Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti 08

V.I. ĻEŅINS

8 Sējums 1905 janvāris — jūlijs

PRIEKŠVĀRDS

Astotajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti no 1905. gada janvara līdz jūlijam, Krievijas pirmās revolūcijas sākuma periodā. Sējuma lielāko daļu aizņem raksti, kas publicēti boļševiku nelegālajās avīzēs ,,Vperjod“ un ,,Proļetarij“.

Darbos: „Patvaldība un proletariats”, ,,Port-Arturas krišana”, „Eiropas kapitāls un patvaldība”, „Sagrāve” — dota patvaldības militārā sabrukuma un politiskās krizes analizē un paredzēta revolūcijas nenovēršamība Krievijā.

Darbi: „Divas taktikas”, „Vai mums jāorganizē revolūcija?”, „Jauni uzdevumi un jauni spēki”, „Par revolucionāro pagaidu valdību”, „Proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra”, „Revolucionārā armija un revolucionārā valdība” — veltīti boļševiku partijas revolucionārās taktikas pamatošanai un attīstīšanai, ineņše-viku oportunistiskās taktikas atmaskošanai un kritikai.

Darbos: „Laiks beigt”, „Īss apraksts par šķelšanos KSDSP”, „III kongresa lēmumu vispārējais plāns”, ,.KSDSP 111 kongresa rezolūciju projekti”, „Pirmais solis”, ..Bonapartislu stiķi”, „Otrais solis”, „Atklāta vēstule KSDSP Padomes priekšsēdētājam b. Pļechanovam” — redzama Ļeņina cīņa pret meņševiku šķeltniecisko darbību, par KSDSP III kongresa — pirmā boļševistiskā kongresa — sagatavošanu.

Sējuma ievērojamu daļu aizņem KSDSP III kongresa dokumenti, Ļeņina referāti, runas un uzstāšanās kongresā, viņa uzrakstītās rezolūcijas par bruņoto sacelšanos, par i evolucionāro pagaidu valdību, par zemnieku kustības atbalstīšanu, sakarā ar notikumiem Kaukazijā un citas.

Sējumā ietilpst ari darbi, kas vērsti pret buržuāzisko liberālismu: „Liberāļu agrarā programa“, „Politiskie so-fismi“, „Buržuāziskās nodevības pirmie soji“, „ „Revolucionāri" baltos cimdos", „Proletariāta ciņa un buržuāzijas sulainiskums".

Sējumā iespiesti četrpadsmit darbi, kas pirmoreiz tiek ievietoti V. I. Ļeņina Rakstos. Sie darbi veltīti Krievijas revolucionāro notikumu analizei un KSDSP III kongresa jautājumiem.

Rakstā „Revolūcija Krievijā" Ļeņins pirmoreiz novērtē 9. janvara notikumus kā revolūcijas sākumu un apsveic sacēlušos proletariātu. Darbi: „Pirmie soļi", „Asiņainās svētdienas priekšvakars", „Nogalināto un ievainoto skaits", „Kaujas uz barikādēm", „Pēterburga pēc 9. janvara" — veltīti revolucionārās cīņas pirmajām dienām Pēterburgā un Krievijas proletariāta politiskās apziņas augšanai.

Proklamācijā „Pirmais maijs" Ļeņins izskaidro proletariāta un zemniecības uzdevumus revolūcijā un aicina gatavot visas tautas bruņotu sacelšanos.

Rakstiņā „Komiteju konferences" ziņots par vietējo komiteju konferencēm, kas atbalstījušas partijas III kongresa tūlītēju sasaukšanu. Rakstā „No jauniskriešu nometnes" tiek atmaskots, ka meņševiki sistemātiski krāpj partiju.

Dokumenti: „Rezolūcija par bruņotu sacelšanos", „Runa par to, kādā kārtībā jāapspriež rezolūcijas par strādnieku un inteliģences attiecībām s.-d. organizācijās", „Rezolūcija par kongresa protokolu izdošanu", „Rezolūcijas projekts sakarā ar notikumiem Kaukazijā" — ir cieši saistīti ar KSDSP III kongresa materiāliem.

Rakstiņā „Jaunais Krievijas aizņēmums" Ļeņins aizrāda, ka sakarā ar militārām sakāvēm un augošo neapmierinātību iekšzemē cara valdības kredits ārzemēs krīt.

PATVALDĪBA UN PROLETARIATS^1

Iespiests ННКз. о- '*■ iaiwan (IVO), a

22. decembri) arize V period'*, 1. nr-ā ■ Iespiests pēc avizes ,,Ypcrjod“ teksta

Boļševiku avīzes „Vpcrjod^4* 1. nr-a pirmā lappuse 1905. g. 4. janvārī (1-904. g. 22. decembrī) ar V. I. Ļeņina rakstu „Patvaldība un proletariats"

Samazināts

Pār Krieviju plūst jauns konstitucionālās kustības vilnis. Mūslaiku paaudze vēl nav redzējusi nekā līdzīga pašreizējai politiskai rosībai. Legālās avīzes grauj birokrātiju, prasa tautas pārstāvju piedalīšanos valsts pārvaldīšanā, neatlaidīgi sludina, ka nepieciešamas liberālās reformas. Daždažādas zemstu darbinieku, iļrstu, juristu, inženieru, lauksaimnieku, pilsētu domnieku utt., uti. sapulces pieņem rezolūcijas, kas vairāk vai mazāk skaidri izsakās par labu konstitūcijai. Visur dzirdami politiski atmaskojumi, kas no krievu mietpilsoņa viedokļa ir neparasti drosmīgi, un kaislīgas runas par brīvību. Strādnieku un radikālās jaunatnes ietekmē libera|u sapulces pārvēršas par atklātām tautas sapulcēm un ielu demonstrācijām. Plašās proletariāta aprindās, pilsētu un lauku trūcīgo ļaužu vidū acīm redzami pastiprinās apslēpta rūgšana. Un, kaut gan proletariats samērā maz piedalās liberālās kustības pilnīgi ārišķīgajās un svinīgajās izpausmēs, kaut arī viņš turas it kā mazliet sāņus no solidās publikas mierīgajām apspriedēm, tomēr pēc visa redzams, ka strādnieki ārkārtīgi dziļi ieinteresēti kustībā. Pēc visa redzams, ka strādnieki traucas uz plašām lautas sapulcēm un atklātām ielu demonstrācijām. Proletariats it kā apvalda sevi, koncentrēti vērojot apkārtējo situāciju, pulcējot savus spēkus un izlemjot jautājumu — ir vai vēl nav pienācis moments izšķirošai cīņai par brīvību.

Kā redzams, liberālā satraukuma vilnis sāk jau mazliet plakt. Apstiprinās ārzemju avīžu baumas un ziņas, ka ietekmīgākajās galma aprindās uzvarējuši reakcionāri. Šinīs dienās publicētais Nikolaja II ukazs ir tieša pļauka liberāļiem^2. Cars nodomājis saglabāt un sargāt patvaldību. Cars nevēlas grozīt valdīšanas formu un nedomā dot konstitūciju. Viņš sola — tikai sola — visvisādas pilnīgi nesvarīga rakstura reformas. Protams, netiek dotas nekādas garantijas, ka šīs reformas realizēs. Policejiskā stingrība pret liberālo presi pastiprinās nevis ik dienas, bet ik stundas. Ikvienu atklātu demonstrāciju atkal sāk apspiest tikpat nikni vai pat vēl niknāk nekā agrāk. Zemstu un pilsētu liberālajiem domniekiem, bet vēl jo vairāk — liberalizējošiem ierēdņiem atkal sāk manāmi pievilkt grožus. Liberālās avīzes sāk runāt gaudulīgā tonī un lūdz piedošanu no korcspon dentiem, kuru vēstules tās neuzdrošinās iespiest.

Pilnīgi iespējams, ka liberālā satraukuma vilnis, kas strauji pacēlās pēc Svjatopolka-Mirska^3 atļaujas, pēc jaunā aizlieguma tikpat ātri saplaks. Dziļie cēloņi, kas neizbēgami un nenovēršami — un jo tālāk, jo vairāk — rada opozīciju un cīņu pret patvaldību, ir jāatšķir no liberāļu pārejošās rosības sīkajiem iemesliem. Dziļi cēloņi rada dziļas, varenas un neatlaidīgas tautas kustības. Sīki iemesli dažkārt ir personu maiņa ministrijā un valdības parastais mēģinājums pēc kaut kāda teroristiska akta uz īsu laiciņu sākt lapsas astes politiku. Plēvēs nogalināšana teroristiskai organizācijai, kā redzams, prasījusi milzīgas pūles un ilgu sagatavošanās darbu. Un, jo veiksmīgāks bija šis teroristiskais pasākums, jo spilgtāk tas apstiprina visas Krievijas revolucionārās kustības vēstures pieredzi, pieredzi, kas brīdina mūs no tādiem cīņas paņēmieniem kā terors. Krievijā terors bija un paliek specifisks inteliģentu cīņas veids. Un, lai arī ko mums teiktu par to, ka terors ir svarīgs nevis kā tautas kustības aizstājējs, bet kopā ar to. fakti neapgāžami liecina, ka pie mums individuālām politiskām slepkavībām nav nekā kopīga ar tautas revolūcijas vardarbības aktiem. Kapitālistiskā sabiedrībā masu kustība iespējama tikai kā šķiriska strādnieku kustība. Šī kustība Krievijā attīstās pēc saviem patstāvīgiem likumiem, tā iet pa savu ceļu, kļūstot arvien dziļāka un plašāka, pārejot no pagaidu klusuma uz jaunu kāpinājumu. Un tikai liberālais vilnis ceļas un krīt ciešā sakarā ar dažādu ministru noskaņojumu, kuru maiņu paātrina bumbas. Tāpēc nav brīnums, ka pie mums buržuāziskās opozicijas radikālo (vai radikalizējošo) pārstāvju vidū tik bieži sastopamas simpātijās pret teroru. Nav brīnums, ka по revolucionārās inteliģences ar teroru (vai nu uz ilgu laiku, vai uz brīdi) aizraujas tieši tie, kas netic proletariāta un proletāriskās šķiras cīņas spēkam un dzīves spējai.

Īsais mūžs un nepastāvīgums, kāds ir liberālajam satraukumam, kas radies viena vai otra iemesla dēļ, protams, nevar mums likt aizmirst nenovēršamo pretrunu starp patvaldību un buržuāziskās sabiedrības, kura attīstās, vajadzībām. Patvaldība nevar nekavēt sabiedrības attīstību. Jo tālāk, jo vairāk saduras ar patvaldību buržuāzijas kā šķiras intereses, inteliģences intereses, bez kuras nav domājama modernā kapitālistiskā ražošana. Sekls var būt liberālo deklarāciju iemesls, sīkumains var būt nedrošās un divkosīgas liberāļu pozicijas raksturs, bet īsts miers patvaldībai iespējams tikai ar zcmesīpašnieku un tirgotāju šķiras sevišķi privileģēto dūžu saujiņu un nebūt ne ar visu šo šķiru. Valdošās šķiras interešu tieša pārstāvība konstitūcijas veidā nepieciešama zemei, kura grib būt eiropiska zeme un kurai tās stāvoklis uzliek pienākumu kļūt par eiropisku zemi, jo citādi tai draud politiska un ekonomiska sakāve. Tāpēc apzinīgajam proletariātam ārkārtīgi svarīgi, lai viņš skaidri saprastu tiklab to, ka liberālie protesti pret patvaldību ir nenovēršami, kā arī šo protestu palieso buržuāzisko raksturu.

Strādnieku šķira sprauž sev vislielākos pasaulvēstu-riskos mērķus: atbrīvot cilvēci no tā, ka cilvēks, vienalga kādā veidā, apspiež un ekspluatē cilvēku. Uz šo mērķu realizēšanu strādnieku šķira neatlaidīgi tiecas visā pasaulē, gadu desmitiem un desmitiem, pastāvīgi paplašinādama savu cīņu, organizēdamās miljoniem lielās partijās, nezaudēdama dūšu atsevišķu sakāvju un pārejošu neveiksmju dēļ. Šādai patiesi revolucionārai šķirai nevar būt nekas svarīgāks kā tikt vaļā no jebkādas pašapmānīšanās, no jebkādām maldu ainām un ilūzijām. Pie mums Krievijā viena no visvairāk izplatītām un sīkstākām ilūzijām ir tā, it kā mūsu liberālā kustība neesot buržuāziskā kus-tiba, it kā gaidāmā Krievijas revolūcija nebūšot buržuāziskā revolūcija. Krievijas inteliģentam — sākot ar vismērenāko osvoboždencu^4 un beidzot ar pašu galējo sociālistu revolucionāru — vienmēr liekas, ka atzīt mūsu revolūciju par buržuāzisku nozīmē padarīt to bezkrāsainu, noniecināt, vulgarizēt to. Krievijas apzinīgais proletārietis šādā atzīšanā saskata vienīgi pareizo patiesā stāvokļa šķirisko raksturojumu. Proletārietim cīņa par politisko brīvību un demokrātisko republiku buržuāziskajā sabiedrībā ir tikai viens no nepieciešamiem posmiem cīņā par sociālo revolūciju, kas nogāž buržuāzisko kārtību. Stingri atšķirt posmus, kas dažādi pēc savas dabas, objektivi izpētīt apstākļus, kādos tie noris — nebūt nenozīmē uz ilgu laiku atlikt galamērķi, nebūt nenozīmē jau iepriekš palēnināt savu gaitu. Gluži pretēji, tieši gaitas paātrināšanai, tieši tādēļ, lai iespējami ātrāk un drošāk realizētu galamērķi, nepieciešams saprast šķiru attiecības mūslaiku sabiedrībā. Tikai vilšanās un svārstīšanās no vienas puses uz otru gaida tos, kas baidās no šķietami vienpusīga šķiras viedokļa, kas grib būt sociālisti un tai pašā laikā revolūciju, kura gaidāma mums Krievijā, kura jau sākusies pie mums Krievijā — baidās tieši nosaukt par buržuāzisku revolu-ciju.

Raksturīgs fakts: taisni mūsdienu konstitucionālās kustības laikā visdemokrātiskākā legālā prese izmantoja neparasto brīvību, lai uzbruktu ne vien „birokrātijai", bet .arī „zinātniski" it kā „nepamatotai", „īpatai un tāpēc kļūdainai šķiru cīņas teorijai" („Naša Žizņ", 28. nr.). Paklausieties tikai: uzdevums tuvināt inteliģenci masām „līdz šim izvirzīts, uzsverot vienīgi šķiru pretrunas, kādas pastāv starp tautas masām un tiem sabiedrības slāņiem, no kuriem nāk... inteliģences lielākā daļa". Nav nemaz ko runāt, ka šāds lietas iztēlojums ir tiešā pretrunā ar īstenību. Gluži otrādi. Visa Krievijas legālās inteliģences masa, kas darbojas kultūras laukā, visi vecie Krievijas sociālisti, visi osvoboždencu tipa darbinieki pilnīgi ignorējuši un ignorē šķiru pretrunu dziļumu Krievijā vispār un Krievijas sādžā it sevišķi. Pat Krievijas radikālās inteliģences galējā kreisā daļa, sociālistu revolucionāru partija, visvairāk grēko ar šādu pašu ignorēšanu; vajag tikai atcerēties tās parastos prātojumus par „darba zemniecību" vai par to, ka mums gaidāma ,.nevis buržuāziskā, bet demokrātiskā" revolūcija.

Nē. Jo vairāk tuvojas revolūcijas moments un jo asāka kļūst konstitucionālā kustība, toties stingrāk proletariāta partijai vajag sargāt savu šķiras patstāvību un neļaut savas šķiriskās prasības slīcināt vispārīgu demokrātisku

Iražu ūdeņos. Jo biežāk, jo noteiktāk uzstājas tā sauktās sabiedrības pārstāvji ar savām it kā visas tautas prasībām, toties nesaudzīgāk sociāldemokrātijai vajag atmaskot šās „sabiedrības^1* šķirisko raksturu. Aplūkojiet izdaudzināto (5.—8. novembra^6 „slepenā^11 zemstu kongresa rezolūciju. Jūs ieraudzīsit tajā otrā vielā atvirzītus un apzināti neskaidrus, biklus konstitucionālus vēlējumus. Jūs ieraudzīsit atsaukšanos uz tautu un sabiedrību, daudz biežāk uz sabiedrību nekā uz tautu. Jūs ieraudzīsit sevišķi sīkus un vissīkākos norādījumus par reformām zemstu un pilsētu iestādēs, tas ir, tādās iestādēs, kas pārstāv zemes-īpašnieku un kapitālistu intereses. Jūs ieraudzīsit, ka tiek pieminēta zemniecības sadzīves reforma, zemniecības atbrīvošana no aizbildniecības un pareizas liesu formas nodrošināšana. Pilnīgi skaidrs, ka jūsu priekšā ir mantīgo šķiru pārstāvji, kas dzenas tikai pēc patvaldības piekāpšanās un nedomā ne par kādu pārmaiņu ekonomiskās iekārtas pamatos. Ja šādi cilvēki vēlas, lai „zemnieku tagadējo nepilntiesīgo un paz*emolo stāvokli grozītu^11 „pašos pamatos^11 (it kā pašos pamatos), tad tas lieku reizi rāda sociāldemokrātijas uzskatu pareizību, kura nemitīgi uzsvērusi, ka zemniecības dzīves kārtība un apstākļi ir atpalikuši no buržuāziskās iekārtas vispārējiem apstākļiem. Sociāldemokrātijā vienmēr ir prasījusi, lai apzinīgais proletariats zemniecības vispārējā kustībā stingri atšķirtu zemnieku buržuāzijas valdonīgās intereses un prasības, vienalga, kā šīs prasības būtu aizsegtas un aizplīvurotas ar miglainu dūmaku, vienalga, kādās „nolīdzināšanas^11 и topi jās tās tērptu zemnieku ideoloģija (un „sociālistiski revolucionārā^11 frāze). Aplūkojiet 4. decembra Pēterburgas inženieru banketa rezolūcijas. Jūs redzēsit, ka 590 banketa dalībnieku un aiz viņiem 6 000 inženieru, kas parakstījuši rezolūciju, izsakās par labu konstitūcijai, „bez kuras nav iespējama sekmīga Krievijas rūpniecības sargāšana^11, un pie tā paša jau protestē pret valdības pasūtījumu atdošanu ārzemju uzņēmējiem.

Vai paliesi vēl tagad var neredzēt, ka tieši zemes-īpašnieku, tirdzniecības un rūpniecības un zemniecības buržuāzijas visu slāņu intereses veido uz āru izlauzušos konstitucionālo tieksmju būtību un pamatu? Vai patiesi mūs var maldināt tas, ka šīs intereses pārstāv demokrātiskā inteliģence, kas uzņēmusies publicistu, oratoru un politisko vadoņu lomu vienmēr un visur, visās buržuāzijas revolūcijās Eiropā?

Krievijas proletariātam ir ļoti nopietns uzdevums. Patvaldība grīļojas. Smagais un bezcerīgais karš, kurā tā ir metusies, dziļi iedragājis tās varas un kundzības pamatus. Tagad tā nevar noturēties bez griešanās pie valdošajām šķirām, bez inteliģences atbalsta, bet šāda griešanās un šāds atbalsts nenovēršami saistīti ar konstitucionālām prasībām. Buržuāziskās šķiras cenšas izmantot valdības smago stāvokli savā labā. Valdība ved izmisuma pilnu spēli, lai izgrozītos, lai tiklu cauri ar niecīgu piekāpšanos, ar nepolitiskām reformām, ar solījumiem, kuri nepavisam nav saistoši un kuru jaunajā cara ukazā ir visvairāk. Vai šī spēle izdosies kaut uz laiku un kaut pa daļai, tas galu galā ir atkarīgs no Krievijas proletariāta, no viņa organizētības un viņa revolucionārā uzbrukuma spēka. Proletariātam jāizmanto politiskais stāvoklis, kas viņam ir neparasti izdevīgs. Proletariātam jāatbalsta buržuāzijas konstitucionālā kustība, jāuzmundrina un jāsaliedē ap sevi cik vien iespējams plaši ekspluatējamo tautas masu slāņi, jāsavāc visi savi spēki un jāsāk sacelšanās tai momentā, kad valdības izmisums ir vislielākais, momentā, kad tautas satraukums ir vislielākais.

Kā lai tūliņ šobrīd izpaužas proletariāta atbalsts kon stitucionalistiem? Visvairāk tā, lai vispārējo satraukumu izmantotu vismazāk skarto, visvairāk atpalikušo strādnieku šķiras un zemniecības slāņu saaģitēšanai un organizēšanai. Saprotams, ka organizētajam proletariātam, sociāldemokrātijai savu spēku pulki jāsūta visās iedzīvotāju šķirās, bet, jo patstāvīgāk jau rīkojas šīs šķiras, jo asāka kļūst cīņa un jo vairāk tuvojas izšķirošās kaujas brīdis — toties vairāk mūsu darba smaguma centrs jāpārnes uz pašu proletāriešu un pusproletariešu sagata vošanu tiešai cīņai par brīvību. Atsevišķu strādnieku oratoru runas zemstu un citās sabiedriskās sapulcēs tikai oportunisti šādā momentā var saukt par sevišķi aktivu cīņu vai jaunu cīņas metodi, vai par demonstrāciju augstāko tipu. Tādām manifestācijām var būt tikai pavisam pakļauta nozīme. Nesalīdzināmi svarīgāk ir tagad proletariāta uzmanību vērst uz patiesi augstām un aktīvām cīņas formām, tādām kā slavenā masu demonstrācijā Itostovā un daudzās masu demonstrācijās dienvidos^0. Nesalīdzināmi svarīgāk tagad ir paplašināt mūsu kadrus, organizēt spēkus un gatavoties uz vēl tiešāku un atklātāku masu cīņu.

Protams, te nav runa par lo, ka jāpamet sociāldemokrātu kārtējais un ikdienas darbs. Viņi no tā nekad neatteiksies, tieši lajā viņi redz īsto sagatavošanos uz izšķirošo kauju, jo viņi cer pilnā mērā un vienīgi uz proletariāta aktivitāti, apzinīgumu, organizētību, uz tā ietekmi darba ļaužu un ekspluatējamo masā. Runa ir par pareizā ceļa norādīšanu, par uzmanības pievēršanu nepieciešamībai iet uz priekšu, par taktikas svārstību kaitīgumu. Pie ikdienišķā darba, ko nekad un nekādos apstākļos nedrīkst aizmirst apzinīgais proletariats, pieder arī organizēšanas darbs. 13ez plašām un vispusīgām strādnieku organizācijām, bez lo tuvināšanas revolucionārajai sociāldemokrātijai nav iespējama sekmīga cīņa pret patvaldību. Bet organizatoriskais darbs nav iespējams, nedodot noteiktu pretsparu tām dezorganizatoriskām tendencēm, ko pie mums, tāpat kā visur, pauž partijas inteliģentiskā daļa, kurai nav rakstura un kura savus lozungus maina kā cimdus; organizatoriskais darbs nav iespējams, necīnoties pret nejēdzīgo, reakcionāro un visvisādu sajukumu aizsedzošo organizacijas-procesa „teoriju".

Politiskās krizes attīstība Krievijā tagad visvairāk ir atkarīga no kara gailas pret Japanu. Šis karš visvairāk atmaskojis un atmasko patvaldības puvumu, visvairāk novājina to financialā un militārā ziņā, visvairāk nomoka un dzen uz sacelšanos daudz cietušās lautas masas, no kurām šis noziedzīgais un apkaunojošais karš prasa tik bezgalīgus upurus. Patvaldniecisko Krieviju jau ir sakāvusi konstitucionālā Japana, un jebkāda vilcināšanās tikai pastiprinās un saasinās sakāvi. Krievijas flotes labākā daļa jau ir iznīcināta, Port-Arturas stāvoklis ir bez cerībām, es-kudrai, kas brauc palīgā Porl-Arturai, nav ne mazāko izredžu ne vien uz panākumu, bet pat uz to, ka tā nonāks līdz galamērķim, galvenā armija, ko vada Kuropatkins, zaudējusi vairāk nekā 200 000 cilvēku, tā ir novājināta un bezspēcīgi stāv pretim ienaidniekam, kas to nenovēršami satrieks pēc Port-Arturas ieņemšanas. Militārais sabrukums ir neizbēgams, un reizē ar to neizbēgama ir arī neapmierinātības, rūgšanas un sašutuma desmitkārtīga palielināšanās.

Šim momentam mums jāgatavojas jo enerģiski. Šinī momentā viens no tiem uzliesmojumiem, kas arvien biežāk atkārtojas gan te, gan tur, novedīs pie milzīgas tautas kustības. Šinī momentā proletariats nostāsies sacelšanās priekšgalā, lai izcīnītu brīvību visai tautai, lai nodrošinātu strādnieku šķirai iespēju doties atklātā un plašā cīņā par sociālismu, cīņā, kas kļuvusi bagātāka ar visas Eiropas pieredzi.

PAR PROLETĀRIEŠU LABĀM DEMONSTRĀCIJĀM UN DAŽU INTELIĢENTU SLIKTIEM PRĀTOJUMIEM

Mūsu sabiedrības mantīgo Šķiru tagadējā konstitucionālā kustība krasi atšķiras no agrākajām tāda paša tipa kustībām 50. un 70. gadu beigās. Liberāļu konstitucionālās prasības būtībā ir tās pašas. Radikālo oratoru runas atkārto pazīstamās zemstu liberālismā tezes. Liels un loti svarīgs jaunums ir proletariāta piedalīšanās kustībā. Krievijas strādnieku šķira, kuras kustība bija galvenā ass visā pēdējā gadu desmita revolucionārajā kustībā, jau sen pārgājusi uz atklātu cīņu, cīnīšanos uz ielas, uz tautas masu sapulcēm pretēji policijas gribai, uz tiešām sadursmēm ar ienaidnieku dienvidu pilsētu ielās.

l’n tagad liberāli buržuāziskā kustība uzreiz kļuvusi raksturīga ar spilgtu, noteiktu un nesalīdzināmi asāku un drošāku proletariātu uznākšanu uz skatuves. Vispirms atsauksimies uz demonstrāciju S.-Pēterburgā, kur, diemžēl, ,,meņševiku“ dezorganizacijas mēģinājuma rezultātā izrādījās, ka strādnieku piedalīšanās ir vāja, un uz demonstrāciju Maskavā. Tālāk aizrādīsim uz strādnieku ierašanos liberāli buržuāziskajā banketā Smoļenskā, izglītības biedrības sapulcē Ņižņij-Novgorodā, zinātnisko, ārstniecības un citu biedrību sēdēs dažādās pilsētās, uz strādnieku lielo sapulci Saratovā, uz demonstrāciju 0. novembrī Uharkovas juristu biedrībā, 20. novembrī Jekalerinodaras pilsētas domē, 18. novembrī Odesas tautas veselības aizsardzības biedrībā, turpat Odesā, nedaudz vēlāk, apgabaltiesā, pie kam abām tiklab Odesas, kā arī Charkovas demonstrācijai sekoja strādnieku ielu demonstrācijās, gājieni pa pilsētu ar karogiem, revolucionāru dziesmu dziedāšanu uti.

Šīs četras pēdējās demonstrācijās, starp citu, ir aprakstītas „Iekrās^1*1 79. nr-ā, nodaļā ar virsrakstu: „Proletāriešu demonstrācijās^11, un šiem aprakstiem man gribētos pievērst lasītāju uzmanību. Vispirms atstāstīšu faktus pēc ,,lskras“, pēc tam — ,,Iskras“ prātojumus.

Charkovā komiteja organizē strādnieku piedalīšanos juristu biedrības sapulcē; sapulcē iekļūst pāri par 200 proletāriešu: pa daļai strādnieki kautrējās iet uz parādes sapulci, pa daļai „mūziķus nelaida iekšā^11. Liberālais priekšsēdētājs laižas lapās pēc pirmās revolucionārās runas. Tad seko sociāldemokrātā runa, lido proklamācijas, tiek dziedāta marseļeze, uz ielas iziet ar pfili līdz 500 strādnieku, iet ar sarkanu karogu un strādnieku dziesmām skanot. Pašās beigās daļa piekauta un arestēta.

Jekaterinodara. Domes zālē saradies daudz ļaužu (padzirdējuši, ka gaidāmas liberālās runas). Telefons sabojāts. Komitejas orators ar 30—40 strādniekiem iekļūst zālē un teic īsu pilnīgi revolucionāru soc.-demokratiskn runu. Aplausi. Proklamācijas. Domnieki pilnīgi sastinguši. Pilsētas galvas veltīgs protests. Beiguši demonstranti mierīgi aiziet. Nakti — kratīšanas masu apmēros.

Odesa. 1. demonstrācijā. Sapulcē apmēram 2 000 cilv.. starp tiem ļoti daudz strādnieku. Vairākas revolucionārās runas (s.-d. un s.-г.), aplausu vētra, revolucionāri saucieni, proklamācijas. Gājiens pa ielām, revolucionārām dziesmām skanot. Izklīda bez kautiņa.

Odesa. 2. demonstrācijā. Sapulce, kurā piedalās vairāki tūkstoši. Tikpat grandioza revolucionārā lautas sapulce un gājiens pa ielām kā iepriekšējais. Kautiņš. Ļoti daudz ievainoto, daži smagi. Kāda strādniece nomirst. 60 arestētu.

Tāda ir lietas faktiskā puse. Tādas ir Krievijas proletāriešu demonstrācijās.

Bet, lūk, kādi ir dažu soc.-demokratisko inteliģentu, prātojumi. Šie prātojumi attiecas uz Jekaterinodaras demonstrāciju, par kuru sarakstīts vesels raksts. Klausieties-„Šajā demonstrācijā Krievijas organizētais proletariats-pirmoreiz sastapās vaigu vaigā ar mūsu liberāli noskaņoto buržuāziju!11... Šī demonstrācijā ir „vēl viens jauns solis politiskās cīņas formu attīstībā^11, tā „tomēr ir patiesi jauns politiskās cīņas paņēmiens, kas dod pilnīgi acīm redzamus.

auglīgus rezullatus“, strādnieki šādās demonstrācijās „jūt, ka viņi uzstājas kā noteiktas politiskas vienības*1, viņi gūst „sajūtu, ka viņi ir pilntiesīgi partijas politiskie cīnītāji**. I/.platās uzskats „visplašākajās sabiedrības aprindās, ka partijai ir nozīme kā kaut kam pilnīgi noteiktam, izveidotam un galvenais — kā lādam, kam ir tiesības prasti I'ierod raudzīties uz visu partiju „kā uz aklivu politisku spēku, kas cīnās, kas skaidri un noteikti izsaka savas prasī-bas“. Vajag „plašāk izmantot jauno cīņas metodi — domēs, /emstēs un daždažādos sabiedrisko darbinieku kongresos**. I n ,,Iskras“ redakcija, pilnīgā saskaņā ar šo prātojumu autoru, runā par „jauna tipa demonstrāciju ideju**, par to, ka „it īpaši Jekaterinodarā mūsu biedriem izdevies parādīt „sabiedrībai**, ka viņi darbojas kā patstāvīga partija, kas jūtas spējīga ietekmēt nolikumu gailu un pūlas to iz-iilarīt**.

Tā. Tā. „II īpaši Jekaterinodarā**... Jauns solis, jauna metode, jauns paņēmiens, pirmoreiz vaigu vaigā, pilnīgi acīm redzami auglīgi rezultāti, noteiktas politiskas vienības, politiskās pilnliesības sajūta, tiesības prasīt... Kaut ko vecu, sen pagājušu, gandrīz aizmirstu uzdvesa man šie samākslotie, dziļdomīgie prātojumi. Bet, pirms es pilnīgi sāku apzināties, ka pazīstu šo veco, es neviļus ievaicājos: Tomēr atļaujiet, kungi, kāpēc gan šis „it īpaši Jekaterinodarā**, kāpēc gan tā patiešām ir jauna metode? kāpēc ne charkovieši, ne odesieši neplātās (piedodiet vulgāro izteicienu) ar metodes jaunumu un ar acīm redzamiem auglīgiem rezultātiem, ar pirmo sastapšanos vaigu vaigā un ar politiskās pilnliesības sajūtu? Kāpēc sapulcei, kura nolikusi domes zāles četrās sienās un kurā piedalījušies desmitiem strādnieku un simtiem liberāļu, ir acīm redzamāki un auglīgāki rezultāti nekā sapulcēm, kurās piedalījušies tūkstošiem strādnieku un kuras nolikušas ne tikai ārstu un juristu biedrībās, bet arī uz ielasf Vai tad patiešām ielas sapulces (Odesā, kā arī tās, kas agrāk notikušas Kostovā pie Donas un citās pilsētās) mazāk nekā sapulces domēs attīsta politiskās pilnliesības sajūtu un tiesības prasīt?... Tiesa, man jāatzīstas, ka jūtu zināmu neveiklību, citēdams šo pēdējo vārdu savirknējamu (tiesības prasīt) — pārāk nesaprātīgs tas ir, bet — no dziesmas vārdus neizmetīsi.

Tomēr vienā gadījumā šis vārdu savirknējums iegūst zināmu jēgu, un ne tikai tas viens pats, bet arī visi ,,Iskras“ prātojumi. Tas, proti, lai gadījumā, ja mēs iedomāsimies, ka pastāv parlamentārisms, ja mēs uz mirkli iedomāsimies, ka Jekaterinodaras dome pārcēlusies uz Temzas krastiem, blakus Vestminsteras abtejai^8. Tad, izdarot šo mazo pieņēmumu, kļūst skaidrs, kāpēc delegātu sapulces četrās sienās var būt lielākas „tiesības prasīt" nekā uz ielas, kāpēc cīņa pret premjerministru, tas ir, pret .Jekaterinodaras pilsētas galvu, ir auglīgāka nekā pret gorodovoju, — kāpēc politiskās pilntiesības sajūta un sevis kā zināmas politiskas vienības apzināšanās kļūst lielāka tieši deputātu palatas zālē vai zemstu sapulces zālē. Patiešām, kāpēc nesākt parlamentārisma rotaļu, ja īsta parlamenta nav? Te tik gleznaini var iedomāties „sastapšanos vaigu vaigā" un „jaunu metodi", un visu pārējo. Tiesa, šīs iedomas nenovēršami atvilks mūsu domu no jautājumiem, kā izvest īstu masu cīņu par parlamentārismu un nevis rotaļāties ar parlamentārismu, bet tie ir sīkumi. Toties cik acīm redzami, taustāmi rezultāti...

Taustāmi rezultāti... Šis izteiciens man uzreiz atgādināja b. Martinovu un žurnālu „Rabočejc Rjelo"9. Neatgriežoties pie pēdējā, nav iespējams pareizi novērtēt jauno „Iskru". Prātojumi par „jauno cīņas metodi" sakarā ar Jekaterinodaras demonstrāciju pilnīgi atkārto redakcijas prātojumus tās „vēstulē partijas organizācijām" (pie tā paša: vai ir prātīgi turēt oriģinālu zem pūra kā noslēpumu un atklāti visu zināšanai apgrozībā laist tikai kopiju?). Redakcijas prātojumi atveido citā sakarībā žurnālā ,,Ra-bočcje Djelo" parasto domu gailu.

Kāpēc bija nepareiza un kaitīga rabočedjeļcu „teorija" par politiska rakstura piešķiršanu pašai ekonomiskajai cīņai, par strādnieku ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un pret valdību, par nepieciešamību iesniegt valdībai konkrētas prasības, kas sola zināmus taustāmus rezultātus? Vai tad mums ekonomiskai cīņai nav jāpiešķir politisks raksturs? Katrā ziņā jāpiešķir. Bet, kad žurnāls „llabočeje Djelo" proletariāta revolucionārās partijas politiskos uzdevumus secināja no „ekonomiskās" (arodnieciskās) cīņas, tad tas nepiedodami sašaurināja un vulgarizēja socialdemokra-lisko izpratni, tas noniecināja proletariāta vispusīgās politiskās cīņas uzdevumus.

Kāpēc ir nepareiza un kaitīga jaunās ,,Iskras“ teorija par jauno metodi, par proletariāta spēku mobilizācijas augstāko ļipu, par jauno ceļu, pa kuru attīstās strādnieku politiskās pilnliesības sajūta, viņu „tiesības prasīt^14 u. t. jpr., u. t. jpr.? Vai tad mums nav jārīko strādnieku demonstrācijās gan zemstu sapulcēs, gan sakarā ar zemstu sapulcēm? Katrā ziņā jārīko. Bet sakarā ar labām proletāriešu demonstrācijām mums nav jārunā inleliģenliskas muļķības. Mēs likai sagandēsim proletariāta apziņu, mēs tikai novērsīsim viņa uzmanību no īstas, nopietnas, atklātas cīņas uzdevumiem, kas strauji tuvojas, ja mēs, nosaukdami par ļaunu metodi, pārspīlēti slavināsim tieši tās mūsu parasto demonstrāciju pazīmes, kuras vismazāk līdzinās aklivai cīņai, kuras tikai zobojoties var pasludināt par tādām, kas dod sevišķi auglīgus rezultātus, sevišķi paaugstina politiskās pilntiesības sajūtu u. t. jpr.

Tiklab mūsu vecais paziņa b. Martinovs, kā arī jaunā ,,iskra“ vainojami vienā un tai pašā inteliģentiskajā neticībā proletariāta spēkiem, vispār viņa spējai organizēties, bet it īpaši — radīt partijas organizāciju, viņa spējai uz politisku cīņu. Žurnālam „Rabočeje Djelo“ šķita, ka pro-iclariats vēl nav spējīgs vai ilgi nebūs spējīgs uz politisku cīņu, kas sniedzas pāri robežām, kādas ir ekonomiskai cīņai pret uzņēmējiem un pret valdību. Jaunajai ,,Iskrai“ šķiet, ka proletariats vēl nav spējīgs vai ilgi nebūs spējīgs uz patstāvīgu revolucionāru cīņu, un tāpēc tā dažu desmitu strādnieku uzstāšanos zemstiešu priekšā nosauc par jaunu cīņas metodi. Tiklab vecais ,,Rab. Djelo“, kā arī jaunā ,,Iskra“ tikai tāpēc zvērēdami atkārto vārdus par proletariāta pašdarbību un pašaudzināšanu, ka aiz šiem zvērestiem slēpjas inteliģentiskā nesapratne, kādi ir proletariāta patiesie spēki un neatliekamie uzdevumi. Tiklab vecais ,.R. Djelo“, kā arī jaunā ,,Iskra“ runā pilnīgi nejēdzīgas dziļdomīgas blēņas par īpašo nozīmi, kāda esot taustāmiem un acīm redzamiem rezultātiem un konkrētam buržuāzijas un proletariāta pretnostādījumam, pievēršot tādējādi proletariāta uzmanību parlamentārisma rotaļai un novēršot to no arvien tuvāk un tuvāk nākošā uzdevuma — lautas sacelšanās priekšgalā doties tiešā uzbrukumā pret

8. sēj.

patvaldību. Tiklab vecais ,,Rab. Djelo“, kā arī jaunā ,,Iskra“, uzsākdami revolucionārās sociāldemokrātijas veco organizatorisko un taktikas principu revīziju (caurlūkošanu), šaudīdamies jaunu vārdu un „jaunu metožu“ meklējumos, patiesībā velk partiju atpakaļ, izvirza atpalikušus, bet dažkārt pat tieši reakcionārus lozungus.

Mums pietiek šās jaunās revīzijas, kas noved pie vecām grabažām! Laiks doties uz priekšu un izbeigt dezorgani-zacijas segšanu ar izdaudzināto organizacijas-procesa teoriju, laiks arī strādnieku demonstrācijās uzsvērt, izvirzīt pirmajā vietā tās pazīmes, kas šīs demonstrācijās arvien vairāk tuvina īstai atklātai cīņai par brīvību!

Iespiests pēc avīzes ,,\ period" teksta

,'Vpcrjod*\ 1, nr., 1905. Q. 4. janvāri (19M. ff. 22. decembri)

LAIKS BEIGT

Visu aculiecinieku atsauksmes vienprātīgas tai ziņā, ka 28. novembra demonstrācijā ir cietusi neveiksmi tāpēc, ka tajā gandrīz nemaz nav bijis strādnieku. Bet kāpēc gan strādnieki neieradās uz demonstrāciju? Kāpēc Pēterburgas komiteja, uz kuras aicinājumu demonstrācijā sapulcējās skolu jaunatne, neparūpējās par strādnieku iesaistīšanu un tādējādi pazudināja pašas sākto pasākumu? Uz šiem jautājumiem atbild šāda vēstule, kuru rakstījis strādnieks, komitejas loceklis, un kuras galvenos izvilkumus mēs iespiežam.

„Noskaņojums (novembra sākumā) bija pacilāts un tiecās izplūst uz āru. Par līdzekli tam vajadzēja būt demonstrācijai. Un patiesi, šai laikā parādījās kāda lapiņa, kas „sociāldemokrātiskās studentu organizācijas" vārdā aicināja 14. novembrī uz demonstrāciju. To uzzinājusi, komiteja griezās pie šās organizācijas ar priekšlikumu atlikt demonstrāciju līdz novembra beigām, lai būtu iespējams iziet kopā ar Pēterburgas proletariātu. Studenti bija ar mieru... Apzinīgie strādnieki traucās uz demonstrāciju. Daudzi strādnieki 14. novembrī bija Ņevas prospektā, domādami, ka notiks studentu demonstrācijā. Kad viņiem aizrādīja, ka nevajadzējis nākt bez komitejas aicinājuma, viņi, kaut gan bija ar to vienis pratis, tomēr atbildēja, ka „domājuši, — tur tomēr kaut kas būšot". Katrā ziņā šis fakts raksturo apzinīgo strādnieku noskaņojumu.

18. novembrī komitejas sēdē tika nolemts sarīkot demonstrāciju 28. datumā. Tūliņ pat ievēlēja komisiju, kurai vajadzēja nodarboties ar demonstrācijās organizēšanu un darbības plāna izstrādāšanu: nolēma izlaist divas aģitācijas lapiņas sagatavošanai un vienu ar aicinājumu. Darbs sāka kūsāt. Šo rindu rakstītājam personīgi bija jāsarīko vairākas strādnieku, pulciņu pārstāvju, sapulces, kurās tika runāts par slrādnieku šķiras lomu, par demonstrācijās mērķi un nozīmi pašreizējā momentā. Tika apspriests jautājums par bruņotu un neapbruņotu demonstrāciju, un visās sapulcēs tika pieņemtas rezolūcijas, kas bija solidārās ar komitejas lēmumu. Strādnieki prasīja izplatīšanai pēc iespējas vairāk lapiņu: „dodiet kaut vai veselus vezumus", — viņi teica.

Tātad uz 28. datumu tika gatavota demonstrācijā, kas bija'paredzama grandioza. Bet te mūsu Pēterburgas „mazākums", tāpat kā „Viskrievijas" un ārzemju „mazākums", nevarēja nenospēlēt tīri negativu lomu — dezorganizatorn lomu. Lai šī loma kļūtu sevišķi skaidra, es atļaušos teikt dažus vārdus par vietējo „mazākumu" un tā darbību. Pirms demonstrācijās, kā arī pēc tās, komitejas vairākums bija partijas II kongresa vairākuma piekritēji. Iekrišanas un partiju plosošās domstarpības daudzējādā ziņā bija novājinājušas vietējo sociāldemokrātisko organizāciju darbību. Vietējais „mazākums" savā cīņā pret „vairākumu" cenšas diskreditēt vietējo komiteju savu l'rakcionaro interešu labā. Rajonu pārstāvji, kas ir „mazākuma" piekritēji, nelaiž savos rajonos biedrus no „vairākuma", nedod komitejai nekādu sakaru. Šādā rajonā rodas drausmīga dezorganizacija un darba spēju pazemināšanās. Piemēram, ir šāds fakts. Kādā rajonā pēdējos 5—6 mēnešos pārstāvis bija „meņševiks". Šis rajons kļuva ļoti vājš, tāpēc: ka tas bija atrauts no kopējā darba. Agrāko 15—20 pulciņu vietā tagad var saskaitīt tik tikko 4—5. Strādnieki ir neapmierināti ar šādu stāvokli, un viņu pārstāvis šo neapmierinātību cenšas izmantot pret „vairākumu", noskaņodams uz šā pamata strādniekus pret komiteju. Ikvienu vietējās sociāldemokrātijas vājumu „mazākums" cenšas izmantot pret „vairākumu" — vai „mazākuma" pūles ir sekmīgas vai nesekmīgas, tas cits jautājums, bet šāda cenšanās ir fakts.

