpp.

piezīme.

46

Sal. turpmāk: „Hede iiber die Frage des Freihandels“ (K. Markss, „Runa par tirdzniecības brīvību^45'. Red.).

47

Ks runāju šeit tikai par kapitālisma novērtēšanu un nevis par tā izpratni. Šajā pēdējā ziņā romantiķi, kā mēs redzējām, nestāv augstāk par klasiķiem.

48

Mācībai, ka viss produkts kapitālistiskā saimniecībā sastāv no divām daļām, ir sakars arī ar A. Smita un sekojošo ekonomistu aplamo „atsevišķa kapitala uzkrāšanās" izpratni. Proti, viņi mācīja, ka uzkrājamā peļņas daļa tiek pilnīgi patērēta darba algai, kamēr taktiski tā tiek patērēta: 1) pastāvīgajam kapilalain un 2) darba algai. Sismondi atkārto arī šo klasiķu kļūdu.

49

„Das Kapital", Band It, S. 30t („Kapitāls", 2. sēj., 304. Ipp.«. Red.). Krievu tulk. 232. lpp. Kursīvs mūsu.

50

Cf. Sismondi, 1. с., I, 8 (sal. Sismondi, citētā vietā, I, 8. lied.).

51

Rodbertuss. Atzīmēsim pie reizes, ka Bernštcins, restaurēdams vispār buržuāziskās ekonomijas aizspriedumus, ienesis jucekli ari šajā jautājumā, apgalvodams, ka Marksa križu teorija ne visai atšķiroties no Rodbertusa križu teorijas („Die Voraussetzungen etc.“, Stuttg., 1899, S. 67) (E. liernUeins, „Sociālismā priekšnoteikumi un sociāldemokrātijas uzdevumi", Štutgartē, 1899. g„ 67. lpp. Red.) un ka Markss runājot pats sev pretī, uzskatīdams par beidzamo križu cēloni masu patēriņa ierobežotību. (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.).

52

Raksturīga ir jau pati iztirzājuma sistēma: 3. grāmata aplūko „teritoriālo bagātību^11 (richesse territoriale), zemes bagātību, t. i., zemkopību. Nākošā, 4. grāmata — „tirdzniecisko bagātību^11 (dc la richesse commerciale) — rūpniecību un tirdzniecību. II kā zemes produkts un pati zeme arī nekļūtu par preci kapitālisma kundzības apstākļos! Tāpēc starp abām šīm grāmatām arī nav saskaņas. Rūpniecība te aplūkota tikai tās kapitālistiskajā formā, kāda tā bija Sismondi laikā. Bet zemkopību viņš apraksta dažādu zemes ekspluatācijas sistēmu raiba uzskaita veidā: patriarehalo, verdzības, pusgrauda, klaušu, obroka, fermeru, emfitetisko (atdošana mantojumā mūža nomā) ekspluatāciju. Rezultātā pilnīgs juceklis: autors nesniedz ne zemkopības vēsturi, jo visas šīs „sistēmas^11 nav savstarpēji saistītas, ne zemkopības anatizi kapitālistiskā saimniecībā, lai gan pēdējā ir viņa darba īstais priekšmets un lai gan par rūpniecību viņš runā tikai tās kapitālistiskajā formā.

53

Rikardo, Itaksfi, Zibera tulk., 35. Ipp.: „Vai tad manufaktūras rūpniecībā daba nekā nedara cilvēka labā? Vai tad vēja un ūdens spēkam, kas liek darboties mūsu mašīnām un palīdz jūras braucienos, nav nekādas nozīmes? Atmosfēras spiediens un tvaika elastība, ar kuru palīdzību mēs iekustinām visapbrīnojamākās mašīnas — vai tās nav dabas dāvanas? Nemaz nerunājot par siltuma darbību, kurš mīkstina un kausē metālus, un par gaisa lomu krāsošanas un rūgšanas procesā, nav nevienas manufaktūras nozares, kurā daba ne-sniegtu palīdzību cilvēkam un turklāt devīgi un bez atlīdzības".

54

Piezīmēsim, starp citu, ka mēs nevaram noteikti zināt, kas šeit Efrusi priekšstatos figurē kā „visizcilākais jaunākais ekonomists", vai nu pazīstamās, romantismam neapšaubāmi svešās skolas pārstāvis, vai arī visbiezākās rokasgrāmatas autors.

55

Pirmo reizi, cik zināms, šo viedokli par iedzīvotāju pārpalikumu izteica Engelss savā darbā „Die Lage der arbeitenden Klasse in England'[55] (184o.) [Engelss, „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā^244. Red.). Aprakstījis parasto Anglijas rūpniecības rūpniecisko ciklu, autors saka:

„No tā kļūst skaidrs, ka Anglijas rūpniecībai vajadzīga kurā kairā laikā, atskaitot īsus augstākā uzplaukuma periodus, nenodarbināta strādnieku rezerves armija, — lai būtu iespējams ražot ļoti daudz preču, ko prasa tirgus lielākās rosības mēnešos. Sī rezerves armija paplašinās vai sašaurinās atkarībā no stāvokļa tirgū, kas dod darbu lielākai vai mazākai šās armijas locekļu daļai. Un ja brīdī, kad tirgus rosība ir vislielākā, zemkopības apvidi un rūpniecības nozares, ko vispārējais uzplaukums skāris vismazāk, uz laiku dod manufaktūrām zināmu skaitu strādnieku, tad tādu ir neliels mazākums, un viņi gluži tāpat pieder pie rezerves armijas, ar to vienīgo atšķirību, ka tieši ātrais uzplaukums bija vajadzīgs, lai atsegtu viņu piederību pie šās armijas^2444^55.

56

Sal. Zibera „Dāvids Rikardo utt.“, 552. un 553. lpp., Pēterburga, 1885. g.

57

Tāpēc mēs neskaram šoil to visai oriģinālo parādību, ka par pamalu neskaitīt visus šos ļoli daudzos strādniekus narodi.iiku ekonomistiem noder las apstāklis, ka šie strādnieki nav reģistrēti.

58

Sk. pielikumu pie Mnllusa „Pētījuma par apdzīvotību" krievu tulkojuma (Bibikova lulk., Pēterburgā, g.). Fragments no Pru

dona raksta „Par taisnību".

59

Bet mēs jau vairākkārt redzējām, ka Efrusi visur centies salīdzināt Sismondi mācību ar mūslaiku teoriju.

60

„Taisnību sakot, — saka Zibers šās nodaļas sākumā, — iztirzājamā mācība par mašīnām un lielindustriju ir tāds neizsmeļams jaunu domu un oriģinālu pētījumu avols, ka gadījumā, ja kāds iedomātos pilnīgi apsvērt šās mācības relativās vērtības, viņam vajadzētu uzrakstīt par šo priekšmetu vien gandrīz veselu grāmatu" (473. lpp.).

61

Salīdzinādams „darba apvienošanu" obščinā un kapitālistiskajā sabiedrībā ar mašinizēto industriju, Zibers pilnīgi pareizi atzīmē: „Starp obšēinas „saskaitāmo" un tādas sabiedrības „saskaitāmo", kurā ražošana noliek ar mašīnām, ir apmēram tāda pati izšķirība kā, piemēram, starp vienību 10 un vienību 100“ (495. lpp.).

62

Zibers, min. darbs., 407. lpp.

63

N.—ons, 322. Ipp. Vai 1as kaut par malu atšķiras no Sismondi palriarchalās zemnieku saimniecības idealizacijas?

64

Mums šeit šķiet, ka nav vajadzības pierādīt šo visiem zināmo faktu. Jāatceras tikai Pavlovskas atslēdznieku mājrūpniecībā, Bogo-rodskas ādas. Kimras kurpnieku, Molvitinas rajona cepurnieku, Tūtas harmoniku un patvāru, Krasnoseļskas un Ribnoslobodskas juvelieru,

65

Tekstā iezīmējas, pamatojoties uz Marksa teoriju, tie N.—ona

66

kgn uzskatu kritikas uzdevumi, kurus esmu izpildījis vēlāk „Kapitālismu atlīslībū“. (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.).