Trīs dienas pirms demonstrācijās ar „mazākuma" inicialivu tiek sasaukta komitejas sapulce. Dažu apstākļu dēļ trim komitejas locekļiem no „vairākuma" nav iespējams paziņot par sapulci, un viņu sapulcē nav. „Mazākums" iesniedz priekšlikumu atcelt demonstrāciju-pretējā gadījumā tas draud rīkoties pret demonstrāciju un neizplatīt nevienu lapiņu — un tāpēc, ka nav klāt trīs biedru, kas bija par demonstrāciju, Šis priekšlikums tiek pieņemts. Nolemj: lapiņas neizplatīt, liet aicinājuma lapiņas iznīcināt.

Tiklai) sabiedrības, kā arī strādnieku plašās masas gatavojas uz demonstrāciju un gaida tikai komitejas aicinājumu. Sāk klīst baumas, ka demonstrācijā atcelta un atlikta uz nenoteiktu laiku. Daudzi izsaka savu neapmierinātību ar šādu atcelšanu; technika protestē un atsakās turpmāk strādāt komitejas vajadzībām.

Piektdien tiek sasaukta komitejas sapulce, un trīs locekļi, kas iepriekšējā sapulcē nebija klāt, protestē pret nepareizo demonstrācijās jautājuma pārlemšanu; ņemot vērā, ka ļoti daudz publikas tik un tā sapulcēsies uz Ņevas prospekta arī bez lapiņām, viņi uzstāj, ka jādām viss, lai demonstrācijā piedalītos arī strādnieki. „Mazākuma" pārstāvis pretojas, motivēdams, ka ,,nr jau visi strādnieki pieliekami attīstīti, lai apzinīgi piedalītos demonstrācijā un aizstāvētu komitejas izvirzītās prasības". Par jautājumu balso, un ar balsu vairākumu, vienam balsojot pret, sapulce nolemj demonstrācijā piedalīties. Bet te izrādās, ka liels daudzums — pāri par 12 00U — iespiesto aicinājuma lapiņu sadedzināts. Turklāt plaši izplatīt fabrikās tās nav iespējams, jo līdz sestdienas ritam lapiņas nekur vēl nenokļūs, bet sestdienās darbu fabrikās beidz pulksten 2!—3. Tādējādi lapiņu izplatīšana bija iespējama tikai šaurās strādnieku aprindās, pazīstamo vidū, bet nebūt ne plašā masā. Tādos it|islnk|os demonstrācijai jau iepriekš bija lemta neveiksme. Un lā sabruka ...

Tagad mūsu „mazākums" var triumfēt. Viņš ir uzvarējisl Jauns lakts, kas diskreditē komiteju (lasi — „vairākumu"). Bet ceram, ka lasītājs nopietnāk izturēsies pret cēloņiem, kas radījuši šādu demonstrācijās iznākumu, un kopā ar mums teiks: „jā, tagad pie mums partijā radušies lādi apstākļi, kur sekmīgs darbs nav iespējams. Vajag drīzāk izbeigt partijas krizi, vajag saliedēt savas rindas. Pretējā gadījumā mums draud pilnīga novājināšanās, un mēs, neizmantojuši tagadējo izdevīgo momentu, paliksim lielo notikumu astē" “.

Dezorganizatoriskais izlēciens, ko izdarīja Pēterburgas ..mazākums", kurš sīkumainu pulciņa interešu dēļ izjauca proletariāta demonstrāciju, ir pēdējais piliens, kam partijas pacietības kausā vairs nav vielas. Ka mūsu partija ir nopietni slima un pēdējā gadā pazaudējusi gandrīz pusi no savas ietekmes, to zina visa pasaule. Un mēs tagad griežamies pie cilvēkiem, kas par šo nopietno slimību nav spējīgi zoboties vai ļauni priecāties, kas no nolādētajiem partijas krizes jautājumiem nevar atkratīties ar vaidēšanu un stenēšanu, ar gaušanos un zūdīšanos, kas atzīst par savu pienākumu pilnīgi tikt skaidrībā — kaut arī tas prasītu neticamas pūles, bet tikt skaidrībā — par krizes cēloņiem un izraut ļaunumu ar visu sakni. Šiem cilvēkiem, un tikai viņiem, mēs atgādināsim krizes vēsturi: to nepētījot, nevar saprast arī tagadējo šķelšanos, ko ,,meņše-viki“ tomēr ir sasnieguši.

Krizes pirmā stadija. Mūsu partijas otrajā kongresā uzvar iskrisma principi par spīti rabočedjeļcu un pusroboče-djeļcu pretdarbībai. Pēc kongresa mazākums sāk plosīt partiju, lai iedabūtu redakcijā personas, ko kongress noraidījis. Dezorganizacija, boikots, šķelšanās sagatavošana turpinās trīs mēnešus, no augusta beigām līdz novembra beigām.

Otrā stadija. Pļechanovs piekāpjas džentlmeņu priekšā, kas alkst pēc kooptacijas, pie kam presē un visu zināšanai rakstā „Ko nedarīt" (52. nr.) paziņo, ka personīgi piekāpjas revizionistu un anarehistisku individuālistu priekšā, lai novērstu lielāku ļaunumu. Džentlmeņi izmanto piekāpšanos, lai turpinātu partijas plosīšanu. Būdami СО redakcijā un partijas Padomē, viņi nodibina slepenu organizāciju, kuras nolūks iedabūt savus cilvēkus CK un izjaukt trešo kongresu. Tas ir nedzirdēts un neticams fakts, bet tas ir pierādīts dokumentāri ar jaunās CK vēstuli par vienošanos ar šo dižciltīgo družinu.

Trešā stadija. Trīs CK locekļi pāriet pret partiju vērsušos sazvērnieku pusē, kooptē trīs pretendentus no mazākuma (komitejām rakstiski apgalvodami pretējo) un ar Padomes palīdzību galīgi izjauc trešo kongresu, par kuru bija izteicies lielum lielais vairākums komiteju, kuras vispār izteikušās par krizi. Brošūrās, ko sarakstījis Orlovskis^10 („Padome pret partiju**) un Ļeņins („Paziņojums un dokumenti par sakaru saraušanu starp centrālajām iestādēm un partiju"[2]), šie fakti tāpat pierādīti ar dokumentiem. Milzums partijas darbinieku Krievijā nezina šos faktus, bet tos ir pienākums zināt tam, kas negrib būt partijas biedrs tikai vārdos vien.

Ceturtā stadija. Krievijas darbinieki apvienojas, lai dotu pretsparu ārzemju pulciņam, kas apkaunojis mūsu partiju. Vairākuma piekritēji un komitejas sarīko vairākas atsevišķas konferences, ievēlē savus pilnvarotos. Jaunā CK, pilnīgi būdama kooptēto pretendentu rokās, sprauž sev uzdevumu dezorganizēt un sašķelt visas vietējās vairākuma komitejas. Lai biedri šai ziņā nelolo nekādas ilūzijas: cita mērķa Centrālajai Komitejai nav. Ārzemju kompānijās kreatūras sagatavo un dibina jaunas komitejas visur un visās vietās (Odesā, Bakū, Jekaterinoslavā, Maskavā, Vo-roņežā uti.). Ārzemju pulciņš sev gatavo savu izlasītu kongresu. Slepenā organizācija, tikusi galā ar centriem, vērsusies pret vietējām komitejām.

Pēterburgas meņševiku dezorganizaloriskais izlēciens nav nejaušība, bet apdomāts solis, lai sašķeltu komiteju, solis, kas sperts ar Centrālajā Komitejā kooptēto „meņše-viku“ palīdzību. Vēlreiz atkārtojam: ļoti daudz partijas darbinieku Krievijā nezina šos faktus. Mēs jo neatlaidīgi biedinām un brīdinām viņus: visus šos faktus ir pienākums zināt katram, kas grib cīnīties pret dezorganizaciju un par partiju, kas negrib tikt galīgi apmuļķots.

Mēs piekāpāmies visur, kur vien iespējams, un dažkārt arī tur, kur tas nemaz nav iespējams, — lai turpinātu darbu vienā partijā kopā ar „mazākumu". Tagad, kad trešais kongress izjaukts un dezorganizacija vērsta pret vie-

Icjfim komitejām, jebkāda cerība uz to ir zaudēta. Mums atšķirībā no ,,meņševikiem“, kas darbojas slepeni, slēpdamies no partijas, jāpasaka atklāti un darbos jāapslip-rina, ka partija ar šiem kungiem pārtrauc visas un visādas a niecības.

Iespiests pēc avīzes „Vperiod” teksta

„V perjod1. nr., 1905. о■ *• janvāri (1901. g. 22. decembri)

КОМITЕJU, KONFERENCES^11

Nesen nolikušas mūsu partijas vietējo komiteju trīs konferences: 1) četru Kaukazijas, 2) trīs dienvidu (Odesas, Jekaterinoslavas, Nikolajevas) un 3) sešu ziemeļu (Pēterburgas, Maskavas, Tveras, Rīgas, Ziemeļu un Ņižņij-Nov-gorodas) komiteju konference. Ceram drīz vien sniegt sīkus datus par šīm konferencēm^12. Rel tagad aprobežosimies ar paziņojumu, ka visas trīs konferences kategoriski izteikušās, ka nekavējoties jāsasauc partijas 3. kongress un jā-atbalsta „vairākuma" literārā grupa.

Iespiests pēc avīzes „Vperiod" teksta

„Vperjod*', 1. nr., 1905. a. 4. fan-varl (190i. g. 22. decembri)

JAUNAIS KRIEVIJAS AIZŅĒMUMS

Ar tādu virsrakstu lielo Vācijas biržas dūžu avīze („Frankfurtes Avīze“) sniedz šādu pamācošu ziņu:

„Jau vairākas nedēļas klīda neatlaidīgas baumas par jaunu lielu Krievijas aizņēmumu. Visas šīs baumas tūliņ pat tika atsauktas. Tomēr tagad oficiāli atzīst, ka šajās dienās (rakstīts 29. decembrī j. st.) Pēterburgā notikušas sarunas par aizņēmumu. Nav šaubu, ka pirms šīm oficiālajām sarunām notikusi privātā informēšanās, kas deviisi iemeslu baumām. Runā, ka šoreiz sarunās piedalījušies Vācijas financisti. Aizņēmumu domā izvietot Vācijas tirgū. Līdz šim Krievija kopš kara sākuma ieguva sev naudu trijos dažādos veidos: vispirms ap 300 milj. rbļ. patapināti no valsts kases brīvās skaidrās naudas, kuras daudzums palielināts, sašaurinot jau atļautos izdevumus. Tad sekoja 800 mil j. ir. (ap 300 milj. rbļ.) liels aizņēmums ar Francijas baņķieru starpniecību. Augustā Krievija pievērsās iekšējam tirgum: biļešu izlaidums par 150 milj. rbļ. Karš ar katru mēnesi aprij arvien lielākas sumas, un Krievija atkal prāto par lielu ārzemju aizņēmumu. Pēdējā laikā Krievijas fondiem ir liela (nopietna, bedenkliche) tieksme kristies. Kā Vācijas publika izturēsies pret Krievijas aizņēmumu, nav zināms. Kara laime līdz šim pastāvīgi bijusi japaņu pusē. Un, ja līdz šim Krievijas aizņēmumus bija pieņemts uzlūkot par drošu kapilala ieguldījumu, tad tagad tie iegūst vairāk vai mazāk spekulativu piegaršu (Beigeschmack), it īpaši ievērojot neseno cara manifestu, kas raksturīgi apgaismo Krievijas iekšējo kārtību. Redzēsim. vai jaunais aizņēmums Vācijas publikai liks piedāvāts ar tādiem nosacījumiem (procenta lielums un izlaiduma

kurss), kas varētu atsvērt pazemināto Krievijas aizņēmuma kvalitāti*1.

Jauns Eiropas buržuāzijas brīdinājums Krievijas patvaldībai! Tās kreditu mazina gan militārās sakāves, gan pieaugošais nemiers iekšzemē. Paļaušanos uz patvaldību Eiropas baņķieri jau sāk uzlūkot par nesolidu spekulāciju, atklāti atzīst, ka Krievijas aizņēmumu „kvalitāte** to drošības ziņā samazinās.

Bet kādu milzumu naudas vēl maksās tautai šis noziedzīgais karš. kas droši vien aprij ne mazāk kā trīs miljoni rubļu dienā!

Sarakstīts pēc 190b. g. 16. (29.) decembra

Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā XVI Iespiests pēc rokraksta

A. A. BOGDANOVAM

1905. g. 10. janvarī.

Dārgais draugs! Beidzot mēs esam sākuši izdot avīzi ,,Vperjod“, un man gribas sīkāk parunāt ar Jums par to. Parīt iznāk 2. numurs. Domājam izdot katru nedē|u. Literāro spēku pietiks. Noskaņojums lielisks, un darba spējas visiem (izņemot nedaudz Vasiliju Vasiļjeviču^13, kas mazliet grūtsirdīgs) ir augstas. Esam pārliecināti, ka darbs labi veiksies, kaut tikai nenobankrolētu. Nepieciešami 400 frs.[3] (150 rbļ.) katram numuram, bet mums pavisam ir 1 200 frs. Pirmajos mēnešos velnišķīgi vajadzīga palīdzība, jo, ja izdošana nenotiks akurati, tad visa vairākuma pozicija dabūs gigantisku, ļoti grūti labojamu triecienu. Neaizmirstiet to un velciet (it īpaši no Gorki ja) kaut pa druskai.

Tālāk. Sevišķi svarīgi tagad ir paziņot Rachmetovam^14, lai viņš ar visiem spēkiem mestos uz literārās līdzdarbības noorganizēšanu Krievijā. Nedēļas avīzes panākumi visvairāk atkarīgi no tā, ka tajā enerģiski strādā Krievijas literati un sociāldemokrāti. Aizrakstiet Rachmetovam, lai viņš šim nolūkam mobilizē gan Finnu, gan Kolontaja (ārkārtīgi vajadzīgi raksti par Somiju), gan Ru mj an-се v u, gan arī Andreju Sokolovu, pēdējo it īpaši un jo sevišķi. Es no ilgas pieredzes zinu, ka uz tādu lietu Krievijā dzīvojošie ir velnišķīgi, nepiedodami, neiespējami kūtri. Tāpēc nepieciešams rīkoties, pirmkārt, pašam rādot priekšzīmi, otrkārt, nepaļaujoties uz solījumiem, bet katrā ziņā cenšoties dabūt gatavus darbus. Lai Rachmetovs katrā ziņā pats pasūta rakstiņus un korespondences un pats saņem.

pats nosūta tās, neliekot mieru, kamēr iedod. (Vēl pielikšu Suvorov и un L un cu, un, protams, Rachmetovs zina vēl daudzus.) Velnišķīgi vajadzīgi 1) 6—18 tūkstoš burtu lieli raksti par Krievijas dzīves jautājumiem; 2) 2—6 tūkstoš burtu lieli rakstiņi par tiem pašiem tematiem; 3) korespondences par visu ko un visdažādākā apmēra; 4) interesantu vietu un citātu izraksti no vietējiem Krievijas un speciāliem Krievijas izdevumiem; 5) piezīmes sakarā ar Krievijas izdevumos iespiestiem avīžu un žurnālu rakstiem. Trīs pēdējie punkti pilnīgi pa spēkam tiklab strādnieku, kā arī it sevišķi studējošai jaunatnei, un tāpēc vajag pievērst tam uzmanību, propagandēt šo darbu, iekustināt un uzpurināt publiku, mācot viņu pēc konkrētiem paraugiem, kas ir vajadzīgs un kā jāprot izmantot ikvienu sīkumu, ieskaidrojot viņai, ka ārzemēm velnišķīgi vajadzīgs izejas materials no Krievijas (literāri apstrādāt un literāri izmantot pratīsim mēs pašil), ka ārkārtīgi muļķīgi ir kautrēties literāru defektu dēļ, ka jāieradinās vienkārši sarunāties un gluži vienkārši sarakstīties ar ārzemju žurnālu, ja grib, lai tas būtu pašu žurnāls. Es domāju, ka šajā nolūkā ir tieši nepieciešams un absolūti nepieciešams izdalīt katram studentu pulciņam, katrai strādnieku grupai avīzes .,Vperjod“ adreses (ārzemju, to tagad ir daudz, būs vēl vairāk). Apgalvoju Jums, ka pie mums komifejnieku vidū ir idiotisks aizspriedums pret to, ka plaši izdala adreses perifērijas jaunatnei. Visiem spēkiem cīnieties pret šo aizspriedumu, izdaliet adreses un pieprasiet tiešus sakarus ar avīzes ,,Vperjod“ redakciju. Bez tā organs nevarēs plaukt. Briesmīgi vajadzīgas strādnieku korespondences, bet to ir maz. Vajadzīgs, lai desmitiem un simtiem strādnieku tieši un bez starpniekiem rakstītu avīzei ,,Vperjod“.

Vajag censties panākt arī to, lai strādnieki tieši uzdotu savas pašu adreses avīzes ,,Vperjod“ nosūtīšanai aploksnēs. Strādnieki nebaidīsies. Policijai nav pa spēkam noķert pat desmito daļu no aploksnēm. Mazi apmēri (4 lappuses) un avīzes ,,Vperjod“ biežā iznākšana jautājumu par izsūtīšanu aploksnēs padara mums par visaktuālāko avīzes jautājumu. Vajag tieši izvirzīt sev mērķi vērst plašumā strādnieku parakstīšanos uz avīzi ,,Vperjod“, vērst plašumā paražu tieši sūtīt uz ārzemēm naudu (rublītis jau nav diezin kas!) un savu adresi. Ja pie tā ķeras ar prātu, tad nudien var revolucionizēt nelegālās literatūras izplatīšanas darbu Krievijā. Neaizmirstiet, ka transports labākajā gadījumā pienāk pēc mēnešiem četriem. Un tas notiek ar nedēļas avīzi! Bet no aploksnēm droši vien 50—75% nonāk tikpat ātri kā pasts.

Tad literāti. Viņus vajag tieši salīgt, lai ik nedēļas vai ik pa divām nedēļām akurati raksta: citādi, sak, mēs jūs iielnram par kārtīgu cilvēku un pārtraucam visas altie-eibus. Parastā aizbildināšanās: nezinām tematus, baidāmies, ka darbs būs veltīgs, domājam, ka „viņiem jau ir“. I nk, ar šo vulgāro idiotisko aizbildināšanos tad nu Rach-mclovam jācīnās pašam un tikai pašam. Galvenie temati — Krievijas iekšējā apskata jautājumi (tas, kas biezajos žurnālos ietilpst iekšējā apskatā un sabiedriskā chronikā), bet pēc tam raksti un rakstiņi sakarā ar Krievijas speciālo izdevumu materiāliem (statistiskiem, militāriem, medicīnas, cietumu, baznīcas u. t. jpr., u. t. jpr.). So divu nodaļu mums vienmēr trūkst. Šīs divas nodaļas var sekmīgi vadīt tikai Krievijā dzīvojošie un vienīgi Krievijā dzīvojošie. Te smaguma centrs ir svaigi fakti, svaigi iespaidi, ārzemēm nepieejamie speciālie materiāli, bet nebūt ne prātojumi, ne vērtējums no sociāldemokrātiskā viedokļa. Tāpēc tādi raksti un piezīmes nekad neies zudumā, jo mēs tos vienmēr izmantosim. Rachmetovam tagad ir tiešs pienākums noorganizēt šo lietu un dot mums kaut piecus labus, lietišķīgus līdzstrādniekus, kuri nav laiski, kuri neizvairās un kuri kairs sazinātos ar redakciju tieši. Tikai tieši sazinoties ar līdzstrādnieku, iespējams pilnīgi sadziedāties par visiem darba sīkumiem. Cilvēkus vajag pievilkt ar to, ka nekur citur viņi nevarēs lik ātri „drukāties" kā nedēļas avīzē.

Noslēgumā pāris vārdu par organizatorisko lozungu tagad. Pēc raksta „Laiks beigt“ (,,Vperjod“, 1. nr.)[4] šim lozungam jābūt skaidram, bet publika ir lik kūtra, ka Rachmetovam arī te visiem spēkiem vajag ieskaidrot, darīt saprotamu un iekalt galvās. Tagad sašķelšanās ir pilnīga, jo mēs visus līdzekļus esam izlietojuši. Trešais kongress pret CK un Padomes gribu un bez tām. Pilnīga sakaru saraušana ar Centrālo Komiteju. Tiešs paziņojums, ka mums ir savs birojs. Pilnīga meņševiku un jauniskriešu atstumšana no visām vietām. Mēs esam visu darījuši, lai sadzīvotu kopā, un tagad mums atklāti un tieši jāpaziņo, ka nākas strādāt atsevišķi. Katra uzticēšanās un naivitate var atnest tikai milzīgu ļaunumu.

Dieva dēļ lūdzam drīzāk publicēt atklātu un asu paziņojumu par biroju^15. Nepieciešams 1) izteikt pilnīgu solidaritāti ar rakstu „Laiks beigt“ un atkārtot tā aicinājumu; 2) paziņot, ka avīze „Vperjod" ir komiteju vairākuma organs un ka birojs strādā vienprātīgi un pilnīgā saskaņā ar to; 3) ka CK un Padome viszemiskākā veidā piekrāpušas partiju un izjaukušas kongresu; 4) ka tagad nav citas izejas kā pašu komiteju kongress bez CK un Padomes; 5) ka birojs uzņemas palīdzēt komiteju pozitīvajam darbam; 6) ka СО ar savām svārstībām un meliem pilnīgi zaudējis uzticību.

Ticiet, ka mēs augsti cienījam Zemļačku, bet viņa ir netaisna pret papašu^18, un no jums atkarīgs, vai viņas kļūdas tiks izlabotas. Drīzāk, drīzāk uz visas līnijas saraut sakarus ar CK un nekavējoties iespiest par biroju, par to, ka tas ir OK un sasauc III kongresu.

Pirmoreiz iespiests 1025. a. iurnntā

»Proletarskaja Revolūcija", 3. (38.) nr-a Iespiests pēc rokraksta

PORT-ARTURAS KRIŠANA”

„Port-Artura kapitulējusi.

Šis notikums — viens no vislielākajiem mūslaiku vēstures notikumiem. Šie trīs vārdi, ko vakar pa telegrāfu izziņoja uz visām civilizētās pasaules malām, rada nomāktības pilnu iespaidu, milzīgas un briesmīgas katastrofas, nelaimes iespaidu, ko grūti izteikt vārdos. Brūk varenas impērijas morālais spēks, apdziest jaunās rases prestižs, kura vēl nav paspējusi pienācīgi izvērsties. Tiek pasludināts spriedums veselai politiskai sistēmai, pārtrūkst gara pretenziju rinda, liek salauzta varena piepūle. Protams, Port-Arluras krišanu jau sen paredzēja, jau sen lāpījās ar vārdiem un mierināja sevi ar gatavām frāzēm. Bet taustāmais, rupjais fakts satriec visus konvencionālos melus. Notikušā kraeha nozīme tagad nav samazināma. Pirmoreiz veco pasauli pazemojusi nelabojama sakāve, ko viņai sagādājusi jaunā pasaule, tik noslēpumaina un, kā redzams, jauneklīgi jauna, tikai vakar vēl iesaistīta civilizācijā^11.

Tā rakstīja nolikuma tiešā iespaidā kāda solida buržuāziskā Eiropas avīze. Un, jāatzīstas, tai izdevies ne tikai spilgti izteikt visas Eiropas buržuāzijas noskaņojumu vien. Ar šās avīzes vārdiem runā nemaldīgais šķiras instinkts, kāds ir vecās pasaules buržuāzijai, ko dara nemierīgu jaunās buržuāziskās pasaules panākumi, ko uztrauc tā Krievijas militārā spēka kraehs, kuru ilgi uzskatīja par Eiropas reakcijas visdrošāko balstu. Nav brīnums, ka pat Eiropas buržuāzijā, kas karā nepiedalās, tomēr jūtas pazemota un nomākta. Viņa tā pieradusi Krievijas morālo spēku identificēt ar Eiropas žandarma militāro spēku. Viņai jaunās krievu rases prestižs bija nesaraujami saistīts ar nesatricināmi spēcīgās, mūslaiku „kārtību'1 stingri sar-gošās cara varas prestižu.f Nav brīnums, ka valdošās un komandējošās Krievijas katastrofa visai Eiropas buržuāzijai šķiet „briesmīga": šī katastrofa nozīmē milzīgu vispasaules kapitālistiskās attīstības paātrināšanos, vēstures paātrināšanos, bet buržuāzijā ]oli labi. pārāk labi zina, no rūgtas pieredzes zina, ka šāda paātrināšanās ir proletariāta sociālās revolūcijas paātrināšanās. Rietumeiropas buržuāzijā jutās tik mierīgi ilgā sastinguma atmosfērā, zem „varenās impērijas" spārna, un piepeši kaut kāds „noslēpumains, jauneklīgi jauns" spēks uzdrošinās plosīt šo sastingumu un lauzt šos balstus.

Jā, Eiropas buržuāzijai ir no kā bīties. Proletariātam ir par ko priecāties. Mūsu niknākā ienaidnieka katastrofa nenozīmē Krievijas brīvības tuvošanos vien. Tā vēstī arī Eiropas proletariāta jaunus revolucionārus uzplūdus.

Bet kāpēc un kādā apmērā Port-Arturas krišana ir patiesi vēsturiska katastrofa?

Vispirms duras acīs šā nolikuma nozīme kara gaitā. Japaņi galveno kara mērķi sasnieguši. Progresivā, attīstītā Āzija devusi nelabojamu triecienu atpalikušajai un reakcionārajai Eiropai. Pirms desmit gadiem šī reakcionārā Eiropa ar Krieviju priekšgalā kļuva nemierīga, tāpēc ka jaunā Japana bija sagrāvusi Ķīnu, un apvienojās, lai atņemtu Japanai labākos uzvaras augļus. Eiropa sargāja vecās pasaules nodibinājušās attiecības un privilēģijas, vecās pasaules priekšrocību tiesību, gadsimtu svētīto senseno tiesību ekspluatēt Āzijas lautas. Tas. ka Japana atņēmusi atpakaļ Port-Arturu, ir trieciens, kas dots visai reakcionārajai Eiropai. Krievija sešus gadus valdīja pār Port-Arturu, izšķiezdama simtiem un simtiem miljonu rubļu stratēģiskiem dzelzceļiem, ostu ierīkošanai, jaunu pilsētu celšanai, cietokšņa nostiprināšanai, kuru visa Krievijas uzpirktā un Krievijai verdziski pakalpīgā Eiropas avīžu masa izdaudzināja par neieņemamu. Kara rakstnieki runā, ka Port-Artura bijusi tikpat stipra kā sešas Sevastopoles. Un, lūk, mazā, līdz tam laikam visu nicinātā Japana astoņos mēnešos ieņem šo cietoksni, pēc. tam kad Anglija un Francija kopā veselu gadu pūlējās ar vienas pašas Sevastopoles ieņemšanu. Militārais trieciens ir neizlabojams. Izšķirts ir jautājums par pārsvaru jūrā, — šā kara galvenais un pa-uiiila jautājums. Krievijas Klusā okeānā flote, kas sākumā bija ne vājāka, ja pat ne stiprāka par Japanas floti, iznīcināta galīgi. Atņemta pati flotes operāciju bāze, un Rož-deslvenska eskadrai atliek tikai ar negodu griezties atpakaļ, pēc tam kad veltīgi izšķiesti jauni miljoni, pēc draudīgo bruņukuģu lielās uzvaras pār angļu zvejnieku laivām. Domā, ka Krievijas materiālie zaudējumi vien tikai par lloli vienu pašu sasniedzot trīssimt miljonu rubļu lielu sumu. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka zaudēti flotes labākās ekipāžās desmittūkstoš vīri, zaudēta vesela sauszemes armija. Daudzas Eiropas avīzes tagad cenšas vājināt šo zaudējumu nozīmi, pie tam pūlēdamās līdz smieklīgumam, aizrunādamās tiktāl, ka Kuropatkins esot „atvieglots", „atbrīvots" no rūpēm par Port-Arturu 1 Arī Krievijas karaspēks ir atbrīvots no veselas armijas. Gūstekņu skaits pēc pēdējiem angļu datiem sasniedzot 48 000 cilvēku; bet cik tūkstoši vēl nav gājuši.bojā kaujās pie Kinčau un pie paša cietokšņa. Japaņi galīgi ieņēmuši visu Ļaodunu, ieguvuši neizmērojami svarīgu atbalsta punktu iedarbībai uz Koreju, Ņinu un Mandžuriju, atbrīvojuši cīņai pret Kuropatkinu 80—100 tūkstoš vīru lielu norūdītu armiju un turklāt ar milzīgu smago artilēriju, kuras piegādāšana pie Šache upes dos viņiem ļoti lielu pārsvaru pār galvenajiem krievu spēkiem.

Palvaldnieciskā valdība pēc ārzemju avīžu ziņām nolēmusi turpināt karu par katru cenu un sūtīt Kuropatki-nam 200 000 karavīru. Ļoti var būt, ka karš vilksies vēl ilgi, bet tā bezcerīgums ir jau acīm redzams, un visi novilcinā-jumi tikai paasinās to milzīgo postu, kāds jāpiedzīvo krievu tautai par to, ka tā vēl cieš uz sava kakla patvaldību. Japaņi arī līdz šim pēc katras lielas kaujas ātrāk un bagātīgāk pastiprināja savus militāros spēkus nekā krievi. Bet tagad, panākuši pilnīgu kundzību uz jūras un pilnīgu vienas krievu armijas iznīcināšanu, viņi spēs sūtīt divreiz vairāk pastiprinājumu nekā krievi. Japaņi līdz šim vienmēr ir kāvuši un kāvuši krievu ģenerāļus, kaut gan viss vairums japaņu labākās artilērijas bija aizņemts cietokšņu karā. Japaņi tagad panākuši savu spēku pilnīgu koncentrāciju, un krieviem jābaidās ne vien par Sachalinu, bet arī par Vladivosloku. Japaņi ir ieņēmuši labāko un visvairāk apdzīvoto Mandžurijas daļu, kur viņi var uzturēt armiju par iekarotās zemes līdzekļiem un ar Ķinas palīdzību. Bet 3 8. sēj.

krieviem arvien vairāk jāiztiek ar krājumiem, ko pieved no Krievijas, un tālāka armijas palielināšana Kuropatki-nam drīz vien kļūs neiespējama, tāpēc ka nav iespējams pievest krājumus pietiekamā daudzumā.

Bet militārais krachs, ko piedzīvojusi patvaldība, vēl lielāku nozīmi gūst kā visas mūsu politiskās sistēmas sabrukuma pazīme. Uz neatgriešanos aizgājuši mūžībā tie laiki, kad karus veda algotņi vai no tautas pa pusei atrautas kastas pārstāvji. Tagad karus ved lautas — pat Kuropatkins, kā to liecina Ņemirovičs-Dančenko, tagad esot sācis saprast, ka šī patiesība der ne tikai moralizēšanai vien. Tagad karus ,ved tautas, un tāpēc tagadējā laikā sevišķi spilgti izceļas kara lielā īpašība: darbos desmitiem miljonu cilvēku acu priekšā tiek atmaskotas tās pretrunas starp tautu un valdību, kuras līdz šim bija redzamas tikai nelielam apzinīgam mazākumam. Patvaldību kritizēja visi progresivie Krievijas cilvēki. Krievijas sociāldemokrātijā, Krievijas proletariats, un šo kritiku tagad apstiprinājusi japaņu ieroču kritika, apstiprinājusi tā, ka neiespējamību dzīvot, patvaldībai pastāvot, arvien vairāk jūt pat tie, kas nezina, ko nozīmē patvaldība, pat tie, kas to zina un no visas sirds gribētu nosargāt patvaldību. Ka patvaldība nav savienojama ar visas sabiedrības attīstības interesēm, ar visas tautas (izņemot ierēdņu un dūžu saujiņas) interesēm, tas izpaudās uz āru, tiklīdz tautai darbos, ar savām asinīm, vajadzēja maksāt par patvaldības grēkiem. Patvaldība ar savu muļķīgo un noziedzīgo koloniālo avantūru ievedusi sevi tādā strupceļā, no kura atbrīvoties var tikai pati tauta un tikai sagraudama carismu.

Port-Arturas krišana ir viens no vislielākajiem vēsturiskajiem kopsavilkumiem tiem carisma noziegumiem, kas sāka atklāties kopš paša kara sākuma un kas tagad sāks atklāties vēl plašāk, vēl neapturamāk. Pēc mums kaut ūdens plūdi! — tā sprieda katrs mazs vai liels Aleksejevs^18, nedomādams par to, neticēdams tam, ka ūdens plūdi patiešām pienāks. Izrādījās, ka ģenerāļi un karavadoņi ir neapdāvinātas un niecīgas personas. Visa 1904. g. kampaņas vēsture, pēc kāda angļu militārā vērotāja autoritatīvas liecības (avīzē „Times"1®), bija „noziedzīga nevērība pret jūras un sauszemes stratēģijas elementāriem principiem". Izrādījās, ka civilā un militārā

birokrātijā ir tikpat parazitiska un pērkama kā dzimtbūšanas laikos. Izrādījās, ka oficieri ir neizglītoti, neattīstīti, nesagatavoti, ka viņiem nav cieša sakara ar zaldātiem un ka zaldati viņiem neuzticas. Zemnieku masas tumsonība, ueizglītība, lasīt un rakstīt neprašana, nomāktība parādījās šausmīgā kailumā, saduroties ar progresivu tautu modernā karā, kurš tikpat nepieciešami prasa augstas kvalitātes cilvēku materiālu kā modernā technika. Bez uzņēmīga, apzinīgā zaldata un matroža panākumi modernajā karā nav iespējami. Nekāda izturība, nekāds fizisks spēks, nekāda masu cīņa barā un blīvi ejot nevar dot pārsvaru laikmetā, kur valda ātršāvējas mazkalibra šautenes, mašinlielgabali, sarežģīta kuģu lechniskā iekārta, izkliedu ierinda sauszemes kaujās. Izrādījās, ka palvald-nieciskās Krievijas militārā varenība ir tikai šķietama. Izrādījās, ka carisms ir traucēklis mūslaiku, visjaunākām prasībām atbilstošas kara lietas organizēšanai — tās pašas lielas, kurai carisms atdevās no visas sirds, ar kuru las visvairāk lepojās, kurai viņš upurēja neizmērojami daudz, nekautrēdamies ne no kādas tautas opozicijas. Koši izrakstīts zārks, — lūk, kas izrādījās patvaldība ārējās aizsardzības laukā, kura viņai bija visradniecīgākā un vistuvākā, tā sakot, specialitāte. Notikumi apstiprināja, ka taisnība tiem ārzemniekiem, kas smējās, redzēdami, ka desmiti un simti miljoni rubļu tiek izsviesti lielisku karakuģu pirkšanai un būvēšanai, un kas teica, ka šie izdevumi ir veltīgi, ja ar moderniem kuģiem neprot rīkoties, ja nav cilvēku, kuri spējīgi prasmīgi izmantot jaunākos kara technikas uzlabojumus. Izrādījās, ka tiklab flote, kā arī cietoksnis un lauka nocietinājumi, un sauszemes armija ir atpalikuši un nekur nederīgi.

Sakars starp zemes militāro organizāciju un visu tās ekonomisko un kultūras iekārtu nekad vēl nav bijis tik ciešs kā tagadējā laikā. Tāpēc militārajam kracham bija jākļūst par dziļas politiskās krizes sākumu. Attīstītas zemes karam ar atpalikušu zemi arī šoreiz, tāpat kā jau vairākkārt vēsturē, bija liela revolucionārā nozīme. Un apzinīgais proletariats, būdams nesaudzīgs ienaidnieks karam, kas ir neizbēgams un nenovēršams pavadonis šķiras kundzībai vispār, — nevar neredzēt šo revolucionāro uzdevumu, ko veic patvaldību sagrāvusī japaņu buržuāzijā. Proletariats ir naidīgs katrai buržuāzijai un visādām buržuāziskās iekārtas izpausmēm, bet šis naidīgums neatbrīvo viņu no pienākuma atšķirt buržuāzijas vēsturiski progresivos un reakcionāros pārstāvjus. Tāpēc pilnīgi saprotams, ka viskonsekventākie un visnoteiktākie revolucionārās starptautiskās sociāldemokrātijas pārstāvji, 2ils Geds Francijā un Haindmanis Anglijā, bez aplinkiem izteica savas simpātijās Japanai, kas grauj Krievijas patvaldību. Pie mums, Krievijā, protams, atradās sociālisti, kam bija radies domu juceklis arī šai jautājumā. „Revo-ļucionnaja Rossija“20 izteica rājienu Gedain un Haind-manim, paziņodama, ka socialists varot aizstāvēt tikai strādnieku, tautas Japanu un nevis buržuāzisko Japanu. Šis rājiens ir tikpat aplams kā sociālistā nosodīšana par to, ka tas atzīst brīvtirdzniecības buržuāzijas progre-sivitati, salīdzinot ar protekcionistisko buržuāziju. Geds un Haindmanis neaizstāvēja Japanas buržuāziju un Japa-nas imperiālismu, bet jautājumā par divu buržuāzisku zemju sadursmi viņi pareizi atzīmēja, ka vienai no tām ir vēsturiski progresiva loma. „Sociālistu revolucionāru^1* domas juceklis bija, protams, nenovēršams rezultāts tam, ka mūsu radikālā inteliģence neizprot šķirisko viedokli un vēsturisko materiālismu. Arī jaunā ,,Iskra“ nevarēja neparādīt juceklību. No sākuma tā sarunāja ne mazumu frāžu, ka miers jāaizstāv par katru cenu. Pēc tam kad Žoress uzskatāmi parādīja, kā interesēm, progresivās vai reakcionārās buržuāzijas interesēm, kalpos kvazi sociālistiskā kampaņa par mieru vispār, jaunā ,,Iskra“ metās uz „labošanos^11. Tagad tā beigusi ar vulgāriem prātojumiem par to, cik nevietā esot „spekulēt^11 (!!?) ar Japanas buržuāzijas uzvaru, un par to, ka karš esot nelaime „neatkarīgi no tā“, vai tas beigšoties ar patvaldības uzvaru vai sakāvi.

Nē. Krievijas brīvības un Krievijas (un visas pasaules) proletariāta cīņa par sociālismu ļoti stipri ir atkarīga no patvaldības militārajām sakāvēm. Šī cīņa ļoti daudz guvusi no militārā kracha, kas iedveš bailes visiem kārtības sargātājiem Eiropā. Revolucionārajam proletariātam nemitīgi jāaģilē pret karu, pie tam vienmēr paturot prātā, ka kari nav novēršami, kamēr pastāv šķiru kundzība vispār. Ar bnnalām miera frāzēm ā la^5 Zoress nebūs līdzēts apspiestajai šķirai, kas nav atbildīga par buržuāzisku karu starp divām buržuāziskām nācijām, kas dara visu, lai gāztu jebkuru buržuāziju vispār, kas zina, cik neaptverams ir tautas posts arī „mierīgas" kapitālistiskas ekspluatācijas laikā. Bet, cīnoties pret brīvo konkurenci, mēs nedrīkstam aizmirst, ka la ir progresiva, salīdzinot ar pa pusei dzimtbūtniecisko iekārtu. Cīnoties pret katru karu un katru buržuāziju, mums savā aģitācijā stingri jāatšķir progresiva buržuāzijā no dzimtbūtnieciskās patvaldības, mums vienmēr jāatzīmē, cik liela revolucionārā nozīme ir vēsturiskajam karam, kura dalībnieks gribot negribot ir Krievijas strādnieks.

Nevis krievu tauta, bet Krievijas patvaldība sāka šo koloniālo karu, kas pārvērties par karu starp veco un jauno buržuāzisko pasauli. Nevis krievu tauta, bet patvaldība nonākusi līdz kauna pilnai sakāvei. Krievu tauta no patvaldības sakāves guvusi labumu. Port-Arturas kapitulācija ir carisma kapitulācijas prologs. Karš nebūt vēl nav pabeigts, bet ikviens solis tā turpināšanas virzienā neaptverami paplašina rūgšanu un sašutumu krievu tautā, tuvina mirkli, kad sāksies jauns dižens karš, tautas karš pret patvaldību, proletariāta karš par brīvību. Ne velti tik ļoti uztraucas pati mierīgākā un prātīgākā Eiropas buržuāzijā, kas no visas sirds justu līdz Krievijas patvaldības liberālām piekāpībām, bet kas vairāk nekā no uguns bīstas no Krievijas revolūcijas kā Eiropas revolūcijas prologa.

„Cieši iesakņojies ieskats, — raksta viens no šādiem prātīgiem vācu buržuāzijas orgāniem, — ka revolūcijas eksplozija Krievijā esot pilnīgi neiespējama lieta. Šo ieskatu aizstāv ar visiem un visādiem argumentiem. Atsaucas uz Krievijas zemniecības nekustīgumu, uz tās ticību caram, atkarību no garīdzniecības. Saka, ka neapmierināto vidū galējos elementus pārstāvot tikai neliela saujiņa cilvēku, kas varot gan sarīkot pučus (sīkus uzliesmojumus) un teroristiskus atentātus, bet nekādā ziņā nevarot izraisīt vispārēju sacelšanos. Plašajai neapmierināto masai, mums saka, trūkstot organizācijas, ieroču, bet galvenais — drosmes riskēt ar sevi. Bet Krievijas inteliģents esot revolucio-nari noskaņots parasti tikai apmēram līdz trīsdesmitajam mūža gadam, bet pēc tam viņš lieliski iekārtojoties ērtajā kroņa dienesta lizdiņā, un karstgalvju lielākā daļa pārvēršoties par īstiem ierēdņiem*'. Bet tagad, turpina avīze, ļoti daudzas pazīmes liecina par lielu pārmaiņu. Par revolūciju Krievijā jau runā ne tikai revolucionāri vien, bet tādi solidi kārtības pīlāri, kam „aizraušanās** ir pilnīgi sveša, kā kņazs Trubeckojs, kura vēstuli iekšlietu ministram tagad pārdrukā visa ārzemju prese. „Bailēm no revolucijas Krievijā, kā redzams, ir faktisks pamats. Tiesa, neviens nedomā, ka Krievijas zemnieki ķersies pie dakšām un ies cīnīties par konstitūciju. Bet vai tad revolucijas taisa sādžās? Revolucionārās kustības nesējas visjaunāko laiku vēsturē jau sen ir lielpilsētas. Bet Krievijā tieši pilsētās notiek rūgšana no dienvidiem līdz ziemeļiem un no aus-trumiem līdz rietumiem. Neviens neņemsies pareģot, ar ko tas beigsies, bet, ka to cilvēku skaits, kuri domā, ka revolūcija Krievijā nav iespējama, kļūst mazāks ar katru dienu, — tas ir neapšaubāms fakts. Un ja sekos nopietna revolucionārā eksplozija, tad vairāk nekā apšaubāms, ka ar to tiks galā patvaldība, ko novājinājis karš Tālajos Austrumos**.

Jā. Patvaldība ir novājināta. Revolūcijai sāk ticēt visneticīgākie. Vispārēja ticība revolūcijai jau ir revolucijas sākums. Par tās turpināšanu gādā pati valdība ar savu militāro avantūru. Par nopietna revolucionārā spiediena atbalstīšanu un paplašināšanu rūpēsies Krievijas proletariats.

„Vperiod", 2. nr., 1905. о• „ . .

14. (1.) ļanvarl Iespiests pec avīzes ,,Vperjod teksta

LAKSTĪGALU AR DZIESMĀM NEBARO

Vēršam lasītāju uzmanību uz jauniskriešu tikko izlaisto Strādnieka brošuru: „Strādnieki un inteliģenti mūsu orga-nizacijās“ ar Akselroda priekšvārdu. Mums, droši vien, vairākkārt būs jāatgriežas pie šā ārkārtīgi pamācošā sacerējuma, kas lieliski rāda, kādus augļus ir devusi un dod „mazākuma” jeb jauniskriešu demagoģiskā sprediķošana un kā šie pēdējie tagad paši cenšas izķepuroties no visām tām blēņām, ko viņi sarunājuši. Pagaidām atzīmēsim tikai brošūras un priekšvārda būtību.

„Strādnieks” nelaimīgā kārtā ir noticējis jauniskriešu sprediķošanai. Tāpēc viņš kaisīt kaisa Akimova garā sastādītas rabočedjeļcu frāzes. „Mūsu vadītāji inteliģenti... neizvirzīja sev uzdevumu ... attīstīt strādnieku apziņu un pašdarbību ...“. Pašdarbības tieksmes „sistemātiski vajāja”. „Nevienā no organizāciju tipiem nebija un nav vietas strādnieku pašdarbības attīstībai...”. „Ekonomiskā cīņa bija pavisam novārtā”, pat propagandas un aģitācijas sanāksmēs „strādniekus nepielaida” (pat, lūk, kā!). Demonstrācijās ir „sevi pārdzīvojušas” — visas šīs šausmas (par kurām jau sen kliedza vecais „Rahoccje Djelo”, vērsdamies pret veco „Iskru”) radījuši, protams, „birokrātiskie centra-listi”, t. i., mūsu otrā kongresa vairākums, kas cīnījās pret rabočedjeļcu virzienu. Nelaimīgais „Strādnieks”, ko partijas kongresam uzrīdījis aizvainotais mazākums, samaļ miltos šo kongresu tāpēc, ka tas noticis „bez mums” (bez strādniekiem), „bez mūsu piedalīšanās”, tur neesot bijis „gandrīz neviena strādnieka”, — pie kam, saprotams, kautrīgi tiek noklusēts tas fakts, ka visi īstie strādnieki, kas bija kongresa delegāti, kā Stepanovs, Gorskis nn Brauns, bija noteikti vairākuma piekritēji un inteliģenliskās bezrakstu-rības pretinieki. Bet tas nav svarīgi. Svarīgi ir tas, līdz kādai bezgalīgai izvirtībai noved jauniskriešu sprediķošana, kuri pēc sakāves vēlēšanās ,,grauj“ kongresu, grauj to cilvēku priekšā, kas kongresā nav piedalījušies, skubinādami apspļaudīt visus sociāldemokrātijas kongresus, grauj tai pašā laikā, kad viņi paši godam ielavījušies centrālajās iestādēs, kas darbojas vienīgi tikai kongresa vārdā. Vai gan nav godīgāka Rjazanova pozicija (sk. viņa brošuru: „Sagrautās ilūzijas"), kurš atklāti paziņoja, ka kongress esot savestuve, un kurš vismaz nelieto nekādus „savestu-ves“ piešķirtus titulus un nosaukumus?

Tomēr ārkārtīgi raksturīgi strādnieka psicholoģijai, kaut arī tāda, kas uzrīdīts „vairākumam", ir tas, ka viņš neapmierinās ar frāzēm par autonomiju, strādnieku pašdarbību u. t. jpr. Viņš atkārto šos vārdus tāpat kā ikviens jauniskrietis vai raboēedje|ecs, bet viņš ar skaidru proletārieša instinktu prasa darbus, kas apstiprinātu vārdus, viņš neapmierinās arto, ka viņu baro ar dziesmām. Skaisti vārdi, viņš saka, paliek tikai vārdi, vadītāju „sastāvu nemainīdami^1' („Strādnieka" kursivs): Vajag prasīt, lai strādniekus pielaiž visās svarīgajās partijas iestādēs, vajag panākt vienādas tiesības ar inteliģentiem. Ar dziju īsta proletārieša un īsta demokrātā neticību jebkādai frāžu kalšanai „Strādnieks" saka: kur ir garantija, ka komitejās nesēdēs vienīgi tikai inteliģentif Tas ir trāpīts tieši pa aci mūsu jauniskriešiem. Sis lieliskais jautājums rāda, ka kūdīšana rabočedjeļcu garā vēl nav piegružojusi proletārieša skaidro domu. Viņš tieši pateic, ka komiteja, kur viņš strādājis, „mazākuma komiteja palika principā uz papīra (klausieties!), — bet savā praksē tā ne ar ko neatšķīrās no vairākuma komitejām. Mēs, strādnieki, nevarējām tikt nekādā atbildīgā un tātad vadošā iestādē (nerunājot nemaz par komiteju)".

Nevienam nebūtu izdevies tik labi izvilkt dienas gaisma meņševikus kā šim strādniekam meņševikam. Viņš ir sapratis, ka bez garantijām izrunāšanās par proletariāta autonomiju un pašdarbību ir tikai vulgārā fražainiba. Bet kādas garantijas iespējamas sociāldemokrātiskajās organizācijās, vai jūs par to esat padomājis, biedri „Strādniek"?

Kndas garantijas iespējamas pret to, ka revolucionāri, kas kopīgi sapulcējušies partijas kongresā, pēc tam, apvainojušies, ka kongress viņus nav ievēlējis, nesāks kliegt, ka kongress ir bijis reakcionārs mēģinājums nostiprināt iskriešu virziena uzskatus (Trockis brošūrā, kas izdota jaunās ,,Iskras“ redakcijā), ka kongresa lēmumi nav svēti, ka kongresā nav bijis strādnieku no masas? Kādas garanti jas iespējamas pret to, ka kopīgo lēmumu par partijas organizācijas formām un normām, lēmumu, ko sauc par partijas organizatoriskiem statūtiem un kas nevar pastāvēt citādi kā tikai šādu statutu veidā, — ka šo lēmumu tai daļā, kura viņiem nepatīkama, pēc tam nesaplēš bezrakstura cilvēki, aizbildinādamies, ka tādas lietas kā statūti esot birokrātiskās un formalistiskas? Kādas garantijas iespējamas pret to, ka cilvēki, kas pārkāpuši kopīgi pieņemtos organizācijas noteikumus, pēc tam nesāks prātot, ka organizācija ir process, organizācija ir tendence, organizācija ir forma, kas iet kopsolī ar saturu, un ka tāpēc nejēdzīgi un utopiski ir prasīt, lai ievēro organizāciju noteikumus? ..Strādnieks^1', brošūras autors, nav padomājis ne par vienu no šiem jautājumiem. Bet viņš tik tuvu, gluži klāt piegājis tiem, tik vaļsirdīgi un drosmīgi Aizdevis tos tieši frāžu kalējiem un politikāņiem, ka mēs no sirds ieteicam viņa bro-šuru. Šī brošūra ir lielisks paraudziņš, kā „skaista vārda" bruņiniekus atmasko viņu pašu piekritēji.

Citu vārdus atkārtodams, „Strādnieks" saceļas pret Ļeņina „organizatorisko plānu", nenorādīdams, kā jau tas parasts, nevienu vienīgu skaidru un noteiktu punktu, kāpēc viņš ir neapmierināts ar plānu, atsaukdamies uz Paņinu un Cerevaņinu^21 (kas nav devuši neko cilu kā tikai dusmīgus vārdus) un nemēģinādams pat ieskatīties izdaudzinātajā Ļeņina vēstulē Pēterburgas biedram. Bet, ja „Strādnieks" saviem kūdītājiem nebūtu ticējis uz vārda un būtu ieskatījies šajā vēstulē, viņš sev par lielu brīnumu tur izlasītu:

„Sevišķi jācenšas, lai cik vien iespējams vairāk strādnieku kļūtu par pilnīgi apzinīgiem un profesionāliem revolucionāriem un iekļūtu komitejā. Komitejā jācenšas iesaistīt strādniekus revolucionārus, kam visplašākie sakari un vislabākais ,,vārds“ strādnieku masās. Tāpēc komitejā jābūt pēc iespējas visiem galvenajiem strādnieku kustības vadītājiem no pašu strādnieku vidus“ (Vēstule, 7. un 8. Ipp.)[6].

Izlasiet un pārlasiet šis rindas, biedri „Strādniek", un jūs redzēsit, kā jūs apmuļķojuši rabočedjeļci un jaun-iskrieši, kas grauj veco ,,Iskru“ un tās piekritējus, otrā kongresa „vairākumu". Nopietni izlasiet šīs rindas un pamēģiniet pieņemt šādu manu izaicinājumu: sameklējiet man mūsu sociāldemokrātiskajā literatūrā kādu citu vietu, kur tikpat skaidri un tieši, un noteikti būtu izvirzīts jūsu izvirzītais jautājums par „strādniekiem un inteliģentiem mūsu organizācijās", pie kam būtu norādīts, ka nepieciešams iesaistīt komitejā pēc iespējas vairāk strādnieku, iesaistīt komitejā pēc iespējas visus strādnieku kustības vadītājus no strādnieku vidus. Es apgalvoju, ka jūs citu tādu vietu nespēsit uzrādīt. Es apgalvoju, ka ikviens, kas papūlēsies izpētīt mūsu partijas strīdus pēc dokumentiem, pēc žurnālā „Rabočeje Djelo", pēc „Iskras" un brošūrām un nevis pēc tcnkotāju pļāpām, ieraudzīs jauniskriešu sprediķošanas melīgumu un demagoģisko raksturu.

Varbūt jūs iebildīsit: Ļeņins varēja to rakstīt, bet ne jau vienmēr rīkojās pēc viņa padomiem. Saprotams, ka tas ir iespējams. Neviens partijas rakstnieks negalvos, ka visi tie, kas sauc sevi par viņa piekritējiem, vienmēr darbos rīkojas pēc viņa padomiem. Bet, pirmkārt, vai tad tāds sociāldemokrāts, kas sevi sauktu par „vēstules" piekritēju un tai pašā laikā nerīkotos pēc tās padomiem, ar šo pašu vēstuli nebūtu atmaskots? Vai tad vēstule iespiesta tikai inteliģentiem vien un nevis arī strādniekiem? Vai tad rakstniekam, izņemot iespiestu paziņojumu, ir kādi citi līdzekļi savu uzskatu ieviešanai? Un, otrkārt, ja šiem padomiem, kaut vai pēc „Strādnieka" liecības, nav klausījuši nedz meņševiki, nedz boļševiki, vai tad no tā nav skaidrs, ka meņševikiem nebija nekādas tiesības izgudrot tamlīdzīgas „domstarpības" ar boļševikiem? ka viņu piekoptā strādnieku kūdīšana pret boļševikiem, tāpēc ka tie ignorējot strādnieku pašdarbību, bijusi demagoģija?

Bet kāda tad ir reālā atšķirība šai punktā starp meņševikiem un boļševikiem? Vai gan ne tā, ka boļševiki daudz agrāk un daudz tiešāk ir devuši skaidrus un noteiktus padomus iesaistīt komitejā strādniekus? Vai gan ne tā, ka boļševiki ir nicinājuši un nicina „skaistus vārdus" par strādnieku autonomiju un pašdarbību, kad šie vārdi (kā pie meņševikiem) paliek tikai vārdi?

Paskatieties, kā tagad savā priekšvārdā izgrozās cienījamais, nopelniem bagātais un ļoti vecais Akselrods, ko piespiedusi pie sienas strādnieka proletāriskā atklātība un pārgalvība, kurš salasījies rabočedjeļcu gudrības „ievērojamajos" Akselroda feļetonos, neaizmirstamajos Martova lakstos un lieliskajā (no „vairākuma" interešu viedokļa) Trocka brošūrā.

„Strādnieks" mēģina apstrīdēt Rjadovoja^22 apgalvojumu, ka mūsu partijas organizācija kopš ekonomisma laika personālā sastāva ziņā kļuvusi samērā proletāriskākā. „Strādniekam" acīm redzot nav taisnība. To zina katrs, kas tuvu vērojis mūsu partijas lietas kaut cik ievērojamu laika posmu. Bet viskuriozāk ir redzēt, kā otrādi apsviedies mūsu Akselrods. Kas gan neatceras viņa lieliskos apgalvojumus, ka sociāldemokrātijā esot inleliģentiska organizācija, kurus tik veikli izmantoja sociāldemokrātijas ienaidnieki — liberālie osvoboždenci? Kas gan neatceras, kā šos partijas apmelojumus atkārtoja un atgremoja partijas aizvainotie jauniskrieši? Un, lūk, šis pats Akselrods, nobijies no tiem tiešajiem un godīgajiem secinājumiem, kādus no šiem apmelojumiem atvasinājis „Strādnieks", izgrozās:

„Sociāldemokrātijas rašanās un sākotnējās attīstības periodā, — viņš saka priekšvārdā, — Krievijas revolucionārā partija bija tīri inteliģentiska partija... Tagad apzinīgi revolucionārie strādnieki veido sociāldemokrātu partijas galvenās (klausieties!) vienības" (15. Ipp.).

Nabaga „Strādnieks"! Cik ļoti viņš sodīts par to, ka noticējis Akselroda „skaistajiem vārdiem"! Un vienmēr tiks sodīti tie, kas tic rakstniekiem, kuri pusotra gada laikā runā gan tā, gan citādi, pieskaņojoties „kooptacijas" vajadzībām.

Paskatieties, kā Akselrods izgrozās no viņam tieši uzdotā jautājuma par „garantijām". Jo tas taču ir apburoši— tā ir jauniskriešu literatūras pērle. „Strādnieks" runā par strādnieku un inteliģentu attiecībām organizācijās, „Strādniekam" ir tūkstošreiz taisnība, kad viņš saka, ka bez garantijām, bez vienādām tiesībām, t. i., bez vēlēšanu principa, skaistie vārdi par nebirokratisko centralismu ir tikai iražainība. Un ko atbild Akselrods? „Aizraušanās ar domu par strādnieku tiesiskā stāvokļa grozīšanu mūsu organizācijās ir vienpusīga“, autors veltīgi pārnes jautājumu par ļaunuma novēršanu uz „formāli organizatorisko attiecību lauku“, veltīgi aizmirst, ka „atsevišķais uzdevums pielīdzināt tiesībās^14 atrisināms vienīgi „mūsu prakses tālākās attīstības procesā sociāldemokrātiskā virzienā^44. „Jautājums, kas speciāli nodarbina brošūras autoru, radikāli var tikt atrisināts tikai mūsu partijas apzinīga kolek-tiva darba procesā^44.

Vai nav tiesa, vai tad tā nav pērle? Jo taču pats Akselrods ierosināja un pirmais izvirzīja tieši organizatorisko un tikai organizatorisko jautājumu Ligas kongresā un jaunajā ,,Iskrā“ (55. nr-ā), bet, kad „Strādnieks^14 raksta speciālu brošuru par organizāciju, tad viņam dižmanīgi pasaka: nevis formalitāte ir svarīga, bet darba process!

Nevis organizēšanas principi ir svarīgi jaunajai „Iskrai^44 un Akselrodam, bet pļāpāšanas process, lai attaisnotu bezprincipu poziciju. Un nekāda cila satura, izņemot bezprin-cipialitales aizstāvēšanu, nav visā izdaudzinātajā organi-zacijas-procesa teorijā (sk. it īpaši Rozas Luksemburgas rakstus), teorijā, kas vulgarize un prostituē marksismu.

Atkārtojam: atkal un atkal ir jārekomendē „Strādnieka^11 ievērojamā brošūra, lai lasītāji iepazītos, cik neīsta ir jaun-iskriešu organizatoriskā pozicija. Sevišķi neatlaidīgi mēs rekomendējam šo brošuru strādniekiem, kurus meņševiki uzkūda boļševikiem, sludinot vēlēšanu principu^7. Strādnieki lieliski atmasko frāžu varoņus un meļus. Viņi teicami nostāda jautājumu: vai nu vēlēšanu princips, vai tikai padoms ievest strādniekus komitejās. Ja vēlēšanu princips,

IihI dodiet formālās garantijas, statūtos paredzētas garantijas, statūtos paredzētu vienlīdzību tiesībās. Strādnieki redzēs, kā jauniskrieši izvairās no šā jautājuma, tikpat kā velni no rīta dievkalpojuma. Ja padomi iesaistīt strādniekus komitejās ir vēlami, ja taisnība ir vecajai ,,Iskrai“, kas atzina, ka demokrātisms, t. i., vēlēšanu principa vispārējā piemērošana Krievijas konspiratīvajās organizācijas, nav savienojams ar patvaldnieciski policejisko iekārtu, tad jūs nekur neatradīsit tik tiešus un pamācošus padomus iesaistīt strādniekus komitejās kā pie vairākuma.

Iespiests pēc avizes „Vperjod" teksta

..Vperjod", 2. nr„ 1905. g.

It. (1.) janvāri

VESTULE BOĻŠEVIKU CIRICHES GRUPAI

Genēve, le 18. I. 1905*.

Godājamie biedri! Nav iespējams sasaukt redakcijas sapulci, lai atbildētu uz Jūsu pieprasījumu, un es atļaujos atbildēt Jums par sevi personīgi. Boļševiku Ciriches grupa vaicā, „kā mēs izturamies pret СО un CK, vai atzīstam, ka tās likumīgi pastāv, bet nelikumīgi darbojas, un vai mēs esam opozicijā pret tām, vai arī nemaz neatzīstam tās kā partijas centrus^4*.

Man šķiet, ka Jūsu jautājumam ir mazliet kazuistiska pieskaņa. Paziņojums par avīzes „Vperjod^4423 izdošanu un 1. nr. („Laiks beigt^44**) + mans „Paziņojums un dokumenti^44***, varētu domāt, jau atbild uz jautājumu pēc būtības. Centri (СО, CK un Padome) sarāvuši sakarus ar partiju, izjaukuši tiklab 2., kā arī 3. kongresu, piekrāpuši partiju visrupjākā veidā, bonapartiski uzurpējuši savas vietiņas. Kāda gan te var būt runa par centru likumīgu pastāvēšanu? Vai tad nauda likumīgi pieder blēdim, kas to pakampis pret viltotu vekseli?

Man šķiet dīvaini, ka Ciriches boļševiki arvien vēl nesaprot, kad jautājums jau ir tik sagremots. Ka centri negribēja pakļauties partijai, tas ir pilnīgi pierādīts. Bet ko darīt mums? Sasaukt 3. kongresu? Piekrāpa arī šai ziņā. Atliek viens: saraut sakarus ar meņševikiem cik iespējams pilnīgāk, drīzāk, noteiktāk (atklāti, publiski), sasaukt savu, partijas 3. kongresu, ignorējot centru piekrišanu un bez tiem, sākt nekavējoties (nenogaidot arī šo

» — Žeiicvā, 1905. g. 18. I. Red.

** Sk. šā sējuma 19.—23. lpp. Red.

*** Sk. hakslu 4. izd., 7. sēj., 4G7.—476. lpp. Red.

uciilru) strādāt ar mūsu partijas centriem — ar avīzes ,,Vperjod“ redakciju un Krievijas biroju, ko ievēlējusi ziemeļu konference.

Atkārtoju: centri nostādījuši sevi ārpus partijas. Vidusceļa nav: kas ir par centriem, kas — par partiju? Laiks norobežoties un atšķirībā no meņševikiem, kas partiju šķēluši slepeni, pieņemt viņu izaicinājumu atklāti: jā, šķelšanas. jo jūs esat galīgi atšķēlušies. Jā, šķelšanās, jo mēs esam izmantojuši visus novilcināšanas un partijas lēmuma (Л. kongresa) līdzekļus. Jā, šķelšanās, jo visur un visās vietās riebīgās intrigas ar dezorganizatoriem darbam tikai kaitējušas. No Pēterburgas mums raksta: pēc sašķelšanās kļuvis labāk, var strādāt bez intrigām, ar cilvēkiem, kam uzticamies. Vai tad patiešām tas nav skaidrs? Nost ar bonapartistiem un dezorganizatoriem!

Paziņojiet, vai esat apmierināti ar šo atbildi.

Ārzemēs esošām vairākuma grupām saliedēties ir nepieciešams. Aizrakstiet par to nekavējoties berniešiem (Herrn Kazakow. Backereiweg, 1. Bern), viņi jau pie tā ir ķērušies un atbildēs Jums labāk nekā es. Vajag sākt enerģiskāk. Sarakstieties ar visām grupām, pamudiniet attiecībā uz naudu un materiāliem, dibiniet grupas jaunās vietās uft.

Mēs arī sākām justies daudz labāk, kad galīgi sarāvām sakarus ar mazākumu. No sirds vēlam arī jums ātrāk tikt vaļā no viņiem.

Spiežu roku. Jūsu N. Ļeņins.

P. S. Personīgi no sevis pievienoju vēl īpašu sveicienu Mejersonam. Kā viņam klājas? Vai viņš jūtas labāk?

Esmu nikns uz Šteineri — pasakiet viņai, ka tā ir cūcība: apsolīja uz Ziemassvētkiem uzrakstīt par Nikolajevu, liet tagad drīz būs janvara beigas!!

Bernes grupa uzņēmusies iniciativu apvienot ārzemēs esošos boļševikus, protams, biroja vadībā. Pieprasiet no Bernes grupas vēstuli, ko viņa mums šai sakarā rakstīja, un Zencvas grupas atbildi.

/esp/esfs pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests p. Ļeņina

itikslu un materiālu krājumā V

VĒSTULE J. D. STASOVAI UN BIEDRIEM MASKAVAS CIETUMĀ

1905. 19. I.

Dārgie draugi! Saņēmu jūsu pieprasījumu — pie kādas taktikas turēties tiesā (no Absolūta^24 vēstules un no zīmītes, „ko burtiski atstāstījusi" nezināma persona). Absoluts raksta par diviem viedokļiem. Zīmītē tiek runāts par trim grupām, varbūt domātas trīs Šādas variācijas, kuras es mēģinu atjaunot: 1) Neatzīt tiesu un tieši boikotēt to. 2) Neatzīt tiesu un nepiedalīties tiesas izmeklēšanā. Advokātu pieaicināt tikai ar nosacījumu, lai viņš runā vienīgi par tiesas nekompetenci no abstrakto tiesību viedokļa. Noslēguma runā deklarēt profession de foi^8 un pieprasīt zvērināto tiesu. 3) Attiecībā uz galavārdu — tas pats. Tiesu izmantot kā aģitācijas līdzekli un tāpēc piedalīties tiesas izmeklēšanā ar advokata palīdzību. Rādīt, ka tiesa ir nelikumīga, un pat izaicināt lieciniekus (pierādīt alibi^9 etc.[10]).

Tālāk jautājums: vai teikt tikai to, ka pēc pārliecības esmu sociāldemokrāts, vai arī atzīt sevi par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedru?

Jūs rakstāt, ka par šo jautājumu vajadzīga brošūra. Es nedomāju, ka tūliņ pat, bez pieredzes norādījumiem, ieteicams izlaist brošūru. Varbūt avīzē pieskarsimies kaut kādā veidā, kad būs izdevība. Varbūt kāds no apcietinātajiem uzrakstīs avīzei rakstiņu (5—8 tūkstošus burtul? Diskusijas sākumam tas, šķiet, būtu vislabākais.

Man personīgi vēl nav pilnīgi nolcikta ieskala, un es al/.Hu par labāku pamatīgāk aprunāties ar biedriem, kas apcietināti vai bijuši tiesā, un tikai tad izteikties noteikti. Šādu pārrunu ierosināšanai es izteikšu savus apsvērumus. Manuprāt, daudz kas ir atkarīgs no tā, kāda būs tiesa? T. i., vai iespējams izmantot to aģitācijai, vai arī nav nekādas iespējas? Ja pirmais, tad 1. taktika nav derīga; ja otrais, tad tā ir vietā, bet arī tad tikai pēc atklāta, noteikta, enerģiska protesta un paziņojuma. Bet ja ir iespēja izmantot tiesu aģitācijai, tad vēlama 3. taktika. Runa, deklarējot profession de foi, manuprāt vispār ir loti vēlama, ļoti derīga, un pa lielākai daļai tai būtu cerība veikt aģitācijas lomu. īpaši sākumā, kad valdība sāk izmantot liesas, sociāldemokrātiem vajadzētu teikt runas par sociāldemokrātu programu un taktiku. Saka: neesot ērti atzīt sevi par partijas, it īpaši organizācijas, biedru, labāk aprobežoties ar paziņojumu, ka esmu sociāldemokrāts pēc pārliecības. Man šķiet, ka attiecības ar organizāciju runās tieši jānorobežo, t. i., jāpateic, ka, sak, saprotamu iemeslu dēļ par savām attiecībām ar organizāciju es nerunāšu, bet esmu sociāldemokrāts un runāšu par mūsu partiju. Tādai nostādnei būtu divi labumi: tieši un precizi būtu norunāts, ka par attiecībām ar organizāciju It. i., vai piederējis pie organizācijas un pie kādas etc.) nevar runāt un ka tai pašā laikā tiek runāts par mūsu partiju. Tas nepieciešams, lai sociāldemokrātu runas tiesā kļūtu par partijas runām un paziņojumiem, lai aģitacija nāktu par labu partijai. Citiem vārdiem: savas formāli organizatoriskās attiecības es neaplūkoju, par tām noklusēšu, formāli nerunāšu it nevienas organizācijas vārdā, bet kā sociāldemokrāts es jums stāstīšu par mūsu partiju un manus paziņojumus lūdzu uzlūkot kā mēģinājumu izteikt tieši tos sociāldemokrātijas uzskaitīs, kas pausti visā mūsu sociāldemokrātiskajā literatūrā, tādās un tādās mūsu brošūrās, lapiņās, avīzēs.

Jautājums par advokātu. Advokātus vajag stingri jo stingri iegrožot un nostādīt aplenkuma stāvoklī, jo šie inteliģentie draņķi bieži vien izturas neķītri. Jau iepriekš viņiem jāpasaka: ja tu, draņķi, atļausies kaut vismazāko nepieklājību vai politisku oportunismu (runāsi par vāju attīstību, par sociālismā aplamību, par aizraušanos, puv to.

4 8. sēj.

ka sociāldemokrāti neatzīst vardarbību, par viņu mācības un kustības mierīgo raksturu utt. vai jel kaut ko tamlīdzīgu), tad es, apsūdzētais, tevi turpat publiski pārtraukšu, nosaukšu par nelieti, paziņošu, ka atsakos no šādas aizstāvības, utt. Un šie draudi jāizpilda. Jāņem tikai gudri advokāti, citādu nevajag. Jau iepriekš jāpaziņo viņiem: lai it īpaši kritizē un ,,ķer“ lieciniekus un prokuroru jautājumā par faktu pārbaudi un par to, ka apsūdzība ir sameistarota, lai it īpaši diskreditē tiesas šemjakiniskās puses. Pat gudram liberālām advokatarn ļoti gribas pateikt vai likt noprast, ka sociāldemokrātiskajai kustībai ir mierīgs raksturs, ka tās kulturālo lomu atzīst pat tādi cilvēki kā Ad. Vāgneri etc. Visi tamlīdzīgi mēģinājumi jāpārtrauc jau pašā sākumā. Juristi ir visreakcionārākie cilvēki, šķiet, tā teicis Bebelis. Circeni, zini savu aizkrāsni. Esi tikai jurists, zobo apsūdzības lieciniekus un prokuroru, vislielākais — salīdzini šo te tiesu ar zvērināto tiesu brīvā zemē, bet nerunā par apsūdzētā pārliecību, par to, kā tu vērtē viņa pārliecību un viņa darbību, neuzdrīksties pat iepīkstēties. Jo tu, liberalīt, esi tik nespējīgs saprast šo pārliecību, ka, pat slavēdams to, nepratīsi iztikt bez vulgarita-tēm. Protams, visu to var pateikt advokatarn ne tā, kā to teiktu Sobakevičs, bet saudzīgi, piekāpīgi, elastīgi un apdomīgi. Bet tomēr labāk ir bīties no advokātiem un neticēt viņiem, it īpaši ja viņi teiks, ka ir sociāldemokrāti un partijas biedri (pēc māsu 1. § !I).

Jautājums par piedalīšanos liesas izmeklēšanā, man šķiet, tiek izšķirts jau ar jautājumu par advokātu. Aicināt advokātu jau arī nozīmē piedalīties liesas izmeklēšanā. Kāpēc gan nepiedalīties, lai pieķertu lieciniekus melos un aģitētu pret tiesu. Protams, jābūt ļoti uzmanīgam, lai ne-ieslīdētu nepiemērotā taisnošanās tonī, par to nemaz nav ko runāt! Vislabāk ir uzreiz, pirms tiesas izmeklēšanas, uz pirmajiem priekšsēdētāja jautājumiem paziņot, ka esmu sociāldemokrāts un savā runā, sak, pateikšu jums, ko tas nozīmē. Konkrēti jautājums par piedalīšanos liesas izmeklēšanā jāizlemj tikai atkarībā no apstākļiem: iedomāsimies, ka jūs esat pilnīgi atmaskoti, ka liecinieki runā patiesību, ka visa apsūdzības būtība ir neapšaubāmos dokumentos. Tad varbūt nav nekādas nozīmes piedalīties tiesas izmeklēšanā, bet visa uzmanība jāpievērš principia-

/

lujui runai. Turpretim, ja fakti ir nedroši, aģentūras liecinieki jauc un melo, tad diezin vai ir izdevīgi atņemt sev uģilacijas materiālu prāvas sameistarotības atmaskošanai. Tas ir atkarīgs arī no apsūdzētajiem: ja viņi ir ļoti noguruši, slimi, piekusuši, ja nav pie „tiesas runāšanas” pieradušu un vārdu sadursmēs neatlaidīgu cilvēku, tad varbūt racionālāk būs atteikties no piedalīšanās tiesas izmeklēšanā, paziņot to un visu uzmanību veltīt principiālajai runai, ko vēlams sagatavot jau iepriekš. Katrā ziņā runa par sociāldemokrātijas principiem, programu un taktiku, par strādnieku kustību, par sociālistiskiem mērķiem, par sacelšanos ir pats galvenais.

Noslēgumā atkārtoju vēlreiz: šie ir mani iepriekšējie apsvērumi, kurus vismazāk vajag uzlūkot kā mēģinājumu izšķirt jautājumu. Vajag nogaidīt dažus pieredzes norādījumus. Bet, šo pieredzi izstrādājot, biedriem jo daudzos gadījumos vajadzēs rīkoties, apsverot konkrētos apstākļus un sekojot revolucionārā instinktam.

Liels liels sveiciens Kurcam, Rubenim, Baumanim un visiem draugiem. Nezaudējiet dūšu! Mums darbi tagad labi veicas. Beidzot mēs esam tikuši vaļā no skandālistiem. Atkāpšanās taktiku esam izbeiguši. Tagad mēs uzbrūkam. Krievijas komitejas arī sāk saraut sakarus ar dezorgani-zatoriem. Noorganizēta sava avīze. Ir savs praktiskais centrs (birojs). Iznākuši divi avīzes numuri, šajās dienās (1905. 23. I pēc jaunā stila) iznāk 3. numurs. Ceram izdot ik nedēļu. Vēlu veselību un mundrumu!! Mēs droši vien vēl redzēsimies un vēl pakarosim labākos apstākļos nekā šejienes intrigas un ķildas, piemēram, Ligas kongresi!

Pirmoreiz iespiests 1924. */. žurnālā

..Proļetarskaja Revolūcija",7. (30.) nr-ā Iespiests pēc rokraksta

REVOLŪCIJA KRIEVIJĀ

Ženeva, 10. (23.) janvarī.

Strādnieku šķira, kas ilgi palika it kā sāņus no buržuāziskās opozicionārās kustības, pacēlusi savu balsi. Galvu reibinošā ātrumā plašas strādnieku masas panāca savus attīstītākos biedrus, apzinīgos sociāldemokrātus. Pēterburgas strādnieku kustība gāja šajās dienās patiešām ar septiņjūdžu soļiem. Ekonomiskās prasības tiek aizstātas ar politiskajām. Streiks kļūst vispārējs un noved pie nedzirdēti kolosālās demonstrācijās; cara vārda prestižs sabrūk uz visiem laikiem. Sākas sacelšanās. Spēks pret spēku. Kūsā ielu kauja, tiek celtas barikādes, sprakšķ zalves, un dārd lielgabali. Plūst asins strauti, iedegas pilsoņu karš par brīvību. Pēterburgas proletariātam gatava pieslieties Maskava un Dienvidi, Kaukazija un Polija. Par strādnieku lozungu kļuvis sauciens: nāvi vai brīvību!

Šī un nākamā diena izšķirs daudz ko. Katra stunda groza stāvokli. Telegrāfs nes elpu aizraujošas ziņas, un jebkuri vārdi tagad šķiet vāji, salīdzinot tos ar pārdzīvojamiem notikumiem. Katram jābūt gatavam izpildīt savu revolucionārā un sociāldemokrātā pienākumu.

Lai dzīvo revolūcija!

Lai dzīvo proletariats, kas sacēlies!

Iespiests pēc avīzes „Vperjod“ teksta

pfVpcrjod3. nr., 1905. (j.

24. (1i.) janvarī

STRĀDMEKU UN BURŽUĀZISKĀ DEMOKRĀTIJĀ

Jautājums par sociāldemokrātijas jeb strādnieku demokrātijās attiecībām pret buržuāzisko demokrātiju ir vecs un tai pašā laikā mūžīgi jauns jautājums. Tas ir vecs, jo izvirzīts jau kopš tiem laikiem, kad radās sociāldemokrātijā. Tā teorētiskie pamati noskaidroti jau visagrīnākajos marksistiskās literatūras darbos — „Komunistiskajā manifestā” un „Kapitālā”. Tas ir mūžīgi jauns, jo katras kapitālistiskās zemes katrs attīstības solis dod dažādu buržuāziskās demokrātijās nokrāsu un dažādu sociālistiskās kustības virzienu īpašu, oriģinālu savienojumu.

Arī pie mums Krievijā šis vecais jautājums k|uvis sevišķi jauns tagadējā laikā. Lai spilgtāk noskaidrotu sev tagadējo nostādni, mēs sāksim ar nelielu vēsturisku izziņu. Krievijas vecais revolucionārais narodņicisms turējās pie utopiska, pusanarchistiska viedokļa. Zemnieku — obšči-nas locekli uzskatīja par gatavu sociālistu. Aiz izglītotās krievu sabiedrības liberālismā skaidri saskatīja krievu buržuāzijas tieksmes. Cīņu par politisko brīvību noliedza kā cīņu par institūtiem, kas izdevīgi buržuāzijai. Narodo-voļci spēra soli uz priekšu, sākdami politisku cīņu, bet viņiem neizdevās to saistīt ar sociālismu. Jautājuma spilgli sociālistiskā nostādne tika pat aptumšota, kad zūdošo ticību mūsu obščinas socialistiskumam sāka uzsvai-dzināt ar V. V.sr' kga garā veidotām teorijām par krievu demokrātiskās inteliģences nešķirisko, neburžuazisko raksturu. Ar šo lika likts sākums tam, ka narodņicisms, kas agrāk pilnīgi noliedza buržuāzisko liberālismu, pakāpeniski sāka saplūst ar to par kopīgu liberāli narodņi-cisku virzienu. Krievu intcliģentiskās kustības buržuāziski demokrātiskā būtība, sākot ar pašu mērenāko, kulturālā

rakstura kustību un beidzot ar pašu galējo, revolucionāri teroristisko, sāka noskaidroties arvien vairāk un vairāk, reizē ar proletāriskās ideoloģijas (sociāldemokrātijas) un strādnieku masu kustības rašanos un attīstību. Bet šās pēdējās augšana bija saistīta ar šķelšanos sociāldemokrātu vidū. Skaidri kjuva redzams sociāldemokrātijas revolucionārais spārns un oportunistiskais spārns, no kuriem pirmais pauda — mūsu kustības proletāriskās, otrais — inteliģentiskās tendences. Drīz vien izrādījās, ka legālais marksisms faktiski ir „marksisma atspoguļojums buržuāziskajā literatūrā"2®, un cauri bernšteiniskajam oportunis- : mam^27 tas tiešā ceļā nonāca līdz liberālismam. Ekonomisti sociāldemokrātijā, no vienas puses, aizrāvās ar pusanar-chistisko koncepciju par tīri slrādniecisku kustību, atzina sociālistu atbalstu buržuāziskai opozīcijai par nodevību pret šķirisko viedokli, paziņoja, ka buržuāziskā demokra tija Krievijā esot fantoms^11. No otras puses, citas nokrāsas ekonomisti, aizraudamies ar to pašu tīri strādniecisko kustību, pārmeta revolucionārajiem sociāldemokrātiem, ka tie ignorējot to sabiedrisko cīņu pret patvaldību, ko vedot mūsu liberāļi, zemstieši, kultūras darbinieki^12.

Vecā ,,Iskra“ rādīja buržuāziskās demokrātijās elementus Krievijā jau tad, kad daudzi tos vēl neredzēja. Tā prasīja, lai proletariats atbalsta šo demokrātiju (sk. ,.lskras" 2. nr-u par studentu kustības atbalstīšanu^13, 8. nr-u par zemstu nelegālo kongresu, 16. nr-u par liberālajiem muižniecības maršaliem^14, 18. nr-u^15 par rūgšanu zemstēs****** u. c.). Tā aizrādīja, ka liberālajai un radikālajai kustībai vienmēr ir šķirisks, buržuāzisks raksturs, un teica, tēmēdama uz luncīgajiem osvoboždenciem: „Laiks

būtu saprast to vienkāršo patiesību, ka īsto (bet ne tikai vārdos) cīņas kopīgumu pret kopējo ienaidnieku nodrošina nevis polilikanisms, nevis tas, ko nelaiķis Stepņaks kādreiz nosauca par pašaprobežošanu un pašnoslēpšanu, nevis konvencionālie diplomātiskās savstarpējas atzīšanas meli,— bet taktiskā piedalīšanās cīņā, faktiskā cīņas vienība. Kad Vācijas soc.-dem. cīņa pret militāri policejisko un feodāli klerikālo reakciju sāka tiešām izvērsties par kopīgu cīņu ar kādas īstas partijas, kas balstās uz zināmu tautas šķiru (piem., uz liberālo buržuāziju), cīņu, tad kopīga rīcība nodibinājās, nelietojot tukšas l’razes par savstarpēju atzīšanu" (26. nr.[16]).

Jautājuma šāda nostādne, ko izvirzīja vecā ,,Iskra“, pieved mīīs gluži klāt tagadējiem strīdiem par sociāldemokrātu izturēšanos pret liberāļiem. Kā zināms, šie strīdi sākās ar otro kongresu, kas pieņēma divas rezolūcijas, kuras atbilst vairākuma viedoklim (P)echanova rezolūcija) un mazākuma viedoklim (Starovera^88 rezolūcija). Pirmā rezolūcija precizi norāda uz liberālismā kā buržuāzijas kustības šķirisko raksturu un pirmajā vietā izvirza uzdevumu — noskaidrot proletariātam galvenā liberālā virziena (osvoboždencu virziena) antirevolucionaro un pret-proletarisko raksturu. Atzīdama, ka proletariātam nepieciešams atbalstīt buržuāzisko demokrātiju, šī rezolūcija ne-ieslīd politikaniskā savstarpējā atzīšanā, bet vecās „Iskras" garā saprot šo atbalstu kā cīņas kopību: „ciktāl buržuāzijā ir revolucionārā vai tikai opozicionārā savā cīņā pret carismu", tiktāl sociāldemokrātiem tā „ir jāatbalsta".

Turpretim Starovera rezolūcija nedod liberālismā un demokrātismā šķirisko analizi. Sī rezolūcija pilna ar labiem nodomiem, tā sacer iespējami cēlākus un labākus, bet diemžēl — fiktivus, vārdiskus vienošanās noteikumus: libe-raji vai demokrāti lai paziņo to un to, lai neizvirza tādas un tādas prasības, lai pieņem par savu lozungu to un to. It kā buržuāziskās demokrātijās vēsture visur un visās vietās nebūtu brīdinājusi strādniekus neticēt paziņojumiem, prasībām un lozungiem! It kā vēsture mums nebūtu rādījusi simtiem piemēru, kur buržuāziskie demokrāti uzstājušies ne vien ar pilnīgas brīvības, bet arī ar vienlīdzības lozun-

giem, ar sociālismā lozungiem, ar visu to joprojām palikdami buržuāziskie demokrāti un ar to vēl vairāk „aptumšodami" proletariāta apziņu! Sociāldemokrātijas inteliģen-tiskais spārns grib cīnīties pret šo aptumšošanu, izvirzīdams buržuāziskajiem demokrātiem noteikumus par ne-aptumšošanul Proletāriskais spārns cīnās, analizēdams demokrātismā šķirisko saturu. Inteliģentiskais spārns dzenas pēc vienošanās vārdiskajiem noteikumiem. Proletāriskais spārns prasa faktisku cīņas kopību. Inteliģentiskais spārns izgudro mērauklu, pēc kuras buržuāzijā ir krietna, laba un pelna, lai ar to vienotos. Proletāriskais spārns nekādu labsirdību no buržuāzijas negaida, bet atbalsta jebkādu, kaut arī vissliktāko buržuāziju — tiktāl, ciktāl tā darbos cīnās pret carismu. Inteliģentiskais spārns noklīst uz vei-kalnieciskuma viedokli: ja nostāsities sociāldemokrātu un nevis soc.-revolucionaru pusē, tad mēs esam ar mieru noslēgt vienošanos pret kopējo ienaidnieku, bet tā vien ne. Proletāriskais spārns raugās no lietderības viedokļa: mēs jūs atbalstām vienīgi atkarībā no tā, vai mēs varam veiklāk dot kaut jelkādu triecienu mūsu ienaidniekam.

Visi Slarovera rezolūcijas trūkumi kļuva pilnīgi skaidri redzami, tiklīdz tā pirmoreiz saskārās ar īstenību. Šāda saskare bija jaunās ,,Iskras“ redakcijas slavenais plāns, „augstākā tipa mobilizācijas" plāns, sakarā ar principiāliem prātojumiem 77. nr-ā (ievadraksts: „Demokrātijā krustceļos") un 78. nr-ā (Starovera feļetons). Par plānu jau bija runa Ļeņina brošūrā, bet pie prātojumiem būs jāapstājas šeit.

Norādīto jaunās „Iskras" prātojumu galvenā doma (vai, pareizāk, galvenā muļķība) ir zemstiešu un buržuāziskās demokrātijās šķirošana. Šī šķirošana kā sarkans pavediens vērpjas cauri abiem rakstiem, pie kam uzmanīgs lasītājs redz, ka termina buržuāziskā demokrātijā vietā un līdzās tam tiek lietoti kā termini ar tādu pašu nozīmi: demokrātijā, radikālā inteliģence (sic![17]), topošā demokrātijā, inteliģentu demokrātijā. Šo šķirošanu jaunā „īskra" ar tai piemītošo kautrību izdaudzina par lielu atklājumu, par oriģinālu koncepciju, „kuru nebija lemts apjēgt" nabaga Ļeņinam. Šī šķirošana tieši saistās ar jauno cīņas metodi,

puг ko mēs tik daudz esam dzirdējuši gan no Troeka, gan tieši no ,,Iskras“ redakcijas — proti: zemstu liberalisms, Mik, „ir derīgs varbūt tikai, tam, lai to šaustītu ar skarpi-jiem“, bet inteliģentu demokrātijā derīga, lai mēs ar to vienotos. Demokrātijai jādarbojas patstāvīgi kā patstāvīgam spēkam. „Krievijas liberalisms, kam atņemta tā vēsturiski nepieciešamā daļa, tā virzītājs nervs (klausieties!), tā buržuāziski demokrātiskā puse, derīgs varbūt tikai tam, lai to šaustītu ar skarpijiem“. Ļeņina koncepcijā par „krievu liberālismu nebija vietas tādiem sabiedriskiem elementiem, uz kuriem sociāldemokrātijā varētu jelkad (!) iedarboties kā demokrātijās avangards".

Tāda ir jaunā teorija. Tāpat kā visas tagadējās „Iskras" jaunās teorijas, lā ir viens vienīgs juceklis. Pirmkārt, nepamatota un smieklīga ir pretenzija uz prioritāti inteliģentu demokrātijās atklāšanā. Otrkārt, aplama ir zemstu liberālismā un buržuāziskās demokrātijās šķirošana. Treškārt, nedibināts ir uzskats, ka inteliģence var kļūt par patstāvīgu spēku. Ceturtkārt, nepareizs ir apgalvojums, ka zemstu liberalisms (bez „buržuāziski demokrātiskās" puses) der vienīgi šaustīšanai, utt. Iztirzāsim visus šos punktus.

Ļeņins it kā esot ignorējis inteliģentu demokrātijās un trešā elementa rašanos.