67

Tāpat kā „Apskatos" ,,mudž“ uzsaukumi „mums", izsaucieni: ,,mēs“ u. Iml. frāzes, kas ignorē šīs pretrunas.

68

Mēs turam N.—ona kgu aizdomās — vai tikai viņš neuzskata šos „citātus" par talismanu, kas viņu aizsarga pret jebkuru kritiku? Citādi grūti izskaidrojams tas apstāklis, ka N.—ona kgs, zinādams no Struves un Tugana-Baranovska kga, ka viņa mācība salīdzināta ar Sismondi doktrīnu, „citēja" vienā no saviem rakstiem žurnālā ,,R. B.“ (1894. g., 6. nr., 88. Ipp.) jaunās teorijas pārstāvja atsauksmi, kurā tas uzskata Sismondi par sīkburžuazisku reakcionāru un utopistu. Šķiet, viņš dziļi pārliecināts, ka ar šādu „citātu" viņš „atspēkojis" viņa paša personas salīdzināšanu ar Sismondi.

69

Pats par sevi saprotams, ka Efrusi tāpat nepalaida garām izdevību uzslavēt Sismondi ari par to. „Sismondi mācībā svarīgi ir, — lasām mēs žurnālā ,,R. B.“, 8. nr., 56. lpp., — ne tik daudz viņa paša ieteiktie atsevišķie speciālie pasākumi, bet gan vispārējais gars, kas aužas cauri visai viņa sistēmai. Pretēji klasiskajai skolai viņš ar sevišķu spēku izvirza sadales intereses un nevis ražošanas intereses". Lai gan Efrusi atkārtoti „atsaucas" uz „jaunākajiem" ekonomistiem, viņš absolūti nav sapratis viņu mācību un joprojām noņemas ar sentimentālām blēņām, kas raksturo kapitālisma primitīvo kritiku. Mūsu narodņiks arī šeit grib glābties, salīdzinādams Sismondi ar „daudziem redzamiem vēsturiskās skolas pārstāvjiem"; izrādās, ka „Sismondi gājis tālāk" (ibid.), un Efrusi pilnīgi apmierinās ar lot „Gājis tālāk" par vācu profesoriem — ko vēl vairāk jūs gribat? Līdzīgi visiem narodņikicin, Efrusi cenšas pārbīdīt smaguma centru uz to, ka Sismondi kritizē kapitālismu. Ka kapitālisma kritika var būt dažāda, ka kapitālismu var kritizēt gan no sentimentālā, gan no zinātniskā viedokļa, par to žurnālā ,,R. B.“ ekonomistam, acīm redzams, nav jēgas.

70

Pilnīgi pareizi Ingrems parūda Sismondi kā tuvu stāvošu „kateder-socialistiem" („Politiskās ekonomijas vēsture", 212. Ipp., M., 1891.), naivi paziņodams: „Mēs jau (!!) esam pievienojušies Sismondi uzskatam par valsti kā par lādu spēku, kam jārūpējas.. par sabiedriskās savienošanās un jaunākā progresa labuma izplatīšanu pēc iespējas visās sabiedrības šķirās" (215.). Cik dziļi ir šie Sismondi „uzskati", mēs jau redzējām protekcionisma piemērā.

71

Sk., piemēram, R. Meijera rakstu „Ienākums" iekš „Handw. der St.“ (kr. tulk. krājumā „Rūpniecība"), kas attēlo visu bezspēcīgo jucekli „jaunāko" vācu profesoru uzskatos par šo priekšmetu. Oriģināli, ka R. Meijers, balstīdamies tieši uz A. Smitu un atsaukdamies literatūras rādītājā uz tām pašām „Kapitala" II sējuma nodalām, kas satur pilnīgu Smila atspēkojumu, nekā par to nesaka tekstā.

72

Efrtisi, piemēram, ar svarīgu izskatu atkārto Sismondi sentimentālās frāzes par to. ka uzņēmēja tīra ienākuma palielināšanās neesot ieguvums tautas saimniecībai u. tml., pārmezdams Sismondi tikai, ka tas to „vēl pilnīgi skaidri nav apzinājies" (8. nr., 43. lpp.).

Vai nevēlaties salīdzināt ar to kapitālisma zinātniskās analizēs rezultātus:

Sabiedrības bruto ienākums (Roheinkommen) sastāv no darba algas + peļņa + rente. Tīrais ienākums (Reincinkommen) ir virsvērtība.

„Ja aplūko sabiedrības ienākumu, tad nācijās ienākums sastāv no darba algas plus peļņa, plus rente, t. i„ no bruto ienākuma. Tomēr tāds uzskats ir tikai abstrakcija un, proti, tai ziņā, ka uz kapitālistiskās ražošanas pamata visa sabiedrība pieņem kapitālistisko viedokli un uzskata par tīro ienākumu tikai to ienākumu, kas sastāv no peļņas un rentes" (III, 2., 375. un 376.)“°.

Tādā kārtā autors pilnīgi pieslejas Rikardo un tā „sabiedrības" „tīrā ienākuma" definicijai, tai pašai definicijai, kas radīja Sismondi „pazīstamo iebildumu" (,,R. B.“, 8. nr., 44. lpp.): „Kā? Ragaliba ir viss, bet cilvēki — nekas?" (II, 331.). Mūslaiku sabiedrībā — protams, jā.

12 2. sčj.

73

„Politiskā ekonomija nav vienkārša aprēķina zinātne (n’est pas une science tie calcul), bet morālā zinātne... Tā ved pie mērķa tikai tad, kad ievērotas cilvēku jūtas, vajadzības un kaislības" (I, 313.). Šīs jūtelīgās frāzes, kurās Sismondi, tāpat kā krievu subjelc-tivās skolas sociologi savos pilnīgi analogajos izsaucienos, redz jaunus jēdzienus par sociālo zinātni, īstenībā mums rāda, kādā bērnišķīgi primitivā stāvoklī vēl atradās buržuāzijas kritika. Vai tad zinātniskā pretrunu analizē, palikdama stingri objektivs „aprēķins", nedod tieši stingru pamatu saprast „cilvēku jūtas, vajadzības un kaislības" un turklāt kaislības, kādas piemīt nevis „cilvēkiem" vispār, — šai abstrakcijai, ko romantiķis un narodņiks piepilda ar specifiski sīkburžuazisku saturu, — bet noteiktu Šķiru cilvēku kaislības? Bet patiesība ir tā, ka Sismondi nevarēja teorētiski atspēkot ekonomistus un tāpēc aprobežojās ar sentimentālām frāzēm. „Utopiskais diletantisms spiests teorētiski piekāpties katra vairāk vai mazāk zinātniska buržuāziskās iekārtas aizstāvja priekšā. Lai nomāktu sava nespēka apziņu, utopists sevi mierina, pārmetot saviem pretiniekiem objektivitāti: pieļausim, tā teikt, ka jūs esat vairāk mācīti nekā es, bet toties es esmu labsirdīgāks" (Beļtovs, 43. lpp.)sl.

74

H kā „problēmas", kas izriet no dabas zinātnēm, arī ncapclēlu pie „sirds" ?1

75

— Post seriptum sarakstīts 1908. g. izdevumam. Red.

76

— „Virsvērtības teoriju" II sēj., 1 d., 301. un turpm. lpp„ „Piezīmes par tā sauktā Rikardo likuma atklāšanas vēsturi"53. Red.

77

Vienmēr un visur kapitālistiskā attīstībā zemkopība paliek aiz tirdzniecības un rūpniecības, vienmēr zemkopība ir pakļauta tirdzniecībai un rūpniecībai un tās to ekspluatē, vienmēr tās tikai vēlāk ierauj zemkopību kapitālistiskās ražoSanas gaitās.

78

Ievērojiet, ka Sismondi, uz mata tāpat kā mūsu narodņiki, uzreiz pārvērS zemnieku patstāvīgo saimniecību par „sociālu orga-nizaciju“. Skaidrs pārspīlējums. Kas tad saieta kopā šos dažādu apvidu zemniekus? Tieši sabiedriskā darba dalīšana un preču saimniecība, kas stājas feodālo sakaru vielā. Uzreiz parādās viena preču saimniecības iekārtas locekļa pacelšana līdz utopijai un pārējo locekļu neizpratne. Salīdziniet ar N.—ona kgn, 322. īpp.: „Rūpniecības forma, kas balstās uz to, ka zemniecībai pieder ražošanas rīki“. To, ka Šai zemniecībai pieder ražošanas rīki un ka tas — gan vēsturiski, gan loģiski — ir tieši kapitālistiskās ražošanas izejas punkts, N.—ona kgs pat nenojauš!