Atšķiram žurnālā ,,Zarja“” 2. un 3. nr-u^18. Ņemam to pašu „Iekšējo apskatu", kas tiek citēts Slarovera feļetonā. Lasām trešās nodaļas virsrakstu: „Trešais elements". Pāršķirstām šo nodaļu un lasām par „zemstēs kalpojošo ārstu, techniķu u. tml. skaita un ietekmes augšanu", lasām par „nepaklausīgo ekonomisko attīstību, kas rada vajadzību pēc inteliģentiem, kuru skaits arvien pieaug", par to, ka „šo inteliģentu konflikti ar birokrātiju un pārvalžu varasvīriem nav novēršami", par to, ka „pēdējā laikā šiem konfliktiem ir tieši epidēmisks raksturs", par to, ka „patvaldība vispār nav samierināma ar inteliģences interesēm", lasām tiešu aicinājumu šiem elementiem stāties „zem" sociāldemokrātijas „karoga"...

Jauki, vai ne tā? Jaunatklāto inteliģentu demokrātiju un nepieciešamību aicināt to zem sociāldemokrātijas

karoga tik kaitīgais Ļeņins „atklājis" jau pirms trim gadiem!

Protams, tolaik vēl nebija atklāts zemstiešu un buržuāziskās demokrātijās pretnostādljums. 13et šis prelnostādī-jums ir tikpat gudrs, kā ja mēs teiktu: Maskavas guberņa un Krievijas impērijas teritorija. Zemstieši cenzinieki un muižniecības maršali ir demokrāti, ciktāl tie uzstājas pret patvaldību un dzimtbūšanu. Viņu demokrātisms ir aprobežots, šaurs un nekonsekvents, tāpat kā aprobežots, šaurs un nekonsekvents dažādās pakāpēs ir viss un jebkāds buržuāziskais demokrātisms. ,,Iskras“ 77. nr-a ievadraksts analizē mūsu liberālismu, dalīdams to grupās: 1) dzimtkungi muižnieki; 2) liberāļi muižnieki; 3) liberālā inteliģence, kas aizstāv cenza konstitūciju, un 4) galējā kreisā — demokrātiskā inteliģence. Šī analizē ir nepilnīga un juceklīga, jo inteliģentu iedalījumi tiek sajaukti ar dažādu šķiru un grupu iedalījumiem, kuru intereses pauž inteliģence. Krievijas buržuāziskais demokrātisms atspoguļo ne vien plaša muižnieku slāņa intereses, bet arī jo daudzu tirgotāju un rūpnieku, it īpašo vidējo un sīko, kā arī (kas sevišķi svarīgi) jo daudzu zemniecības saimnieku un saimnieķeļu intereses. Šā visplašākā Krievijas buržuāziskās demokrātijās slāņa ignorēšana ir pirmais robs ,,Iskras“ analizē. Otrais robs ir tā apstākļa aizmiršana, ka Krievijas demokrātiskā inteliģence nevis nejauši, bet nepieciešami, pēc savas politiskās pozicijas, sadalās trīs gultnēs: osvo-boždencu, sociālistu revolucionāru un sociāldemokrātu gultnē. Visiem šiem virzieniem aiz muguras ir gara vēsture, un tie katrs pauž (ar noteiktību, kāda vien iespējama patvaldnieciskā valstī) buržuāziskās demokrātijās mēreno un revolucionāro ideologu viedokli un proletariāta viedokli. Nav nekā kuriozāka par jaunās ,,īskras“ nevainīgo novēlējumu: „demokrātijai jādarbojas kā patstāvīgam spēkam", pie kam turpat blakus demokrātiju identificē ar radikālo inteliģenci! Jaunā „Tskra" aizmirsusi, ka radikālā inteliģence jeb inteliģentu demokrātijā, kas kļuvusi par „patstāvīgu spēku", — tā jau taču ir mūsu „sociālistu revolucionāru partija^11! Citādas „galējās kreisās" mūsu demokrātiskajai inteliģencei nemaz nevarēja būt. Bet pats par sevi saprotams, ka par šādas inteliģences patstāvīgo spēku var runāt tikai vārda ironiskā vai tikai bumbiskā nozīmē.

Slavēt uz buržuāziskās demokrātijās pamata un virzīties pa kreisi no žurnālā ,,Osvoboždeņije“ nozīmē virzīties uz sociālistiem revolucionāriem un nekur citur.

beidzot, vēl mazāk iztur kritiku jaunās ,,lskras“ pēdējais jaunais atklājums, proti, ka „liberalisms bez buržuāziski demokrātiskās puses“ esot derīgs varbūt tikai tam, lai to šaustītu ar skarpijiem, ka „hegemonijas ideju prā-līgāk ir izmest pār bortu“, ja zemstieši ir vienīgie, pie kā var griezties. Ikviens liberalisms ir derīgs tam, lai sociāldemokrātijā to atbalstītu taisni tiktāl, ciktāl tas patiešām uzstājas kā cīnītājs pret patvaldību. Tieši tas, ka vienīgais līdz galam konsekventais demokrāts, t. i„ proletariats, atbalsta visus nekonsekventos (t. i„ buržuāziskos) demokrātus, jau arī realizē hegemonijas ideju. Tikai sīkburžua-ziskā, veikalnieciskā hegemonijas izpratne hegemonijas būtību saskata izlīgšanā, savstarpējā atzīšanā, vārdiskos noteikumos. No proletariāta viedok|a hegemonija karā pieder tam, kas cīnās visenerģiskāk, kas izmanto katru iespēju, lai dotu ienaidniekam triecienu, kam vārdi atbilst darbiem, kas tāpēc ir demokrātijās idejiskais vadonis, kurš kritizē visādu nenoteiktību^19. Jaunā ,,Iskra“ dziji maldās, domādama, ka nenoteiktība ir buržuāziskās demokrātijās morāliskā un nevis politiski ekonomiska īpašība, domādama, ka var un vajag sameklēt tādu nenoteiktības mērauklu, līdz kurai liberalisms pelna tikai skarpijus, bet kurai pāri tas pelna, lai ar to vienotos. Tieši tas nozīmē „jau iepriekš noteikt pieļaujamās nelietības mēru“. Patiešām, apdomājiet šādus vārdus: izvirzīt par vienošanās nosacījumu ar opozicionārām grupām to, ka tās atzīst vispārējas, vienlīdzīgas, tiešas un aizklātas vēlēšanu tiesības, nozīmē — pasniegt tām savas prasības neatvairāmo reaģentu, demokrātismā lakmusa papīriņu, un uz to politiskā aprēķina svariem likt visu proletāriskā atbalsta vērtīgumu" (78. nr.). Cik jauki tas uzrakstīts! un kā gribas teikt šo jauko vārdu autoram Staroveram: mans draugs Arkādij Nikolajevič, nerunā tik jauki! Struves kgs ar vienu spalvas

vilcienu atvairīja Starovera neatvairāmo reaģentu, kad „Atbrīvošanas savienības" programā ierakstīja vispārējās vēlēšanu tiesības. Un tas pats Struve darbos jau ne vienreiz vien mums ir pierādījis, ka liberāļiem visas šīs pro-gramas ir vienkāršs papīriņš, nevis lakmusa, bet parastais papīriņš, jo buržuāziskām demokrātam ir tīrais nieks šodien uzrakstīt vienu, bet rītdien kaut ko citu. Šī īpašība piemīt pat daudziem pie sociāldemokrātijas pārnākošiem buržuāziskiem inteliģentiem. Visa Eiropas un Krievijas liberālismā vēsture rāda simtiem piemēru, kur vārdi atšķiras no darbiem, un tieši tāpēc Starovera tieksme izgudrot neatvairāmus papīra reaģentus ir naiva.

Šī naivā tieksme noved Staroveru arī pie tās diženās idejas, ka atbalstīt buržujus, kas nepiekrīt vispārējām vēlēšanu tiesībām, viņu cīņā pret carismu — nozīmējot „novest līdz nullei vispārējo vēlēšanu tiesību ideju"! Varbūt Starovers uzrakstīs mums vēl vienu jauku^20 feļetonu un pierādīs, ka, atbalstot monarchislus viņu cīņā pret patvaldību, mēs novedam līdz nullei republikas „ideju"? Tā jau ir tā nelaime, ka Starovera doma nevarīgi riņķo noteikumu, lozungu, prasību, paziņojumu ietvaros un pamet neievērotu vienīgo reālo kritēriju: cik liela ir faktiskā piedalīšanās cīņā. Tāpēc praksē radikālā inteliģence nenovēršami tiek izskaistināta, un „vienošanās" ar to tiek pasludināta par iespējamu. Inteliģence, marksismam par apsmieklu, liek pasludināta par liberālismā „virzītāju nervu" (un nevis par balamutīgo kalpu?). Francijas un Itālijas radikāļus cildina par cilvēkiem, kam svešas antidemokrātiskas vai antiproletariskas prasības, kaut gan visi zina,

ka šie radikāļi bezgalīgi daudz reižu kļuvuši neuzticīgi savām programām un aptumšojuši proletariāta apziņu, kaut gan tai pašā (78.) ,,Iskras“ numurā nākamajā (7.) lappusē jūs varat lasīt, ka Itālijā monarchisti un republikāņi izrādījušies „cīņā pret sociālismu vienoti'[21]. Saratovas inteliģentu (sanitārās biedrības) rezolūcija, ka visas tautas pārstāvjiem nepieciešams piedalīties likumdošanā, tiek pasludināta par „īsto demokrātijās balsi (!!)“ (77. nr-ā). Praktiskajam plānam par proletāriešu piedalīšanos zemstu kampaņā tiek piemetināts padoms „zināmā mērā vienoties ar opozicionārās buržuāzijas kreisā spārna pārstāvjiem^22

(slavenā vienošanās par panisku baiļu neradīšanu). Uz 1,.eņina jautājumu, kur palikuši izdaudzinātie Slarovera vienošanās noteikumi, jaunās ,,Iskras“ redakcija atbildēja:

„Partijas biedriem šie noteikumi vienmēr jāpatur prātā, un, zinot, vienīgi ar kādiem noteikumiem partija ir ar mieru formāli noslēgt politisku vienošanos ar demokrātisko partiju, viņiem, arī atsevišķi vienojoties, par ko vēstulē liek runāts, ir morālisks pienākums stingri šķirot buržuāziskās opoz'cijas uzticamos pārstāvjus — īstos demokrātus no liberālajiem liekuļiem^23.

0

No pakāpiena uz pakāpienu. Parādījusies ne vien partijas vienošanās (pēc Slarovera rezolūcijas — vienīgi pieļaujamā), bet arī atsevišķas vienošanās atsevišķās pilsētās. Parādījušās ne vien formālās, bet arī morāliskās vienošanās. Ir izrādījies, ka „noteikumu^22 un to „morāliskā^22 obli-gatuma atzīšana vārdos jau dod „uzticama^22 un „īsta demokrātā^22 titulu, kaut gau katrs bērns saprot, ka desmiti un simti zemstu pļāpu vārdos deklarēs visu ko, pat ar radikaļa goda vārdu apgalvos, ka viņi ir sociālisti, lai tikai nomierinātu sociāldemokrātus.

Nē, proletariats neielaidīsies šajā spēlē ar lozungiem, deklarācijām un vienošanos. Proletariats nekad neaizmirsīs, ka buržuāziskie demokrāti nevar būt uzticami demokrāti. Proletariats buržuāzisko demokrātiju atbalstīs, nevis

pamatojoties uz vienošanos ar to par panisku baiļu ncradī-šanu, nevis pamatojoties uz ticību tās uzticamībai, bet atbalstīs tad un tiktāl, kad un ciktāl tā patiešām cīnās pret patvaldību. Šāds atbalsts nepieciešams proletariāta patstāvīgo sociāli revolucionāro mērķu sasniegšanas interesēs.

Iespiests pēc rokraksta

„Vperiod", 3. nr., 1905. о 2t. (11.) janvari

NO NARODŅ1CISMA UZ MARKSISMU PIRMAIS RAKSTS

Sajās dienās kāda legālā avīze izteica domu, ka tagad neesot īstais laiks norādīt uz to dažādo šķiru interešu „pretrunām", kuras cīnās pret patvaldību. Sī doma nav jauna. To mēs sastopam žurnālā „Osvoboždeņije" un avīzes „Revoļucionnaja Rossija" lappusēs, protams, ar tādām vai citādām atrunām. Dabiski, ka tāds uzskats valda buržuāziskās demokrātijās pārstāvju vidū. Kas attiecas uz sociāldemokrātiem, tad viņu vidū šai jautājumā nevar būt divu domu. Proletariāta un buržuāzijas kopīgajai cīņai pret patvaldību nevajag piespiest un tā nevar piespiest proletariātu, lai viņš aizmirst savu interešu un mantīgo šķiru interešu naidīgo pretstatu. Bet šā pretstata izskaidrošana nepieciešami prasa, lai izskaidro dziļās atšķirības starp dažādo virzienu uzskatiem. Protams, no tā nebūt neizriet, ka mums jāatteicas no tās pagaidu vienošanās ar citu virzienu piekritējiem, ko mūsu partijas otrais kongress atzina sociāldemokrātiem par pieļaujamu, gan ar sociālistiem revolucionāriem, gan ar liberāļiem.

Sociāldemokrāti uzskata, ka sociālisti revolucionāri ir mūsu buržuāziskās demokrātijās galējās kreisās frakcijas pārstāvji. Sociālisti revolucionāri par to ir sašutuši un šādā ieskatā redz vienīgi tikai nekrietnu tiekšanos pazemot pretinieku un apšaubīt viņa nodomu tīrību un godīgumu. Bet patiesībā šādam ieskatam nav nekāda sakara ar kaut kādām aizdomām, un tas ir tikai sociālistu revolucionāru uzskatu šķiriskās izcelšanās un šķiriskā rakstura marksistisks raksturojums. Jo skaidrāk un noteiktāk sociālisti revolucionāri izteic savus uzskatus, — jo vairāk apstiprinās viņu

uzskatu marksistiskais raksturojums. Šai ziņā ļoti interesants ir sociālistu revolucionāru partijas programas projekts, kas iespiests avīzes „Uev. Rossija“ 46. nr-ā.

Projekts ir ievērojams solis uz priekšu ne tikai attiecībā uz to vien, ka principi ir izteikti skaidrāk. Progress izpaužas ari principu saturā, progress no narodņicisma uz marksismu, no demokrātismā uz sociālismu. Mūsu pret soc.-rev. vērstās kritikas augļi ir redzami: kritika piespiedusi viņus ar sevišķu spēku uzsvērt savus labos sociālistiskos nodomus un tos savus uzskatus, kas kopīgi ar marksismu. Toties jo spilgtāk kļūst redzamas veco, narod-ņicisko, neskaidri demokrātisko uzskatu pazīmes. Tam, kas mums pārmestu pretrunu (no vienas puses, sociālistu revolucionāru labo sociālistisko nodomu atzīšana, no otras puses, viņu sociālās dabas raksturojums, ka tā ir buržuāziski demokrātiskā), mēs atgādināsim, ka jau Komunistiskajā manifestā analizēti ne vien sikburžuaziskā, bet ari buržuāziskā sociālismā paraudziņi. Labie nodomi būt sociālistam neizslēdz buržuāziski demokrātisku būtību.

Iepazīstoties ar projektu, mēs saskatām sociālistu revolucionāru pasaules uzskata trīs pamalpazīmes. Pirmkārt, marksisma teorētiskie pārlabojumi. Otrkārt, narodņicisma paliekas uzskatos par darba zemniecību un agraro jautājumu. Treškārt, tāda pati narodņicisko ieskatu palieka par Krievijas gaidāmās revolūcijas it kā ncburžuazisko raksturu.

Es teicu: marksisma pārlabojums. Tieši tā. Visa ideju pamatgaita, viss programas skelets liecina, ka marksisms uzvarējis narodņicismu. Šis pēdējais arvien vēl dzīvo (ar visjaunākās modes revizionisma iešļircinājumiem), liet tikai kā daļēji marksisma „pārlabojumi^1*. Aplūkojiet galveno vispārteoretisko pārlabojumu: teoriju par labvēlīgo un nelabvēlīgo attiecību starp kapitālisma pozitīvajām un negativajām pusēm. Šis pārlabojums, ciktāl tas nav viens vienīgs juceklis, ir vecā krievu subjektīvisma ienešana marksismā. Atzīt, ka kapitālisms veic vēsturisku „jaunrades" darbu, ka tas darbu sabiedrisko un rada „sociālu spēku", kas spējīgs pārveidot sabiedrību, proletariāta spēku, — to atzīt nozīmē saraut sakarus ar narodņicismu un pāriet pie marksisma. Sociālismā teorijas pamatā tiek likta •ekonomikas un šķiriskās sadalīšanās objektivā attīstība.

Pārlabojums: „dažās rūpniecības nozarēs, bet it īpaši zemkopībā, un veselās zemēs“ kapitālisma pozitivo un nega-livo pušu attiecība „kļūst (pat, lūk, kāl) arvien mazāk un mazāk labvēlīga^1*. Tas ir tas pats, ko teicis Hercs un Davids, Nik.—ons^30 un V. V. ar visu savu teoriju par īpašiem „kapitālisma likteņiem Krievijā**. Krievijas atpalicība vispār un Krievijas zemkopības atpalicība it īpaši parādās vairs nevis kā kapitālisma atpalicība, bet kā savdabīgums, kas attaisno atpalikušās teorijas. Līdzās materiālistiskai vēstures izpratnei spīd cauri vecu vecais uzskats par inteliģenci, kas it kā esot spējīga izvēlēties tēvijai vairāk vai mazāk labvēlīgus ceļus un kļūt par ārpus šķirām stāvošu kapitālisma tiesnesi un nevis par tās šķiras izteicēju, kura dzimst tieši tāpēc, ka kapitālisms sagrauj dzīves vecās formas. Tīri narodņiciskā veidā paliek neievērots tas fakts, ka Krievijā kapitālistiskā ekspluatācija pirmskapitalistisko attiecību palieku dēļ iegūst sevišķi riebīgas formas.

Vēl skaidrāk narodņiciskā teorija parādās prātojumos par zemniecību. Visā projektā juku jukām tiek lietoti vārdi: darba ļaudis, ekspluatētie, strādnieku šķira, darba masa, ekspluatēto šķira, ekspluatēto šķiras. Ja autori būtu padomājuši kaut vai par šo pēdējo, viņiem nejauši pasprukušo izteicienu (šķiras), tad viņi saprastu, ka kapitālisma iekārtā strādā un tiek ekspluatēti ne tikai proletārieši, bet arī sīkburžuji. Par mūsu sociālistiem revolucionāriem jāsaka tas pats, kas tika teikts par legālajiem narodņikiem: bija gaidāms, ka viņiem būs tas gods atklāt pasaulē vēl neredzētu kapitālismu, kurā nav sīkburžua-zijas. Viņi runā par darba zemniecību, neievērodami to pierādīto, izpētīto, aprēķināto, aprakstīto, izskaidroto laktu, ka šās darba zemniecības vidū pašlaik pie mums jau katrā ziņā pārsvarā ir zemnieku buržuāzijā, ka turīgā zemniecība, kam neapšaubāmi ir tiesības saukties par strādājošu, tomēr neiztiek bez strādnieciņu algošanas un jau tagad savās rokās tur vairāk nekā pusi no zemniecības ražošanas spēkiem.

No šā viedokļa ļoti kuriozs ir uzdevums, ko sociālistu revolucionāru partija sev izvirza minimālajā programs: „sociālismā un cīņas interesēs, kura notiek pret buržuāziski īpašnieciskajiem principiem, izmantot krievu zemniecības uzskatus tiklab par obščinu, kā arī vispār par darbu,

5 8. sSj.

krievu zemniecības tradicijas un dzīves formas un it sevišķi uzskatu par zemi kā visu darba ļaužu kopīgu mantu“. Pirmā acumirkli šis uzdevums liekas pilnīgi nekaitīgs, tīri akadēmisks obščinas utopiju atkārtojums, kuras teorija un dzīve jau sen ir atspēkojusi. Bet patiesībā šeit mūsu priekšā ir neatliekams politisks jautājums, kura atrisinājumu Krievijas revolūcija sola dot tuvākajā nākotnē: kurš kuru izmantos? vai revolucionārā inteliģence, kas iedomājas sevi par sociālistisku, izmantos zemniecības uzskatus par darbu cīņas interesēs pret buržuāziski īpašnie-ciskajiem principiem? vai arī buržuāziski īpašnieciskā zemniecība, kas tai pašā laikā ir arī darba zemniecība, izmantos revolucionāri demokrātiskās inteliģences sociālistisko frazeoloģiju cīņas interesēs pret sociālismu?

Mēs domājam, ka realizēsies otrā perspektiva (pretēji mūsu oponentu gribai un apziņai). Mēs esam pārliecināti, ka tā realizēsies, jo par deviņām desmitdaļām tā jau ir realizējusies. Tieši „buržuāziski īpašnieciskā^1* (kas tai pašā laikā ir arī darba) zemniecība jau ir izmantojusi savās interesēs sociālistisko frazeoloģiju, kāda ir narodņicis-kajai, demokrātiskajai inteliģencei, kas ar saviem arteļiem, kooperacijām, zālāju sēšanām, arkliņiem, zemstu noliktavām, bankām iedomājās atbalstīt „darba tradicijas un dzīves formas**, bet faktiski atbalstīja kapitālisma attīstību obščinas iekšienē. Tādējādi Krievijas ekonomiskā vēsture ir jau pierādījusi to, ko rīt pierādīs Krievijas politiskā vēsture. Un viss apzinīgā proletariāta uzdevums ir tas, lai, nebūt neatteicoties atbalstīt buržuāziskās darba zemniecības progresivos un revolucionāros centienus, izskaidrotu lauku proletārietim, ka rītdienas cīņa pret šo zemniecību nav novēršama, izskaidrotu viņam, kas ir īsti sociālistiski mērķi atšķirībā no buržuāziski demokrātiskiem sapņiem par vienlīdzīgu zemes lietošanu. Kopā ar buržuāzisko zemniecību pret dzimtbūšanas atliekām, pret patvaldību, popiem, muižniekiem; kopā ar pilsētu proletariātu pret buržuāziju vispār un buržuāzisko zemniecību it īpaši — lūk, vienīgi pareizais lauku proletārieša lozungs, lūk, vienīgi pareizā Krievijas sociāldemokrātijas agrarā pro-grama pašreizējā momentā. Tieši tādu agraro programu jau arī pieņēma mūsu otrais kongress. Kopā ar zemnieku buržuāziju par demokrātiju, kopā ar pilsētas proletārieti

ļiur sociālismu, — šo lozungu lauku trūcīgie iedzīvotāji apgūs daudz pamatīgāk nekā spožos, bet iīuzoriskos na-rodņicizējošo sociālistu revolucionāru lozungus.

Tagad mēs esam pienākuši pie trešā no iepriekš nospraustajiem projekta galvenajiem punktiem. Tā autori jau sarāvuši sakarus ar konsekvento narodņiku uzskatu, kuri bija pret politisko brīvību, jo tā, sak, varot tikai nodot varu buržuāzijas rokās. Bet narodņicisma atliekas kļūst redzamas sevišķi skaidri, kad projekts raksturo patvaldību un to, kā pret patvaldību izturas dažādas šķiras. Un šeit — tupat kā vienmēr — mēs redzam, ka jau pirmie sīkburžua-/ is kās revolucionārās inteliģences mēģinājumi precizi izteikt to, kā viņa izprot īstenību, nenovēršami un pilnīgi atklāj, ka viņas viedoklis ir pretrunīgs un novecojis. (Tāpēc iekavās piezīmēsim, ka strīdi ar sociālistiem revolucionāriem vienmēr jānoved tieši pie jautājuma par īstenības izpratni, jo tikai šis jautājums skaidri un gaiši atsedz mūsu dziļo politisko domstarpību cēloņus.)

„Reakcionārākai nekā jebkur, —lasām projektā, —lielrūpnieku un tirgotāju šķirai arvien vairāk ir vajadzīga patvaldības aizgādniecība pret proletariātu"... Tas nav tiesa, jo nekur Eiropā attīstītāko buržuju vienaldzība pret palvaldniecisko valdīšanas formu neizpaužas tā kā pie inums. Buržuāzijā neapmierinātība ar patvaldību kļūst stiprāka, lai gan buržuāzijā baidās no proletariāta, — pa daļai jau vienkārši tāpēc, ka policija ar visu savu bezgalīgo varu nevar izskaust strādnieku kustību. Projekts, runādams par lielrūpnieku „šķiru", buržuāzijas apakšnodalī-jumus un frakcijas sajauc ar visu buržuāziju kā šķiru. Tas jo vairāk aplam tāpēc, ka tieši vidējos un sīkos buržujus patvaldība vismazāk ir spējīga apmierināt.

„ ... Lauku muižniecība un lauku kulaki arvien stiprāk sajūt vajadzību pēc tāda paša atbalsta pret lauku darba ļaužu masām"... Lūk, kā? No kurienes tad rodas zemstu liberalisms? No kurienes rodas kulturnieciskās (demokrātiskās) inteliģences savstarpējā tiekšanās uz saimniecisko zemnieciņu un otrādi? Vai kulakam nav nekā kopīga ar saimniecisko zemnieciņu?

„...Patvaldības pastāvēšana nonāk nesamierināmā un progresējoši arvien asākā pretrunā ar visu zemes saimniecisko, sabiedriski politisko un kulturālo augšanu"...

Nu, lūk, noveduši jau savas premisas līdz absurdamI Vai tad iespējama tāda „nesamierināma pretruna" ar visu zemes saimniecisko u. t. jpr. augšanu, kas neizpaustos saimnieciski komandējošo šķiru noskaņojumā?? Viens no diviem. Vai nu patvaldība patiesi ir nesamierināma ar zemes saimniecisko augšanu. Tad tā ir nesamierināma arī ar visas rūpnieku, tirgotāju, muižnieku, saimniecisko zemnieciņu šķiras interesēm. Ka tieši šī šķira kopš 1861. gada tur savās rokās „mūsu" saimniecisko augšanu, tas droši vien nav nezināms ari sociālistiem revolucionāriem (kaut gan no V. V. viņi mācījušies pretējo). Ka valdība, kas nesamierināma ar buržuāzijas šķiru vispār, var spekulēt uz nesaskaņām starp buržuāzijas frakcijām un slāņiem, samierināties ar protekcionistiem pret brīvtirdzniecības piekritējiem, balstīties uz vienu slāni pret otru un šādu ekvilibristiku turpināt gadiem un gadu desmitiem,— to mums māca visa Eiropas vēsture. Vai arī pie mums gan rūpnieki, gan muižnieki, gan zemnieku buržuji „arvien stiprāk sajūt vajadzību" pēc patvaldības. Tad būs jāpieļauj, ka viņi, zemes saimnieciskie kungi, pat visi kopā ņemti kā šķira, nesaprot zemes saimnieciskās augšanas intereses, ka šīs intereses nesaprot pat šo šķiru apzinīgie, izglītotie un inteliģentie pārstāvji un vadoņi!

Pet vai nav dabiskāk pieļaut, ka lietu nesaprot mūsu soc.-revolucionari? Palūkojieties: mazliet tālāk viņi paši atzīst, ka „pastāv liberāli demokrātiskā opozicija, kas aptver lielāko tiesu tos izglītotās sabiedrības elementus, kuri šķiriskā ziņā ir starpelementi". Vai patiešām mūsu izglītotā sabiedrība nav buržuāziskā sabiedrība? Vai patiešām tā tūkstoš pavedieniem nav saistīta ar tirgotājiem, rūpniekiem, muižniekiem, saimnieciskajiem zemnieciņiem? Vai ļ patiešām Krievijai dievs lēmis pārdzīvot tādu kapitālismu, ļ kurā liberāli demokrātiskā opozicija nav buržuāziski demokrātiskā opozicija? Vai patiešām soc.-revolucionāri zina tādu piemēru vēsturē, vai patiešām viņi var iedomāties tādu gadījumu, kur buržuāzijas opoziciju pret patvaldību neizteiktu liberālā, izglītotā „sabiedrība"?

Projekta juceklīgums ir narodņicisma un marksisma sajaukšanas nenovēršams rezultāts. Tikai marksisms ir zinātniski pareizi analizējis attiecību starp cīņu par demokrātiju un cīņu par sociālismu, un šo analizi arvien

vairāk un vairāk apstiprina īstenība. Arī pie mums, tāpat kā visā pasaulē, ir buržuāziskā demokrātijā un strādnieku demokrātijā. Arī pie mums, gluži tāpat kā visā pasaulē, sociāldemokrātijai nesaudzīgi jāatmasko buržuāziskās demokrātijās nenovēršamās ilūzijas un tas, ka tā neizprot savu dabu. Arī pie mums, tāpat kā visā pasaulē, apzinīgajam proletariātam jāatbalsta buržuāziskā demokrātijā tās opozicijā un tās cīņā pret dzimtbūšanas atliekām, pret patvaldību, ne mirkli neaizmirstot savu šķiras atsevišķumu un savu šķiras mērķi — buržuāzijas gāšanu.

..Vperiod", S. nr„ 1905. g.

‘Л. (11.) janvarl Iespiests pēc avīzes „Vperiod" teksta

PĒTERBURGAS STREIKS

Streiks, kas 3. janvarī sākās Putilova rūpnīcā, izvēršas par vienu no visvarenākajām strādnieku kustības izpausmēm. Mūsu informācijā aprobežojas pagaidām tikai ar ziņām no ārzemju un legālajām Krievijas avīzēm. Bet arī šīs ziņas nejauj šaubīties, ka streiks jau kjuvis par milzīgi svarīgu politisku notikumu.

Streika sākums bija tīri stichisks. Viena no darba sadursmēm ar kapitālu, kādas atkārtojas pastāvīgi, šoreiz notika tāpēc, ka rūpnīcas administrācija bija atlaidusi četrus strādniekus. Strādnieki, solidaritātes gara pilni, sacēlās, prasīdami, lai atlaistos pieņem alpakaj. Kustība strauji kjuva stiprāka. Tajā piedalās legālā „Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieku biedrība^1131, un streiks pāriet nākamajā, augstākajā fāzē.

Legālā strādnieku biedrība bija zubatoviešu īpašas uzmanības objekts. Un, lūk, zubatoviskā kustība pāraug savus ietvarus, un šī kustība, ko policija bija sākusi policijas interesēs, patvaldības atbalstīšanas interesēs, strādnieku politiskās apziņas sagandēšanas interesēs, pavēršas pret patvaldību, kjūst par proletariāta šķiras cīņas eksploziju.

Sociāldemokrāti jau sen norādīja, ka mūsu zubatovis-mam tādi rezultāti ir nenovēršami. Strādnieku kustības legalizācija — viņi teica— katrā ziņā atnesīs labumu mums, sociāldemokrātiem. Tā ievilks kustībā dažus sevišķi atpalikušus strādnieku slāņus, tā palīdzēs sapurināt tos, ko vēl ilgi un varbūt arī nekad nebūtu sapurinājis aģitators socialists. Bet, reiz ievilkti kustībā, ieinteresēti jautājumā par saviem likteņiem, strādnieki ies tālāk. Legālā

strādnieku kustība būs tikai jauns, plašāks pamats sociāldemokrātiskajai strādnieku kustībai^24.

Nav šaubu, ka tieši tā noticis arī Pēterburgā.

Kustībai sevišķi paplašināties palīdzēja divi apstākļi: pirmkārt, ekonomiskai cīņai izdevīgais brīdis (valdībai steidzīgi vajadzīga kara un jūras ministrijas pasūtījumu izpildīšana); otrkārt, konstitucionālismā atdzīvošanās sabiedrībā. Strādnieki, kas sāka streiku, aizstāvot atsevišķus atlaistus biedrus, tagad izvirzīja plašas ekonomiskas prasības. Viņi pieprasīja 8 stundu darba dienu, minimālo darba algu (1 rbl. vīrietim un 70 кар. sievietei), virsstundu darbu obligatuina iznīcināšanu (un divkāršu samaksu par tiem), sanitāro apstākļu un medicīniskās palīdzības uzlabošanu utt. Streiks sāka pārvērsties par vispārēju.

Ārzemju avīzes sestdien, 8. (21.) janvarī, ziņo, ka pat pēc oficiālām krievu ziņām darbu apturējušas 174 rūpnīcas, fabrikas un darbnīcas ar strādnieku skaitu, kas sasniedz 96 000 cilv.

Mūsu priekšā ir viena no lielajām veidojošās proletāriešu šķiras sadursmēm ar tās ienaidniekiem, no sadursmēm, kas atstāj savas pēdas uz ilgiem gadiem.

Bet streiks neaprobežojās ar ekonomiskām prasībām. Kustība sāka iegūt politisku raksturu. Tajā mēģināja piedalīties (kaut gan, šķiet, vēl ļoti vāji) vietējie sociāldemokrāti. Milzīgajās, vairāk tūkstošu cilvēku lielajās strādnieku sapulcēs sāka apspriest politiskas prasības un balsot par rezolūcijām, kas prasīja politiskās brīvības. Strādnieku izstrādātajā peticijā, kā ziņo, esot trīs daļas^82. Pirmajā izteiktas prasības pēc tiesībām lautai. Otrajā — par līdzekļiem cīņai pret tautas nabadzību. Trešajā — par līdzekļiem pret to, ka kapitāls apspiež darbu. Pirmās daļas prasības: personas neaizskaramība, vārda, sapulču, sirdsapziņas brīvība; obligātā mācība skolās par valsts līdzekļiem, vēlētu tautas pārstāvju piedalīšanās likumdošanā, visu pilsoņu vienlīdzība likuma priekšā, ministru atbildība, izpirkšanas maksu atcelšana, lēts kredits, valsts zemes pakāpeniska izdalīšana tautai, ienākuma nodoklis. (Ja šī

ziņa ir pareiza, tad tā rāda ārkārtīgi interesantu sociāldemokrātijas programas izpratni masās vai tās maz apzinīgo vadoņu prātos.) Angļu avīzes „The Standard41^25 korespondents ziņo, ka 5. (18.) janv. bijušas trīs sapulces (viena — 4 tūkst, cilv., otra — 2 000 cilv. liela) un ka pieņemtas šādas politiskās prasības: 1) nekavējoties sasaukt satversmes sapulci, kas ievēlēta vispārējā balsošanā; 2) pārtraukt karu; 3) pilnīgu amnestiju politiskajiem izsūtītajiem un ieslodzītajiem; 4) preses un sirdsapziņas brīvību; 5) sapulču un biedrošanās brīvību. Ārzemju avīzes 8. (21.) janv. sniedz ziņas, ka svētdien, 9. (22.) janv., tiekot gatavota demonstrācijā Ziemas pils priekšā un peticijas iesniegšana „pašam caram". Strādnieki sakot: brīvība vai nāve. Maska- i vas un Liepājas strādnieku delegāti dodoties uz Pēterburgu.

Tādas ir tās nepilnīgās un vēl nepārbaudītās ziņas, kādas pašlaik ir mūsu rīcībā. Acīm redzams, ka kustība vēl ne tuvu nav sasniegusi augstāko attīstības pakāpi, un, lai pilnīgi novērtētu to, kas pašlaik risinās, jānogaida noti- , kurni. Acīs duras pārsteidzoši straujā kustības pāreja no tīri ekonomiska pamata uz politisku pamatu, proletariāta desmitu un simtu tūkstošu milzīgā solidaritāte un enerģija — un viss tas, neraugoties uz to, ka nemaz nebija soc.-dem. , apzinīgās iedarbības vai arī tā bija ļoti niecīga. Dažu kus- ļ tības vadītāju sociālistisko uzskatu primitivisms, tas, ka i dažu strādnieku šķiras elementu naivā ticība caram ir vēl tik dzīva, nevis mazina, bet drīzāk pastiprina prole- j tariata uz āru plūstošā revolucionārā instinkta nozīmi, ļ Progresivās apspiestās šķiras politiskais protests un tās revolucionārā enerģija laužas cauri visiem šķēršļiem, tiklab ārējiem — policejisko aizliegumu veidā, kā arī iekšējiem — dažu vadītāju neattīstīto un atpalikušo ideju veidā. Sociāldemokrātijas darbs pēdējos desmit gados un strādnieku kustības mācība šai laikā ir devuši savus augļus, izplūdinādami sociālismā un politiskās cīņas idejas pa visplašākajiem kanaļiem. Proletariats darbos rāda, ka politiskās kustības arēnā Krievijā nav vis divi spēki vien (patvaldība un buržuāziskā sabiedrība), kā to daži mazdūšīgi bija ar mieru domāt. Proletariats mums rāda patiesi augstas revolucionāro šķiras spēku mobilizācijas formas;

mobilizācijā pieslienas, protams, nevis mazsvarīgām manifestācijām kaut kādā pilsētas domē, bet masu kustībām, tādām kā Rostovas demonstrācijā un dienvidu streiki 1903. gadā. Un šī proletariāta revolucionāro spēku jaunā un augstākā mobilizācijā ar septiņjūdžu soļiem tuvina mūs laikam, kad proletariats vēl drošāk, vēl apzinīgāk dosies kaujā pret patvaldību!

Iespiests pie avīzes „Vperjod" teksta

•tVperjod'*. 3. nr., 1905. g. 24. (11.) ianvari

MŪSU TARTIFI

,,Iskras“ 83. nr-ā, ko mēs tikko saņēmām, ievietots meņ-ševiku un CK paziņojums, ka „pilnīgi tiek izbeigta mazākuma organizatoriskā nošķirtība^11. „Mazākums — tā mums apgalvo — vairs neuzskata sevi par vienu pusi, un turpmāk nevar būt runa ne par CK boikotu, ne par ultimativu prasību iesniegšanu tai“. Šis paziņojums mazliet nokavējies! No Ļeņina brošūras („Paziņojums un dokumenti par sakaru saraušanu starp centrālajām iestādēm un partiju41^26) partija tagad zina, ka „ultimalivās prasības^11 kooptēt Po-povu, Fišeru un Fominu ir jau izpildītas, bet tikai slepeni, apkrāpjot partiju. Ultimalivā prasība ar tādu pašu krāpšanu izjaukt III kongresu tāpat ir izpildīta. Vietējā darba dezorganizacija turpinās, un tā sauktā CK jau apstiprinājusi S.-Pelerburgā (pēc ,,Iskras“ ziņojuma) „īpašu organizāciju" jeb grupu, „ievērojot acīm redzamo neiespējamību tās daudzajiem (?) biedriem strādāt vietējās komitejas vadībā^11.

Tādējādi visu to, ko teica un pareģoja „vairākums^11, sākot ar Ļeņina „vēstuli^11 („Kāpēc es izstājos no redakcijas^11, 1903. g. decembrī^27) un beidzot ar Orlovska brošuru „Padome pret partiju^11, notikumi tagad ir apstiprinājuši pilnīgi un neapšaubāmi. Pusotra gada ilgās cīņas realais objekts bija četru locekļu kooptacija СО un triju — Centrālajā Komitejā. Kooptacijas dēļ tika izgudrota orga-nizacijas-procesa teorija un „principiālo^11 domstarpību kaudzīte. Šās kooptacijas dēļ mūsu centri tagad pilnīgi sarāvuši sakarus ar partiju un sarauj tos arī ar vietējām komitejām, ar katru atsevišķi. Pilnīgi apstiprinās, ka mūsu lozungs: „vairākumam jāpārtrauc visas un visādas attiecības ar dezorganizatoriem“ (,,Vperjod“, 1. nr„ „Laiks l»ei_gt“[28]) ir pareizs.

Ārkārtīgi interesanta „Iskras" paziņojumā ir arī šāda viela: „(Mazākuma) pilnvaroto lēmums tika iesniegts visu mazākuma piekritēju apspriešanai, kuri strādā Kijevas, Charkovas, Donas, Kubaņas, Pēterburgas un Odesas komitejā, Doņecas un Krimas savienībā un citās partijas organizācijās". Tātad pēc gandrīz pusotra gada ilgas ārkārtīgi niknas kampaņas ārzemju pulciņš ar СО, Padomes un (sākot ar maija mēnesi) CK palīdzību iekarojis sev pavisam tikai piecas Krievijas komitejas no 20 komitejām, kas bija II kongresā![29]. Ārpus komitejām ievērojamākas grupas, ko ,,Iskra“ atzinusi par pieminēšanas cienīgām, radušās tikai divās pilsētās — Pēterburgā un Odesā. Kubaņas komiteja acīm redzot izcepta pašā pēdējā laikā, lai dabūtu vienu lieku balsu pāri.

Tātad „Iskra", mazākuma organs, tagad, janvarī, apstiprina, ka pareizs ir tas partijas lietu stāvokļa raksturojums, ko septembrī devis kāds cits meņševiks. Proti, CK aģents, kas simpatizē mazākumam un šobrīd kooptēts CK, rakstīja septembrī CK loceklim Gļebovam, ka „Krievijā mazākums ir bezspēcīgs", ka tam ir tikai četras komitejas. Sis ārzemju pulciņa bezspēcīgums tad arī piespieda šo pulciņu sākt bonaparlisko apvērsumu Centrālajā Komitejā un ar krāpšanu izvairīties no III kongresa.

„Vperiod", 3. nr., 1905. p.

(it.) janvari Iespiests pēc avīzes „Vperiod" teksta

REVOLŪCIJAS SAKUMS KRIEVIJA

Zenevā, trešdien 25. (12.) janvarī.

Lieli jo lieli vēsturiski notikumi risinās Krievijā. Proletariats sacēlies pret carismu. Proletariātu pie sacelšanās noveda valdība. Nezin vai tagad iespējams šaubīties, ka valdība ar nodomu jāvusi samērā netraucēti attīstīties streiku kustībai un sākties plašai demonstrācijai, vēlēdamās novest lietu līdz militārā spēka lietošanai. Un viņa noveda pie tāl Tūkstoši nogalinātu un ievainotu — tādi ir 9. janvara asiņainās svētdienas rezultāti Pēterburgā. Karaspēks uzvarēja neapbruņotus strādniekus, sievietes un bērnus. Karaspēks pārvarēja ienaidnieku, apšaudams zemē gulošos strādniekus. „Mēs viņiem devām labu mācību 1“ ar neizsakāmu cinismu runā tagad cara kalpi un viņu eiropiskie sulaiņi no konservativās buržuāzijas aprindām.

Jā, mācība bija liela! Krievijas proletariats šo mācību neaizmirsīs. Vismazāk sagatavotie, visvairāk atpalikušie strādnieku šķiras slāņi, kas naivi ticēja caram un no visas sirds vēlējās bez naida nodot „pašam caram" izmocītās tautas lūgumus, visi viņi dabūja mācību no militārā spēka, ko vadīja cars vai cara tēvocis lielkņazs Vladimirs.

Strādnieku šķira dabūjusi lielu pilsoņu kara mācību; proletariātu revolucionārā audzināšana vienā dienā aizso-(ojusi tik tālu uz priekšu, kā tā nevarētu aizsojot pelēkās, nomāktās ikdienas dzīves mēnešos un gados. Varonīgā Pēterburgas proletariāta lozungs: „nāve vai brīvība!" tagad atbalsojas pa visu Krieviju. Notikumi attīstās pārsteidzoši strauji. Vispārējais streiks Pēterburgā aug. Visa rūpniecības, sabiedriskā un politiskā dzīve ir paralizēta. Pirmdien, 10. janvarī, strādnieku sadursmes ar karaspēku kjūst niknākas. Pretēji melīgajiem valdības ziņojumiem,

nsinis plūst daudzās jo daudzās galvaspilsētas daļās. Ceļas Kolpinas strādnieki. Proletariats bruņojas un apbruņo tautu. Runā, ka strādnieki sagrābuši Sestroreckas ieroču noliktavu. Strādnieki apgādā sev revolverus, kaļ sev ieročus no saviem instrumentiem, sameklē bumbas drosmīgai cīņai par brīvību. Vispārējais streiks pārņem provinces. Maskavā jau 10 000 cilvēku pametuši darbu. Uz rītdienu (ceturtdien, 13. janvarī) nolikts vispārējais streiks Maskavā. Uzliesmojis dumpis Rīgā. Manifestē strādnieki Lodzā, gatavojas Varšavas sacelšanās, notiek proletariāta demonstrācijās Helsingforsā. Bakū, Odesā, Kijevā, Charkovā, Kauņā un Viļņā aug strādnieku rūgšana un streiks kļūst plašāks. Sevastopolē deg jūras resora noliktavas un arsenals, un karaspēks atsakās šaut uz matrožiem, kas sacēlušies. Streiks Rēvelē un Saratovā. Strādnieku un rezervistu bruņota sadursme ar karaspēku Radomā.