79

Salīdziniet, lasītāj, ar šiem saldenajiem vecmāmiņas stāstiem to ,,progrcsivo“ publicistu XIX gadsimta beigās, kuru Struves kgs citē savās „Kritiskajās piczīmēs“, 17. lpp.63.

80

N.—ona kgs arī šajā jautājumā sarunājis tādu kaudzi pretrunu, ka no tās var izvēlēties tezes pēc patikas, jo tās ne ar ko nav saistītas savā starpā. Tomēr nav šaubu par zemnieku saimniecības idealizaciju ar miglaino terminu: „tautas ražošana". Migla ir sevišķi ērta atmosfēra dažādu tērpu maiņai.

81

Sal. N.—onu, 321. 1pp. in f. (in fine — beigās. lied.) u. c.

82

Ibid., 335. lpp., 184. rinda: kapitālisms „atņem stabilitāti". U. d. c.

83

„īstenībā izteicieni sabiedrība, asociācija ir tādi nosaukumi, ko varam dot visādām sabiedrībām, gan feodālajai sabiedrībai, gan buržuāziskai sabiedrībai, kura ir asociācija, kas dibinās uz konkurences. Kā gan var eksistēt rakstnieki, kas uzskata par iespējamu atspēkot konkurenci ar vienu vārdu: asociacija‘/“ (Marx, „Das Elend der Philosophic") (Markss, „Filozofijas nabadzība"5^80, lied.). Ļoti asi kritizējot sentimentālo konkurences nosodīšanu, autors izvirza tieši tās progresivo pasi, tās virzītāju spēku, kas dzen uz priekšu „tcchnisko progresu un sociālo progresu".

84

rakstīts 1817. g.

85

— V. Atkinsons, „Politiskās ekonomijas pamati", Londonā, 1840., 170. un 195. lpp. Red.

86

— Nav vairs Trojas! Red.

87

I.ai gan ir vēl liels jautājums, kāpēc viņš nebūtu pielāgojams? Vai tikai ne tāpēc, ka šie rakstnieki izvirzīja jautājumus plašāk, ņemdami vērā konkrēto saimniecisko iekārtu vispār, tās vietu un nozīmi visas cilvēces attīstībā, neaprobežojot savu apvārsni ar vienu zemi, kurai it kā varētu izdomāt iptišu teoriju.

88

Šis termins te lietots vēsturiski filozofiskā nozīmē, raksturojot tikai teorētiķu kļūdu, kuri savu konstrukciju paraugus ņēmuši no jau pārdzīvotām iekārtām. Tas nemaz neattiecas ne uz šo teorētiķu personīgajām īpašībām, nedz uz viņu programām. Kurš katrs zina, ka reakcionāri vārda parastajā nozīmē nebija ne Sismondi, nedz Prudons. Mēs paskaidrojam šis ābeces patiesības tāpēc, ka narodņiku kgi, kā turpmāk redzēsim, vēl līdz šim nav tās apguvuši.

89

* — „Lekcijas par rūpniecību un financēm", Parizē, 1832. Red.

90

— „Kustamo inanlu ieķīlāšanas banka". Red.

91

Aizstājot lokālās, kārtu savienības ar sociālā stāvokļa un sociālo interešu vienību veselas valsts un pat visas pasaules ietvaros.

92

Pēc zemstu statistikas datiem (Blagoveščenska „Kopotais krājums") vidējais obščinas lielums 123 apriņķos 22 guberņās līdzinās 53 sētām ar 323 abēja dzimuma personām.

93

Pilsētu iedzīvolfiju procenls Eiropas Krievijā pieaug pēcrefor-mas laikmetā. Mums šeit jāaprobežojas ar norādījumu uz šo visiem visvairāk zināmo pazīmi, lai gan lā ne tuvu pilnīgi neizteic parādību, neaptver svarīgākās Krievijas īpatnības, salīdzinot ar Rietumeiropu. Šeit nav vieta analizēt šīs īpatnības (kustības brīvības trūkums zemniekiem, rūpniecības un fabriku pilsētiņu pastāvēšana, zemes iekšējā kolonizācijā utt.).

94

„Sava tālākajā attīstībā šis virziens (proti, sīkburžuaziskās kritikas virziens, kuras priekšgalā atradās Sismondi) pārvērtās par gļēvu sūdzēšanos par tagadējiem apstākļiem"69.

95

Pēc visa tā lasītājs var spriest par N.—ona kga asprātību, kurš savos „Apskatos^1' bez kautrēšanās pārvērš relatīvo mainīgā kapitala un strādnieku skaita samazināšanos par absolūto un tāpēc izdara veselu kaudzi aplamu secinājumu par iekšējā tirgus „sašaurināšanos" u. tml.

96

Šo nosacījumu mēs, lūk, ņēmām vērā, teikdami, ka Krievijas iekšējā kolonizācijā traucē izpausties likumam par industrijā nodarbināto iedzīvotāju lielāko pieaugumu. Der atcerēties atšķirību starp sen apdzīvoto Krievijas centru, kur industrijā nodarbināto iedzīvotāju skaita pieaugums noticis ne tik daudz uz. pilsētu rēķina, cik uz fabriku ciemu un miestiņu rēķina, un kaut vai Jaunkricviju, kur cilvēki apmetušies uz dzīvi pēcrcfonnas laikmetā, kur pilsētu augšana ātruma ziņā var salīdzināties ar amerikānisko. Mēs ceram sīkāk izanalizēt šo jautājumu citā vielā.

97

Sal. līīpat sevišķi spilgto raksturojumu par industriālo centru progresīvo lomu iedzīvotāju garīgajā attīstībā grāmatā „Die Lage der arbcitenden Klassc in England", 1845.Ka šās lomas atzīšana netraucēja darba „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā" autoru dziļi izprast pretrunu, kas parādās, pilsētai atdaloties no laukiem, pierāda viņa polemiskais darbs pret Diringu.

98

Lai lasītājs atceras, ka tieši šo kļūdu izdarīja Sismondi, runādams par Francijas ,,laimi“ ar 80°/o zemkopībā nodarbinātu iedzīvotāju, it kā tā būtu kaut kāda „tautas ražošanas" u. tml. īpatnība, bet nevis kapitālisma attīstības atpalicības izpausme.

99

— „Centrālā sociāli politiskā lapa". Red.

100

Sal. Volgins, „Narodņicisma pamatojums Voroncova kga darbos", Pēterburgā, 1896., 215. un 216. lpp.

101

Taisnība, starp cilu, liek pateikt, ka Sismondi, novērodams industriālo iedzīvotāju pieaugumu vairākās zemēs un atzīdams šās parādības vispārējo raksturu, šur tur pierāda savu izpratni par to, ka tā nav tikai kaut kāda „anoinalija" u. tml., bet iedzīvotāju dzīves apstākļu dziļa pārmaiņa, — pārmaiņa, kurā jāatzīst arī kaut kas labs. Vismaz šāds viņa spriedums par darba dalīšanas kaitīgumu uzrāda daudz dziļākus uzskatus nekā, piemēram, Michailovska kga

102

— sikburžuja. Red.

103

I, IX Ipp. Red.

104

t,ai uzskatāmi parādītu Eiropas romantisma attiecību pret krievu romantismu, mēs zem svītras sniegsim N.-—ona kga rakstu citātus. „Mēs nevēlējāmies izlietot mācību, ko mums devusi saimnieciskās attīstības gaita Rietumeiropā. Mūs tādā mērā pārsteidzis kapitālisma attīstības spožums Anglijā, un tā pārsteidz neizmērojami ātrāk notiekošā kapitālisma attīstība Amerikas Valstīs" ult. (323.). — Kā redzat, pat N.—ona kga izteicieni neizceļas ar savu jaunumu! Viņu „pārsteidz" tas pats, kas „pārsteidza" Sismondi gadsimta sākumā.

**„...Nav pareizs tas saimnieciskais ceļš, pa kuru mēs esam gājuši beidzamos 30 gadus" (281.)... „Mēs pārāk ilgi esam identificējuši kapitālisma intereses ar (autas saimniecības interesēm — tie ir ārkārtīgi postoši maldi... Redzamie rūpniecības aizsardzības rezultāti ... mūs tādā mērā apstulbināja, ka mēs pametām pavisam neievērotu (autu un sabiedrību... mēs pametām neievērotu, uz kā rēķina notiek šāda attīstība, mēs aizmirsām par jebkuras ražošanas mērķi" (298.) — izņemot kapitālistiskās ražošanas mērķil

105

„Nevērīga izturēšanās pret savu pagātni... kapitālisma ieviešana" . . . (283.) . . . „Mēs . . . izlietojām visus līdzekļus kapitālisma ieviešanai" (323.).....Mēs nesaredzējām" . . . (ibid.).

106

...„Mēs nelikām šķēršļus kapitālistisko ražošanas formu attīstībai, lai gan tās balstās uz zemniecības ekspropriāciju" (323.).

107

„Kur būtu stingri jāpicfuras mūsu gadsimtiem vecajām tradici-jām; kur būtu jāattīsta princips par ražošanas līdzekļu ciešo sakaru ar tiešo ražotāju... kur būtu jāpatielina viņas (zemniecības) darba ražīgums, koncentrējot ražošanas līdzekļus viņas rokās... visur tur mēs esam nostājušies uz pilnīgi pretēja ceļa" (322. un 323.). „Mēs noturējām kapitālisma attīstību par visas tautas ražošanas attīstību... mēs nepamanījām, ka pirmā attīstība... var notikt vienīgi uz otrās rēķina" (323.). Mūsu kursivs.

108

— vecā režima. Red.

109

Efrusi saskatījis Sājā Sismondi nožēlošanā un ilgās „pilsonisko vīrestību" (7. nr., 139. lpp.). Lai izteiktu sentimentālās vēlēšanās, vajadzīga pilsoniska vīrestība!! Paskatieties kaut kurā vēstures māci-

110

Engels. „Die Lage der arbeitenden Klasse in England"'13.

111

N._ona kgs, iedrošināmies cerēt, nežēlosies par mums, ka mēs patapinājām no viņa (345. lpp.) šo izteicienu, kas mums šķiet augstākā mērā izdevies un raksturīgs.

112

„Turēties pie mūsu gadsimtiem vecajām tradīcijām (vai tas nav patriotisms?)... attīstīt mūsu mantoto principu par ražošanas līdzekļu ciešo sakaru ar tiešajiem ražotājiem"... (N.—ona kgs,

113

322. lpp.). „Mēs esam nogriezušies no ceļa, pa kuru gājām daudzus gadsimtus; mēs esam sākuši likvidēt ražošanu, kas pamatojās uz.

114

Pilnīgi analoga ir narodņiku kļūda attiecībā uz citu savienību (obščinu), kas atbilda šaurām vietējo zemnieku vajadzībām pēc apvienošanās, kuri saistīti ar zemes īpašuma, ganību kopību u. tml. (bet galvenokārt ar viņiem kopējo muižnieku un ierēdņu varu), bet kas nemaz neatbilst preču saimniecības un kapitālisma vajadzībām, kurš noārda visus vietējos, kārtu, grupu iežogojumus un rada dziļu ekonomisku interešu nevienādību pašā obščinā. Vajadzība pēc savienības, pēc apvienošanās kapitālistiskā sabiedrībā nav pavājinājusies, bet, gluži otrādi, neizsakāmi pieaugusi. Bet ņemt veco mērauklu, lai apmierinātu šo jaunās sabiedrības vajadzību, ir pilnīgi aplam. Šī jaunā sabiedrība prasa jau, lai, pirmkārt, savienība nebūtu vietēja, kārtu, grupu savienība; otrkārt, lai tās sākuma punkts būtu tā stāvokļa un interešu atšķirība, ko radījis kapitālisms un zemniecības sairšana. Turpretī vietējā, kārtu savienība, kas saista kopā zemniekus, kuri krasi atšķiras pēc sava ekonomiskā stāvokļa un pēc savām interesēm, sava obligatuma dēļ kļūst tagad kaitīga gan pašiem zemniekiem, gan visai sabiedrības attīstībai.

115

— Šķietami mācītiem. Red.

116

Sk. iepriekš, kaut vai tās nodaļas virsrakstu, no kuras mēs citējām prātojumus par cunftēm (ko minēja arī Efrusi: 147. lpp).

117

Tas fakts, ka viņš centās pierādīt šo vajadzību pastāvēšanu, расе] viņu, atkārtojam, neizmērojami augstāk par šaurajiem buržuāziskajiem ekonomistiem.

118

Un arī šai jautājumā Sismondi „neaizsteidzās priekšā" laikmetam, jo viņš atzina par labu tikai to, kas jau tika realizēts Anglijā, nespēdams izprast šo pārveidojumu sakaru ar mašinizēto lielinduslriju un ar tās progresivo vēsturisko darbu.

119

Mēs negribam teikt, ka šajā ziņā starp minētajiem rakstniekiem nav izšķirības, bet tā neizskaidro jautājumu un nepareizi attēlo Sis-mondi attiecības pret citiem rakstniekiem: iznāk, it kā viņiem būtu vienāds viedoklis un viņi atšķirtos tikai ar apņēmību un konsekvenci secinājumos. Ne jau par to ir runa, ka Sismondi „negāja" tik tālu, bet gan, ka viņš „gāja" atpakaļ, bet minētie rakstnieki „gāja" uz priekšu.

120

„Nobērts Ouens, — saka Markss, — kooperatīvo fabriku un kooperativo tirgotavu tēvs. — kas tomēr nebija vienisprātis ar savu pēcteču ilūzijām par šo izolēto pārveidošanas elementu nozimi (Trag-weite), — ne tikai faktiski pamatoja savus pētījumus ar fabriku sistēmu, liet arī teorētiski pasludināja to par izejas punktu „sociālām apvērsumam"04.

121

„Uzdevums, kas būs jāalrisina krievu sabiedrībai, ar kairu dienu kļūst sarežģītāks. Ar katru dienu kapitālisma iekarojumi top plašāki"... (ibid.).

122

„Krievu sabiedrībai būs jāatrisina liels, ārkārtīgi grūts, bet ne neiespējams uzdevums — attīstīt iedzīvotāju ražošanas spēkus tādā formā, lai tos varētu izmantot nevis neievērojams mazākums, bet visa tauta“ (N.—ons, 313.).

123

Sal. citātus žurnālā ,,R. B.“, 8. nr., 57. lpp. un ari ,,R. B.“, 6. ni\, 91. lpp.. N.—ona kga rakstā.

124

Šo fragmentu Efrusi min ,,R. I$.“, 8. nr., 57. lpp. (sākot ar pēdējo rindkopu).

125

Sal. žurn. ,,H. B.“, min. rakstu, 1894. g., 6. nr., 88. lpp. Šā fragmenta tulkojumā N.—ona kgs pieļauj divas neprecizitātes un vienu izlaidumu. Vārdus ,,sīkburžuazisko“ un ,,sīkzernniecisko“ viņš tulko „Šauri sikpilsonisko" un „šauri zemniecisko". Vārdus „strādnieku jautājums" viņš tulko „lautas jautājums", lai gan oriģinālā lasāms der Arbeiler. Vārdus „bija jāsadragā" (gesprengt werden inussten) viņš iz.laiž®5.

126

Tādu kā Adolfs Vagners? К. T.

127

Cils narodņiku ekonomists, V. V. kgs, ir pilnīgi solidārs ar N.—ona kgu iepriekš minētajos svarīgākajos jautājumos un atšķiras tikai ar vēl primitīvāku viedokli.