Revolūcija aug. Valdība jau sāk svaidīties. No asiņainas represijas politikas tā mēģina pāriet uz ekonomisku piekāpšanos un tikt cauri ar dāvaniņām vai ar deviņstundu darba dienas apsolījumu. Bet asiņainās dienas mācība nevar paiet velti. Sacēlušos Pēterburgas strādnieku prasībai — nekavējoties sasaukt satversmes sapulci, pamatojoties uz vispārējām, tiešām, vienlīdzīgām un aizklātām vēlēšanu tiesībām, — jākļūst par visu streikojošo strādnieku prasību. Tūlītēja valdības gāšana — lūk, lozungs, ar kuru uz 9. janvara slaktiņu atbildēja pat tie Pēterburgas strādnieki, kas ticēja caram, atbildēja ar sava vadoņa — garīdznieka Georgija Gapona vārdiem, kurš pēc šās asiņainās dienas teica: „mums nav vairs cara. Asins upe šķir caru no tautas. Lai dzīvo cīņa par brīvību!“

Lai dzīvo revolucionārais proletariats! teiksim mēs. Vispārējais streiks saceļ un mobilizē arvien plašākas strādnieku šķiras un trūcīgo pilsētas iedzīvotāju masas. Tauta^l apbruņošana kļūst par vienu no tuvākajiem revolucionār^' momenta uzdevumiem. '

Vienīgi apbruņota tauta var būt īstens tautas brīvības balsts. Un jo drīzāk izdosies apbruņoties proletariātam, jo ilgāk viņš noturēsies savā streikojošā revolucionārā kara pozicijā, — toties ātrāk sāks jukt karaspēka rindas, toties vairāk starp zaldātiem atradīsies cilvēku, kas beidzot sapratīs, ko viņi dara, un kas nostāsies tautas pusē pret

necilvēkiem, pret tirānu, pret neapbruņotu strādnieku, viņu sievu un bērnu slepkavāml/Lai kā ari beigtos tagadējā sacelšanās pašā Pēterburgā, katrā ziņā tā nenovēršami un neizbēgami kļūs par pirmo pakāpienu uz vēl plašāku, vēl apzinīgāku, vēl vairāk sagatavotu sacelšano. Valdībai varbūt izdosies atlikt norēķināšanās stundu, be pagarinājums tikai padarīs vēl grandiozāku revolucionārā spiediena nākamo soli. Pagarinājumu tikai izmantos sociāldemokrātijā, lai saliedētu organizēto cīnītāju rindas un izplatītu vēstis par Pēterburgas strādnieku ierosmi. Proletariats pievienosies cīņai, atstādams fabrikas un rūpnīcas, gatavodams sev apbruņojumu. Pilsētu trūcīgo iedzīvotāju vidū, zemniecības miljonu vidū arvien plašāk un plašāk tiks nesti brīvības cīņas lozungi. Revolucionārās komitejas tiks dibinātas katrā fabrikā, katrā pilsētas rajonā, katrā lielākā ciemā. Sacēlusies tauta sāks gāzt nost visas un visādas cariskās patvaldības valdības iestādes, pasludinot tūlītēju satversmes sapulces sasaukšanu.

Tūlītēja strādnieku un vispār visu pilsoņu apbruņošana, revolucionāro spēku sagatavošana un organizācija, lai iznīcinātu valdības varas orgānus un iestādes — lūk, tas praktiskais pamats, uz kura var un vajag apvienoties visiem un visādiem revolucionāriem kopējam triecienam. Proletariātam vienmēr vajag iet savu patstāvīgu ceļu, nevājinot savas saites ar sociāldemokrātisko partiju, paturot prātā savus diženos galamērķus — atpestīt visu cilvēci no jebkādas ekspluatācijas. Bet šī sociāldemokrātiskās proletariāta partijas patstāvība nekad nepiespiedīs mūs aizmirst kopējā revolucionārā spiediena svarīgumu tagadējās revolūcijas momentā. Mēs, sociāldemokrāti, proletariāta šķirisko patstāvību sargot, varam iet un mums ir jāiet neatkarīgi no buržuāziskās demokrātijās revolucionāriem, bet mums jāiet roku rokā sacelšanās laikā, kad dodam tiešus triecienus carismam, kad atvairām karaspēka uzbrukumu, kad uzbrūkam visas krievu tautas nolādētā ienaidnieka bastilijāin.

Uz visas Krievijas proletariātu tagad raugās drudžainā nepacietībā visas pasaules proletariats. Carisma gāšana Krievijā, ko varonīgi sākusi mūsu strādnieku šķira, būs pagrieziena punkts visu zemju vēsturē, atvieglojums visu nāciju visu strādnieku kustībai visās valstīs, visās zemeslodes malās. Un lai ikviens sociāldemokrāts, lai ikviens apzinīgs strādnieks atceras, kādi milzīgi visas tautas cīņas uzdevumi tagad gulstas uz viņa pleciem. Lai neaizmirst, ka viņš pārstāv arī visas zemniecības, visas darba ļaužu un ekspluatēto masas, visas tautas vajadzības un intereses pret visas tautas ienaidnieku. Visu acu priekšā tagad slāv Pēterburgas varonīgo proletāriešu priekšzīme.

Lai dzīvo revolūcija!

Lai dzīvo proletariats, kas sacēlies!

,.Vperjod”, 4. nr., 1905. a. 0

31. (18.) janvari Iespiests pēc avīzes ,,Vperjod“ teksta

«EVOLŪCIJAS DIENAS

Ictpiesls 1905. nVperjo(V%

Г/. 31. (18.) janvari 4. nr-ū

Iespiests pēc noīrēs „Vperiod" teksta, ™s salirftinūls «r rokrakstu

' 8. sēj

KAS NOTIEK KRIEVIJĀ?

Dumpis vai revolūcija? Tāds ir jautājums, kādu sev ii/dod Eiropas žurnālisti un reportieri, kas ziņo visai pasaulei par Pēterburgas notikumiem un mēģina tos novēr-lt I. Vai šie desmiti tūkstoši proletāriešu, pret kuriem uzvar roši cīnījās cara karaspēks, ir dumpinieki vai insurgenli? In ārzemju avīzēm, kam visvairāk iespējams „no malas", in (hroniku rakstītāju objektivitāti aplūkot nolikumus, ir grūti atbildēt uz šo jautājumu. Tās pastāvīgi noklīst no vienas terminoloģijas uz otru. Un tas nav brīnums. Ne velti saka, ka revolūcija esot veiksmīgs dumpis, bet dumpis esot neveiksmīga revolūcija. Kas atrodas lielu un grandiozu notikumu sākumā, kam ir iespēja tikai loti nepilnīgi, ne-precizi, no tiešām personām uzzināt šo to par notiekošo,— tas, protams, līdz zināmam laikam neuzdrošinās noteikti izteikties. Buržuāziskās avīzes, kas tāpat kā agrāk runā par dumpi, nemieriem, nekārtībām, tomēr nevar neredzēt šo notikumu vispārnacionalo, pat starptautisko nozīmi. Itet tieši tas jau arī notikumiem piešķir revolūcijas rak-Kluru. Un tic, kas raksta par pēdējām dumpja dienām, gluži neviļus jau sāk runāt par pirmajām revolūcijas dienām. Krievijas vēsture nonākusi pagrieziena punktā. To nenoliedz vismelnākais Eiropas konservatīvais, kas ir pilns sajūsmas un aizgrābtības Viskrievijas patvaldības varenās liezkonlroles varas priekšā. Par mieru starp patvaldību nu lautu nevar būt ne runas. Par revolūciju runā ne vien kaut kādi pārdroši cilvēki, ne tikai „nihilisti" vien, par kādiem Eiropa arvien vēl uzlūko Krievijas revolucionārus, bet visi un ikviens, kas kaut cik spējīgs interesēties par pasaules poliliku.

Krievijas strādnieku kustība dažās dienās pacēlusies augstākā pakāpe. Mūsu acu priekšā tā izaug par visas tautas sacelšanos. Protams, ka mums šeit, Ženevā, no mūsu nolādētā tāluma kļūst neizmērojami grūtāk tikt līdzi notikumiem. Hei, kamēr mums vēl ir lemts nīkt šai nolādētajā tālumā, tikmēr mums jācenšas tikt tiem līdzi, konstatēt rezultātus, taisīt secinājumus, no šāsdienas vēstures pieredzes gūt mācības, kas noderēs rīt, citā vietā, kur šodien vēl „tauta klusē“ un kur tuvākajā, nākotnē vienā vai otrā veidā uzliesmos revolucionārais ugunsgrēks. Mums jāveic pastāvīgais publicistu darbs — jāraksla mūslaiku vēsture un jācenšas tā rakstīt tādējādi, lai mūsu nolikumu apraksts cik vien iespējams palīdzētu kustības tiešajiem dalībniekiem un varoņiem proletāriešiem tur, darbības vietā, — jāraksta tā, lai veicinātu kustības paplašināšanos, tādu cīņas līdzekļu, paņēmienu un metožu apzinīgu izvēli, kas ar vismazāko spēku patēriņu spējīgi dot vislielākos un visdrošākos rezultātus.

Revolūciju vēsturē virspusē uzpeld gadu desmitiem un simtiem briestošas pretrunas. Dzīve kļūst neparasti bagāta. Politiskajā skatuvē kā aktivs cīnītājs uznāk masa, kas vienmēr slāv ēnā un ko pavirši vērotāji tāpēc bieži vien ignorē vai pat nicina. Šī masa mācās no prakses, visu acu priekšā sperdama mēģinājuma soļus, taustīdama ceļu, sprauzdama uzdevumus, pārbaudīdama sevi un visu savu ideologu teorijas. Sī masa varonīgi pūlas pacelties to gigantisko pasaules uzdevumu augstumā, kurus viņai uztie-pusi vēsture, un, lai cik lielas būtu atsevišķas sakāves, lai kā mūs apmulsinātu asins straumes un upuru tūkstoši, — nekas un nekad pēc savas nozīmes nebūs līdzīgs šai tiešajai masu un šķiru audzināšanai pašas revolucionārās cīņas gaitā. Šī cīņas vēsture jāmērī ar dienām. Un ne velti dažas ārzemju avīzes jau iekārtojušas „Krievijas revolūcijas dienasgrāmatu*1. Iekārtosim šādu dienasgrāmatu arī mēs.

2

GARĪDZNIEKS GAPONS

Ka garīdznieks Gapons ir provokators, šim pieņēmumam par labu it kā runā tas fakts, ka viņš ir Zubatova biedrības dalībnieks un barvedis. Tālāk, ārzemju avīzes, tāpat kā mūsu korespondenti, aizrāda uz to laktu, ka policija ar nodomu ļāvusi diezgan plaši un brīvi izplesties streiku kustībai, ka valdība vispār (un lielkņazs Vladimirs it īpaši) gribējusi radīt asiņainu izrēķināšanos tādos apstākļos, kas tai visizdevīgāki. Angļu korespondenti norāda pat, ka tieši zubatoviešu enerģiskai līdzdalībai kustībā vajadzētu būt bijušai priekš valdības sevišķi izdevīgai šādā lietu stāvoklī. Revolucionārā inteliģence un apzinīgie proletārieši, kas droši vien visātrāk būtu apgādājušies ar ieročiem, nevarēja neturēties tālu no Zubatova kustības, nevarēja nevairīties no tās. Tādējādi valdībai bija sevišķi brīvas rokas un tā piedalījās spēlē, kurā tā nekā un nekad nevarēja zaudēt: demonstrācijā, sak, ies vismierīgākie, vismazāk organizētie, vispelēkākie strādnieki; ar viņiem mūsu karaspēkam būs ļoti viegli likt galā, bet proletariātam būs dota laba mācība; iemesls visu un katra nošaušanai uz ielas būs lielisks; reakcionārās (vai lielkņaza) partijas uzvara galmā pār liberāļiem būs pilnīga; represija sekos visniknākā.

Tiklab angļu, kā arī konservatīvās vācu avīzes tieši piedēvē šādu darbības plānu valdībai (vai Vladimiram). Ļoti iespējams, ka tas ir taisnība. Asiņainās 9. janvara dienas notikumi to lieliski apstiprina. Bet šāda plāna pastāvēšana nebūt neizslēdz arī to, ka garīdznieks Gapons neap-:inīgi varēja būt šāda plāna ierocis. Nav apšaubāms, ka jaunās krievu garīdzniecības zināmas daļas vidū pastāv liberālā reformācijas kuslība: šī kustība atradusi sev paudējus lildab reliģiski filozofiskās biedrības sapulcēs, kā arī baznīcas literatūra. Šī kustība ieguvusi pat savu nosaukumu: ,,jaunpareizlicīgā“ kustība. Tāpēc nav pilnīgi noraidāma doma, ka garīdznieks Gapons varēja būt īsts kristīgais socialists un ka tieši asiņainā svētdiena pamudināja viņu nostāties uz pilnīgi revolucionārā ceļa. Mēs sliecamies uz šo pieņēmumu, jo vairāk tāpēc, ka Gapona vēstules, ko viņš rakstījis pēc 9. janvara slaktiņa par to, ka „mums nav cara“, viņa aicinājums cīnīties par brīvību utt. — visi tie ir fakti, kas runā par labu viņa godīgumam un patiesīgumam, jo provokatora uzdevumos nekādi gan nevarēja ietilpt tik varena aģitacija par sacelšanās turpināšanu.

Lai nu būtu kā būdams, sociāldemokrātu taktika attiecībā pret jauno barvedi iezīmējās pati no sevis: pret zuba-lovieli nepieciešama uzmanīga, nogaidoša, neuzticīga izturēšanās. Katrā ziņā nepieciešama enerģiska piedalīšanās saceltajā (kaut arī zubalovieša saceltajā) streiku kustībā, enerģiska sociāldemokrātisko uzskatu un lozungu sludināšana. Tādu taktiku, kā tas redzams no iepriekš sniegtajām vēstulēm, ievērojuši arī mūsu biedri KSDSP Pēterburgas komitejā^33. Lai cik „viltīgi" bija reakcionārās galma kliķes plāni, tomēr izrādījās, ka proletāriešu kā visas tautas avangarda šķiras cīņas un politiskā protesta īstenība ir daudzkārt viltīgāka. Ka policejiskie un militārie plāni pavērsušies pret valdību, ka no zubatovisma kā no sīka iemesla izaugusi plaša, liela Viskrievijas revolucionārā kustība — tas ir fakts. Strādnieku šķiras revolucionārā enerģija un revolucionārais instinkts izlauzies ar nevaldāmu spēku uz āru par spīli visādiem veikliem policijas paņēmieniem un viltībām.

а

PĒTERBURGAS KAUJAS PLĀNS

Pirmajā acu uzmetienā dīvaini ir runāt par kauju, kad strādnieki neapbruņoti mierīgi gājuši iesniegt peliciju. Tas bija slaktiņš. Bet valdība cerēja tieši uz kauju un. bez šaubām, rīkojās pēc pilnīgi pārdomāta plāna. Viņa no militārā viedokļa apsprieda Pēterburgas un Ziemas pils aizsargāšanu. Viņa militāri pilnīgi nodrošinājās. Viņa aizvāca visus civilos varas orgānus un pusotra miljona lielo galvaspilsētu nodeva pilnīgā rīcībā pēc tautas asinīm slāpstošajiem ģenerāļiem ar lielkņazu Vladimiru priekšgalā.

Valdība tīšām noveda proletariātu tiktāl, ka tas sacēlās neapbruņotus ļaudis apkaudama, radīja barikādes, lai šo sacelšanos noslīcinātu asiņu jūrā. Proletariats iegaumēs šīs valdības militārās pamācības. Un proletariats, ja jau tas sācis revolūciju, iemācīsies arī pilsoņu kara mākslu. Revolūcija ir karš. Tas ir vienīgais likumīgais, pilnīgi attaisnojamais, taisnīgais, paliesi lielais karš starp visiem kariem, kādus pazīst vēsture. Šis karš notiek nevis valdītāju un ckspluatatoru saujiņas savtīgo interešu dēļ kā visi un visādi kari, bet tautas masu interešu dēļ pret tirāniem, ekspluatēto un darba ļaužu miljonu un desmitu miljonu interešu dēļ pret patvaļu un varmācību.

Neitrālie novērotāji visi kā viens tagad atzīst, ka Krievijā šis karš ir pieteikts un sākts. Proletariats no jauna celsies vēl lielākām masām. Atliekas no bērnišķīgās lielītas caram tagad iznīks tikpat ātri, cik ātri Pēterburgas strādnieki no peticijas pārgāja uz barikādēm. Strādnieki visur bruņosies. Tam nav nozīmes, ka policija būs desmitkārt stingrāka ieroču noliktavu un veikalu uzraudzībā.

Nekāda stingrība, nekādi aizliegumi neapturēs pilsētu masas, kas atskārtušas, ka bez ieročiem valdība tās vienmēr, kaut kura iemesla dēļ, var novest līdz nošaušanai. Katrs atsevišķi izlietos visus spēkus, lai sadabūtu sev šauteni vai vismaz revolveri, lai slēptu ieročus no policijas un būtu gatavs dot pretsparu asinskārīgajiem carisma kalpiem. Katrs sākums ir grūts — tā saka paruna. Strādniekiem bija ļoti grūti uzsākt bruņotu cīņu. Tagad valdība piespieda viņus uzsākt to. Pirmais, pats grūtākais solis ir sperts.

Raksturīgu strādnieku sarunu, kas notikusi kādā no Maskavas ielām, atstāsta angļu korespondents. Strādnieku grupa atklāti apspriedusi šās dienas mācības. „Cirvji? — saka viens. — Nē, ar cirvjiem pret zobenu neko neizdarīsi. Ar cirvi viņu neaizsniegsi un ar nazi vēl ne tik. Nē, vajadzīgi revolveri, vismaz revolveri, bet vēl labāk — šautenes”. Tādas un tamlīdzīgas sarunas tagad notiek visā Krievijā. Un pēc „Vladimira dienas” Pēterburgā šīs sarunas nepaliks tikai sarunas vien.

Slaktiņa vadītāja — cara tēvoča Vladimira kara plāns bija nelaist priekšpilsētas, strādnieku priekšpilsētas, uz pilsētas centru. Zaldātus visiem spēkiem bija pacentušies pārliecināt, ka strādnieki gribot izpostīt Ziemas pili (ar svētbildēm, krustiem un peticijām!) un noslepkavot caru. Stratēģiskais uzdevums bija apsargāt tiltus un galvenās ielas, kas ved uz Pils laukumu. Un „kara darbības” galvenās vietas bija laukumi pie tiltiem (Troicas, Sampsona. Nikolaja, Pils), ielas, kas ved no strādnieku kvartāliem uz centru (pie Narvas zastavas, uz Šliselburgas trakta, uz Ņevas prospekta), un, beidzot, Pils laukums, kur tomēr, par spīti visiem karaspēka pūļiem, par spīti visam pretsparam, iekļuva tūkstoši un tūkstoši strādnieku. Kara darbības uzdevumu, protams, ļoti atviegloja tas, ka visi ļoti labi zināja, kurp strādnieki iet, zināja, ka ir tikai viens sapulcēšanās punkts un viens mērķis. Varonīgie ģenerāļi „sekmīgi” darbojās pret ienaidnieku, kas nāca ar kailām rokām, jau iepriekš pavēstījis visiem un katram, kurp un kāpēc viņš iet... Tā bija visnelietīgākā, visaukstasinīgākā neaizsargātu un mierīgu tautas masu slepkavošana. Tagad masas ilgi pārdomās un atmiņās un stāstos pārdzīvos visu notikušo. Vienīgais un neizbēgamais secinājums no šīm pārdomām, no šās „Vladimira mācības^1* pārstrādāšanas masas apziņā būs tas secinājums, ka karā jārīkojas kā jau karā. Strādnieku masas un aiz viņām arī lauku trūcīgo iedzīvotāju masas apzināsies sevi par karojošo pusi, un tad... tad nākamās kaujas mūsu pilsoņu karā vairs nenoliks vienīgi pēc lielkņazu un caru „plāniemAicinājums: „Pie ieročiem I“, kas atskanēja kādā strādnieku pūlī uz Ņevas prospekta 9. janvarī, tagad nevar paiet bez sekām.

PAPILDINĀJUMS PIE RAKSTA „PĒTERBURGAS KAUJAS PLANS'*

Pēterburgas kaujas plānu mēs aprakstījām avīzes „Vper-jod“ 4. nr-ā*. Angļu avīzēs tagad mēs atrodam dažus diezgan interesantus sīkumus par šo plānu. Lielkņazs Vladimirs par aklivās armijas komandieri iecēlis ģenerāli kņazu Vasiļčikovn. Visa galvaspilsēta bijusi sadalīta iecirkņos starp oficieriem. Cars spēlējis karu pilnīgi nopietni, it kā viņam draudētu bruņota ienaidnieka uzbrukums. Kara operāciju laikā galvenais stabs sēdējis Vasilija Salā pie zaļa galda un ik katru pusstundu saņēmis ziņojumus no katra iecirkņa priekšnieka.

Pēterburgas strādnieku zināšanai*

Sarakslils 1905. o. januara beigās (februāra sākumā)

Pirmoreiz iesniegts 1926. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pie rokrakstu

Sk. 5.4 sējuma 87.—89. lpp. tied.

6

„CARA TĒTIŅŠ" UN BARIKĀDES

Uzmetot vispārēja skatienu asiņainās svētdienas notikumiem, visvairāk jūtamies pārsteigti par šo savienojumu — naivā patriarchalā ticība caram un niknā ielu ciņa ar ieročiem rokās pret cara varu. Krievijas revolūcijas pirmā diena ar pārsteidzošu spēku nostādīja aci pret aci veco un jauno Krieviju, parādīja, kā sensenā zemnieku ticība cara tētiņam beidzas agonijā un kā dzimst revolucionārā lauta — pilsētu proletariats. Ne velti Eiropas buržuāziskās avīzes saka, ka 10. janvara Krievija vairs neesot tā, kas bijusi 8. janvara Krievija. Ne velti Vācijas sociāldemokrātijas avīze*4, ko mēs iepriekš minējām, atceras, kā pirms 70 gadiem sākusies strādnieku kustība Anglijā, kā 1834. g. Anglijas strādnieki ar ielu demonstrācijām protestējuši pret strādnieku savienību aizliegšanu, kā 1838. gadā Man-eesteras tuvumā tie milzīgās sapulcēs izstrādājuši „tautas chartiju“ un mācītājs Stivenss pasludinājis, ka „ikvienam brīvam cilvēkam, kas elpo brīvo dieva gaisu un staigā pa brīvo dieva zemi, ir tiesības uz savu paša pavardu". Un šis pats mācītājs aicinājis sapulcējušos strādniekus ķerties pie ieročiem.

Izrādījās, ka pie mums, Krievijā, kustības priekšgalā ari bija garīdznieks, kas vienā dienā no aicinājuma — ar mierīgu lūgumu doties pie paša cara — pārgājis uz aicinājumu sākt revolūciju. „Biedri, krievu strādnieki!" — rakstīja garīdzn. Georgi js Gapons pēc asiņainās dienas vēstulē, kas nolasīta liberāļu sapulcē. — „Mums nav vairs cara. Šodien starp viņu un krievu tautu aiztecēja asins upe. Laiks krievu strādniekiem bez viņa sākt cīnīties par

lautas brīvību. Svētīju jūs šaidienai. Rīt es būšu jūsu vidū. Šodien es esmu stipri aizņemts darbā mūsu lietas labā“.

To nesaka garīdznieks Georgijs Gapons. To saka tie tūkstoši un desmiti tūkstošu, tie miljoni un desmiti miljonu Krievijas strādnieku un zemnieku, kas līdz šim varēja naivi un akli ticēt cara tētiņam, meklēt sava neizturami smagā stāvokļa atvieglošanu pie ,,paša“ cara tētiņa, visās nejēdzībās, varmācībās, patvaļā un laupīšanā vainot tikai ierēdņus, kas caru krāpjot. Nomāktā, mežonīgā, nomaļos kaktos nobīdītā zemnieku dzīve, kas turpinās ilgas paaudzes, stiprināja šo ticību. Katrs jaunās, pilsētnieciskās, rūpnieciskās, lasīt pratējas Krievijas dzīves mēnesis iedragāja un grāva šo ticību. Strādnieku kustības pēdējais gadu desmits izvirzīja tūkstošiem apzinīgu proletāriešu sociāldemokrātu, kas pilnīgi apzinīgi sarāva sakarus ar šo ticību. Strādnieku kustība izaudzināja desmitiem tūkstošu strādnieku, kuriem šķiras instinkts, kas nostiprinājies streiku cīņā un politiskajā aģitācijā, satricinājis visus šādas ticības pamatus. Bet aiz šiem tūkstošiem un desmitiem tūkstošu stāvēja simti tūkstošu un miljoni darba ļaužu un ekspluatēto, pazemoto un nonievāto, proletāriešu un pusproletariešu, kam vēl varēja būt palikusi šāda ticība. Viņi nevarēja iet uz sacelšanos, viņi bija spējīgi tikai lūgt un lūgties. Viņu jūtas un noskaņojumu, viņu zināšanu un politiskās pieredzes līmeni izteica garīdzn. Georgijs Gapons, un te ir tās lomas vēsturiskā nozīme, lomas, kāda Krievijas revolūcijas sākumā bija šim cilvēkam, ko vakar neviens vēl nepazina, bet kas šodien kļuvis par Pēterburgas, bet pēc Pēterburgas par visas Eiropas preses dienas varoni.

Tagad saprotams, kāpēc Pēterburgas sociāldemokrāti, kuru vēstules mēs sniedzām iepriekš, sākumā izturējās un nevarēja neizturēties neuzticīgi pret Gaponu. Cilvēks, kas valkāja garīdznieka tērpu, ticēja dievam un darbojās Zubatova un ochrankas nodaļas augstajā aizbildniecībā, nevarēja neradīt aizdomas. Vai viņš bija patiess vai nepatiess, kad plēsa savu garīdznieka tērpu un lādēja savu piederību pie nelietīgās kārtas, garīdznieku kārtas, kuri aplaupa un sagandē lautu, to noteikti neviens nevarēja pateikt, izņemot varbūt tikai cilvēkus, kas tuvu personīgi pazina Gaponu, t. i., izņemot niecīgu saujiņu cilvēku. To

izšķirt varēja līkai vēsturiskie notikumi, kas vērsās plašumā, tikai fakti, fakti un fakti. Un fakti izšķīra šo jautājumu par labu Gaponam.

Vai sociāldemokrātijā spēs saņemt savās rokās šo sti-cliisko kustību? — ar bažām jautāja sev mūsu biedri Pēterburgā, redzēdami neapturami straujo vispārējā streika augšanu, kurš aptvēra neparasti plašus proletariāta slāņus, redzēdami neatvairāmo Gapona ietekmi tādās „pelēkās" masās, kas varēja aizrauties arī ar provokatoru. Un sociāldemokrāti ne vien neatbalstīja naivās ilūzijas, ka mierīgs lūgums ir iespējams, viņi strīdējās ar Gaponu, viņi tieši un noteikti aizstāvēja visus savus uzskatus un visu savu taktiku. Un vēsture, ko strādnieku masas darināja bez sociāldemokrātijas, apstiprināja, ka šie uzskati un šī taktika ir pareiza. Izrādījās, ka proletariāta šķiras stāvokļa loģika ir stiprāka nekā Gapona kļūdas, naivitates un ilūzijas. Lielkņazs Vladimirs, kas rīkojas cara vārdā un ar visu cara varu, ar savu bendes varoņdarbu bija uzņēmies parādīt strādnieku masām to un tieši to, ko sociāldemokrāti vienmēr ir rādījuši un rādīs tām ar iespiestu un runātu vārdu.

Strādnieku un zemnieku masas, kas vēl bija saglabājušas atliekas no ticības caram, nevarēja iet uz sacelšanos, — tā teicām mēs. Pēc devītā janvara mums ir tiesības teikt: tagad tās var iet un ies uz sacelšanos. „Cara tētiņš", asiņaini izrēķinādamies ar neapbruņotiem strādniekiem, pats tbs pamudināja celt barikādes un deva viņiem pirmās mācības, kā jācīnās uz barikādēm. „Cara tētiņa" mācības nezudīs velti.

Sociāldemokrātijai atliek tikai rūpēties, lai iespējami plašāk izplatītos vēstis par asiņainajām Pēterburgas dienām, lai sociāldemokrātijas spēki būtu vairāk saliedēti un organizēti, lai enerģiskāk tiklu propagandēts lozungs, ko lā izvirzījusi jau sen: visas tautas bruņota sacelšanās.

li

PIRMIE SOĻI

Dzirkstele, kas radīja ugunsgrēku, bija viena no visparastākajām sadursmēm starp darbu un kapitālu, — streiks kādā rūpnīcā. Tomēr interesanti, ka šis Pulilova 12 000 strādnieku streiks, kas uzliesmoja pirmdien, 3. janvarī, visvairāk bija streiks proletariāta solidaritātes vārdā, femesls bija četru strādnieku atlaišana. „Kad prasība par viņu atgriešanos netika apmierināta, — raksta mums kāds biedrs 7. janvarī no Pēterburgas, — tad rūpnīca apstājās uzreiz, loti vienprātīgi. Streikam ir pilnīgi izturēts raksturs; strādnieki norīkojuši vairākus cilvēkus sargāt mušiņas un pārējo mantu pret kuru katru iespējamo postīšanu, ko varētu izdarīt mazāk apzinīgie. Pēc tam viņi aizsūtīja deputaciju uz citām rūpnīcām, paziņojot savas prasības un aicinot pievienoties". Tūkstoši un desmit tūkstoši strādnieku sāka pievienoties kustībai. Legālā, Zubalo-va strādnieku biedrība, kas nodibināta ar valdības atbalstu, lai sagandētu proletariātu ar sistemātisku monarehistisku propagandu, stipri vien pakalpoja kustības organizēšanai tās zemākajās stadijās un tās augšanai plašumā. Notika tas, uz ko jau sen norādīja sociāldemokrāti, kas teica zubatoviešiem, ka strādnieku šķiras revolucionārais instinkts un tās solidaritātes gars pārvarēs visādas sīkas policejiskas viltības. Zubatovieši ievilks kustībā pat vis^1 vairāk atpalikušos strādniekus, bet pēc tam jau cara valdība pati gādās, lai bīdītu strādniekus tālāk, kapitālistiskā ekspluatācija pati pavirzīs viņus no mierīgā un caur un cauri liekulīgā zubatovisma uz revolucionāro sociāldemokrātiju. Proletāriešu dzīves un proletāriešu cī-

i.ias prakse pārvarēs visas zubatoviešu kungu „teorijas" un visus pūliņus^30.

Tā tas arī iznāca. Kāds biedrs, strādnieks, Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Pēterburgas komitejas loceklis, mums 5. janvarī rakstītā vēstulē šādā veidā izsaka savus iespaidus:

„Rakstu tiešā iespaidā, ko guvu aiz Ņevas zastavas notikušajā Semjaņikova rūpnīcas strādnieku sapulcē. Bet vispirms pāris vārdus par noskaņojumu, kāds valda Pēterburgas strādniekos. Kā zināms, pēdēja laikā šeit popa Gapona vadībā sāka rasties vai, pareizāk, atdzimt „Zuba-tova“ organizācijas. Ļoti īsā laikā organizācijas (oti pavairojās un pastiprinājās. Tagad tā sauktajai „Krievu fabriku sl rad nieku biedrībai“ ir jau 11 nodaļas. Kā jau tas bija gaidāms, šo biedrību rezultātiem vajadzēja būt tādiem, kādi tie jau bija dienvidos.

Tagad, droši var teikt, Pēterburgā sākas plaša streiku kas tība. Gandrīz ik dienas dzirdams par jaunu streiku gan vienā, gan otrā rūpnīcā. Lūk, jau divi dienas, kamēr sākusi streikot Putilova rūpnīca. Pirms nedēļām divām streikoja Šau kokvilnas vērptuve Viborgas pusē. Streiks ilga kādas četras dienas. Strādnieki neko nepanāca. Ja ne šodien, lad rīt šis streiks atkal atjaunosies. Noskaņojums visur pacilāts, bet nevar teikt, ka par labu sociāldemokrātijai. Strādnieku lielākā daļa ir par tīri ekonomisku cīņu un pret politisko. Tomēr jāgaida un jācer, ka šis noskaņojums grozīsies un strādnieki sapratīs, ka bez politiskas cīņas tie nekādus ekonomiskus uzlabojumus nepanāks. Šodien sāka streikot Ņevas kuģu būvniecības sabiedrības (Semjaņikova) rūpnīca. „Krievu fabriku un rūpnīcu strādnieku biedrības" vietējā nodaļa mēģina nostāties par sāktā streika vadītāju, bet viņai tas, protams, neizdosies. Vadītāja būs sociāldemokrātijā, neraugoties uz to, ka šeit tā ir briesmīgi vāja.

Iznākušas Pēterburgas komitejas lapiņas: divas Šau vērpšanas fabrikai un viena — Putilova strādniekiem. Šodien notika Ņevas kuģu būvniecības rūpnīcas strādnieku

sapulce. Sanāca apmēram 500 strādnieku. Pirmoreiz runāja „Biedrības" vietējās nodaļas biedri. Viņi vērsās nost no politiskām prasībām un izvirzīja lielāko liesu ekonomiskas prasības. Pīīlī skanēja nepiekrišanas saucieni. Bet tad parādījās avīzes „Russkaja Gazeta“ līdzstrādnieks Strojevs, ko Pēterburgas strādnieki ļoti cienī. Slrojevs iesniedza rezolūciju, kuru, kā viņš paziņoja, esot izstrādājis viņš un sociāldemokrātijas pārstāvji. Kaut arī šī rezolūcija pasvītro proletariāta un buržuāzijas šķiras interešu pretstatu, tomēr nepietiekoši. Pēc Strojeva runāja biedri strādnieki sociāldemokrāti, kas principā aizstāvēja šo rezolūciju, tomēr uzsvērdami, ka tā ir aprobežota un nepietiekoša. Tad sākās sajukums, daži bija neapmierināti ar sociāldemokrātu runām un sāka jaukt sapulci. Sapulce ar balsu vairākumu izteicās pret priekšsēdētāju, kas arī bija starp šiem jaucējiem, un ievēlēja jaunu priekšsēdētāju, sociālistu. Bet (Zubatova) „biedrības" biedri neapklusa un joprojām jauca sapulci. Kaut arī sapulces milzīgais vairākums (90%) bija sociālistu pusē, tomēr sapulce galu galā izklīda, neko nenolēmusi, un lemšanu atlika līdz rītam. Katrā ziņā var teikt, ka sociāldemokrātiem izdevās strādnieku noskaņojumu pavērst savā labā. Rītdien gaidāma liela sapulce. — Iespējams, ka būs divi trīs tūkstoši cilvēku. — Šinīs dienās gaidāma grandioza demonstrācijā, kaut kas līdzīgs jūlija demonstrācijai dienvidos 1903. gadā. Streiko Franču-krievu sabiedrības rūpnīca — ap četri pieci tūkstoši cilvēku. Ziņo, ka sācies streiks Štiglica kokvilnas vērpšanas fabrikā — ap pieci tūkstoši. Gaidāms streiks Obuchova rūpnīcā — pieci seši tūkstoši".

Salīdzinot šīs sociāldemokrātā, vietējā komilejnieka, ziņas (kurš, saprotams, precizi varēja zināt tikai par nolikumiem nelielā Pēterburgas daļā) ar ārzemju, it īpaši Anglijas avīžu ziņām, mums jāsecina, ka Anglijas avīžu ziņas raksturīgas ar visai ievērojamu precizitāti.

Streiks auga dienu no dienas ārkārtīgi strauji. Strādnieki rīkoja ļoti daudz sapulču un izstrādāja savu „chartiju", savas ekonomiskās un politiskās prasības. Kā vienas, tā otras, kaut gan vadītāji bija zubalovieši, visumā līdzinājās sociāldemokrātiskās partijas programas prasībām līdz pat lozungam: satversmes sapulces sasaukšana uz vispārēju,

liešu, vienlīdzīgu un aizklātu vēlēšanu tiesību pamata. Šuvu apmēru ziņā vēl neredzētā streika stiehiskā augšana I и I и jo tālu aizsteigusies garām organizēto sociāldemokrātu plānveidīgajai līdzdalībai kustībā. Bet jausim runāt viņiem pašiem.

7 S. sii

7

ASIŅAINĀS SVĒTDIENAS PRIEKŠVAKARS

Savā stāstā par kustības gaitu mēs apstājāmies pie tā, ka pēc Gapona iniciativas svētdien, 9. janvarī, tika noteikts strādnieku masu gājiens uz Ziemas pili, lai iesniegtu caram ,,peticiju“ par satversmes sapulces sasaukšanu. Jau sestdien, 8. janvarī, streiks Pēterburgā kļuva vispārējs. Pat oficiālās ziņas streikot sākušo skaitu noteica uz 100—150 tūkstoš cilvēku. Krievija vēl nebija redzējusi tik gigantisku šķiru cīņas eksploziju. Izrādījās, ka visa pusotra miljona lielā gigantiskā centra rūpniecības, tirdzniecības un sabiedriskā dzīve ir paralizēta. Proletariats darbos rādīja, ka uz viņa un tikai uz viņa turas mūsdienu civilizācijā, ka ar viņa darbu tiek radīta bagātība un greznība, ka uz viņu balstās visa mūsu ,,kullura“. Pilsēta palika gan bez avīzēm, gan bez apgaismošanas, gan bez ūdens. Un šim vispārējam streikam piemita skaidri izteikts politisks raksturs, streiks bija revolucionāro notikumu tiešs prologs.

Lūk, kā kāds aculiecinieks mums adresētā vēstulē apraksta vēsturiskās dienas priekšvakaru:

„Kopš 7. janvara streiks Pēterburgā kļuva vispārējs. Apstājās ne tikai visas lielās rūpnīcas un fabrikas, bet arī daudzas darbnīcas. Šodien, 8. janvarī, neiznāca neviena cita avīze kā tikai „Praviteļstvennij Vestņik"35 un „Vedo-mosti S.-Pcterburgskogo Gradonačaļslva“. Kustības vadība līdz šim ir zubatoviešu rokās. Mēs vērojam Pēterburgā neredzētu ainu, un sirds sažņaudzas bailēs nezināmā priekšā, — vai soc.-dein. organizācija būs spējīga kaut vai pēc zināma laika ņemt kustību savās rokās. Stāvoklis ir ārkārtīgi nopietns. Visu šo laiku katru dienu noliek

j

strādnieku masu sapulces visos pilsētas rajonos „Krievu strādnieku savienības^14 telpās. To priekšā ielas caurām dienām pilnas ar tūkstošiem strādnieku. Laiku pa laikam sociāldemokrāti teic runas un izplata lapiņas. Visumā tās uzņem atzinīgi, kaut gan zubatovieši mēģina rīkot opozi-ciju. Kad runa pieskaras patvaldībai, viņi kliedz: „Tas mums nav vajadzīgs, patvaldība mūs netraucē 1“ Bet pa tam runās, ko zubatovieši teic „Savienības^11 telpās, tiek izvirzītas visas soc.-dem. prasības, sākot ar 8 stundu darba dienu un beidzot ar tautas pārstāvju sasaukšanu uz vienlīdzīgu, tiešu un aizklātu vēlēšanu tiesību pamata. Tomēr zubatovieši gan apgalvo, ka šo prasību apmierināšana nenozīmējot patvaldības gāšanu, bet tautas tuvināšanu caram, birokrātijas iznīcināšanu, kas caru šķirot no tautas.

Sociāldemokrāti runā arī Savienības telpās, un viņu runas tiek uzņemtas atzinīgi, bet praktisko ierosinājumu iniciatori ir zubatovieši. Kaut gan soc.-dem. iebilst, šie ierosinājumi tomēr tiek pieņemti. To saturs ir šāds: svētdien, 9. janvarī, strādniekiem jāiet uz Ziemas pili un caur garīdznieku Georgiju Gaponu jāiesniedz caram peticija, kurā ierakstītas visas strādnieku prasības un kura beidzas ar vārdiem: „Dod mums visu to, vai arī mēs mirsim^11. Pie tam sapulču vadītāji piebilst: „Ja cars nedos, tad mūsu rokas vairs nebūs saistītas, — tātad viņš ir mūsu ienaidnieks, un tad mēs, sarkano karogu pacēluši, cīnīsimies pret viņu. Ja līs mūsu asinis, tad tās kritīs uz viņa galvu^11. Peticija visur tiek pieņemta. Strādnieki zvēr, ka svētdien viņi visi „ar sievām un bērniem^11 ieradīšoties laukumā. Šodien peticiju parakstīs atsevišķos rajonos, bet pulksten 2 visiem jāsapulcējas „Tautas namā^11 uz galīgo mītiņu.

Viss tas notiek, policijai neko nedarot, — viņa ir no visām vietām aizvākta, kaut gan dažu ēku pagalmos ir paslēpti jātnieku žandarmi.

Šodien ielās izkar pilsētas galvas paziņojumus, kuri aizliedz sapulcēšanos un draud ar bruņotu spēku. Strādnieki plēš tos nost. No apkārtnes pilsētā savelk karaspēku. Tramvaju kalpotājus (konduktorus un kučierus) kazaki ar kailiem zobeniem piespieda iziet darbā^11.

8

NOGALINĀTO UN IEVAINOTO SKAITS

Par nogalināto un ievainoto skaitu ziņas ir dažādas. Pats par sevi saprotams, ka par precizu uzskaiti nevar būt ne runas, bet spriest pēc acumēra ir ļoti grūti. Valdības ziņojums par 96 nogalinātiem un 380 ievainotiem ir acīm redzot samelots, un tam neviens netic. Pēc pēdējām avīžu ziņām žurnālisti 13. janvarī iesnieguši iekšlietu ministram sarakstu par 4 600 nogalinātiem un ievainotiem, sarakstu, ko sastādījuši reportieri. Protams, arī šis skaitlis nevar būt pilnīgs, tāpēc ka arī dienu (nerunājot jau par nakti) nebūtu bijis iespējams saskaitīt visās sadursmēs visus nogalinātos un ievainotos.

Patvaldības uzvara pār neapbruņoto tautu prasījusi ne mazāk upuru kā lielas kaujas Mandžurijā. Ne velti, kā visi ārzemju korespondenti ziņo, Pēterburgas strādnieki klieguši oficieriem, ka tie sekmīgāk cīnoties pret krievu tautu nekā pret japāņiem.

9

KAUJAS UZ BARIKĀDĒM*0

Kā mēs jau redzējām, korespondentu ziņojumi arvien biežāk runā par barikādēm Vasilija Salā un pa dajai uz Ņevas prospekta. Valdības ziņojumā, kas izdots 10. (23.) janvarī, pirmdienā, teikts: „Pūlis cēla barikādes ar dzeloņstiepļu žogiem, ar sarkaniem karogiem Šliselburgas traktā, pēc tam pie Karvas zastavas, uz Troicas tilta, pie Aleksandra dārza, pie apstādījumiem uz Ņevas prospekta. No blakus esošo māju logiem svieda akmeņus un šāva uz karaspēku. Pūlis ņēma nost policistiem ieročus. Sofa ieroču fabrika tika izlaupīta. Vasilija Salas pirmajā un otrajā iecirkni pūlis grieza pušu telegrāfā stieples un gāza nost telegrāfā stabus. Izdemolēts policijas iecirknis".

Kāds franču korespondents svētdien pīkst. 2 un 50 min. telegrafējis: ,.Šaušana turpinās. Acīm redzot karaspēks pilnīgi zaudējis galvu. Iedams pāri Ņevai, redzēju vairākas signalugunis un dzirdēju šauteņu zalvju dārdoņu. Vasilija Salā barikādes apgaismotas ar ugunskuriem, ko sakūruši streikotāji. Tālāk likt man neizdodas. Nelaimi vēstījošais taures pūtiens nozīmē pavēli šaut. Bataljons zaldatu ar uz priekšu izstieptiem durkļiem triecienā ieņem no apgāztām kamanām uzceltu barikādi. Notiek īsts slaktiņš. Apmēram simt strādnieku paliek guļam kaujas laukā. Man garām aizved cilvēkus piecdesmit — ievainotus gūstekņus. Oficieris piedraud man ar pistoli un pavēl vākties projām".