128

Lai cik vienpusīgs arī bulu šis angļu fabrikantu izskaidrojums, kuri ignorē dziļākos križu cēloņus un lo nenovēršamību, tirgiem lēni pajjlašinolics, tomēr lajā ir neapšaubāmi pilnīgi pareiza doma, ka produkta realizācija, pārdodot to ārzemēs, prasa visā visumā attiecīgu importu no ārzemēm. — Ieteicam šo angļu fabrikantu aizrādījumu to ekonomistu zināšanai, kas atkratās no jautājuma par produkta realizāciju kapitālistiskajā sabiedrībā ar dziļdomīgo piezīmi: „pārdos ārzemēs^128'.

129

— tai! Red.

130

Lai „pierādītu" kapitālisma nederīgumu, Sismondi tūlīt sacer aptuvenu aprēķinu (kas tā patīk, piemēram, mūsu krievu romantiķim V. V. kgm). 600 000 ģimenes, — saka viņš, — ir nodarbinātas zemkopībā. Ierīkojot ganības lauku vielā, „vajadzēs" ne vairāk kā desmito daļu šā skaitļa... Jo mazāk rakstnieks izprot procesu visā tā komplicētībā, jo labprātāk viņš meklē palīdzību bērnišķīgos aprēķinos „pēc acumēra".

131

„Discours sur te libre ēchange" („Runa par tirdzniecības brīvību"07. Red.). Mēs lietojam vācu tulkojumu: „Rede fiber die Frage des Frcihandels".

132

„Die Lage der arbeitenden Klasse in England" (1845 i™. Sis darbs sarakstīts pilnīgi no tā paša viedokļa pirms labības likumu atcelšanas (1846.), kamēr lekstā citētā runa atliecas uz periodu pēc to atcelšanas. Bet laika atšķirība nuinis nav svarīga: pieliek salīdzināt iepriekš minētos Sismondi spriedumus, kas atliecas uz 1827. g., ar šo 1848. g. runu, lai redzētu abu autoru jautājuma elementu pilnīgo identitāti. Pašu ideju — salīdzināt Sismondi ar vēlāko vācu ekonomistu — mēs patapinājām no „Handvvorterbueh der Slaalswissen-schaflen", В. V., Art. „Sismondi" von Lippert, Seite 679. Paralēlē izrādījās tik aktuali interesanta, ka Liperta kga iztirzājums uzreiz zaudēja visu savu kokainīlm ... gribēju teikt, „objektivitāti" un kļuva interesants, dzīvs un pat kaislīgs.

15^132

133

Sal. žurnālā „Neue Zeit“ („Jaunais Laiks"71. Red.) nesen atklātos Marksa rakstus mēnešrakstā „Wcstphalischcs Dampfboot" („Vestfales Tvaikonis"72. Red.).

134

Bakstīts 1867. g.7S. — Kas attiecas uz rentes palielināšanos, tad, lai izskaidrotu šo parādību, jāievēro likums, ko konstatējusi jaunākā diferenciālās rentes analizē, proti, ka rentes paaugstināšanās iespējama reizē ar labības cenas pazemināšanos. „Kad angļu labības muitas 1846. g. tika atceltas, angļu fabrikanti domāja, ka viņi ar to padarījuši zemes īpašnieku aristokrātiju par pauperiem. Bet patiesībā tā kļuva vēl bagātāka, nekā tā bija jebkad agrāk. Kā tas nolika? Ļoti vienkārši. Pirmkārt, no fermeriem sāka prasīt pēc līguma, lai viņi ieguldītu 12 mārciņas sterliņu 8 m. steri, vietā uz akra gadā, un, otrkārt, zemes īpašnieki, kam bija ļoti daudz pārstāvju deputātu palalā, panāca to, ka viņiem izsniedza lielu valsts subsīdiju savu zemju drenēšanai un citiem uzlabojumiem. Tā kā nekur pilnīgi neizņēma no apgrozības pat sliktāko zemi, bet nolika tā, ka to — augstākais — vienīgi izmantoja ciliem mērķiem un arī tad lielāko liesu tikai pagaidām, — tad rentes pacēlās proporcionāli palielinātam kapitala ieguldījumam zemē, un izrādījās, ka zemes īpašnieku aristokrātija nokļuva vēl labākos apstākļos nekā agrāk" („Das Kapilal", III, 2, 259) („Kapitāls", III sēj., 2. d„ 259. lpp.74. Red.).

135

Mūsu kursīvs.

136

Uz šo labības likumu atcelšanas progresīvo nozīmi norādīja arī darba „Die Lage“ autors vēl pirms šās atcelšanas (1. c., p. 179)7S, pasvītrojot sevišķi tās ietekmi uz ražotāju pašapziņu.

137

Sk. par to lirošuru „Par naudas sodiem" (šā sējuma 15. lpp. Red.).

138

Tas stājas spēkā ar 1898. g. novembri.

139

Veca dziesmiņa! Katru gadu Krievijas — it sevišķi centrālā rajona — fabrikas saņem pirms Ņižņij-Novgorodas gadatirgus steidzamus pasūtījumus, un katru gadu viņas svinīgi iegalvo visiem muļķiem, kas viņām tic vai izliekas ticam, ka viņas to neesot varējušas paredzēti...

140

Mēs uzskaitījām tikai tās svinamās dienas, ko līdz šim svinēja visas fabrikās. Ir vēl daudz svinamo dienu, kas kopējas milzīgam vairākumam fabriku, piern., gavēņa priekšvakars, vastlāvju nedēļas piektdiena, lieldienu nedēļas ceturtdiena, piektdiena, sestdiena u. d. e.

141

Ja darba dienu skaits gadā 207, tātad brīvu svinamo dienu ir 98. Iepriekš mēs sacījām, ka svinamo dienu skaits ir 89, bet mēs ņēmām, pirmkārt, vienīgi mcclīaniskās fabrikas un, otrkārt, nevis svinamo dienu vidējo skaitu visās fabrikās, bet to svinamo dienu skaitu, kuras visbiežāk sastopamas.

142

— tai Tied.

143

Autora kursivs.

144

Autora kursīvs.

145

— briesmīgi pateikt! Red.

146

— līdzīgi. Red.

147

Salīdzinot šos abus narodņiciskās publicistikas projektētājus, priekšroka dodama N. Levitska kgm, kura projekts drusciņ gudrāks par S. Južakova kga projektu.

148

P. L. Lavrova raksts, kas iespiests 4. n-rā, ir tikai „izvilkums^245 no plašās P. L. Lavrova vēstules, kas domāta „Materiāliem". Mēs

149

Kursīvs mušu.

150

P;irteiksanos. Red.

151

„Permas novada apskats. Mājrūpnieeības stāvokļa apraksts Permas guberņā^11. Izdots par Permas guberņas zemstes līdzekļiem. Permā, 18%. Lpp. 11 + 365 + 232 tabulu lappuses, 16 diagramas un

152

Permas guberņas karte. Maksā 1 rbl. 50 кар.

153

Faktiski vairāk nekā trešā dala ir mājrūpnieki-bezzemnieki, jo skaitīšana aptvēra tikai vienu pilsētu. Par to turpmāk.

154

Šie abi mājrūpnieku veidi, t. i., lie, kas apstrādā dzīvnieku produktus un augu materiālus, ir 33^154/# + 28°/o = 61°/o no visa mājrūpnieku skaita. Metālu apstrādāšanā nodarbināti 25°/o mājrūpnieku (20. lpp.).

155

Mūsu „fabriku un rūpnīcu" (lā tās nosauc oficiālā statistika) milzīgajam vairākumam ir mazāk par 16 strādniekiem, proti, 15 tūksi, no 21 iūkst. Skat. „Fabriku un rūpnīcu rādītājs par 1890. g.“.

156

— iepriekš. Red.

157

— tā! Red.

158

Turpmāk sniegsim datus par uzņēmumu sadalījumu pēc tīrā ienesīguma. Pēc šiem datiem 2 370 uzņēmumos ar minimālu ienākumu

159

(līdz. 50 rub.) tīrais ienākums =: 77 900 rub., bet 80 uzņēmumos ar maksimālo ienākumu 83 150 rub. Uz t „uzņēmumu" iznāk 32 rub un 1 039 rub.

160

Gada strādniekā izpeļņa pieņemta par 100.