Sīku aprakstu par barikāžu cīņām korespondenti sniedz sevišķi maz. Tas ir saprotams, jo korespondenti centās turēties vairāk vai mazāk tālu no bīstamajām vielām. Bet

no barikāžu kauju dalībniekiem, protams, dzīvi palikuši varbūt pavisam pavisam nedaudzi. Bija pat ziņa, ka barikādes apšaudījusi artilērija, bet šī ziņa, kā liekas, neapstiprinās.

Iespiests pēc rokraksta

CARA MIERS

Ārzemju avīzes ziņoja, ka pēdējās apspriedēs Carskoje Selo (pēc 9. janvara uzvaras), caram klātesot vai bez viņa, rosīgi apspriests jautājums par to, ka ar Japanu būtu vēlams miers. Principā tagad visi tie, kas apkārt dievinātajam monarcham, ir jau par mieru. To valsts augstmaņu skaits, kuri pirms desmit dienām bez ierunām aizstāvēja kara turpināšanu, tagad ievērojami samazinājies, un daudzi no viņiem jau kļuvuši par pārliecinātiem miera piekritējiem.

Lai zina tie muļķīši sociāldemokrāti no mūsu partijas tā saucamā СО, kuri nesaprata, ka frāzes par „mieru par katru ccnu“, būdamas tukšas frāzes (jo neviens neprasīja sociāldemokrātu ieskatus un no viņu ieskata nekas nebija atkarīgs), faktiski tagadējā konjunktūrā nāca tikai par labu izbaidītajiem patvaldības piekritējiem. Mūsu jaun-iskrieši nogulējuši pagriezienu visas Eiropas buržuāzijas noskaņojumā (kura sāka ar simpātijām pret Japanu un jau sen ir sākusi pāriet Krievijas pusē, baidīdamās no revolūcijas —- sal. „Frankfurter Zeitung“[31] u. c.). Tagad viņi noguļ to, ka tukšās banalās frāzes par mieru par katru cenu sāk izmantot saviem nolūkiem arī Pēterburgas Ugrjumi-Rurčejevi^37,

Sarakstiis 1900. (/. 19. janvari (1. februāri)

Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina

rakstu un male rial и krājumā XVI iespiests pēc rokraksta

ISS APRAKSTS PAR ŠĶELŠANOS KSDSP

Šveices sociāldemokrātu pazīstamais vadonis Hermanis Greilichs (Herman Greulich) 1905. g. 1. februāra vēstulē avīzes „Vperjod" redakcijai (KSDSP) starp cilu izteicis nožēlošanu par jauno šķelšanos Krievijas sociāldemokrātu vidū un piezīmējis: „AVer die grossere Schuld an dieser Zersplitterung trāgt, das werde ich nicht entscheiden, und ich habe den internationalen Entscheid bei der deutschen Parteileitung angeregt“ („Kas vairāk vainīgs šai šķelšanā, 1o es neizšķiršu; es ieteicu, lai Vācijas s.-d. partijas valde izšķir šo jautājumu starptautiski").

Uz šo Greilicha vēstuli avīzes „Vperjod" redakcija kopā ar Krievijas „Vairākuma Komiteju Biroja" ārzemju pilnvaroto, biedru Stepanovu, atbildēja ar šādu vēstuli.

Tā kā biedrs Greilichs domā griezties pie starptautiskā lēmuma, tad mēs savu vēstuli Greilicham paziņojam visie.m avīzes „Vperjod" ārzemju draugiem un lūdzam viņus pārtulkot šo vēstuli tās zemes valodā, kur viņi dzīvo, un iepazīstināt ar šo vēstuli iespējami lielāku skaitu ārzemju sociāldemokrātu.

Tāpat vēlams pārtulkot svešvalodās arī Ļeņina brošūru: „Paziņojums un dokumenti par sakaru saraušami starp centrālajām iestādēm un partiju" un tāpat 1) ziemeļu konferences rezolūcijas un 2) Kaukazijas konferences rezolūcijas; 3) dienvidu konferences rezolūcijas.

Lūdz paziņot, vai šis lūgums tiks izpildīts.

VĒSTULE GREILICHAM

1905. 3. februāri.

Godājamais biedri! Savā vēstulē Jūs pieskaraties jautājumam par mūsu (KSDSP) partijas vienas vai otras frakcijas vainigumu šķelšanā. Jūs sakāt, ka esat pieprasījuši, ko par to domā Vācijas s.-d. un Starptautiskais birojs. Tāpēc mēs atzīstam par savu pienākumu paskaidrot Jums, kā notika šķelšanās. Aprobežosimies ar precīzi pieradītu faktu minēšanu, pēc iespējas atmetot ikvienu 1o novērtējumu.

Līdz 1903. gada beigām mūsu partija bija savā starpā nesaistītu vietējo s.-d. organizāciju kopums, kuras sauca par komitejām. Centrālās Komitejas un Centrālā Organa, ko ievēlēja partijas 1. kongresā (1898. g. pavasarī), nebija. Policija tos sagrāva, un tie netika atjaunoti. Ārzemēs nolika šķelšanās starp „Krievijas s.-d. savienību” (organs — „Rabočeje Djelo”, no tā: ,,rabočedje(ci“) un Pļechanovu. Pļechanova pusē nostājās 1900. gadā nodibinātā avīze ,.lskra”. Trīs gados, 1900.—1903., „Iskra” ieguva noteicošo ietekmi Krievijas komitejās. ,,lskra“ aizstāvēja revolucionārās sociāldemokrātijas idejas prel „ekonomismu” (alias* — „rabočedjeļcu virzienu” = oportunisma Krievijas paveids).

Partijas vienības trūkums nomāca visus.

Beidzot 1903. gada augustā ārzemēs izdevās sapulcināt partijas otro konyre.su. Piedalījās visas komitejas no Krievijas, Bunds (Bund - ebreju proletariāta patstāvīga organizācija) un abas ārzemju frakcijas, „iskriešu” un „rabočedjeļcu”.

Visi kongresa dalībnieki atzina kongresu par likumīgu. Cīņa kongresā notika starp iskriešiem un antiiskriešiein Irabočedjeļci un Bunds); vidū bija tā sauktais „purvs”. Iskrieši uzvarēja. Viņi ieguva vairākumu partijas progra-inas jautājumā (apstiprināts „Iskras” projekts). „Iskru” atzina par Centrālo Orgānu, tās virzienu par partijas virzienu. Vairākas rezolūcijas par taktiku bija „Iskras” garā. lika pieņemti iskriešu organizatoriskie statūti (Ļeņina projekts). Vienīgi atsevišķās vietās tos pasliktināja anti-iskrieši, piedaloties iskriešu mazākumam. Balsu grupējums kongresā bija šāds: Pavisam 51 balss. Ko tām 33 iskriešu balsis (24 — tagadējā vairākuma iskrieši, 9 — tagadējā mazākuma iskrieši), 10 — „purvs” un 8 — antiiskrieši |3 rabočedjeļci un 5 bundisti). lTz kongresa beigām, pirms

citiem vārdiem. Red.

vēlēšanām, septiņi delegāti (2 rabočedjeļci un 5 bundisti) no kongresa aizgāja (Bunds izstājās no partijas).

Tad izrādījās, ka iskriešu mazākums, ko viņa izdarīto kļūdu dēļ atbalstīja visi antiiskrieši un purvs, ir kongresa mazākums (24 un 9 + 10 + 1, t. i., 24 un 20). Centrālās iestādes vēlējot, nolēma ievēlēt 3 personas СО redakcijā un 3 — CK. No ,,Iskras“ vecās redakcijas 6 personām (Pļecha-novs, Akselrods, Zasuļiča, Starovers, Ļeņins un Martovs) ievēlēja Pļechanovu, Ļeņinu un Martovu. CK gribēja ievēlēt divus no vairākuma un vienu no mazākuma.

Martovs atteicās piedalīties redakcijā, ja tur nav trīs „izslēgto" (neievēlēto) biedru, un viss mazākums atteicās piedalīties CK vēlēšanās. Neviens nekad nav apstrīdējis un līdz šim neapstrīd vēlēšanu likumīgumu. Bet mazākums pēc kongresa atteicās strādāt kongresa ievēlēto centru vadībā.

Šis boikots turpinājās trīs mēnešus, no 1903. g. augusta beigām līdz 1903. g. novembra beigām. „Iskru“ (sešus numurus, 46.—51. nr-u) rediģēja Pļechanovs un Ļeņins divatā. Mazākums partijā nodibināja slepenu organizāciju (fakts, ko tagad presē apliecinājuši paši mazākuma piekritēji un ko pašlaik nenoliedz neviens). Krievijas komitejas ar lielum lielu balsu vairākumu (12 no 14 komitejām, kas paguva izteikties) izteicās pret šo dezorganizējošo boikotu.

Bet Pļechanovs pēc ārzemju „Ligas" (= partijas ārzemju organizācija) vētrainā kongresa, kas notika 1903. g. pašās oktobra beigās, nolēma piekāpties pret mazākumu, paziņodams visas partijas priekšā rakstā ,,Ko nedarīt" („Iskras" 52. nr-ā, 1903. g. novembrī), ka, lai izvairītos no šķelšanās, dažreiz vajagot piekāpties pat pret tiem, kas kļūdīdamies sliecas uz revizionismu un darbojas kā anarehistisks individualists (pasvītrotie izteicieni — Pļechanova tiešie izteicieni rakstā „Ko nedarīt"). Ļeņins izstājās no redakcijas, nevēlēdamies rīkoties pret kongresa lēmumiem. Tad Pļechanovs „kooptēja" visus četrus bijušos redaktorus. Krievijas komitejas paziņoja, ka tās noskatīsies, kāds būs jaunās „Iskras" virziens, noskatīsies, vai meņševiki iegājuši redakcijā miera dēļ.

Izrādījās, kā to jau paredzēja boļševiki, ka nedz noturējās vecās „Iskras" virziens, nedz jaunā, meņševistiskā redakcija deva partijai mieru. „Iskras" virziens tik stipri pagriezās uz vecā, II kongresa noraidītā rabočedjeļcu vir-/iena pusi, ka pats Trockis, izcils mazākuma loceklis, kas i/dcvis programatisku brošuru „Mūsu politiskie uzdevumi", brošuru, kura iznākusi jaunās ,,Iskras“ redakcijā, paziņoja burtiski: „starp veco un jauno „Iskru“ ir bezdibenisLai nesāktu garus paskaidrojumus par Iskras" principu nepastāvīgumu, mēs aprobežojamies ar šo mūsu pretinieka paziņojumu.

No otras puses, „mazākuma slepenā organizācija" nelikvidējās, bet joprojām boikotēja Centrālo Komiteju. Šī partijas slepenā sašķelšana atklātā un slepenā organizācijā nepanesami bremzēja darbu. Lielum lielais to Krievijas komiteju vairākums, kas izteicās par krizes jautājumu, noteikti nosodīja tiklab jaunās „Iskras" virzienu, kā arī mazākuma dezorganizalorisko izturēšanos. No visām pusēm skanēja prasība nekavējoties sasaukt trešo kongresu, lai izkļūtu no nepanesamā stāvokļa.

Pēc mūsu partijas statūtiem ārkārtēja kongresa sasaukšanai (kārtējie kongresi tiek sasaukti „pēc iespējas" ik pa diviem gadiem) vajadzīgs iesniegums no organizācijām, kurām kopā ir puse no visa balsu skaita. Puse jau radās. Bet tad Centrālā Komiteja, izmantodama dažu savu vairākumam piederošo locekļu arestu, palika neuzticīga vairākumam. Pēc arestiem palikušie CK locekļi, minēdami kā iemeslu „samierināšanos", salīga ar slepeno mazākuma organizāciju un paziņoja, ka šī organizācija tiek likvidēta, pie kam partijai nezinot un pretēji Centrālās Komitejas rakstveida paziņojumiem CK tika kooptēti trīs meņSeviki. Šī kooptacija nolika 1904. gada novembrī vai decembrī. Tādējādi mazākums, ārdīdams visu partiju, no 1903. gada augusta līdz 1904. gada novembrim cīnījās, lai СО kooptētu trīs un CK — trīs personas.

Šādi viltotās centrālās iestādes uz prasību sasaukt kongresu atbildēja ar lamāšanos vai ar klusēšanu.

Tad Krievijas komiteju pacietības mērs bija pilns. Tās sāka sasaukt savas atsevišķas konferences. Līdz šim nolikušas trīs konferences: 1) četru Kaukazijas komiteju; 2) trīs dienvidu komiteju (Odesa, Nikolajcva un Jekaleri-noslava) un 3) sešu ziemeļu komiteju (Pēterburga, Maskava, Tvēra, Rīga, „Ziemeļi", t. i., Jaroslava, Kostroma un Vladimira, un beidzot I^ižņij-Novgoroda). Visas šīs konferences izteicās par labu „vairākumam", nolēma atbalstīt vairākuma literāro grupu (Ļeņina, Rjadovoja, Orlovska, Gaļorkas'9, Voinova^40 un citu grupu) un ievēlēja savu biroju; šim „birojam^32^4 trešā, t. i., ziemeļu, konference uzdeva pārvērsties par Organizācijas komiteju un sasaukt Krievijas komiteju kongresu, t. i., partijas trešo kongresu, neievērojot ārzemēs esošos centrus, kas atšķēlušies no partijas.

Tāds bija stāvoklis uz 1905. gada 1. janvari (pēc jaunā stila). Vairākuma Komiteju Birojs sāka savu darbu (mūsu policejisko apstākļu dēļ kongresa sasaukšana, protams, dažus mēnešus aizkavēsies: par otro kongresu lika paziņots 1902. g. decembrī, bet to sasauca 1903. gada augustā). Vairākuma literārā grupa nodibināja vairākuma orgānu, avīzi „Vperjod^32^4, kas kopš 1905. g. 4. janvara (pēc jaunā stila) sāka iznākt ik nedēļas. Tagad (1905. g. 3. februārī) jau iznākuši 4 numuri. Avīzes „Vperjod^44 virziens ir vecās ,,lskras“ virziens. Vecās „Iskras^44 vārdā „Vperjod^44 noteikti cīnās pret jauno „Iskru^44.

Tātad izrādījās, ka faktiski ir divas Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas. Viena, kuras organs ir ,.Iskra'[32], ko „oficiāli^44 sauc par partijas Centrālo Orgānu, kurai ir Centrālā Komiteja un četras no divdesmit komitejām Krievijā (pārējās komitejas Krievijā, izņemot divdesmit, kas bija otrajā kongresā, radās vēlāk,un jautājums, vai to apstiprināšana likumīga, ir strīda jautājums). Otra partija, kuras organs ir „Vperjod^44, kurai ir „Krievijas Vairākuma Komiteju Birojs^44, kurai ir 14 komitejas Krievijā (trīspadsmit iepriekš nosauktās plus Voroņežas, bet droši vien arī plus Saratovas, Uralu, Tulas un Sibirijas komiteja^32).

,,JauniskrieSul‘ puse ir visi vecas „Iskras^44 pretinieki, visi rabočedjeļci un lielākā daļa ap partiju esošās inteliģences. ,,Vperjodoviešu“ pusē ir visi principiāli pārliecinātie vecās „Iskras^44 piekritēji un lielākā daļa apzinīgo, progresivo strādnieku un partijas praktisko darbinieku Krievijā. Pļechanovs, kas partijas otrajā kongresā (1903. g. augustā) un lāgas kongresā (1903. oktobrī) bija boļševiks un kas kopš 1903. gada novembra nikni cīnās pret „vairākumu^44,

1004. g. 2. septembri publiski paziņoja (šī atsauksme ir iespiesta), ka abu pušu spēki esot apluveni vienādi.

Mēs, boļševiki, apgalvojam, ka mūsu pusē ir īsto Krievijas partijas darbinieku vairākums. Par šķelšanās galveno iemeslu un apvienošanās galveno šķērsli mēs uzskatām mazākuma dezorganizalorisko izturēšanos, kurš atteicās pakļauties otrā kongresa lēmumiem un šķelšanos atzina par labāku nekā trešā kongresa sasaukšanu.

Tagad Krievijā meņševiki visur sašķeļ vietējās organizācijas. Tā Pēterburgā viņi nav ļāvuši sarīkot komitejai 28. novembrī demonstrāciju (sk. „Vperjod" 1. nr-u*). Tagad viņi Pēterburgā atšķēlušies īpašā grupā, kas nosaukta par „grupu pie CK“ un darbojas pret partijas vietējo komiteju. Tādu pašu vietējo grupu („pie CK“) cīņai pret par-li jas komiteju viņi šajās dienās nodibinājuši Odesā. Partijas meņševistiskajām centrālajām iestādēm, tāpēc ka to pozi-cija bija neīsta, nācās dezorganizēt partijas vietējo darbiņ jo šīs centrālās iestādes negribēja pakļauties to partijas komiteju lēmumam, kuras tās bija ievēlējušas.

Principiālās domstarpības starp avīzi „Vperjod" un | jauno „Iskru" būtībā ir tās pašas, kādas bija starp veco „Iskru" un žurnālu „Rabočeje Djelo". Šīs domstarpības mēs atzīstam par svarīgām, bet, ja būtu iespējams pilnīgi aizstāvēt savus uzskatus, vecās „Iskras" uzskatus, mēs neuzskatītu šīs domstarpības pašas par sevi kā šķērsli kopējam darbam vienā partijā.

Iespiedusi atsevišķas lapiņas veidā 1905. (/. KSDSP veicināšanas grupa

Herne Iespiests pēc rokraksta

Sk. šā sējuma 19.—23. Ipp. Red.

no

TREPOVS SAIMNIEKO

Mežonīga izrēķināšanās ar visiem neapmierinātajiem pēc 9. janvara kļuvusi par valdības lozungu. Otrdien par Peler-burgas ģenerālgubernatoru ar diktatora pilnvarām tika iecelts Trepovs, viens no carisma kalpiem, ko visvairāk ienīst visa Krievija, kas Maskavā kļuvis slavens ar savu mežonīgumu, rupjību un piedalīšanos zubatoviskos mēģinājumos sagandēt strādniekus.

Aresti sākuši birt kā no pārpilnības raga. Vispirms saņemti ciet liberālās deputacijas locekļi, kura sestdien vēlu vakarā braukusi pie Vites un Svjatopolka-Mirska lūgt valdību, lai strādnieku peticija tiktu pieņemta un lai karaspēks uz mierīgo demonstrāciju neatbildētu ar šāvieniem. Pats par sevi saprotams, ka šīm lūgšanām nav bijis nekādu rezultātu: Vite nosūtījis deputaciju pie Svjatopolka-Mirska, bet pēdējais atteicies to pieņemt. Iekšlietu ministra biedrs Ridzevskis ļoti vēsi pieņēmis deputaciju, paziņojis, ka pārliecināt vajagot nevis valdību, bet strādniekus, ka valdība par visu notiekošo esot lieliski informēta un ka tā jau pieņēmusi lēmumus, kas nevarot tikt grozīti ne ar kādiem lūgumiem. Interesanti, ka liberāļu sapulce, kas ievēlēja šo deputaciju, izvirzījusi arī jautājumu par to, ka vajadzētu atrunāt strādniekus no gājiena uz Ziemas pili, bet Gapona draugs, kurš piedalījies sapulcē, paziņojis, ka tas esot veltīgi, ka strādnieku lēmums esot negrozāms. (Šīs ziņas sniedzis Diloņa kgs, angļu avīzes „The Daily Telegraph11^33 korespondents, un tās vēlāk apstiprinājuši cili korespondenti.)

Pret arestētajiem deputacijas locekļiem Hesenu, Arseņ-Jovu, Karejevu, Pešechonovu, Mjakotinu, Semevsku, Ked-linu, Šņitņikovu, Ivančinu-Pisarevu un Gorkiju (saņemts Rīgā un aizvesls uz Pēterburgu) vērsa visnejēdzīgāko apsūdzību, ka viņiem otrā dienā pēc revolūcijas bijis nodoms noorganizēt „Krievijas pagaidu valdību". Saprotams, ka šī apsūdzība sabrūk pati no sevis. Daudzi saņemtie (Arseņjevs, Kedrovs, Šņitņikovs) jau izlaisti. Ārzemēs izglī-lolajā buržuāziskajā sabiedrībā sākusies enerģiska kampaņa Gorkija labā, un lūgumu caram par viņa atbrīvošanu parakstījuši daudzi izcili Vācijas zinātnieki un rakstnieki. Tagad viņiem pievienojušies Austrijas, Francijas un Itālijas zinātnieki un literati.

Piektdien vakarā saņemti ciet četri avīzes ,,Naša Žizņ“ līdzstrādnieki: Prokopovičs ar sievu, Chižņakovs un Jakovlevs (Bogučarskis). No avīzes „Naši Dņi“ līdzstrādniekiem sestdien no rīta saņemts ciet Haneizers. Policija sevišķi centīgi meklē naudu, kas no ārzemēm sūtīta streikotājiem vai palīdzībai nogalināto atraitnēm un bāriņiem. Arestē veselām masām: Bogučarska arestēšanas papīriņam bijis 53., bet Cliižņakova papīriņam — 109. numurs. Sestdien abu minēto avīžu redakcijās nolikusi kratīšana un paņemti itin visi manuskripti, to skaitā sīki pārskati par visas nedēļas notikumiem, pārskati, ko sastādījuši un parakstījuši ticami aculiecinieki, kuri nākamo paaudžu pamācīšanai pierakstījuši visu, ko tie redzējuši. Viss šis materials tagad nekad vairs neieraudzīs dienas gaismu.

Trešdien arestēto skaits bijis tik liels, ka viņus vajadzējis sēdināt pa divi un pa trīs vienā kamerā. Ar strādniekiem jaunais diktators nemaz vairs neceremonējas. Kopš ceturtdienas viņus ķer ciet bariem un izsūta uz dzimšanas vietu. Tur viņi, protams, izplatīs vēstis par devītā janvara notikumiem un sludinās cīņu pret patvaldību.

Trepovs sāk savu veco Maskavas politiku: pievilināt strādnieku masu ar ekonomiskām dāvaniņām.

Uzņēmēji kopā ar linanču ministru sapulcējas un pārdomā dažāda veida piekāpšanos pret strādniekiem, runā par 9 stundu darba dienu. Finanču ministrs otrdien pieņem strādnieku deputaciju, sola ekonomiskas reformas, brīdina no politiskas aģilacijas.

Policija lien vai no ādas ārā, lai sētu neuzticību un naidu starp iedzīvotājiem vispār un starp strādniekiem. Trešdien ārzemju avīzēs visnoteiktākā veidā ziņots, ka policija Pēterburgas iedzīvotājus cenšoties nobaidīt ar sensacionālām p|āpām par laupīšanām un asiņainiem darbiem, ko it kā sākot streikotāji. Pat iekšlietu ministra biedrs Ridzev-skis otrdien apgalvojis kādam apmeklētājam, ka streikotāji taisoties laupīt, dedzināt, postīt, slepkavot. Streikotāji pasludināja, kur varēja, — vismaz viņu apzinīgie vadoņi, — katas ir apmelojums. Policija pati iedzīvotāju terorizēšanai uzsūtījusi provokatorus un sētniekus, lai tie dauza logus, dedzina avīžu kioskus un izlaupa tirgotavas. Turpretim strādnieki patiesībā izturējušies tik mierīgi, ka ar to radījuši izbrīnu ārzemju avīžu korespondentos, kas redzējuši 0. janvara šausmas.

Policijas aģenti tagad nodarbināti ar jaunu „strādnieku organizēšanu^11. Viņi izvēlas piemērotus strādniekus, izdala viņiem naudu, uzkūda viņus studentiem un literātiem, slavē „cara tētiņa patieso tautas politiku^11. Divi vai trīs simti tūkstošu neizglītotu, bada nomāktu strādnieku vidū nav grūti atrast dažus tūkstošus, kas uzķersies uz šās makšķeres. Šie pēdējie nu liks „organizēti^11, viņus piespiedīs lādēt „liberālos krāpniekus^11 un skaļi pasludināt, ka pagājušajā svētdienā viņi ir apkrāpti. Pēc tam šie strādnieku šķiras atkritumi izvēlēs deputaciju, kura „pazemīgi lūgs caru, lai atļauj viņiem krist pie tā kājām un nožēlot savus noziegumus, kas izdarīti pagājušo svētdien^11. „Pēc manas informācijās, — turpina korespondents, — tieši visu šo tad nu tagad kārto policija. Kad šī organizēšana būs pabeigta, tad viņa majestātei visžēlīgi labpatiksies pieņemt deputaciju manēžā, kas speciāli būs iekārtota šim nolūkam. Aizkustinošā runā viņš paziņos y>ar savu tēvišķīgo gādību par strādniekiem un par pasākumiem viņu stāvokļa uzlabošanai^11.

P. S.* Šīs rindas jau bija saliktas, kad mēs no telegra-mām uzzinājām, ka angļu korespondenta pareģojumi piepildījušies. Cars savā mītnē Carskoje Selo pieņēmis deputaciju, kurā ietilpuši 34 policijas izraudzīti strādnieki, un teicis kroņa liekulības pilnu runu par valdības tēvišķīgo

•1:

Postscriphun

pierakstījums. Reti.

gādību un par strādnieku noziegumu piedošanu. Šī nelietīgā komēdija, protams, neapkrāps Krievijas proletariātu, kas nekad neaizmirsīs asiņaino svētdienu. Proletariats vēl parunās ar caru citādā valodā!

..Vperjod", 5. nr„ 1905. g. 7. februāri (25. janvarī) Iespiests pēc avīzes ..Vperjod'4 leksin

s S. sčj.

PĒTERBURGA PEC 9. JANVARA

Pirmdien, 10. janvarī, Pēterburgai bija tādas pilsētas izskats, ko tikko iekarojis ienaidnieks. Pa ielām pastāvīgi jādelē kazaku patruļas. Šur un tur redzamas uzbudinātas strādnieku grupas. Vakarā daudzas ielas grimst tumsā. Elektrības un gāzes nav. Aristokrātiskos namus apsarga sētnieku grupas. Degošie avīžu kioski met dīvainu gaismu uz ļaužu pūlīšiem.

Uz Ņevas prospekta notika tautas sadursmes ar karaspēku. Uz pūli atkal šāva. Aņičkova pils tuvumā tika izšautas trīs zalves. Policija slēdza ieroču veikalus un ieročus aizvāca pagrabos, acīm redzot darīdama visu, lai traucētu strādniekus apbruņoties. Valdības iestāžu ierēdņi, baidīdamies no dedzināšanām un spridzināšanām, jutās sevišķi satraukti un panikā muka projām no Pēterburgas.

Vasilija Salā barikādes, ko karaspēks svētdien ieņēma, pirmdien atkal tika atjaunotas, un zaldati vēlreiz tās ieņēma.

Avīžu nav. Mācības iestādes slēgtas. Strādnieki ļoti daudzās atsevišķās sapulcēs apspriež notikumus un pretošanās līdzekļus. Līdzjutēju, it īpaši studentu, pūļi aplenc slimnīcas.

Ziņo, ka Kolpinas strādnieki, skaitā 20—30 tūkstoši, otrdien no rīta devušies ar peticiju uz Carskoje Selo. Carskoje Selo garnizons izsūtījis viņiem pretim kājnieku pulku un lauku bateriju. Piecas verstis no Kolpinas notikusi sadursme, karaspēks šāvis un galīgi atsitis un izklīdinājis strādniekus pulksten 4 pēc pusdienas. Daudz nogalināto un ievainoto. Strādnieki divreiz uzbrukuši Carskoje Selo dzelzceļam, bet atsisti. 7 verstu garumā sliedes bijušas izjauktas, un no rīta vilcieni nav gājuši.

.Dienas Telegrāfs^33'. Red.

Valdība pa nakti slepus aprok asiņainās Vladimira svētdienas upurus. Nogalināto radiniekus un paziņas ar nodomu maldina, lai apglabājot nebūtu iespējamas demonstrācijās. Veseli vagoni līķu tiek nosūtīti uz Preobražen-skas kapiem. Dažās vietās pūlis tomēr par spīti visiem policijas pasākumiem mēģina sarīkot demonstrāciju par godu kritušajiem brīvības cīnīlājiem.

Iedzīvotāju niknums pret karaspēku ir milzīgs. Ārzemju avīzes pēc aculiecinieku vārdiem ziņo, ka otrdien, 11. janvārī, uz Lielā prospekta kazaki apturējuši zirgu tramvaju, kas bijis pilns ar strādniekiem. Viens no strādniekiem uzkliedzis kazakiem: „Bendes!11 Kazaki apturējuši zirgu tramvaju, piespieduši visus tanī sēdošos izkāpt un dauzījuši tos ar zobenu plakano pusi. Viens no piekautajiem pie tam ticis ievainots. Blakus esošo namu iedzīvotāji vēruši vaļā logus un klieguši kazakiem: „Slepkavas! laupītāji!" Piektdien telegramas ziņoja, ka šā incidenta laikā kazaki no zirgu tramvaja izdzinuši arī kādu sievieti. Izbailēs tai no rokām izkritis tās bērns, ko saminuši kazaku zirgi („The Times"[34]). Šādas mūsu karaspēka uzvaras pār strādniekiem paliesi ir Pirra uzvaras.

,,Vperjod“, 5. nr., 1905. p. 7. februāri (25. ianvari) Iespiests pēc avīzes „Vperjod" teksta

PIRMĀS MĀCĪBĀS

Revolucionārās vētras pirmais vilnis atplūst. Mēs stāvam neizbēgama un nenovēršama otrā viļņa priekšvakarā. Proletāriešu kustība arvien paplašinās, izplezdamās tagad pa vistālākajām malienēm. Rūgšana un nemiers aptver visdažādākos un visalpalikušākos sabiedrības slāņus. Paralizēta tirdzniecības un rūpniecības dzīve, slēgtas mācību iestādes, strādnieku piemēram sekodami, streiko zemstieši. Masu kustību starplaikā, tāpat kā vienmēr, biežāki kļūst atsevišķi teroristiski akti: atentāts uz Odesas policijmeistaru, slepkavība Kaukazijā, senātā prokurora nogalināšana Hel-singforsā. Valdība no asiņainas pletnes politikas metas uz solījumu politiku. Tā kaut vai vienu otru strādnieku cenšas apkrāpt ar cara sarīkoto deputacijas pieņemšanas komēdiju^35. Tā cenšas atvilkt sabiedrības uzmanību ar jaunām kara ziņām un pavēl Kuropatkinum sākt uzbrukumu pret Chun-cho. 9. janvarī bija slaktiņš Pēterburgā, 12. tika sākts šis no militārā viedokļa gluži bezjēdzīgais uzbrukums, kas beidzās ar cara ģenerāļu jaunu, nopietnu sakāvi. Krievi atsisti, zaudēdami pat pēc avīzes „Novoje Vremja“ korespondenta ziņojumiem gandrīz 13 tūkstoš cilvēku, t. i., kādas divi reizes vairāk nekā japaņi. Militārās pārvaldes laukā Mandžurijā ir tāds pats sairums un demoralizacija kā Pēterburgā. Ārzemju presē telegramas, kas apstiprina un noliedz Kuropalkina ķildu ar Gripenbergu, mijas ar telegramām, kas apstiprina un noliedz ziņu par to, ka lielkņazu partija sapratusi, cik bīstams šis karš esot patvaldībai, un gribot iespējami ātrāk panākt mieru.

Nav brīnums, ka šādos apstākjos par revolūciju Krievijā nebeidz runāt pat paši nosvērtākie Eiropas buržuāziskie orgāni. Revolūcija aug un briest tādā ātrumā, kāds pirms 1). janvara nebija redzēts. Vai otrais vilnis sāksies rīt, parīt vai pēc mēnešiem, tas atkarīgs no ļoti daudziem apstākļiem, ko nevar aprēķināt. Jo neatliekamāks tāpēc ir uzdevums konstatēt dažu revolucionāro dienu rezultātus un mēģināt secināt mācības, kas mums var noderēt daudz ātrāk, nekā daži to sagaida.

Lai pareizi novērtētu revolucionārās dienas, vispārējos vilcienos jāaplūko mūsu strādnieku kustības jaunākā vēsture. Gandrīz pirms 20 gadiem, 1885. gadā, notika pirmie lielie strādnieku streiki centrālajā rūpniecības rajonā, pie Morozova un citiem. Toreiz Katkovs rakstīja par strādnieku jautājumu, kas parādījies Krievzemē. Un ar kādu pārsteidzošu ātrumu attīstījās proletariats, no ekonomiskās cīņas pāriedams uz politiskām demonstrācijām, no demonstrācijām uz revolucionāru uzbrukumu! Atcerēsimies noietā ceļa galvenos posmus. 1885. gads — plaši streiki, kur niecīgos apmēros piedalās pilnīgi atsevišķi, nekādas organizācijas nesaliedēti sociālisti. Sabiedrības uztraukums sakarā ar streikiem spiež Katkovu, uzticamo patvaldības suni, sakarā ar tiesu runāt par „simt vienu salūta šāvienu par godu strādnieku jautājumam, kas parādījies Krievzemē*'. Valdība sāk ekonomiska rakstura piekāpšanos. 1891. gads — l’eterburgas strādnieku piedalīšanās demonstrācijā Šelgu-nova^41 bērēs, politiskas runas Pēterburgā 1. maija sapulcē. Mūsu priekšā ir apzinīgo strādnieku sociāldemokrātiskā demonstrācijā, pie kam masu kustības nav. 1896. gads: vairāku desmittūkstošu strādnieku streiks Pēterburgā. Masu kustība un ielu aģitācijas sākums, piedaloties jau veselai sociāldemokrātiskai organizācijai. Lai cik maza, salīdzinot ar mūsu tagadējo partiju, vēl ir šī organizācija, kurā ietilpst gandrīz vienīgi studenti, bet tomēr tās apzinīgā un plānveidīgā sociāldemokrātiskā iejaukšanās un vadība panāk to, ka kustība iegūst gigantisku vērienu un nozīmi, salīdzinot to ar Morozova streiku. Valdība atkal izdara ekonomiska rakstura piekāpšanos. Streiku kustībai visā Krievijā likts drošs pamats. Revolucionārā inteliģence visa kļūst sociāldemokrātiskā. Nodibinās sociāldemokrātiskā partija. 1901. gads. Strādnieks iet palīgā studentam.

Sākas demonstrāciju kustība. Proletariats iznes uz ielas savu saucienu: nost ar patvaldību! Radikālā inteliģence galīgi sadalās liberālajā, revolucionāri buržuāziskajā un sociāldemokrātiskajā inteliģencē. Revolucionārās sociāldemokrātijas organizāciju piedalīšanās demonstrācijās kļūst arvien plašāka, aktivāka, tiešāka. 1902. gads: milzīgais Rostovas streiks pārvēršas par izcilu demonstrāciju. Proletariāta politiskā kustība nepieslienas vairs inteliģentu, studentu kustībai, bet pati izaug tieši no streika. Organizētās revolucionārās sociāldemokrātijas piedalīšanās ir vēl aktivāka. Proletariats iekaro sev un savas komitejas revolucionārajiem sociāldemokrātiem masu sapulču brīvību ielās. Proletariats pirmoreiz sevi kā Šķiru nostāda pretim visām pārējām šķirām un cara valdībai. 1903. gads. Atkal streiki saplūst ar politisku demonstrāciju, bet uz daudz plašākas bāzes. Streiki pārņem veselu ra jonu, ta jos piedalās pāri par simttūkstoš strādnieku, politiskas masu sapulces streiku laikā atkārtojas ļoti daudzās pilsētās. Jūtams, ka mēs esam barikāžu priekšvakarā vietējo sociāldemokrātu atsauksme par Kijevas kustību 1903. g.43). Bet izrādās, ka priekšvakars ir samērā ilgs, it kā pieradinādams mūs pie tā, ka varenās šķiras dažreiz krāj spēkus mēnešiem un gadiem, it kā pārbaudīdamas mazticīgos inteliģentus, kas pieslienas sociāldemokrātijai. IJn patiesi, mūsu partijasinteliģentiskais spārns, jauniskrieši vai (kas ir tas pats) jaunie rabočedjeļci sāka jau meklēt demonstrāciju „augstākus tipus" — tādus kā strādnieku vienošanās ar zemstiešiem par panisku baiļu neradīšanu. Ar visiem oporlunistiem piemītošo bezprinci-pialitati jauniskrieši aizrunājušies jau līdz tādai neticamai, pavisam neticamai tezei, ka politiskajā arēnā esot divi (П) spēki: birokrātijā un buržuāzijā (skaties „Iskras" redakcijas otro vēstuli sakarā ar zemstu kampaņu). Jaunās „Iskras" oportunisti, izmantodami gadījumu, aizmirsuši proletariāta patstāvīgo spēku! Pienāca 1905. gads,undevī-tais janvāris vēlreiz atmaskoja visus inteliģenliņus, kas neatceras, no kā tie cēlušies. Proletāriskā kustība uzreiz pacēlās augstākā pakāpē. Vispārējais streiks visā Krievijā droši vien mobilizēja ne mazāk kā miljonu strādnieku. Sociāldemokrātijas politiskās prasības aizsūcās pat līdz tiem strādnieku šķiras slāņiem, kas vēl bija spējīgi ticēt caram. Proletariats pārrāva policejiskā zubatovisma ietvarus, un viss legālās strādnieku biedrības vairums, kura bija dibināta cīņai pret revolūciju, kopā ar Gaponu devās pa revolucionāru ceļu. Streiks un demonstrācijā mūsu acu priekšā sāka pārvērsties par sacelšanos. Organizētās revolucionārās sociāldemokrātijas piedalīšanās bija nesalīdzināmi lielāka nekā kustības iepriekšējās stadijās, bet vēl arvien vāja jo vāja, salīdzinot ar aktivās proletāriešu masas gigantisko pieprasījumu pēc sociāldemokrātiskās vadības.

Visā visumā streiku un demonstrāciju kustība, savienodamās viena ar otru dažādās formās un dažādu iemeslu dēļ, auga plašumā un dziļumā, kļūdama arvien revolucionārākā, arvien tuvāk un tuvāk praksē tuvodamās visas lautas bruņotas sacelšanās kustībai, par ko jau sen runāja revolucionārā sociāldemokrātijā. Šo secinājumu no 9. janvara notikumiem mēs izdarījām jau avīzes ,,Vperjod“ 4.[36] un 5. nr-ā. Šo secinājumu nekavējoties un tieši izdarīja arī Pēterburgas strādnieki paši. Desmitajā janvarī viņi ielauzās kādā legālā spiestuvē, salika proklamāciju, ko sniedzam tālāk un ko mums atsūtīja Pēterburgas biedri, iespieda to vairāk nekā desmittūkstoš eksemplāros un izplatīja Pēterburgā. Te būs šī ievērojamā proklamācija^37.

Šim uzsaukumam nav vajadzīgi paskaidrojumi. Revolucionārā proletariātu pašdarbība te ir izpaudusies jo pilnīgi. Pēterburgas strādnieku aicinājums nerealizējās tik drīz, kā viņi gribēja, tas tiks atkārtots vēl ne vienreiz vien, mēģinājumi to realizēt vēl vairākkārt novedīs pie neveiksmēm. Bet tā fakta gigantiskā nozīme, ka šo uzdevumu izvirzījuši paši strādnieki, ir neapstrīdama. Ieguvumu, ko panākusi revolucionārā kustība, kura novedusi pie apziņas par šā uzdevuma praktisko neatliekamību un tuvinājusi tā uzstādīšanu ikvienā lautas kustībā kā pirmās kārtas uzdevumu, — šo ieguvumu nekas vairs nevar atņemt proletariātam.

Ir vērts pakavēties pie sacelšanās idejas vēstures. Jaunā ,,Iskra“ sarunājusi par šo jautājumu tik daudz miglainu vulgaritašu, sākot ar neaizmirstamo 62. nr-a ievadrakstu, (ik daudz oportunistiska jucekļa, kas pilnīgi ir mūsu vecā paziņas Martinova cienīgs, ka jautājuma vecās nostādnes preciza atdarināšana ir sevišķi svarīga. Visām jaunās ,,Iskras“ vulgaritatēm un visam tās juceklim tik un tā nav iespējams izsekot. Daudz lietderīgāk ir biežāk pieminēt veco ,,Iskru“ un konkrētāk attīstīt tās vecos pozitivos lozungus.

Ļeņina brošūras „Ко darīt?" beigās, 136. lpp.[38], bija izvirzīts visas tautas bruņotas sacelšanās lozungs. Lūk, kas par to teikts 1902. gadā pašā sākumā, t. i., pirms trim gadiem: „Iedomājieties tautas sacelšanos. Pašlaik droši vien visi būs vienis pratis, ka mums par šo sacelšanos jādomā un uz to jāgatavojas .. .[39]

Sarakslils 1905. о■ lebruara sākumā Pirmoreiz iespiests 1996. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

VĒSTULĒ A. A. BOGDANOVAM UN S. I. GUSEVAM

1905. 11. II.

Vakar nosūtīju telegramu, ka esmu piekrilis Jūsu grozījumiem, kaut gan nepavisam nepiekrītu tam, ko varēju saprast no Jūsu vēstules. Bet man šī vilcināšanās kļuvusi tik pretīga un Jūsu jautājumi likās tāds izsmiekls par mani, ka atmetu ar roku: kaut tikai būtu darījuši ko neko! kaut tikai būtu izlaiduši vienalga kādu paziņojumu par kongresu, bet izlaidumi un nevis runājuši par to! Jūs brīnīsities par vārdu: izsmiekls. Bet padomājiet tikai, patiešām: pirms diviem mēnešiem es nosūtu savu projektu visiem biroja locekļiem^40. Neviens pats neinteresējas par to un neatzīst par vajadzīgu apmainīties uzskatiem!! Bet tagad: pa telegrāfu ... ak vai, spriedelējam mēs par organizāciju, par centralismu, bet patiesībā starp pašiem tuvākajiem centra biedriem ir tāda nesaskaņotība, tāda savrocība, ka gribas nospļauties. Lūk, bundisti nepļāpā par centralismu, bet viņi katrs ik nedēļas raksta centram, un sakari nodibinās faktiski. Un vajag tikai paņemt rokās viņu avīzi ,.Posļedņije Izvestija“, lai redzētu šos sakarus. Bet mums iznāk avīzes ,,Vperjod“ 0. numurs, un no redakcijas locekļa (Rachmetova) nav ne rindas ne par avīzi ,,Vperjod“, ne avīzei ,,Vperjod“. Pie mums ,,runā“ par bagātīgiem literāriem sakariem gan S.-Peterburgā, gan Maskavā, par vairākuma jaunajiem spēkiem, bet mums šeit divus mēnešus pēc aicinājuma uz darbu (iepriekšējs paziņojums par avīzi ,,Vpcrjod“ un vēstule par to) nav nedz ziņas, nedz miņas. Bet Krievijas komitejas (Kaukazija, Ņižņij-

Novgorod», nerunāju jau nemaz par Pievolgu, dienvidiem) biroju uzlūko pavisam par ,,milu“, un viņām ir pilnīga tiesība uz lo. Par kaut kādu S.-Pēterburgas vairākuma komitejas savienību ar meņševiku grupu mēs „esam dzirdē-juši“ no svešiem cilvēkiem, — bet ne vārda mums nav no savējiem. Atsakāmies ticēt, ka šādu pašnāvībai līdzīgu un muļķīgu lietu varētu izdarīt boļševiki. Par sociāldemokrātu konferenci un par ,,bloku“ „esam dzirdējuši" no svešiem, bet no savējiem ne skaņas, kaut gan runā, ka tas esot fait accompli*. Acīm redzot boļševikiem vēlreiz iegribējies, lai viņus apšmauc.