161

Tāpēc, ja N.—она kga uzbrukumi „rūpniecības atdalīšanai no zemkopības^11 nebūtu romantiķa platoniskas nopūtas, tad viņam būtu jāapraud arī katra mājrūpniecības uzņēmuma rašanās.

162

— „Kapātais", 2. izd., I s«j., 770. Ipp.ss Red.

163

„Apraksta" šais skaitļos acīm redzot ieviesusies iespieduma kļūda (sk. 58. lpp.), ko mēs izlabojām.

164

Ir zinīīms, ka zemnieki bieži liek arī rūpniecības strādniekiem izpildīt zemkopības darbus. Sal. „Majrūpn. utl.“, III, ". lpp.

165

Termiņa strādnieks zemkopībā vienmēr dabū vairāk par pusi gada algas. Pieņemsim, ka šeit termiņa strādnieki saņem pusi gada

strādnieka algas. Tad gada strādnieka alga būs (2 492 : (73 -f-

— 25,& rub. Pēc zemkopības depart amenta datiem saimnieka maizē dzīvojoša gada laukstrādnieka vidējā alga 10 gadu laikā (1881.—1891.) Perinās guberņā bija 50 rub.

166

— faktiski. lied.

167

— juridiski. Iied.

168

Hagapstrādašanas rūpniecībai ir vienīgi līkai I grupa.

169

Pats par sevi saprotams, ka varam salīdzināt tikai vienas apakšgrupas mājrūpniekus un nevis preču ražotāju ar amatnieku vai ar tādu, kas strādā uzpircējam.

170

— ,,Kapitala“ I sēj., 2. izd., 406. lpp.si>. Red.

171

Tic tomēr ne luvu vēl nav vislielākie uzņēmumi. No uzņēmumu sadalījuma pēc algoto strādnieku skaita (113. Ipp.) var ap

172

rēķināt, ka trijos uzņēmumos ir 163 algotie strādnieki, t. i., vidēji pa 54 algotiem strādniekiem uzņēmumā. Un tie ir „mājrūpnieki", ko skaita kopā ar vieniniekiem (vieninieku šajā mājrūpniecībā ne mazāk par 460) un atvasina vispārējos „vidējos" skaitļus!

173

Tabulā 158. Ipp., Šķiet, iespieduma vai cita kļūda, jo Irbitas apriņķī tīrais ienākums lielāks par kopsumā parādītajiem 9 827 rub. Mums nācās tabuliņu pārstrādāt pēc „Aprakstam" pielikto tabulu datiem.

174

Sal. „Mājrūpn.", 46. un 47. Ipp., kā arī ražošanas aprakstu „Apraksta" 162. un turpm. Ipp. Visai raksturīgi, „ka šie uzņēmēji kādreiz bijuši īsteni mājrūpnieki, kāpēc viņi vienmēr ... labprāt sevi saukuši un sauc par mājrūpniekiem".

175

No „Apraksta" redzams, ka darvas ražošanā lielo gan pirmatnējus paņēmienus darvas tecināšanai — bedres, gan pilnīgākus paņēmienus — iemūrētus un pat cilindriskus katlus (195. Ipp.}. Zemnieku sētu skaitīšana devusi materiālu par vienu, kā arī otru paņēmienu sadali, bet materials nav izlietots, jo nav izdalīti lielie uzņēmumi.

176

Sal. ekipāžu rūpniecību, teksta 308. lpp. un lab. It. un 12. Ipp.;

177

lāžu rūpniecību — 335. lpp.; drēbniecības rūpniecību — 344. u. c. lpp.

178

Par mežģiņu, atslēdznieku un harmoniku nozari mums arī ir

179

šīs ziņas, bet mēs izlaidām šīs nozares, jo tām nav datu par uzņēmumu sadali pēc ģimenes strādnieku skaita.

180

К 377 uzņēmumi 28 mājrūpniecības nozarēs sadalās pēc ģimenes un algoto strādnieku skaita šādi: ar 0 ģim. strādniekiem — 95 uzņēmumi; ar 1 str. — 4 362 uzņēmumi; ar 2 str. — 2 632; ar 3 — 870; ar 4 — 275; ar 5 un vairāk — 143. Uzņēmumi ar algotajiem strādniekiem — 2 228, lai skaitā ar 1 alg. str. — 1359; ar 2 — 447; ar 3 — 201; ar 4 — 96; ar 5 un vairāk — 125. Pavisam 4 625 algotie strādnieki ar izpc]ņu 212 096 rub. (uz vienu — 45,85 rub.).

181

— līdz galējai robežai. Hed.

182

No 2 228 uzņēmumiem ar algotajiem strādniekiem šajās 28 māj-rūpniccības nozarēs 46 uzņēmumiem ir pa 10 un vairāk algoto strādnieku, pavisam 887 algotie str., t. i., vidēji pa 19,2 algotie strādnieki uz uzņēmumu.

183

Tai skaitā diviem uzpircējiem (Ponomarcvam un Fominskimļ strādā 217 uzņēmumu. Pavisam Kunguras apriņķī 470 apavnieku uzņēmumu strādā uzpircējiem.

184

— ibidem — turpat. Bed.

185

— sviedru izspiešanas sistēma. Red.

186

Tāda ir tūbas ražošanas organizācija Ņižņij-Novgorodas guberņas Arzamasas un Semjonovas apriņķī. Skat. „Mājrūpniecības uzņēmumu pētīšanas komisijas darbus" un Ņižņij-Novgorodas z.emslu statistikas „Materiālus".

187

„fabriku un rupnīcu radilajs" par 1879. gadu. Māšu pinēji,

188

kas strādā uzpircējiem, visvairāk koncentrēti Osas apriņķī.

189

„Apraksts", 157. Ipp.

190

Uz 1 uzņēmumu.

25 2. sēj.

191

— sviedru izspiešanas sistēma. Red.

192

valdiet smieklus, draugi! Red.

193

Skat. kaut vai Charizomcnova kga rakstu „Mājrūpniecības nozīme" žurnālā ,,.luridičcskij Veslņik"92, 1883. g., 11. un 12. nr., kas sniedz toreizējā statistiskā materiala kopsavilkumu.

194

Mēs jau nerunājam par šā skaitļa kuriozo noteikšanu. Piem., vislielāko sumu dod miltu malšanas nozare (1,2 milj. rub.), jo šajā sumā ieskaitīta visas tās labības vērtība, ko dzirnavnieki samaluši! Tabulās un „Apraksta" tekstā minēts tikai bruto ienākums — 143 tūkst. rub. (skat. 358. lpp. un piezīmi). Apavu rūpniecība dod 930 tūkst, rub., no kuriem ievērojamu daļu sastāda Kunguras rūpnīcu īpašnieku apgrozījums utt., utt.

195

Varbūt iebildīs, ka mājrūpnieku un amatnieku algotie strādnieki (20% no visa mājrūpnieku nodarbinātā strādnieku skaita) japic-skaila nevis preču ražošanai, liet amatniecībai. Bet darba spēks šeit pats ir prece, un tā pirkšana un pārdošana ir kapitālisma būtiska pazīme.

196

Mums nekā nesaka par to, kā „sadzīves tuvums" atspoguļojas atalgošanas sistēmā un pareizībā, līgumu veidos, strādnieka kalpināšanā, truck-system’ā.

197

Tās pašas domas atrodam grāmatā ,,Mājrūpn.“, I, 30. un turpm., kur polemizē pret avīzi „Djelovoj Korrespondenl"Bs, kura rakstīja, ka kulakus (montēšanas darbnīcu īpašniekus lāžu rūpniecībā) nevajadzētu ielaist mājrūpnicciskajā nodalījumā. Par atbildi uz to mēs lasām: „Visa mūsu mājrūpniecībā atrodas privāto kapitālu valgos, un tāpēc, ja mūsu mājrūpnieciskā nodalījumā pielaistu tikai tos mājrūpniekus, kas paši tirgojas ar saviem izstrādājumiem, tad tur būtu tik tukšs kā izslaucīts". Visai raksturīga atzīšanās, vai ne? Mēs jau iepriekš parādījām, pamatojoties uz skaitīšanas datiem, šos ,.privāto kapitālu valgus", kuri tur savās rokās mājrūpniecības nozares.