Mūsu vienīgais spēks — atklāts patiesīgums un saliedētība, uzbrukuma enerģija. Bet cilvēki, kā liekas, sakarā ar „revolūciju" atmiekšķējušies!! Kad organizētība vajadzīga simtkārt vairāk, viņi pārdodas dezorganizatoriem. No deklarācijas urt kongresa projekta labojumiem (kas vēstulē izteikti līdz neiespējamībai neskaidri) redzams, ka aizrāvusies ar „lojalitāti": papiņš tieši raksta šo vārdu un piebilst: ja nepieminēsim centrus, neviens uz kongresu neies! Nu, kungi, saderu — ja Jūs tā rīkosities, tad Jums nekad nebūs kongresa un Jūs nekadneizkļūsit no СО unCKbona-partistu tupeles apakšas. Sasaukt kongresu, kas vērsts pret centriem, kuriem izteikta neuzticība, sasaukt kongresu revolucionārā biroja (neeksistējoša un fiktiva, ja gribam zemoties lojālo statutu priekšā) vārdā un atzīt, ka kongresā katrā ziņā ir tiesības būt gan 9 bonaparlistiem, gan Ligai (ha-lial), gan bonapartistu kreatūrām (jaunizceptās komitejas), tas nozīmē darīt sevi smieklīgu un iedragāt katru cieņu pret sevi. Varēja un vajadzēja uzaicināt centrus, bet atzīt, ka viņiem ir izšķīrēja balss, tas, atkārtoju, ir neprāts. Protams, centri tik un tā nenāks uz mūsu kongresu, bet kāpēc gan dot iemeslu lieku reizi iespļaut sev purnā? Kāpēc liekuļot un slēpties? Tas ir taisni negods. Mēs pasludinājām šķelšanos, mēs aicinām uz kongresu vperjodooiešus, mēs gribam organizēt vperjodoviešu partiju un saraujam, nekavējoties saraujam visas un visādas attiecības ar dezorganizatoriem, — bet mums stāsta par lojalitāti, izliekas, it kā būtu iespējams kopīgs „Iskras" un „Vperjod" kongress. īsta komēdija! Protams, jau pirmā kongresa diena, pirmā stunda (ja kongress

— nolicis fakts. Red.

būs) izgaisinās šo komēdiju, bet līdz kongresam šāds lieku-līgums kaitēs mums desmitiem un simtiem reižu.

Patiešām, es bieži domāju, ka no boļševikiem e/io patiesībā ir formalisti. Vai nu mēs ar patiesi dzelžainu organizāciju saliedēsim tos, kas grib karot, un ar šo mazo, bet stipro partiju grausim jauniskriešu raibu raibo elementu izkurtējušo ērmu, vai arī mēs pierādīsim ar savu izturēšanos, ka esam pelnījuši bojā eju kā nicināmi formalisti. Kā gan cilvēki to nesaprot, ka pirms biroja un pirms avīzes ,,Vperjod“ mēs darījām visu lojalitātes glābšanai, vienības glābšanai, konflikta nokārtošanas formālo, t. i., augstāko, metožu glābšanai!?!? Turpretim tagad, pēc biroja,pēc avīzes „Vperjod", šķelšanās ir fakts. Un kad šķelšanās kļuva par faktu, kļuva redzams, ka materiālā ziņā mēs esam daudzkārt vājāki. Māsu morālais spēks mums vēl jāpārvērš par materiālo. Meņševikiein ir vairāk naudas, vairāk literatūras, vairāk transporta, vairāk aģentu, vairāk „vārdu", vairāk līdzstrādnieku. To neredzēt būtu nepiedodams bērnišķī-gums. Un ja mēs pasaules priekšā negribam būt līdzīgi pretīgi izkaltušai un anemiskai vecmeitai, kas lepna par savu neauglīgo morālo tīrību, tad mums jāsaprot, ka mums vajadzīgs karš un kara organizācija. Tikai pēc ilga kara un tikai pastāvot lieliskai organizācijai, mūsu morālais spēks var pārvērsties par materiālu spēku.

Vajadzīga nauda. Archincjēdzīgs ir plāns sasaukt kongresu Londonā, jo tas maksās divreiz vairāk. Mēs nevaram apturēt avīzi „Vperjod", bet ilga prombūtne to apturēs. Kongresam jābūt vienkāršam, īsam, ar nelielu dalībnieku skaitu. Tas būs kongress kara organizēšanai. Pēc visa redzams, ka šai ziņā Jūs sev radāt ilūzijas.

Avīzei „Vperjod" vajadzīgi līdzstrādnieki. Mūsu ir maz. Ja nenāk klāt 2—3 pastāvīgi līdzstrādnieki no Krievijas, tad nav ko pļāpāt blēņas par cīņu pret „Iskru". Vajadzīgas brošūras un lapiņas, vajadzīgas tikpat kā ēst.

Vajadzīgi jauni spēki. Es ieteiktu uz vietas nošaut tos, kas atļaujas teikt, ka nav cilvēku. Krievijā cilvēku ir bezgala daudz, vajag tikai plašāk un drošāk, drošāk un plašāk, vēlreiz plašāk un vēlreiz drošāk vervēt jaunatni, nebaidoties no tās. Ir kara laiks. Jaunatne izšķirs visas cīņas iznākumu, gan studējošā, gan vēl vairāk — strādnieku jaunatne. Atmetiet visus vecos nekustīguma, subordinacijas u. t. jpr.

ieradumus. Dibiniet no jaunatnes vidus simtiem vper-jodoviešu pulciņu un skubiniet, lai tie strādā, cik vien spēj. Uzņemdami jaunatni, paplašiniet komiteju trīskārtīgi, nodibiniet piecas vai desmit apakškomitejas, „kooptējiet" ikvienu un katru godīgu un enerģisku cilvēku. Dodiet tiesības ikvienai apakškomitejai sarakstīt un izdot lapiņas bez jebkādām formalitātēm (nav nelaime, ja kļūdīsies: avīzē „Vperjod" mēs ,,maigi“ izlabosim). Drosmīgā ātrumā vajag apvienot un laist darbā visus cilvēkus, kam ir revolucionārā iniciativa. Nebaidieties, ka viņi ir nesagatavoti, nedrebiet par to, ka viņiem nav pieredzes un viņi ir neattīstīti. Pirmkārt, ja jūs nepratīsit organizēt un pamudināt viņus, tad viņi aizies līdzi meņševikiem un Gaponiem un ar to pašu savu pieredzes trūkumu izdarīs ļaunuma piecreiz vairāk. Otrkārt, mūsu garā tagad mācīs notikumi. Notikumi jau visus un ikvienu māca tieši vperjodoviešu garā.

Katrā ziņā tikai organizēt, organizēt un organizēt simtiem pulciņu, pilnīgi otrajā vietā atvirzot parastās komiteju (hierarchiskās) cēlās muļķības. Ir kara laiks. Vai nu jaunas, svaigas, enerģiskas kara organizācijas it visur visāda satura, visāda veida revolucionārām sociāldemokrātiskām darbam visos slāņos, — vai arī jūs iesit bojā, kļūdami slaveni kā „komiteju" cilvēki ar zīmogiem.

Par to es rakstīšu avīzē „Vperjod"[41] un runāšu kongresā. Rakstu Jums, lai mēģinātu vēl un vēlreiz ierosināt uz domu apmaiņu, ierosināt uz fo, lai ar redakciju tieši tiktu saistīts kāds desmits jaunu, svaigu strādnieku (un citu) pulciņu, kaut gan... kaut gan, starp mums runājot, neloloju nekādas cerības, ka šī pārdrošā vēlēšanās piepildīsies. Varbūt tikai pēc pāris mēnešiem pieprasīsit, lai es pa telegrāfu atbildu, vai piekrītu tādiem un tādiem grozījumiem „plānā"... Jau iepriekš atbildu, ka visam piekrītu... Uz redzēšanos kongresā. Ļeņins.

P. S.[42] Vajag izvirzīt sev par uzdevumu revolucionizēt avīzes „Vperjod" nogādāšanu uz Krieviju. Visplašākā veidā propagandējiet parakstīšanos no Pēterburgas. Lai studenti un it sevišķi strādnieki pasūta desmitiem un simtiem paši uz savām adresēm. Baidīties no tā tagadējos

I.iikos ir smieklīgi. Visu uzķert policija nekad nespēs. Galā nonāks V2—V3, un tas jau ir ļoti daudz. Dodiet šo domu ikvienam jaunatnes pulciņam, kura atradīs arī simtiem savu ceļu uz ārzemēm. Plašāk dodiet adreses vēstuļu nosūtīšanai avīzei „Vperjod^11, cik vien iespējams plašāk.

Iespiests pēc rokrakstu

Pirmoreiz iespiests /925. n- iurnalā ,.Prolelarskaja Revolūcija", <. (39.) nr-ā

DIVAS TAKTIKAS

Kopš laika, kad Krievijā tikko sākās strādnieku masu kustība, t. i., aptuveni jau desmit gadus, sociāldemokrātu vidū pastāv dzijas domstarpības taktikas jautājumos. Kā zināms, tieši šāda veida domstarpības 90. gadu otrajā pusē izraisīja ekonomisma virzienu, kas noveda pie partijas sašķelšanās oporlunistiskajā (rabočedjeļcu) un revolucionārajā (veciskriešu) spārnā. Bet Krievijas sociāldemokrātijas oportunisms atšķīrās no Rietumeiropas oportunisma ar savdabīgām īpatnībām. Tas ārkārtīgi spilgti atspoguļoja partijas inteliģenliskā spārna viedokli vai, pareizāk, to, ka lam nekāda patstāvīga viedokļa nav, jo šis spārns aizrāvās gan ar modernajiem bernšteinisma vārdiem, gan ar tīri strādnieciskās kustības tiešajiem rezultātiem un formām. ŠI aizraušanās noveda pie visu legālo marksistu nodevības, kuri pārgāja liberālismā, un pie tā, ka sociāldemokrāti radīja slaveno „taktikas-procesa" teoriju, kas mūsu opor-tunistiem nodrošināja astē gājēju palamu. Viņi bezspēcīgi vilkās nolikumiem astē, svaidījās no vienas galējības otrā, visos gadījumos noniecināja revolucionārā proletariātu darbības vērienu un ticību viņa spēkiem, pie kam visvairāk un visbiežāk visu to aizsedza ar atsaukšanos uz proletariātu pašdarbību. Tas ir kuriozi, bet tas ir fakts. Neviens tik daudz nav prātojis par strādnieku pašdarbību un neviens ar savu sprediķošanu tā nav sašaurinājis, nav apcirpis, nav noniecinājis šo pašdarbību kā rabočedjeļci. „Mazāk prātojiet par „strādnieku masas aktivitātes pacelšanu — teica apzinīgie, progresivie strādnieki saviem centīgajiem, bet ne gudrajiem padomdevējiem. „Mums aktivitātes daudz vairāk, nekā jūs domājat,un mēs protam atbalstīt ar atklātu ielu cīņu pat prasības, kas nesola nekādus „taustāmus rezultātus^1'! Un ne jums „pacelt" mūsu aktivitāti, jo jums pašiem tieši aktivitātes taču trūkst. Mazāk, kungi, dieviniet stichiskumu un vairāk domājiet par savas aktivitātes pacelšanu!" Lūk, kā bija jāraksturo revolucionāro strādnieku izturēšanās pret oportunistiskiem inteliģentiem („Ko darīt?", 55. Ipp.[43]).

Divi soļi atpakaļ, ko jaunā „Iskra" spēra uz žurnālā „Rabočeje DjeJo" pusi, atjaunoja šo izturēšanos. No „Iskras" lappusēm atkal sāka plūst astē vilkšanās sludināšana, ko aizsedza ar tādiem pašiem riebīgiem zvērestiem: nudien, kungs dievs, ticu un apliecinu savu ticību proletariāta pašdarbībai. Proletariāta pašdarbības vārdā Akselrods un Marlinovs, Martovs un Libers (bundists) kongresā aizstāvēja profesoru un ģimnāzistu tiesību ierakstīties par partijas biedriem, nesastāvot nekādās organizācijās. Proletariāta pašdarbības vārdā lika sacerēta „organizacijas-procesa" teorija, kas attaisnoja dezorganizaciju un cildināja inteliģenlisko anarchismu. Proletariāta pašdarbības vārdā tika izgudrota ne mazāk slavenā teorija par „demonstrāciju augstāko tipu", kura izpaudās, trīskārtīgās vēlēšanās izsijātai strādnieku depulacijai vienojoties or zemstiešiem par mierīgu manifestēšanu bez panisku baiļu radīšanas. Proletariāta pašdarbības vārdā tika sagrozīta un vulgari-zēta, noniecināta un padarīta nesaprotama bruņotas sacelšanās ideja.

Šim pēdējam jautājumam, ievērojot tā milzīgo praktisko svarīgumu, mēs gribam pievērst lasītāja uzmanību. Strādnieku kustības attīstība nežēlīgi izsmēja jaunās ,,Iskras" gudriniekus. Nepaspēja vēl Krievijā izplatīties tās pirmā vēstule, kur „proletariāta šķiras pašapziņas un pašdarbības plānveidīgās attīstības procesa" vārdā tika ieteikts kā demonstrāciju augstākais tips „strādnieku deklarācijas piesūtīšana pa pastu mājās pilsētas domniekiem un tās izmētāšana zemstes sapulces zālē lielā eksemplāru skaitā"; — nepaspēja vēl sasniegt Krieviju tās otrā vēstule, kur tika izdarīts jau pavisam pārsteidzošs atklājums, ka pašreizējā „vēsturiskajā momentā politiskā skatuve ir aizņemta (!) ar prāvu starp organizēto buržuāziju un birokrātiju" un ka „ikvienas (klausieties, klausieties!) apakš-slāņos notiekošās revolucionārās kustības objektivā jēga ir viena (!) un tās nozīme ir atbalstīt lozungus, ko devis viens no tiem diviem (!!) spēkiem, kurš ieinteresēts pašreizējā režima salaušanā" (tā ir demokrātiskā inteliģence, kas tika pasludināta par „spēku"); — nepaspēja vēl apzinīgie strādnieki izlasīt šis lieliskās vēstules un krietni izsmiet tās, kad proletariāta īstenās cīņas notikumi uzreiz aizmēza visas šīs jauniskriešu publicistu • politiskās grabažas uz mēslu bedri. Proletariats parādīja, ka pastāv trešais (patiesībā, protams, nevis trešais, bet otrais pēc skaita un pirmais pēc kaujas spējām) spēks, kas ne tikai ir ieinteresēts salaušanā, bet arī gatavs stāties pie patvaldības īstas salaušanas. Sākot ar 9. janvari, strādnieku kustība mūsu acu priekšā izaug par tautas sacelšanos.

Bet paraudzīsimies, kā šo pāreju uz sacelšanos novērtēja sociāldemokrāti, kas sprieda par to agrāk nekā par taktikas jautājumu, — un kā šo jautājumu praksē sāka atrisināt paši strādnieki.

Lūk, kas pirms trim gadiem tika teikts par sacelšanos kā par lozungu, kas nosaka mūsu tuvākos praktiskos uzdevumus: „Iedomāsimies tautas sacelšanos. Tagadējā laikā, iespējams, visi piekritīs, ka mums par to jādomā un uz to jāgatavojas. Bet kā gatavoties? Centrālajai Komitejai taču neiecelt visām vietām aģentus sacelšanās sagatavošanai! Ja mums arī būtu CK, ar tādu iecelšanu tā itin nekā nesasniegtu tagadējos Krievijas apstākļos. Gluži otrādi, aģentu tikls, kas izveidotos pats no sevis kopējas avīzes izdošanas un izplatīšanas darbā, nebūtu spiests „sēdēt un gaidīt" sacelšanās lozungu, bet darītu tieši tādu regulāru darbu, kas tam garantētu maksimālo panākumu varbūtību sacelšanās gadījumā. Tieši tāds darbs nostiprinātu sakarus tiklab ar visplašākām strādnieku masām, kā arī ar visiem tiem slāņiem, kas nav apmierināti ar patvaldību, un tas sacelšanās labā tik svarīgi. Tieši tādā darbā izstrādātos spēja pareizi novērtēt vispārējo politisko stāvokli un tātad spēja izvēlēties piemērotu sacelšanās momentu. Tieši tāds darbs iemācītu visas vietējās organizācijas atsaukties vienlaicīgi uz vieniem un tiem pašiem politiskiem jautājumiem, atgadījumiem un nolikumiem, kas saviļņo visu Krieviju, atbildēt uz šiem notikumiem iespējami enerģiskāk, iespējami vienveidīgāk un lietderīgāk, — bet sacel-

sūnās taču būtiski ir visenerģiskākā, visvienveidīgākā un vislietderīgākā visas tautas „atbilde^11 valdībai. Beidzot, tieši tāds darbs iemācītu visas revolucionārās organizācijas visās Krievijas malās uzturēt vispastāvīgākos un tai pašā laikā viskonspiratīvākos sakarus, kas rada faktisku partijas vienību, — bet bez tādiem sakariem nav iespējams kolekti vi apspriest sacelšanās plānu un spert tos nepieciešamos sagatavošanas soļus tās priekšvakarā, kuri jāpatur visstingrākā slepenībā.

Ar vienu vārdu, „Viskrievijas politiskas avīzes plāns^11 ne tikai nav ar doktrinarismu un literaturismu saindētu personu kabineta darba auglis (kā tas izlikās ļaudīm, kas maz ta jā iedziļinājušies), bet, taisni otrādi, tas ir vispraktiskākais plāns tūliņ no visām pusēm sākt gatavoties uz sacelšanos, tajā pašā laikā ne uz bridi neaizmirstot neatliekamo ikdienas darbu^11 („Ko darīt?11^44).

Noslēguma vārdi, ko mēs esam pasvītrojuši, dod skaidru atbildi uz jautājumu par to, kā sacelšanās sagatavošanas darbu iedomājās revolucionārie sociāldemokrāti. Bet, lai cik skaidra ir šī atbilde, tomēr vecā astē vilkšanās taktika nevarēja sevi neizpaust arī šai punktā. Martinovs pavisam nesen izlaidis brošuru „Divas diktatūras^11, ko sevišķi rekomendē jaunā „Iskra^11 (84. nr-ā). Autors visos savos rabo-čedjeļca sirds dziļumos sašutis par to, ka Ļeņins varējis runāt par „visas tautas bruņotas sacelšanās sagatavošanu, termiņa noteikšanu un veikšanu^11. Bargais Martinovs satriec ienaidnieku: „Starptautiskā sociāldemokrātijā, pamatojoties uz vēstures pieredzi un sabiedrisko spēku dinamikas zinātnisko analizi, vienmēr ir atzinusi, ka tikai galma apvērsumi un pronunciamento var tikt iepriekš noteikti un sekmīgi veikti pēc iepriekš sagatavota plāna un tieši tāpēc, ka tās nav tautas revolūcijas, t. i., nav apvērsumi sabiedriskajās attiecībās, bet ir tikai pārgrupējumi valdošajā kliķē. Sociāldemokrātijā visur un vienmēr atzinusi, ka tautas revolūcijas termiņš nevar tikt iepriekš noteikts, ka tā netiek darināta mākslīgi, bet noris pali^11.

Varbūt lasītājs, izlasījis šo tirādi, teiks, ka Martinovs acīm redzot ,,nav“ nopietns pretinieks un ka ņemt viņu nopietni ir smieklīgi. Mēs ar šādu lasītāju būtu pilnīgi

vienis prātis. Mēs tādam lasītājam pat pateiktu, ka nav zemes virsū rūgtāku moku kā ņemt nopietni visas mūsu jauniskriešu teorijas un visus viņu prātojumus. Nelaime tā, ka šīs blēņas figurē arī ,,Iskras“ (62. nr-a) ievadrakstos. Vēl lielāka nelaime tā, ka partijā ir cilvēki, un viņu nav mazums, kas piemēslo sev galvas ar šim blēņām. Un ir jārunā par nenopietnām lietām, tāpat kā mums taču jārunā par Rozas Luksemburgas „teoriju", kura atklājusi „organizaciju-procesu". Ir jāizskaidro Martinovam, ka sacelšanos nevajag jaukt ar tautas revolūciju. Ir jāizskaidro, ka dziļdomīgā atsaukšanās uz apvērsumu sabiedriskajās attiecībās, atrisinot praktisko jautājumu par Krievijas patvaldības gāšanas paņēmieniem, ir vienīgi Kifas Mokijeviča^43 cienīga. Krievijā šis apvērsums sācies jau ar dzimtbūšanas krišanu, un tieši mūsu politiskās virsbūves atpalicība no apvērsuma, kas noticis sabiedriskajās attiecībās, padara virsbūves krachu nenovēršamu, pie kam pilnīgi un droši ir iespējams krachs uzreiz, no viena trieciena, jo „tautas revolūcija" Krievijā jau ir devusi carismam simt triecienu, un, vai carismu galīgi pieveiks simt pirmais vai simt desmitais trieciens, tas nav zināms. Tikai oportunisliskie inteliģenti, kas savu filistrību noveļ uz proletāriešiem, var šādā laikā, kad tiek praktiski apspriesti paņēmieni, kā dot vienu no otrā simta triecieniem, klāstīt savas ģimnāzijās zināšanas par „apvērsumu sabiedriskajās attiecībās". Tikai jaunās „Iskras" oportunisti var histēriski kliegt par briesmīgo „jakobiņu" plānu, kura smaguma centrs ir, kā mēs redzējām, vispusīga masu aģitacija ar politiskas avīzes palīdzību!

Tautas revolūcijas termiņu nevar noteikt, tas ir liesa. Par šās patiesības zināšanu nevar ncuzlielīt Marlinovu un „Iskras" 62. nr-a ievadraksta autoru („un par kādu gan sacelšanās gatavošanu vispār var būt runa mūsu partijai?" — jautāja tur, karodams pret „utopistiem", Marli-nova uzticamais līdzcīnītājs vai skolnieks). Bet noteikt sacelšanās termiņu — ja mēs sacelšanos patiesi esam gatavojuši un ja tautas sacelšanās iespējama, ņemot vērā notikumos apvērsumus sabiedriskajās attiecībās — ir pilnīgi realizējama lieta. Pacentīsimies to paskaidrot jauniskrie-šiem ar vienkāršu piemēru. Vai var noteikt strādnieku kustības termiņu? Nē, nevar, tāpēc ka tā sumējas no tūkstoš

;i(sevišķiem aktiem, ko rada apvērsums sabiedriskajās at-liecibās. Vai var noleikt streika termiņu? Var, lai gan — iedomājieties, biedri Martinov, lai gan katrs streiks ir sabiedrisko attiecību apvērsuma rezultāts. Kad iespējams noteikt streika termiņu? Tad, kad organizācijai vai pulciņam, kas to noteic, ir ietekme zināmo strādnieku masā un šī organizācija vai pulciņš prot pareizi novērtēt augošās neapmierinātības un sašutuma momentu strādnieku masā. Vai tagad jūs sapratāt lielas būtību, b. Martinov un biedri ,,Iskras“ 62. nr-a ,,ievadniek“? Ja sapratāt, tad papūlieties tagad salīdzināt sacelšanos ar tautas revolūciju. ,.Tautas revolūcijas termiņš nevar tikt iepriekš noteikts". Sacelšanās termiņš var likt noteikts, ja tiem, kas to noteic, ir ietekme masā un tie prot pareizi novērtēt momentu.

Par laimi apzinīgo strādnieku pašdarbība, kā izrādās, ir tālu priekšā jaunās „Iskras" astē vilkšanās filozofijai. Kamēr jaunā „Iskra" izmoka no sevis teorijas, kas pierāda, ka sacelšanās termiņu nevar noteikt tie, kuri uz to gatavojušies, organizēdami revolucionārās šķiras priekšpulku, notikumi rāda, ka sacelšanās termiņu var noteikt un reizēm ir spiesti noteikt cilvēki, kas nav gatavojušies.

Te būs proklamācija, ko mums atsūtījis kāds Pēterburgas biedrs. To salikuši, iespieduši un izplatījuši vairāk nekā 10 000 eksemplāros paši strādnieki, kas desmitajā janvarī sagrābuši Pēterburgā kādu legālo spiestuvi.

„Visu zemju proletārieši, savienojieties!

Pilsoņil Vakar jūs redzējāt patvaldnieciskās valdības zvērības! Redzējāt asinis, kas plūda ielās! Redzējāt simtiem nogalinātu strādnieku lietas cīnītāju, redzējāt nāvi, dzirdējāt ievainotu sieviešu un neaizsargātu bērnu vaidus! Strādnieku asinis un smadzenes apšļāca ielu bruģi, ko taisījušas šo pašu strādnieku rokas. Kas gan vērsa karaspēku, šautenes un lodes pret strādnieku krūtīm? — Cars, lielkņazi, ministri, ģenerāli un galma salašņas.

Viņi ir slepkavas! — nāvi viņiem! Biedri, pie ieročiem, sagrābiet arsenālus, ieroču noliktavas un ieroču veikalus, biedri, sagraujiet cietumus, atbrīvojiet brīvības cīnītājus. Graujiet žandarmu un policijas pārvaldes un visas kroņa iestādes. Gāzīsim cara valdību, nodibināsim savu. Lai dzīvo revolūcija, lai dzīvo lautas pārstāvju satversmes sapulce! — Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija".

Izrādījās, ka šās inicialivas bagāto apzinīgo strādnieku saujiņas aicinājums sacelties neizdevās. Daži neizdevušies aicinājumi sacelties vai neizdevušies sacelšanās „termiņi^1* mūs nepārsteigtu un nelaupītu mums pašpajāvību. Mēs jausim jaunajai ,,Iskrai“ šinī sakarībā plātīties, ka nepieciešams „apvērsums sabiedriskajās attiecībās**, un uzpūtīgi nosodīt to strādnieku „ulopismu**, kuri bija izsaukušies: „nodibināsim savu valdību!**. Tikai neglābjami pedanti vai jaucēji tamlīdzīga uzsaukuma smaguma centru var saskatīt šajā izsaucienā. Mums ir svarīgi atzīmēt un uzsvērt šo ievērojamo, drošo praktisko pieeju, atrisinot jautājumu, kas tagad tieši stāv mūsu priekšā.

Pēterburgas strādnieku aicinājums nerealizējās un nevarēja realizēties tik drīz, kā viņi gribēja. Šis aicinājums liks atkārtots vēl ne vienreiz vien, un sacelšanās mēģinājumi vairākkārt vēl var novest pie neveiksmēm, liet gigantiska nozīme ir pašam šim faktam, ka strādnieki paši izvirzījuši šo uzdevumu. Ieguvums, kuru panākusi strādnieku kustība, kas novedusi pie apziņas, ka šis uzdevums ir praktiski neatliekams, un tuvinājusi tā nostādīšanu jebkuros lautas nemieros kā pirmās kārtas uzdevumu, šis ieguvums ne ar ko nevar tikt atņemts proletariātam.

Sociāldemokrāti, pamatojoties uz vispārējiem apsvērumiem, sacelšanās sagatavošanas lozungu izvirzīja jau priekš trīs gadiem. Proletariāta pašdarbība nonāca pie šā paša lozunga, pilsoņu kara tiešo mācību ietekmēta. Ir pašdarbība un pašdarbība. Ir revolucionārās inicialivas bagāta proletariāta pašdarbība, un ir neattīstīta un valgā vedama proletariāta pašdarbība, ir apzinīgi sociāldemokrātiskā pašdarbība, un ir zubatoviska pašdarbība. Un ir sociāldemokrāti, kas pat šobrīd ar bijību uzlūko tieši šo otro pašdarbības veidu, kas domā, ka no tiešas atbildes uz aktuāliem jautājumiem var tikt va|ā, neskaitāmas reizes atkārtojot vārdu „škirisks". Paņemiet ,,Iskras“ 84. nr-u. „Kāpēc, — uzvarošā izskatā uzbrūk mums tās „ievadnieks**, — kāpēc nevis šaura profesionālo revolucionāru organizācija izraisīja šās lavinas (9. janv.) kustību, bet gan strādnieku Biedrība? Tāpēc, ka šī Biedrība bija paliesi (klausieties!) plaša, uz strādnieku masu pašdarbību dibināta organizāciju“. Ja šās klasiskās frāzes autors nebūtu Martinova pielūdzējs, tad viņš varbūt saprastu, ka

Biedrība pakalpoja revolucionārā proletariāta kustībai tieši tad un tiktāl, kad un ciktāl no zubatoviskās pašdarbības tā pārgāja uz sociāldemokrātisko pašdarbību (pēc kam tā tūlīt arī beidza pastāvēt kā legālā Biedrība).

Ja jauniskrieši vai jaunrabočedjeļci nebūtu tādi, kas velkas astē, tad viņi redzētu, ka tieši devītais janvāris attaisnoja to cilvēku pareģojumu, kuri teica: „galu galā strādnieku kustības legalizēšana atnesīs labumu taisni mums un nevis Zubatoviem" („Ko darīt?"[45]). Tieši devītais janvāris vēl un vēlreiz parādīja, cik svarīgs ir turpat formulētais uzdevums: „gatavot pļāvējus, kas prastu gan pļaut šodienas nezāles" (l. i„ paralizēt šodienējo zubato-visma izvirtību), „gan ievākt rītdienas kviešus“ (t. i., revolucionāri vadīt kustību, kas ar legalizācijas palīdzību spērusi soli uz priekšu). Bet jaunās „Iskras" Antiņi atsaucas uz kuplo kviešu ražu, lai noniecinātu stipras revolucionāro pļāvēju organizācijas nozīmi!

Būtu noziedzīgi, — turpina tas pats jauniskriešu ievad-nieks, — „uzbrukt revolūcijas aizmugurei". Ko īsti nozīmē šī frāze, to zina allah. Kādā sakarībā tā ir ar „Iskras" vispārējo oportunistisko seju, par to mēs droši vien citā reizē parunāsim īpaši. Tagad pietiek norādīt, ka šās frāzes īstā politiskā jēga ir viena, proti: autors lien uz vēdera revolūcijas aizmugures priekšā, nicinoši raukdams degunu par „šauro" un „jakobinisko" revolūcijas avangardu.

Astē vilkšanās taktika un revolucionārās sociāldemokrātijas taktika jo vairāk kļūst redzamas visā savā pretstatā, jo vairāk Martinova garā cenšas jaunā „Iskra". Mēs jau avīzes „Vperjod" 1. nr-ā^46 norādījām, ka vajadzīgs, lai sacelšanās pieslietos vienai no stiehiskajām kustībām. Mēs tātad nepavisam neaizmirstam, cik svarīga ir „aizmugures nodrošināšana", ja lieto militāru salīdzinājumu. Mēs 4. nr-ā^47 runājām par Pēterburgas komi-tejnieku pareizo taktiku, kuri no paša sākuma visas pūles virzījuši uz sliehijas revolucionāro elementu atbalstīšanu un attīstīšanu, vēsi, neuzticīgi izturēdamies pret šās stiehijas tumšo, zubatovisko aizmuguri. Mēs tagad beigsim ar padomu, kas mums vēl daudzreiz būs jādod jauniskriešiem: nenonieciniet revolūcijas avangarda uzdevumus, neaizmirstiet mūsu pienākumu atbalstīt šo avangardu ar mūsu organizētu pašdarbību. Runājiet mazāk vispārēju frāžu par strādnieku pašdarbības attīstību — strādnieki parāda ārkārtīgi daudz revolucionārās pašdarbības, ko jūs nepamanāt! — vairāk raugieties, lai nesagandēlu neattīstītos strādniekus paši ar savu astē vilkšanos.

„Vperjod", б. лг., 190o. g. .

14. (i.) februāri Iespiests pēc avīzes „Vperjoa teksta

PAR KAUJINIECISKU VIENOŠANOS SACELŠANAS LABAD

„Revoļucionnaja Rossija“ saka (58. nr-ā): „Lai beidzot kaut vai tagad kaujinieciskās vienotības gars iekļūst slepkavīgā brāļu naida saēsto revolucionāri sociālistisko frakciju rindās un atmodina noziedzīgi iedragāto sociālistiskās solidaritātes apziņu ... Taupīsim taču revolucionāros spēkus cik vien iespējams, palielinot to iedarbību ar saskaņotu I riecienu!“.

Mums ne vienreiz vien nācies protestēt pret to, ka sociālistiem revolucionāriem dominē frāze, mums jāprotestē pret to arī tagad. Kungi, kāpēc šie briesmīgie vārdi par „slepkavīgo brāļu naidu^11 u. tml.? Vai tie ir revolucionāru cienīgi? Tieši tagad, kad notiek īsta cīņa, kad plūst asinis, par kurām arī pārmērīgi skaisti runā „Rev. Rossija“, tieši tagad šie kroplie pārspīlējumi par „slepkavīgo brāļu naidu“ skan sevišķi neīsti. Spēku taupīšana, jūs sakāt? Bet spēki taču ietaupās ar vienotu, vienprātīgu, principiāli saskaņotu organizāciju un nevis salīmējot to, kas ir dažāds. Šādas līmēšanas neauglīgos mēģinājumos spēki neliek vis ietaupīti, bet izšķiesti. Lai darbos un nevis vārdos realizētu „kaujiniecisku vienību'1, vajag skaidri, noteikti un turklāt pēc pieredzes zināt, tieši kā un tieši ciktāl mēs varam būt vienoti. Bez tā valodas par kaujiniecisku vienotību ir vārdi, vārdi un vārdi, bet šī zināšana iegūstama, starp citu, tieši ar to polemiku, cīņu un naidu, par ko jūs runājat tik „briesmīgos" terminos. Vai patiešām būtu labāk, ja mēs noklusētu tās domstarpības, kas šķir veselus gigantiskus periodus Krievijas sabiedriskajā un Krievijas sociālistiskajā domā? Vai patiešām tikai „ķildu kults" radījis nikno ciņu starp narodņicismu, šo neskaidro, sociālistisku sapņojumu pilno demokrātiskās buržuāzijas ideoloģiju, un marksismu, proletariāta ideoloģiju? Rimstieties, kungi, jūs kļūstat tikai smieklīgi, kad tiktāl aizrunājaties, kad joprojām atzīstat par „aizskaršanu" marksistisko uzskatu par narodņicisma un jūsu „sociālā revolucionarisma" buržuāziski demokrātisko būtību. Mēs neizbēgami strīdēsimies, būsim dažādās domās, naidosimies arī nākamajās revolucionārajās komitejās Krievijā, — bet vajag taču mācīties no vēstures. Vajag domāt par to, lai tie nebūtu negaidīti, nevienam nesaprotami, juceklīgi strīdi darbības momentā, vajag sagatavoties uz to, lai strīdētos principiāli, lai zinātu katra virziena sākotnējos punktus, lai iepriekš nospraustu iespējamo vienotību un nenovēršamo naidu. Revolucionāro laikmetu vēsture sniedz pārāk, pārāk daudz gigantiska ļaunuma piemēru, kāds rodas pārāk sasteigtu un nenobriedušu „kaujinieciskas vienotības" mēģinājumu dēļ, kura revolucionārās tautas komitejās salīmē visdažādākos elementus, lai tie savstarpēji rīvētos un rūgti viltos.

Mēs gribam izmantot šās vēstures mācību. Marksismā, kas jums šķiet šaura dogma, mēs saskatām tieši šās vēstures mācības un vadības kvintesenci. Patstāvīgajā nesamierināmi marksistiskajā revolucionārā proletariāta partijā mēs saskatām sociālismā uzvaras vienīgo ķīlu un to ceļu uz uzvaru, kurā ir vismazāk svārstību. Tāpēc mēs nekad, ari visrevolucionārākajos momentos, neatteiksimies no soc.-dem. partijas pilnīgas patstāvības, no mūsu ideoloģijas pilnīgas nesamierināmības.

Jums liekas, ka tas izslēdz kaujiniecisku vienotību? Jūs kļūdāties. No mūsu otrā kongresa rezolūcijas jūs varat redzēt, ka mēs no vienošanās cīņai un cīņā neatsakāmies. Avīzes „Vperjod" 4. nr-ā mēs uzsvērām, ka revolūcijas sākums Krievijā neapšaubāmi tuvina momentu, kad šīs vienošanās tiks realizētas praktiski*. Revolucionārās sociāldemokrātijas un demokrātijās revolucionāro elementu kopīgā cīņa ir neizbēgama un nepieciešama patvaldības krišanas laikmetā. Mēs domājam, ka mēs labāk pakalposim nākamo kaujiniecisko vienošanos lietai, ja raidīsim nevis rūgtas, pārmetumu pilnas Irazes, bet ar skaidru prātu un

Sk. šā sējuma 78. 1pp. tied.

aukstasinīgi apsvērsim šās vienošanās iespējamības nosacījumus un varbūtējās robežas un, ja tā var izteikties, „kompetences". Mēs šo darbu sākām avīzes „Vperjod" 3. nr-ā, stādamies pie pētījuma par ,,soc.-rev. partijas" progresu no narodņicisina uz marksismu^48.

„Masa pati ķērās pie ieročiem, — raksta „Rev. Rossija" sakarā ar 9. janvari. — Nav šaubu, ka agri vai vēlu jautājums par masas apbruņošanu tomēr tiks atrisināts". „Un tad nu visspilgtākā veidā izpaudīsies un realizēsies las terorisma un masu kustības saplūdums, uz kuru mēs atbilstoši visam mūsu partijas taktikas garam tiecamies vārdos un darbos". (Iekavās piezīmēsim, ka pēdējam vārdam mēs labprāt būtu pielikuši jautājuma zīmi, un turpināsim citātu.) „Vēl ne tik sen mūsu acu priekšā šie divi kustības l'aktori bija šķirti, un šās nošķirtības pēc tiem nebija vajadzīgā spēka".

Kas tiesa, tas tiesa! Tieši tā. Jnteliģcnliskais terors un strādnieku masu kustība bija Šķirti, un šās nošķirtības pēc tiem nebija vajadzīgā spēka. Taisni to vienmēr ir teikusi revolucionārā sociāldemokrātijā. Taisni tāpēc tā vienmēr ir cīnījusies ne tikai pret teroru, bet arī pret tām svārstībām uz terora pusi, kādas ne vienreiz vien parādījuši mūsu partijas inteliģentiskā spārna pārstāvji^49. Taisni tāpēc pret teroru strīdējās arī vecā „Iskra", kad tā 48. nr-ā rakstīja: „vecā parauga teroristiskā cīņa bija pats riskantākais revolucionārās cīņas veids, un cilvēkiem, kas pie tās ķērās, bija drošu un pašaizliedzīgu darbinieku reputācijā... Bet tagad, kad demonstrācijās kļūst par atklātu pretošanos varai,... mūsu vecais terorisms vairs nav vienīgais drosmīgais cīņas paņēmiens... Tagad varonība izgājusi uz laukuma; īstie mūsu laika varoņi tagad ir tie revolucionāri, kas iet priekšgalā tautas masai, kura saceļas pret saviem apspiedējiem . .. Lielās franču revolūcijas terorisms . .. sākās 1789. gada 14. jūlijā ar Bastilijas ieņemšanu. Tā spēks bija tautas revolucionārās kustības spēks... So terorismu radīja nevis vilšanās masu kustības spēkā, bet, gluži otrādi, nesatricināma ticība tās spēkam ... 5ā terorisma vēsture ir ārkārtīgi pamācoša Krievijas revolucionārām"[50].

Jā un tūkstošreiz jā! Šā terorisma vēsture ir ārkārtīgi pamācoša. Pamācoši ir arī citāti, kas ņemti no ,,Iskras“ un attiecas uz laikmetu pirms IV2 gada. Šie citāti pilnīgi jo pilnīgi rāda mums tās domas, pie kādām revolucionāro mācību ietekmē gribētu nonākt arī sociālisti revolucionāri. Šie citāti atgādina mums, kāda nozīme ir tam, ja tic masu kustībai, atgādina par revolucionāro izturību, kuru var gūt tikai ar principialitāti un kura vienīgā var izsargāt no „vilšanās", ko rada šās kustības ilgstošā šķietamā apstāšanās. Tagad, pēc 9. janvara, ne par kādu „vilšanos" masu kustībā no pirmā acu uzmetiena nevar būt ne runas. Bet tas tikai no pirmā acu uzmetiena. Vajag prast atšķirt masas varonības spilgtās izpausmes acumirklīgo „sajūsmināšanos" no stingras, apdomātas pārliecības, kas visu partijas darbību nesaraujami saista ar masas kustību, tāpēc ka pamatā ir likts šķiru cīņas princips. Vajag atcerēties — lai cik augsta ir tagadējās revolucionārās kustības pakāpe, kas sasniegta pēc 9. janvara, tomēr šī kustība katrā ziņā ies cauri vēl daudziem posmiem, iekām mūsu sociālistiskās un demokrātiskās partijas atdzims uz jaunas bāzes brīvajā Krievijā. Un mums cauri visiem šiem posmiem, cauri visiem cīņas sarežģījumiem nesatricinātas ir jāiznes sociāldemokrātijas saites ar proletariāta šķiras cīņu, nepārtraukti jārūpējas par šo saišu nodrošināšanu un nostiprināšanu.

Tāpēc mums liekas, ka acīm redzams pārspīlējums ir šāds avīzes „Revoļucionnaja Rossija" apgalvojums: „Bruņotās cīņas pionieri noslīka satrauktās masas rindās"... Tā drīzāk ir vēlama nākamība nekā jau realizēta tagadne. Sergeja nogalināšana Maskavā 17. (4.) februārī, par ko tieši šodien ziņoja telegrāfs, acīm redzot ir vecā parauga terorisms. Bruņotās cīņas pionieri vēl nav noslīkuši satrauktās masas rindās. Pionieri ar bumbām acīm redzot uzmanījuši Maskavā Sergeju tai laikā, kad masa (Peter-burgā) bez pionieriem, bez ieročiem, bez revolucionāriem oficieriem un bez revolucionārā štaba „naida pilnā niknumā metās virsū izslietajiem durkļiem", kā izsakās tā pati „Rev. Rossija". Nošķirtība, par ko iepriekš tika runāts, vēl pastāv, un individuālais, inteliģentiskais terors toties vairāk pārsteidz ar to, ka tas ir neapmierinošs, jo skaidrāks tagad visiem kļuvis, ka „masa pacēlusies līdz atsevišķiem varoņiem, tajā modusies masu varonība" (,,Rev. Rossija", 58. nr.). Pionieriem vajag īstenībā noslīkt masā, t. i., izlietot savu pašaizliedzīgo enerģiju nesaraujamā, faktiskā saistībā ar masu, kas saceļas, iet kopā ar masu nevis figuralā, nevis simboliskā, bet vārda burtiskā nozīmē. Ka tas ir nepieciešams, — par to diezin vai var tagad kaut drusku šaubīties. Ka tas ir iespējams, — to pierāda devītais janvāris un apslāpētā, dziļā strādnieku masu rūgšana, kas arvien vēl turpinās. Ka tas ir jauns un augstāks uzdevums, grūtāks, salīdzinot ar iepriekšējiem, tas mūs nevar un nedrīkst atturēt no tā, ka mēs tūdaļ sākam atrisināt šo uzdevumu praktiski.

Sociāldemokrātiskās partijas kaujinieciskā vienotība ar revolucionāri demokrātisko partiju, ar soc.-rev. partiju varētu būt viens no tiem līdzekļiem, kas šādu atrisināšanu atvieglo. Šāda vienotība būs jo vieglāk realizējama, jo drīzāk bruņotās cīņas pionieri „noslīks" sacēlušās masas rindās, jo drošāk soc.-rev. sāks iet pa ceļu, ko viņi paši nosprauduši šādiem vārdiem: „lai aug un stiprinās šī revolucionārā terorisma un masu kustības saplūšana, kas jau sākusies, lai masa drīzāk spēj cīnīties pilnīgi apbruņota ar teroristiskiem cīņas līdzekļiem!". Lai drīzāk realizētu šādas kaujinieciskas vienotības mēģinājumus, mēs labprāt iespiežam sekojošo Georgija Gapona vēstuli, ko esam saņēmuši:

„Atklāta vēstule Krievijas sociālistiskajām partijām.