198

„Apraksts" ari ar lielu patosu runā par obščinas lietderīgumu un par zemes īpašumu „mobilizācijas brīvības" kaitīgumu, kuras rezultātā, lūk, rastos „proletariats" (6. lpp.). Šī mobilizācijas brīvības nostādīšana pretī oli.ščinai Joti labi raksturo tieši visreakcionārāko un kaitīgāko „obščinas" pazīmi. — Interesanti būtu zināt, vai kaut vienā kapitālistiskā zemē atrastos tāds „proletārietis", ko neuzskatītu par pauperu, ja viņa gada izpeļņa būtu 33 un 50 rub.

199

Hei, ka esošais konkrētais ce|š ir kapitālismu attīstība, to, cik mums zināms, nenoliedza arī paši narodņiki, ne N.—ona kgs, ne V'. V. k^198s, ne .īužakova kgs utt., ult.

26 2. sēj.

200

XVI izlaid., 594. un 595. Ipp. Citēts gramatā ,,Mājrupn.“, I, 140.

201

Sk. „Mājrūpn.I, 18. un 19. — „Apraksta" 222., 223., 244. — „Pārskats un pētījums par mājrūpn.", valsts īpaš. un zemkop. ministrijas izd., Jegunova rakstu 111 sēj. Ievietodama Jegunova rakstu, ministrija atrunājas piezīmē, ka autora uzskati „būtiski atšķiras no kalnrūpniecības resora ieskatiem un datiem". — Krasnoufimskas apriņķī, piemēram, slēgtas, pamatojoties uz minētiem likumiem, līdz 400 kalves. — Sal. „Mājrūpn. pētišan. kom. darbi", XVI izl., V. D. Belova rakstu: „Uralu mājrūpniecība sakarā ar kalnrūpniecību". Autors stāsta, ka mājrūpnieki, bargo likumu iebiedēti, slēpj savas mašinas. Kāds mājrūpnieks ierīkojis izstrādājumu liešanai krāsni uz riteņiem, lai to vieglāk paslēptu! (cil. rakst., 18. Ipp.).

202

Lai paskaidrotu lasītājam, piezīmēsim, ka mūsu kalnrūpniecības statistika daudzreiz jau konstatējusi faktu, ka Uralos nodarbināto strādnieku skaits proporcionāli pret iegūstamo produktu neizmērojami augstāks nekā dienvidu vai Polijas kalnrūpniecības rajonā. Zemā darba alga — rezultāts tam, ka strādnieki piesaistīti pie zemes — tur Uralus uz nesalīdzināmi zemāka lechnikas līmeņa nekā dienvidus vai Poliju.

203

— sīkburžuazijas. Red.

204

Sk. nākošo rakstu.

205

Atradīsies, varbūt, ļaudis, kas nodomās, ka „rūpniecības brīvība" noliedz tādus soļus kā fabriku likumi u. tml. Ar „rūpniecības brīvību" saprot to, ka tiek likvidētas veco laiku paliekas, kas kavē kapitālisma attīstību. Fabriku likumdošanas, kā arī citu mūslaiku tā sauc. Sozialpolitik (sociālās politikas lied.), soļu priekšnosacījums ir kapitālisma dz.iļa altīstiba, un tie savukārt dzen uz priekšu šo attīstību.

206

— pārvarēts viedoklis. lied.

207

Kārlas kā viena no šķiru atšķirību formām paredz sabiedrības dalīšanos šķirās. Vienkārši runājot, ar šķirām mēs vienmēr saprotam šķiras bez kārtām kapitālistiskajā sabiedrībā.

208

— sīkburžuaziskajai. Red.

209

Viens no diviem, ļoti godājamais Kloinbiirger’a kungs: vai nu jūs runājat par šķirās sadalīlu sabiedrību vai ari par ncsadalīlu. Pirmajā gadījumā nevar būl arī nešķiru izglītības. Pēdējā gadījumā nevar būt ne šķiru valsts, ne šķiru nācijās, ne arī vienai šķirai piederīgu personu. Abos gadījumos frāzei trūkst jēgas un tā satur tikai nevainīgu Klcinbūrgcr'a vēlēšanos, kurš gļēvi aizver acis pret pašām asākajām mūsdienu īstenības parādībām.

27 2. sēj.

210

— nākotnes valsts. Red.

211

Pēc Krievijas iedzīvotāju vecuma sastāva, kā aprēķina Buņa-kovskis, no 1 000 iedzīvotājiem 485 ir vecumā no 0 līdz 20 gadiem un 570 vecumā no 0 lidz 25 gadiem.

212

„Piedzīvojuša un mācīta saimnieka vadītai, visām modernām ierīcēm apgādātai un ar prasmīgu, izglītotu strādnieku kontingentu nodrošinātai ģimnāzijās saimniecībai jābūl ienesīgai saimniecībai un jāattaisno nepieciešamā strādnieku kontingenta algošana, no kuriem

213

daži centīgākie (sic!) (lā! lied.) varētu piedalīties ienākumos. Tā, laikam, zināmos gadījumos būs arī jārīkojas, sevišķi ar bezzemniekiem, kas beiguši tās pašas ģimnāzijās kursu" (204.).

214

Pēc zemkopības un lauku rūpniecības dep-la ziņām vidēja darba alga gada laukstrādniekam Eiropas Krievijā ir (it rub. 29 кар. (par 10 gadiem, 1881.—1891.) un uzturs — 46 rubļi.

215

Lūk, pilnīgs lo laimes bērnu kategoriju saraksts, kuri atbrīvojami no mācīšanās zemkopības ftimnazijās: „turīgie, labojamie, muhamedāņu meilenes, sīkie ciltaulieši, fanātiskie sektanti, neredzīgie, kurlmēmie, idioti, ārprātīgie, chroniski slimie, ar lipīgām slimībām sirgslošie, noziedznieki" (23t.). Kad izlasījām šo sarakstu, sāpīgi sažņaudzās mums sirds: ak kungs, — mēs nodomājām, — vai palaimēsies mums kaut savus tuviniekus iedalīt albrīvolo skaitā! — Pirmajā kategorijā? — droši vien nepieliks finanču! Nu, sievietes vēl varbūt izdosies ar viltību pieskaitīt muhamedāņu meitenēm, bel kā liūs ar vīriešiem? Vienīgā cerība uz 3. kategoriju. Južakova kga līdzstrādnieks žurnālā, Michailovska kungs, ieskaitījis, kā zināms, P. B. Struvi vienkārši cittautiešos, — nu, varbūt, tad viņam labpatiksies arī mūs visus pieskaitīt kaut „sīkajiem cittautiešiem", lai mūsu piederīgos atbrīvotu no zemkopības ģimnāzijām!

216

216. lpp.: 1(1 000 rubļu no kairas ģimnāzijās.

217

Jo turīgie taču izslēgti. Južakova kgm pašam ir aizdomas, ka ,,arī no lauku iedzīvotāju skaita zināms procents atzīs par labāku sālīt savus bērnus pilsētu vidusskolās par maksu" (230.). Kā gan lai neatzīst par labāku!

218

— Tas ir viss. Hed.

219

— ārpusckoiiomiskie spaidi. Red.

220

— Apskats par vestures materiālistisko izpratni (Parizē, Žiara

221

un Ппсга iztk, 1807.). lied.

222

— t sējums. 2. izdev., 527. un 528. 1 pj>.,oa. Red.

223

„Luija bonaparla Astoņpadsmitais brimers" (Hamburgā, 1885., sal. 98. lpp.|l0^222. Red.

224

Novus'a ligs, prolams, nedomāja, ka Michailovska kgs lik lielā mērā nepazīsi Marksa darbus, citādi viņš bulu citējis visu Marksa frāzi: Die bourgeoisie hal das Land der llerrscbafl der Stādi unler-worfen. Sie lint enorme Slādle geschal'fen, sie hal die Zahl der slādli-sclion Bevolkerung gegeniiber der liindlichcn in holuun Orade ver-mehrl und so einen bedeulenden Theil der Bevolkerung dem Idio-lisinus des Landlebcns enlrissen. (buržuāzijā ir pakļāvusi laukus pilsēlas kundzībai. Viņa ir radījusi milzu pilsētas, viņa ir pilsētu iedzīvotāju skaitu, salīdzinot ar lauku iedzīvotājiem, lielā mērā pavairojusi un tādējādi ievērojamu da|u iedzīvotāju izrāvusi no lauku dzīves idiotisma. — „Komunistiskās partijas manifests". Red.).

225

Sk. šā sējuma 199. un 200. lpp. Red.

226

Sknlrlins, .Malienē un galvaspilsētā", Pēterburgā, 1870. (451. Ipp ). Mums nebija iespējams dabūt „Otjcč. Zap." par minēto laiku, un mēs izmantojām tikai šo grāmatu.

227

„Mūsu zemi viņ.f (autora kursīvs) tā apgriezis, ka mēs bez šās atgrieztās zemes nekādi nevaram dzīvot; no visām pusēm aplencis mūs ar saviem laukiem, lā ka mums nav kur savus lopus izdzīt ganībās; lūk, maksā nu par iedalīto zemes gabalu īpaši un par atgriezto zemi vēl īpaši, cik prasīs^227^1. „Kas tad tā par dzives uzlabošanu! — teica man kāds izglītots un dzīvē daudz pieredzējis zemnieks, agrākais nomnieks, — nomu mums atstājuši agrāko, bet zemi atgriezuši^227'.

228

— baltu lapu. lied.

229

— Zemnieki, kas senās Romas impērijas laikā bija pierakstīti pie zemes gabaliem, no kurieni viņi nevarēja aiziet, tai šie zemes gabali būtu cik neienesīgi būdami. He<l.

230

Skaldins |oti sīki parādījis šās definicijns ne tikai pirmās, bet arī otrās daļas (proletārietis) pareizību. Savos aprakstos viņš daudz vietas veltījis zemnieku atkarīgā stāvokļa un viņu nabadzības aprakstīšanai, kalpu smagā stāvokļa aprakstīšanai. „180Я. g. bada aprakstīšanai" (V apraksta virsraksts) un zemnieku visvisādu kalpības un pazemošanas veidu aprakstīšanai. 60. gados, kā arī 00. gados, bija |audis, kas noklusēja un noliedza badu. Skaldins dedzīgi uzstājas pret tiem. Saprotams, būtu lieki minēt sīkākus izrakstus par šo priekšmetu.

231

Un otrādi, visi tie progresivie, praktiskie pasākumi, ko mēs sastopam pie narodpikiem, pēc sava satura pilnīgi buriuaziski, t. i., nāk par labu tieši kapitālistiskai un nevis kādai cilni attīstībai. Tikai sīkhuržuji arī varēja sacerēt teoriju, it kā zemnieku zemes īpašumu paplašināšana, nodevu samazināšana, izceļošana, kredits, tcchnikas uzplaukums, pārdošanas nokārtošana u. tml. pasākumi kalpojot kaut kādai „tautas ražošanai".

232

Mums varbūt iebildīs, ka ar savu naidu pret obščinu un pēc. sava toņa Skaldins nav tipisks 60. gadiem. Bet šeit nepavisam nav darīšana tikai ar obščinu. Lietas būtība ir visiem apgaismotājiem kopīgajos uzskatos, ar kuriem vienisprātis arī Skaldins. Kas atliecas uz viņa toni, tad viņš tiešām, varbūt, nav tipisks ar savu mierīgo apdomību, mērenību, pakāpenību utt. Ne velti Engelss nosauca Skaidiņu par liberalkonservaliv (mēreni konservativo^105. Red.). Tomēr ņemt mantojuma pārstāvi ar tipiskāku toni 1) būtu neērti aiz dažādiem iemesliem, bet 2) varētu radīt pārpratumus, velkot paralēlēs ar šā-laika narodņicisniu1(M. Pēc paša mūsu uzdevuma rakstura tonis (pretēji sakāmvārdam) nerada muziķu, un Skaidiņa netipiskais tonis jo krasāk izceļ viņa ,,muziku“, t. i., viņa uzskatu saturu. Bet tikai šis saturs mūs arī interesē. Tikai pēc uzskatu satura (nepavisam ne pēc rakstnieku toņa) mēs arī esam nodomājuši vilkt paralēlēs starp mantojuma pārstāvjiem un tagadējā laikmeta narodņikiem.

233

Garām ejot jāpiezīmē: tas būtu ne tikai ārkārtīgi interesants un pamācošs, bet ari pilnīgi likumīgs pētnieka ekonomista paņēmiens. Ja zinātnieki uzticas anketu materiālam — daudzu saimnieku atsauksmēm un atbildēm, caur un cauri neobjektīvām, maz kompetentām, kuru autori nav izveidojuši savu viengabalainu uzskatu, nav pārdomājuši savus uzskatus, — tad kāpēc gan neuzticēties novērojumiem, ko veselus tl gadus krājis absolūti paliess cilvēks ar ievērojamām novērošanas spējām, cilvēks, kas lieliski izpētījis to, par ko viņš runā.

234

Atcerieties ainu. kā stārasts (t. i., tnuižnieka pārvaldnieks) sauc rentnieku darītā, kad zemniekam paša labība birst taukā un viņu piespiež iet tikai atgādinājums, ka „nolaidis bikses" pagastmājā.

235

Sal. tagad Tugana-Baranovska grāmatu: „Krievijas fabrika"

(Pēterburgā, 1898. g.).

236

Jau agrāk, rakstā par ekonomisko romantismu, man bija izdevība atzīmēt, ka mūsu pretinieki izrāda ārkārtīgu tuvredzību, sapro? tot terminus reakcionārs, sīkburžuazisks kā polemiskus paņēmienus, kamēr šiem izteicieniem ir pilnīgi noteikts vēsturiski filozofisks saturs. (Sk. šā sējuma 188. lpp. Red.).

237

— loco cilāto — citētā vielā. lied.

238

Marx, „Die hciligc tāmi lie", 120. Pēc Beļfova, 235. lpp. („Reizē ar vēsturiskās darbības pamatīgumu lālad augs arī masas apjoms, kuras produkts tā ir”. — Markss, „Svētā ģimene"100. Red.) .

239

— tā!! Red.

240

* — sīkburžuja. Red.

241

Mēs, protams, nerunājam par to sagaidīšanu, ltas nemaz neatzīst par vajadzīga ņemt vērā darba intereses vai kurai pats vispārinājums, ko izteic termins „kapitālisms", nesaprotams un bez satura. I.ai arī Krievijas dzīvē šeit ietilpināmās sabiedriskās domas virzieni britu cik svarīgi būdami, tad tomēr narodņiku • un viņu pretinieku strīdā tie nemaz neiederas un tos nevajag šeit iejaukt.

242

Šulces-Gevcrnica vārdi „Schmotlcrs .lalirbuch" („fimolora pada

243

grāmata". Red.) 189G. g. rakstā par Maskavas-Vladimiros kokvilnas rūpniecību.

244

Svarīgi atzīmēt, ka ar pēdējiem vārdiem autors pieskaita rezerves armijai zemkopībā nodarbinātos iedzīvotājus, kas uz laiku pievēršas rūpniecībai. Taisni tos vēlākā teorija nosauca par lieku iedzīvotāju apslēpto formu (sk. Marksa „Kapitālu").

245

dzirdējām, ka šovasar (1897. g.) iznākusi ārzemēs tiklab šī P. L. Lavrova vēstule pilnīgā veidā, kā arī P|echanova atbilde, bet mums nebija iespējas redzēt ne vienu, nedz otru. Tieši tāpat mums nav zināms, vai iznācis „Narodovoļcu grupas „Ļetučij Ļistok" “ 5. numurs, kurā redakcija apsolīja sniegt redakcijas rakstu sakarā ar P. L. Lavrova vēstuli. Sk. piezīmi 4. n-rā, 22. Ipp., 1. slejā.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs 2 Sējums 1895 — 1897

PRIEKŠVĀRDS

TORNTONA FABRIKAS STRĀDNIEKIEM UN STRĀDNIECĒM23

1