Asiņainās janvara dienas Pēterburgā un pārējā Krievijā nostādīja aci pret aci apspiesto strādnieku Šķiru un patvaldības režimu ar asinssūcēju caru priekšgalā. Lielā Krievijas revolūcija ir sākusies. Visiem, kam tautas brīvība ir patiesi dārga, nepieciešams uzvarēt vai mirt. Apzinādamies, cik svarīgs ir pašreizējais vēsturiskais moments, ņemdams vērā lietu tagadējo stāvokli un būdams vispirms revolucionārs un lielišķīgs cilvēks, es aicinu visas Krievijas sociālistiskās partijas nekavējoties vienoties savā starpā un sākt bruņotu sacelšanos pret carismu. Katras partijas visiem spēkiem jābūt mobilizētiem. Techniskajam kaujas plānam jābūt visu kopīgam plānam. Bumbām un dinamitam, individua-lajam un masu teroram, visam, kas var veicināt tautas sacelšanos. Tuvākais mērķis ir patvaldības gāšana, revolucionārā pagaidu valdība, kas nekavējoties pasludina amnestiju visiem politiskās un reliģiskās brīvības cīnītājiem — nekavējoties apbruņo tautu un nekavējoties sasauc satversmes sapulci, pamatojoties uz vispārējām, vienlīdzīgām, aizklātām un tiešām vēlēšanu tiesībām. Biedri, pie darba! Uz priekšu, uz kauju! Atkārlosun tad nu Pēterburgas strādnieku 0. janvara lozungu — brīvību vai nāvi! Tagad katra vilcināšanās un strīdi ir noziegums pret tautu, kuras intereses jūs aizstāvat. Atdevis visus savus spēkus, lai kalpotu tautai, no kuras dzīlēm es pats esmu nācis (zemnieka dēls), — negrozāmi saistījis savu likteni ar cīņu pret strādnieku šķiras apspiedējiem un ekspluatatoriem, es, gluži dabiski, ar visu sirdi un visu dvēseli būšu ar tiem, kas sāks patiesu darbu, paliesi atbrīvojot proletariātu un visu darba ļaužu masu no kapitālistiskā jūga un politiskās verdzības.

G e о r g i j s Gapon s“.

Mēs atzīstam par nepieciešamu no savas puses izteikties par šo vēstuli cik vien iespējams atklāti un noteikti. Mēs atzīstam, ka viņa ieteiktā „vienošanās^11 ir iespējama, lietderīga un nepieciešama. Mēs apsveicam to, ka G. Gapons runā tieši par „vienošanos", jo tikai katras atsevišķas partijas pilnīgas principiālās un organizatoriskas patstāvības saglabāšana var padarīt sekmīgus šo partiju kaujinieciskās vienotības mēģinājumus. Mums ar šiem mēģinājumiem jā-būt ļoti uzmanīgiem, lai nebojātu lietu, veltīgi saistot kopā to, kas ir dažāds. Mums nenovēršami vajadzēs getrennt marsehieren (so|ot atsevišķi), bet mēs ne vienreiz vien varam un tieši tagad varam vereint schlagen (kopīgi sist). No mūsu viedokļa būtu vēlams, lai šī vienošanās aptverlu ne tikai sociālistiskās, bet arī revolucionārās partijas, jo cīņas tuvākajā mērķī nav nekā sociālistiskā, un mums nav jāsajauc un mēs nekad neļausim sajaukt tuvākos demokrātiskos mērķus ar mūsu galīgajiem sociālistiskās revolūcijas mērķiem. Vienošanās nolūkā būtu vēlams un no mūsu viedokļa nepieciešams, lai vispārējā aicinājuma vietā uz „individuālu un masu teroru" par kopējās rīcības mērķi atklāti un noteikti tiktu izvirzīta terorisma un masas sacelšanās tieša un fakliska saplūšana. Tiesa, Gapona papildinājums: „visam, kas var veicināt tautas sacelšanos", skaidri liecina par viņa vēlēšanos lieši šim mērķim pakļaut arī individuālo teroru, bet šī vēlēšanās, norādīdama uz lo pašu domu, ko mēs atzīmējām no „Rcv. Rossijas" f>8. nr-a, jāizsaka noteiktāk un lai jārealizējas pilnīgi nepārprotamos praktiskos lēmumos. Beidzot piezīmēsim, — neatkarīgi no nosacījumiem, ar kādiem iespējama ierosinātā vienošanās, ka mums šķiet negaliva arī tā parādība, ka G. Gapons ir ārpus partijām. Pats par sevi saprotams, ka, tik strauji pāriedams no ticības caram un no vēršanās pie tā ar peticiju uz revolucionāriem mērķiem, Gapons nevarēja uzreiz sev izstrādāt skaidru revolucionāru pasaules uzskatu. Tas ir neizbēgami, un, jo straujāk un plašāk attīstīsies revolūcija, jo biežāk atkārtosies šāda parādība. Met pilnīga skaidrība un noteiktība attiecībās starp partijām, virzieniem un nokrāsām ir absolūti nepieciešams noteikums, lai starp tām varētu panākt kaut cik sekmīgu pagaidu vienošanos. Skaidrība un noteiktība būs vajadzīga katrā praktiskā pasākumā, un tā radīs noteiktību un stabilitāti īstajā, praktiskajā darbā. Revolūcijas sākšanās Krievijā droši vien novedīs pie tā, ka uz politiskās skatuves uznāks daudzas personas un varbūt arī virzieni, kas turēsies pie ieskata, ka ar lozungu „revolūcija^1* pilnīgi pietiek, lai noteiktu „lietišķīgajiem cilvēkiem** mērķus un viņu rīcības līdzekļus. Nekas nevar būt aplamāks par šādu ieskatu. Šķietami augstākā vai ērtākā, vai „diplomātiskākā** bezpartejiskā pozicija patiesībā ir tikai neskaidrāka, nenoteiktāka, un sev līdzi tā nenovēršami nes nekonsekvences un svārstības praktiskajā darbībā. Revolūcijas interešu dēļ mūsu ideālām nepavisam nav jābūt tādam, lai visas partijas, visi virzieni, nokrāsas saplūstu vienā revolucionārā (haosā. Gluži otrādi, revolucionārās kustības augšana un paplašināšanās, tās tuvošanās arvien lielākiem un lielākiem tautas dažādu šķiru un slāņu dziļumiem nenovēršami radīs (un tas ir labi, ka radīs) jaunus un atkal jaunus virzienus un nokrāsas. Tikai pilnīga skaidrība un noteiktība to savstarpējās attiecībās un to attiecībās pret revolucionārā proletariāta poziciju var nodrošināt revolucionārajai kustībai vislielākos panākumus. Tikai pilnīga skaidrība savstarpējās attiecībās var nodrošināt sekmīgu vienošanos, lai sasniegtu kopējo tuvāko mērķi.

Šis tuvākais mērķis pēc mūsu ieskata pilnīgi pareizi nosprausts G. Gapona vēstulē: 1) patvaldības gāšana, 2) revolucionārā pagaidu valdība, 3) tūlītēja amnestija cīnītājiem par politisko un reliģisko brīvību, — protams, arī par streiku utt. brīvību, 4) tūlītēja tautas apbruņošana un Г>) tūlītēja Viskrievijas satversmes sapulces sasaukšana uz vispāīēju, vienlīdzīgu, tiešu un aizklātu vēlēšanu tiesību pamata. Ka revolucionārajai valdībai nekavējoties jārealizē visu pilsoņu pilnīga vienlīdzība un pilnīga politiskā brīvība vēlēšanās, to Gapons, protams, ir domājis, bet tas varēja būt pateikts arī tieši. Bez tam būtu lietderīgi ietilpināt pagaidu valdības programā arī revolucionāru zemnieku komiteju nodibināšanu visās vietās, lai tās atbalstītu demokrātisko apvērsumu un realizētu to detaļās. No zemniecības revolucionārās pašdarbības ir ļoti daudz kas atkarīgs revolūcijas panākumos, un ap lozungu, līdzīgu tam, kādu mēs minējām, droši vien varētu saprasties dažādas sociālistiskās un revolucionāri demokrātiskās partijas.

Novēlēsim, lai G. Gaponam, kas tik dziļi pārdzīvojis un izjutis pāreju no politiski neapzinīgas tautas uzskatiem uz revolucionāriem uzskatiem, izdotos izveidot politiskam darbiniekam nepieciešamo revolucionārā pasaules uzskata skaidrību. Novēlēsim, lai viņa aicinājums uz kaujiniecisku vienošanos sacelšanās labad vaiņagotos ar panākumiem un revolucionārais proletariats, iedams plecu pie pleca ar revolucionāro demokrātiju, varētu dot triecienu patvaldībai un to gāzt drīzāk, drošāk un ar mazākiem upuriem.

„Vperjod**, 7. nr„ 1905. g.

2i. (8J februārī Iespiests pēc avīzes „Vperiod" teksta

VAI MUMS JAORCANIZE REVOLŪCIJA?

Tas bija sen, ļoti sen, vairāk nekā pirms gada. Krievijas partijā, kā to liecināja diezgan pazīstamais Vācijas sociāldemokrāts Parvuss, bija radušās „principiālās domstarpības". Par proletariāta partijas pašu pirmo politisko uzdevumu kļuva cīņa pret centralisma galējībām, pret ideju, ka strādnieki „jākomandē" no kaut kādas Ženevas, pret aģitatoru organizācijas, vadītāju organizācijas idejas pārspīlēšanu. Tāda bija meņševika Parvusa dziļā, stingrā un nelokāmā pārliecība, ko viņš izteica savā vācu nedēļas lapā „Aus der Wellpolilik" („No pasaules politikas") 1903. g. 30. novembrī.

Lādzīgajam Parvusam toreiz tika norādīts (sk. Ļeņina vēstuli „Iskras" redakcijai 1903. g. decembrī^51), ka viņš kļuvis par tenku upuri, ka viņa saskatīto principiālo domstarpību pamatos ir sīka ķilda un ka jaunās „Iskras" idejiskais pagrieziens, kas sāk iezīmēties, ir pagrieziens uz oportunismu. Parvuss apklusa, bet viņa „domas" par vadītāju organizācijas nozīmes pārspīlēšanu simtējādos veidos atgremoja jauniskrieši.

Pagāja četrpadsmit mēnešu. Skaidri kļuva redzams, ka meņševiki dezorganizē partijas darbu un ka viņu sprediķošanai ir oportunistisks raksturs. 1905. gada devītais janvāris parādīja, cik gigantisks ir proletariāta revolucionārās enerģijas krājums un cik nepietiekama ir sociāldemokrātu organizācija. Parvuss atguvās. „Iskras" 85. nr-ā viņš publicēja rakstu, kas būtībā iezīmēja pilnīgu pavērsienu no jaunās „Iskras" jaunajām oporlunistiskām idejām uz vecās revolucionārās „Iskras" idejām. „Bija varonis, — izsaucas

Parvuss, rakstīdams par Gaponu, — bet nebija politiskā vadītāja, nebija darbības programas, nebija organizaci-jas“... „Izpaudās organizācijas trūkuma traģiskās se-kas“... „Masas vairs nav vienotas, viss iet juku jukām, nav vienojoša centra, nav vadošas programas darbībai"... „Kustība sabruka, jo nebija vienojošas un vadošas organizācijas". Un Parvuss dod lozungu, ko mēs jau atgādinājām avīzes „Vperjod" 6. nr-ā, — „organizēt revolūciju11^52. Revolūcijas mācību ietekmēts, Parvuss pārliecinājies, ka „pašreizējos politiskajos apstākļos mēs nevaram organizēt šos simtus tūkstošus" (runa ir par masu, kas gatava sacelties). „Bet mēs varam, — taisnīgi viņš atkārto senseno grāmatas „Ko darīt?" domu, — mēs varam radīt organizāciju, kas būtu saistītājs ferments un revolūcijas momentā apvienotu ap sevi šos simtus tūkstošus". „Jāorganizē strādnieku pulciņi ar skaidri nospraustu uzdevumu: sagatavot masas uz sacelšanos, pulcināt tās ap sevi sacelšanās laikā, sākt sacelšanos pēc dotā lozunga".

Beidzot taču! mēs atviegloti izsaucāmies, sastapdami šīs vecās pareizās domas, kas bija apkrautas ar jaunās „Iskras" grabažām. Beidzot taču proletariāta partijas darbinieka revolucionārais instinkts kaut vai pagaidām gnvis pārsvaru pār rabočedjeļcu oportunismu. Beidzot taču mēs dzirdam sociāldemokrātā balsi, kurš nezemojas revolūcijas aizmugures priekšā, bet bezbailīgi norāda nz uzdevumu atbalstīt revolūcijas avangardu.

Jauniskrieši, protams, nevarēja būt vienis pratis ar Parvusu. ,,Ne jau visām domām, ko izteicis b. Parvuss, pievienojas „Iskras" redakcija", tā skan redakcijas piezīme.

Kur nu! Kur nu viņi „pievienosies" tām domām, kas ,.dod pļauku" visai viņu pusotra gada ilgajai oportunistis-kajai pļāpāšanai!

„Organizēt revolūciju"! Bet mums taču ir gudrais Mar-tinovs, kas zina, ka revolūciju radot apvērsums sabiedriskajās attiecībās, ka revolūcijai nevarot noteikt termiņu. Martinovs izskaidros Parvusam viņa kļūdu un parādīs, ka pat tad, ja Parvuss domājis revolūcijas avangarda organizēšanu, arī tad tā ir „šaura" un ļoti kaitīga „jakobiņu" ideja. Un tālāk. Mūsu gudrais Martinovs taču ved sev valdziņā līdzi Trjupičkinu — Martovu, kas spējīgs vēl vairāk padziļināt savu skolotāju, kas varbūt pat spēs lozungu organizēt revolūciju*1 aizslāt ar lozungu „atraisīt revolu-eiju“ (sk. 85. nr-u, autora kursivs).

Jā, lasītāj, tieši tāds lozungs mums dots ,,Iskras“ ievadrakstā. Acīm redzot tagadējos laikos pietiek „atraisīt** sev mēli brīvam procesam-p|āpāšanai vai pļāpāšanas procesam, lai varētu rakstīt vadošus rakstus. Oportunislam vienmēr vajadzīgi tādi lozungi, kuros, tos tuvāk aplūkojot, nav nekā cila kā tikai skanīga frāze, kā tikai kaut kāds dekadentisks vārdu triks.

Organizēt un organizēt, nemitīgi atkārto Parvuss, it kā viņš piepeši būtu kļuvis par boļševiku. Nelaimīgais, viņš nesaprot, ka organizācija ir process (,,lskra“, 85. nr., — un lāpai arī visi iepriekšējie jaunās ,,Iskras“ numuri, un il sevišķi krāšņās Rozas krāšņie feļetoni). Nabadziņš, viņš nezina, ka pēc visa dialektiskā materiālisma gara ne vien organizācija, bet arī taktika ir process. Bet viņš gluži kā ..sazvērnieks** aizrāvies ar organizaciju-plānu. Bet viņš gluži kā „utopists** iedomājas, ka var lā uzreiz, kaut kādā. pasarg dievs, otrajā vai trešajā kongresā, ņemt un organizēt.

Un līdz kādiem „jakobinisma*-llerkulesa stabiem taču ir aizrunājies šis Parvuss. „Sākt sacelšanos pēc dotā lozun-ga“, iedomājieties tikai! Tas ir vēl daudz ļaunāk nekā sacelšanās „termiņa noteikšanas** ideja, ko atspēkojis mūsu slavenais Martinovs. Patiešām Parvusam vajag pamācīties no Martinova. Parvusam vajag izlasīt ,,Iskras“ 62. nr-u, no kuras ievadraksta viņš uzzinās, kādas kaitīgas „utopiskas^ idejas par sacelšanās sagatavošanu tikušas izplatītas mūsu partijā pilnīgi nelaikā — 1902. un 1904. gadā. Parvusam vajag izlasīt Akselroda priekšvārdu „Strādnieka** brošūrai, lai uzzinātu par to ,.dziļo, ļoti kaitīgo sērgu, kas partiju tieši saārda** (sic!*) un ar ko sociāldemokrātiju apdraud cilvēki, kuri „visas savas cerības liek uz visvairāk atpalikušo, visneapzinīgāko un gluži mežonīgo (!!) tautas masu elementu stichisku sacelšanos**.

Parvuss atzīst, ka tagad nav iespējams organizēt simtiem lūkstošu, un pirmajā vietā izvirza uzdevumu „radīt orga-

* — tā! lied.

10 8. sēj.

nizaciju, kas būtu saistītājs ferments". Kā gan lai mūsu jauniskrieši nelokās nepatikā, kad tamlīdzīgas lielas raksta viņu organa slejās? Organizācija kā saistītājs ferments, tā jau taču ir profesionālo revolucionāru organizācija, kuras vārdu vien dzirdot mūsu jauniskrieši krīt ģībonī.

Cik ļoti mēs pateicamies ,.Iskrai" par viņas ievadrakstu blakus Parvusa rakstam. Cik spilgti kļūst redzama tukšā, juceklīgā astē vilkšanās fražainība līdzās vecās „Iskras" skaidrajiem, noteiktajiem, tiešajiem un drošajiem revolucionārajiem lozungiem! Vai tad tā nav tukša uzpūsta frāze, it kā „uzticības politika noiet no skatuves, lai nekad vairs nemuļķotu nedz Krieviju, nedz Eiropu"? Patiesībā kurš katrs Eiropas buržuāziskās avīzes numurs rāda, ka šī muļķošana notiek joprojām un gūst panākumus. „Mērenais Krievijas liberalisms dabūjis nāvīgu triecienu". Tā ir bērnišķīga politiska naivitate, ja domā, ka liberālismā „politiskā" vēlēšanās paslēpties ir viņa nāve. Patiesībā liberalisms ir dzīvs, dzīvo un atdzīvojas. Viņš tieši tagad ir varas priekšvakarā. Tieši tādēļ jau viņš ir paslēpies, lai drošāk un bez briesmām īstajā momentā sniegtu roku pēc varas. Tieši tādēļ viņš visiem līdzekļiem mēģina pielabināties strādnieku šķirai. Vajag būt galīgi tuvredzīgam, lai šo koķetēšanu (kas simtkārt bīstama tieši pašreizējā momentā) pieņemtu par pilnvērtīgu, lai lielīgi varētu teikt: „liberāli demokrātiskās buržuāzijas progresivo elementu sabiedriskā doma šajās dienās ir atzinusi proletariātu — dzimtenes atbrīvotāju, proletariātu —- visas nācijās avangardu tā varonīgajā lomā". Jauniskriešu kungi, saprotiet taču beidzot, ka liberālie buržuji proletariātu atzīst par varoni tieši tāpēc, ka, dodams triecienu carismam, šis proletariats vēl nav pietiekami spēcīgs, vēl nav pietiekami sociāldemokrātisks, lai izcīnītu sev tādu brīvību, kādu viņš grib. Saprotiet, ka sakarā ar liberāļu tagadējiem glaimiem mums vajag nevis lielīties, bet brīdināt proletariātu un parādīt viņam šo glaimu būtību. Jūs neredzat šo būtību? nu tad paskatieties uz fabrikantu, tirgotāju, biržas vīru paziņojumiem par konstitūcijas nepieciešamību! Vai nav tiesa, cik šie paziņojumi skaidri liecina par mērenā liberālismā nāvi? Liberālie balamutes čalo par proletāriešu varonību, bet fabrikanti svarīgi un ietekmīgi prasa pēc

apcirptas konstitūcijas, lūk, kāds ir stāvoklis, laipnie „vadītāji"[53]!

Hei visbrīnišķīgākie ir „Iskras" prātojumi par apbruņo-šanās jautājumu. Tiek paziņots, ka „proletariāta apbruņo-šanas darbs, sistemātisks tādas organizācijas sagatavošanas darbs, kura garantētu, ka tautas uzbrukums valdībai notiks visās vietās un vienā laikā", esot. ,,technisks“(!?) uzdevums. Bet mēs, protams, stāvam pāri par nicināmo techniku un raugāmies lietu būtībā. „Lai cik tie ir svarīgi (,,techniskie“ uzdevumi), tomēr, sagatavojot masas uz sacelšanos, tie nav mūsu darba smaguma centrā"... „Visiem pagrīdes organizāciju pūliņiem nebūs nekādas nozīmes, ja tās nepratīs apbruņot tautu ar vienu neaizstājamu ieroci — ar degošu vajadzību uzbrukt patvaldībai un tādēļ apbruņoties. Lūk, kurp mums jāvirza mūsu pūles — uz propagandu masās, lai tās pašas apbruņotos nolūkā sacelties" (pēdējās divas vietas pasvītrojis autors).

Jā, jā, tā patiešām ir jautājuma dziļa nostādne, pavisam kas cits nekā aprobežotajam Parvusam, kas gandrīz aizgājis līdz ,,jakobinismam“. Nevis apbruņošaņās darbs un nevis sistemātiskā organizācijas sagatavošana ir smaguma centrā, bet gan tautas apbruņošana ar degošu vajadzību apbruņoties un turklāt apbruņoties pašai. Kāds kvēlojošs kauns jāizjūl sociāldemokrātijas dēļ, redzot šo l'ilisfrisko vulgaritāti, kas cenšas atvilkt atpakaļ mūsu kustību! Tautas apbruņošana ar degošu vajadzību apbruņoties ir pastāvīgs un kopīgs, nemitīgs un vispārējs sociāldemokrātijas uzdevums, uzdevums, kas piemērojams gan Japanai, gan Anglijai, gan Vācijai, gan Itālijai. Visur, kur ir šķiras, kas apspiestas un cīnās pret ekspluatāciju, sociālistā aģitācija vienmēr apbruņo tās no paša sākuma un vispirms ar

degošu vajadzību apbruņoties, un, kad sākas strādnieku kustību, tad šī „vajadzība“ jau pastāv. Sociāldemokrātijai šī degošā vajadzība tikai jāpadara apzinīga, jāpanāk, lai tie, kas to izjūt, ievērotu organizācijas un plānveidīgas darbības nepieciešamību, ievērotu visu politisko konjunktūru. „Iskras" redaktora kgs, lūdzu iegriezieties kurā katrā Vācijas strādnieku sapulcē, palūkojieties, kāds naids liesmo sejās kaut vai pret policiju, cik nikni sarkasmi skan, kā sažņaudzas dūres. Kas ir tas spēks, kas savalda šo degošo vajadzību nekavējoties izrēķināties ar buržujiem un viņu sulaiņiem, kuri zākājas par tautu? Organizācijas un disciplīnas spēks, apziņas spēks, apziņas, ka individuālās slepkavības ir nejēdzīgas, ka vēl nav pienākusi nopietnas tautas revolucionārās cīņas stunda, ka vēl nav tam piemērotas politiskās konjunktūras. Lūk, kāpēc lādos apstākļos socialists neteic un nekad neteiks tautai: apbruņojieties, bet vienmēr un katrā ziņā (citādi viņš nebūtu socialists, bet tukšs pļāpa) apbruņos tautu ar degošu vajadzību apbruņoties un uzbrukt ienaidniekam. Tieši no šiem ikdienišķā darba apstākļiem tagad atšķiras Krievijas apslākji. Tieši tāpēc revolucionārie sociāldemokrāti, kas līdz šim nekad nav teikuši: pie ieročiem! bet vienmēr ir bruņojuši strādniekus ar degošu vajadzību apbruņoties, visi revolucionārie sociāldemokrāti tagad, iedami aiz revolucionārās iniciativas bagātiem strādniekiem, devuši lozungu: pie ieročiem! Un, lūk, tieši šādā momentā, kad beidzot jau dots šis lozungs, ,.Iskra^1' svinīgi pasaka: nevis ap-bruņošano, bet degoša vajadzība pēc pašapbruņošanās ir smaguma centrā. Vai tad tā nav nedzīva inteliģentiska spriedelēšana, vai tad tas nav bezcerīgs trjapičkinisms? vai tad šie ļaudis nevelk partiju atpakaļ, no revolūcijas avangarda neatliekamajiem uzdevumiem uz proletariāta „pakaļ-puses“ vērošanu? Un šī neticamā mūsu uzdevumu vulgari-zēšana ir atkarīga nevis no tā vai cita Trjapičkina individuālajām īpašībām, bet no visas viņu pozicijas, ko tik lieliski formulē populārie vārdiņi par organizaciju-procesu vai takliku-procesu. Jau pati šī pozicija neizbēgami un nenovēršami liek cilvēkam bīties no katra noteikta lozunga, vairīties no katra „plāna", kāpties atpakaļ, drosmīgu revolucionāru iniciativu ieraugot, spriedelēt un zelēt veco gremokli, baidīties aizsteigties priekšā — tādā laikā, kad mēs, sociāldemokrāti, esam acīm redzot palikuši iepakaļ revolucionārajai proletariāta aktivitātei. Tik tiešām: nedzīvais sagrābis dzīvo, nedzīvās rabočedjeļcu teorijas padarījušas bezcerīgi nedzīvu arī jauno ,,Iskru“.

Paraugieties uz ,.Iskras" prātojumiem „par sociāldemokrātijas kā nācijās atbrīvotājas šķiras avangarda politiski vadošo lomu". ..Šo lomu, — mūs pamāca. — mēs nevaram nedz iegūt, nedz stingri sev nostiprināt ar lo, ka mums izdosies pilnīgi saņemt savās rokās sacelšanās technisko organizāciju un vadīšanu". Padomājiet tikai: avangarda lomu nevaram panākt, ja mums izdosies pilnīgi saņemt savās rokās sacelšanās vadīšanu! Un šie ļaudis vēl runā par avangardu! Viņi baidās no tā, ka tikai vēsture nepiešķir viņiem vadošo lomu demokrātiskajā apvērsumā, viņi ar bailēm domā, ka tikai viņiem nevajadzētu ..vadīt sacelšanos". Viņiem rēgojas tā doma, — viņi tikai neuzdrošinās vēl liesi izteikt to .,Iskras" slejās, — ka sociāldemokrātiskajai organizācijai nevajag „vadīt sacelšanos", nevajag tiekties pēc tā. lai saņemtu pilnīgi savās rokās revolucionāru pāreju uz demokrātisku republiku. Viņiem, šiem nelabojamajiem sociālismā žirondisfiem. šeit rēgojas drausmīgs jakobinisms'”. Viņi nesaprot, ka, jo cītīgāk mēs tieksimies saņemt pilnīgi savās rokās sacelšanās vadīšanu, toties lielāku daļu no šā darba mēs saņemsim savās rokās un, jo lielāka būs šī daļa, toties mazāka būs antiproletariskās vai neproletariskās demokrātijās ietekme. Viņiem katrā ziņā gribas būt astē, viņi sagudro sev pat īpašu filozofiju, ka vajag būt astē, — Martinovs jau sācis klāstīt to un rīt droši vien „Iskras" slejās izrunāsies līdz galam.

Mēģiniet soli pa solim iztirzāt „Iskras" prātojumus:

„Apzinīgais proletariats, balstīdamies uz vēsturiskās attīstības stiehiskā procesa loģiku, izmantos saviem mērķiem visus organizācijas elementus, visus rūgšanas elementus, ko rada revolūcijas priekšvakara moments"...

Ļoti labi! Bet izmantot visus elementus jau nozīmē pilnīgi uzņemties vadību, „lskra" sit pati sevi un, juzdama to, Steidzas piebilst:

... „nebūt neapmulsdams no tā, ka visi šie elementi atņem viņam daļu no pašas revolūcijas techniskās vadības un tādējādi gribot negribot veicinās mūsu prasību ieviešanu visvairāk atpalikušajos tautas masas slāņos".

Lasītāj, vai jūs kaut ko saprotat? Izmantot visus elementus, neapmulstot no lā, ka tie atņem daļu vadības!!?t Kungi, bīstieties dieva: ja patiešām mēs izmantojam visus elementus, ja patiešām mūsu prasības pārņem tie, ko mēs izmantojam, tad viņi nevis atņem mums vadību, bet pieņem mūsu vadību. Turpretim, ja visi šie elementi paliesi atņem mums vadību (un, protams, ne tikai ,,technisko“ vien, jo revolūcijas „techniskās** puses šķiršana no politiskās ir vislielākās blēņas), tad tas nozīmē, ka nevis mēs izmantojam viņus, bet viņi izmanto mūs.

„Mēs tikai priecāsimies, ja pēc garīdznieka, kas masās popularizē mūsu prasību, ka valstij jāsarauj sakari ar baznīcu, pēc monarchistiskūs strādnieku biedrības, kura organizēja tautas gājienu uz Ziemas pili, Krievijas revolūcija iegūs ģenerāli, kurš pirmais vedīs tautas masas pēdējā kaujā pret cara karaspēku, vai ierēdni, kurš pirmais pasludinās oficiālo cara varas gāšanu*1.

Jā, arī mēs priecāsimies par to, bet mēs vēlētos, lai prieka jūtas par iespējamiem patīkamiem notikumiem neaptumšotu mūsu loģiku. Ko nozīmē: Krievijas revolūcija iegūs garīdznieku vai ģenerāli? Tas nozīmē, ka garīdznieks vai ģenerālis kļūs par revolūcijas piekritēju vai vadītāju. Šie „iesācēji** var būt pilnīgi apzinīgi revolūcijas piekritēji vai arī ne pilnīgi apzinīgi. Pēdējā gadījumā (kas attiecībā pret iesācējiem ir visvairāk iespējams) mums nevis jāpriecājas, bet jābēdājas par viņu neapzinīgumu un visiem spēkiem tas jālabo, jāpapildina. Kamēr mēs to neesam izdarījuši, kamēr masa seko maz apzinīgam vadītājam, jāleic, ka nevis sociāldemokrātijā izmanto visus elementus, bet visi elementi izmanto sociāldemokrātiju. Revolūcijas piekritējs, vakar vēl garīdznieks vai ģenerālis, vai ierēdnis, var būt aizspriedumu pilns buržuāzisks demokrāts, un. ciktāl viņam sekos strādnieki, tiktāl buržuāziskā demokrātijā „izmantos** strādniekus. Vai tas jums ir skaidrs, jaun-iskriešu kungi? Ja skaidrs, kāpēc tad jūs baidāties no tā, ka pilnīgi apzinīgie [tas ir. sociāldemokrātiskie) revolūcijas piekritēji uzņemtos vadību? Kāpēc jūs baidāties no tā, ka oficieris sociāldemokrāts (tīšu prātu es ņemu piemēru, kas analoģisks jūsējam) un sociāldemokrātiskās organizācijas biedrs pēc šās organizācijas ierosmes un tās uzdevumā uzņemas, „saņem pilnīgi savās rokās" jūsu iedomātā ģenerāļa funkcijas?

Atgriezīsimies pie Parvusa. Viņš savu lielisko rakstu beidz ar lielisku padomu ..izmest pār bortu" dezorganiza-torus. Dezorganizatoru izstumšana, kā redzams no ziņām, ko esam ievietojuši nodaļā ..No partijas"1'1, ir pats kvēlākais un pats noteiktākais Krievijas sociāldemokrātu vairākuma lozungs. Tieši tā, biedri Parvus: visnesaudzīgākajā veidā „izmest pār bortu" un šo izmešanu sākt ar tiem sociāldemokrātiskās preses varoņiem, kas dezorganizaciju svētīja un svētī ar organizacijas-procesa, organizacijas-tendences „teorijām". Vajag ne tikai runāt par to, bet padarīt to. Vajag nekavējoties sasaukt visu partijas darbinieku kongresu, kuri vēlas organizēt partiju. Vajag nevis aprobežoties ar pārliecināšanu un kaunināšanu, bet visiem svārstīgajiem, visiem nepastāvīgajiem, nedrošajiem un šaubīgajiem izvirzīt tiešu un nelokāmu ultimātu: izvēlieties! Sākot ar mūsu avīzes pirmo numuru, mēs arī izvirzījām šo ultimātu avīzes „Vperjod" redakcijas vārdā, visas tās Krievijā dzīvojošo partijas darbinieku masas vārdā, kurus dezorganizatori ārkārtīgi saniknojuši. Jel drīzāk, biedri, sviediet viņus laukā un stājieties pie vienprātīga organizatoriskā darba! Labāk simt revolucionāru sociāldemokrātu, kas pieņēmuši organizaciju-plānu. nekā tūkstotis inleliģontisku Trjapič-kinu, kuri pļāpā par organizaciju-procesu!

,,Vperjod**, 7. лг., 1!Ю:>. (t.

Л. (S.) februāri iespiests pēc aitizes „Vperjod” teksta

PAR PARTIJAS III KONGRESA SASAUKŠANU

Avīzes ,,Vperjod“ redakcijai atliek tikai izteikt savas dedzīgās simpātijās Krievijas biroja ierosmei. Beidzot taču sperts enerģisks solis, lai atrastu partejisku izeju no stāvokļa, ko radījuši ārzemju bonapartisti’-! Nodaļā „No par-tijas“ mēs ievietojam ziņas par to. cik drīz atsaucas komitejas uz biroja aicinājumu. Lai to priekšzīmei seko visas un visādus grupas un organizācijas un tāpat atsevišķas personas, kas pieskaita sevi KSDSP vai arī tikai pieslienas tai pēc saviem uzskatiem un simpātijām. Trešais kongress ir pirmais, ko sasauc tādos apstākļos, kad jau iepriekš zināms gan tā sastāvs (pamatojoties uz partijas statūtiem), gan darba gaiļa, gan tiesības piedalīties kongresā kuram katram. Lai visi biedri jo plaši izmanto šos apstākļus! Lai neaizmirst, ka mūsu partijas statūti garantē ikvienam tiesības griezties pie kongresa (statūtu 10. „Katram partijas biedram un katrai personai, kam ir kaut kādas attiecības ar partiju, ir tiesība prasīt, lai viņa iesniegumu oriģinālā nogādā CK, СО redakcijai vai partijas kongresam“). Lai viņi nekavējoties izmanto šo iespēju. Avīzes „Vperjod" redakcija uzņemas nogādāt šādus iesniegumus Krievijas birojam, kas tagad konstruējies kā kongresa Organizācijas Komiteja. Piedalīšanās kongresā ar lēmēja balsstiesībām iespējama vienīgi komiteju un citu partijas organizāciju pārstāvjiem, kuras ir pilntiesīgas, pamatojoties uz statūtiem. Bet piedalīšanās ar padomdevēja balsstiesībām iespējama ar paša kongresa atļauju kuram katram un ar Organizācijas Komitejas atļauju — nepilntiesīgo partijas organizāciju delegātiem (partijas statūtu 3. §, 2. piez.: ,.C. K-jai atļauts aicināt u/. kongresu ar padomdevēja balsstiesībām to organizāciju delegatus, kuras neatbilst 1. piezīmē uzrādi-(iem noteikumiem'1, t. i., kuras nav apstiprinātas kā pilu-liesīgas gadu pirms kongresa. — Pats par sevi saprotams, ka Org. Kom., sasaukdama kongresu komiteju vairākuma uzdevumā pret bonapartiskās C. K-jas un Padomes gribu, pārņem visas tiesības, kādas ir C. K-jai, kongresu sasaucot).

Avīzes ,,Vperjod“ redakcija no savas puses ieteic kongresam apmēram šādu dienas kartību: 1. Kongresa konsti-Inešanās (reglaments, Org. Kom. ziņojums, mandātu pārbaude). 2. Delegātu pārskata ziņojumi. 3. Partijas krize^54. 4. Organizatoriskais jautājums, ā. Izturēšanās pret sacelšanos. (>. Vienošanās ar revolucionāro demokrātiju sacelšanās mērķu sasniegšanai. 7. Attiecības pret liberāliem. N. Darbs zemniecībā un revolucionārās zemnieku kustības atbalstīšana, i). Darbs karaspēkā. 10. Propagandas un aģitācijas darba uzlabošana. II. Amata personu vēlēšanas.

Visu partijas biedru aktīva piedalīšanās referātu un rezolūciju izstrādāšanā un sagatavošanā par šiem un ciliem svarīgiem jautājumiem (kā arī referātu materiālu vākšanā) katrā ziņā nepieciešama, lai kongresam būtu sekmes. Mēs aicinām visus parlejiskuma piekritējus ķerties pie šā darba nekavējoties. Ikviens, kas tā vai citādi piedalījies partijas krīzes peripetijās, var palīdzēt kongresam. īsi paziņojot savu pieredzi un savus ieskatus, kā rast izeju. Katrs, kas strādājis jebkurā partijas organizācijā vai organizācijā, kura partijai pieslienas, var dot loti derīgu, uz viņa personīgo ļ)ieredzi pamatotu materiālu organizācijas jautājuma dažādo pušu atrisināšanai. (Tādiem ziņojumiem varētu būt apmēram šāda programa: darbības vieta un laiks: organizācijas biedru, strādnieku un inteliģentu, skaits: attiecības viņu starpā; vai vajadzīgi rakstīti statūti un kādi; vai vajadzīga normēšana un kāda attiecībā uz autonomijas robežām, darba dalīšanu, grupām, kas ietilpst partijā un pieslienas lai, biedru kooptaciju un izslēgšanu; vēlēšanu princips; komiteju attiecības pret propagandistu, aģitatoru.

organizatoru grupām, rajonu un fabriku pulciņiem, literātu un techniskām komisijām utt., utt.)

Avīzes ,,Vperjod“ redakcijai jau piegādāti daži materiāli par darbu zemnieku vidū un zaldalu vidū. Mums zināma kāda grupa, kas sistemātiski strādā, sakopodama savu locekļu pieredzi propagandas, aģitācijas un organizācijas darbā un gatavodama kongresam referātu. Mums apsolījis referātu kāds biedrs, kas piedalījies simtiem strādnieku bruņotas pretošanās organizēšanas darbā sakarā ar iespējamu ebreju grautiņu kādā lielā pilsētā, kā arī kāds cits biedrs, kurš studējis kara mākslu, mums apsolījis referātu ielu cīņas jautājumā. Augstākā mērā svarīgi, lai biedri iespējami lielākā skaitā nekavējoties sāktu šādu darbu.

Partijas krize noskaidrota literatūrā līdz vismazākajam sīkumam. Šās krizes apspriešana nevar ieilgt, un tai nav jāieilgst. Kongresa darba centrālajam punktam jābūl jaunajiem organizācijas un taktikas jautājumiem, ko izvirza jaunie, gigantiskie mūsu revolucionārās kustības uzplūdi. So jautājumu atrisināšanai visu sociāldemokrātu kolek-tivā pieredze, kuri kaut cik piedalījušies kustībā, ir nenovērtējami svarīga. Vajag tikai ātrāk sakopot šo pieredzi un darīt to pieejamu apspriešanai kongresā.

Biedri, tātad pie darba! Lai ikviens, kam dārga sociāldemokrātiskā strādnieku kustība, nekavējoties sāk aklivi palīdzēt kongresam. Tad partija ātri izkļūs no pārejošā pazemojuma un novājināšanās perioda uz ceļa, kas nozīmē visaktīvāko piedalīšanos lielajā Krievijas revolūcijā, uz ceļa. kas ved uz uzvaru pār nolādēto krievu tautas ienaidnieku!

„Vper/cH<“, S. лгVJ05. g. ... ... . ,

3>8. (15.) februāri Iespiests pec avīzes „vperjoa teksta

NO JAUNISKRIEŠU NOMETNES

Pļechanovs ,,lskras“ 87. nr-a ievadrakstā, maigi un piekāpīgi mādams uz Martova pusi, sekmīgi realizē kill with kindness (nonāvēt ar maigumu) taktiku. Laipni palocīdamies 85. nr-a ievadraksta autora priekšā, Pļechanovs pēc lietas būtības pilnīgi atspēko to un aizstāv tieši tos uzskatus, ko vienmēr neatlaidīgi propagandējusi avīze „Vper-jod“. Apsveicam! Tikai norēķinieties vēl radniecībā ar Marlinovu, ļoti cienījamais dialektiķi. Parunājiet ar viņu par to briesmīgo un jūs pazudinošo perspektīvu, kas realizēsies, ja jūs, „sagatavojuši uzvaru" (87. nr-a lozungs), uzvaru iegūsit! Parunājiet ar viņu par „varas sagrābšanas", par „piedalīšanās pagaidu valdībā" un „revolucionārās diktatūras" draudošajām briesmām. Nabaga Pļe-chanovs. ilgi vēl viņam būs jāķepurojas laukā no tām grabažām, ko sagatavojušas Trocka, Martinova, Strādnieka un Akselroda brošūras, kuras par labām atzinusi visa (?) redakcija! Pielikumā „Iskras" 8tt. nr-am Popovs atzīst, ka viņš esot vēstules autors, kura publicēta Ļeņina „Paziņojumir“. Tieši to jau arī vajadzēja pierādīt! Ir pierādīts, ka mazākuma džentlmeņi sistemātiski krāpuši partiju. Kā jau mēs paredzējām, džentlmeņi cenšas izķepuroties, novirzīdami lasītāja uzmanību uz jautājumu, vai Ļeņinam bijusi tiesība konfiscēt vēstuli, kas atmasko bonapartistus. Ar savu morālisko smalkjūtību pazīstamie Martovs un Popovs bļauj gan par zādzību, gan par spiegošanu utt. Lamājieties, kungi, centieties: argumentu trūkuma dēļ jums neatliek nekas cits kā gānīties.

Iespiests pēc avīzes „ Vperjod“ teksta

,,Vperjo(l", H. nr.. 1905. o. 'K. (15.) februāri

VĒSTULĒ ORGANIZĀCIJĀM KRIEVIJA

1905. 28. JI.

Dārgie biedri! Nupat saņēmām ziņu, ka kongresam pievienojusies S.-Peterburga, Tula, Maskava, Ziemeļi, Ņižņij-Novgoroda, Kaukazija, Odesa, — protams, pievienosies ari citi. Runā, it kā CK paziņojusi, ka viņa esot par kongresu. Saprotams, neviens viņai tagad netic; visi saka, lai nāk uz kongresu, aicināti taču ir visi, bet kongresu sasauc birojs un tikai birojs. Diezin vai vērts runāt par to, kāpēc pret CK nav palicis ne piliena uzticības (arī atsevišķās pilnīgi vientuļās balsis viņas labā tūdaļ lika atsauktas). Visi saprot, ka CK tikai krāpj un spēlē diplomātiju.

Ārkārtīgi svarīgi ir nekavējoties sākt gatavoties uz kongresu un visenerģiskākajā veidā iesaistīt šai darbā visus pulciņus rajonu, propagandas, fabriku — vārdu sakot, visus un it sevišķi strādnieku pulciņus. Avīzes ,,yperjod“ 8. nr-ā* (iznāk šodien) mēs arī runājam par to. Ārkārtīgi derīga būtu strādnieku piedalīšanās kongresā. (Pēc mūsu domām ar padomdevēja balsstiesībām vajag ielaist kongresā ļoti liberāli. Jautājumu tātad izšķir tikai līdzekļi. Aģitējiet plašāk: esam pārliecināti, ka atradīsies strādnieki, kas savāks delegātam 150—2Q0 rubļu, atradīsies arī inteliģentu vidū speciāli ziedotāji šādiem mērķiem.) Kongresā ir svarīgi jautājumi: organizācija, attiecības ar perifēriju, sacelšanās, strādnieku apbruņošana (dinamita darbnīcu dibināšana), vienošanās ar sociālistiem revolucionāriem sacelšanās dēļ. revolucionārās zemnieku kustības atbalstīšana un daudzi citi jautājumi. Sevišķi svarīgi ir referāti par darbu karaspēka vidū. zemnieku vidū. Izmantojiet cik

iespējams plašāk kongresa labā sakarus ar oficieriem, studentiem un citiem. Kongresā paredzēts slakitu 1. §. Martova §, aizstāt ar Ļeņina §, paplašinot partijas organizāciju tiesības, kā ari to organizāciju tiesības, kuras pieslienas partijai. Tas attieksies uz ļoti daudziem revolucionārās demokrātijās elementiem. Lai nktivāk gatavojas uz kongresu visi un ikviens.

Kvēls sveiciens. Ļeņins

No Pēterburgas mums sākuši sūtīt strādnieku rajonu sapulču protokolus. Priekšzīme, kam vērts sekot. Vispār ļoti lūdzam strādniekus pašus rakstīt un rakstīt avīzei ..Vperjod“.

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 19%. o. Ļeņina rakstu nn irmterialu krājumā V

HI KONGRESA LĒMUMU VISPĀRĒJAIS PLANS

Re zol и ci ja s:

1. a) Mazākuma realais objekts: centru sastāvs.

b) Kongresa lēmumu nepildīšana.

c) Šķelšanās līdz Ligai: slepenas organizācijas nodibināšana.

d) Šā akta un visas no tā izrietošās dezorganizacijas negodīgums.

e) Apkaunojoša dezorganizacijas attaisnošana ar teorijām par organizaciju-procesu, organizaciju-tendenci, ar liekulīgām klaigām par birokrātismu, formālismu etc.[55]

f) Viņu dezorganizacijas gigantiskais kaitīgums poziti-vam darbam Krievijā.

g) Nepieciešamība pilnīgi novērsties no dezorganizato-riem.

h) Uzdevums centriem izdot brošūru ar šķelšanās iemeslu un vēstures īsu atstāstījumu un paziņojumu starptautiskajai sociāldemokrātijai.

2. a) Nepieciešamība izteikties par tā saukto samierināšanās virzienu.

b) Vienīgais godīgais, neliekuļotais šā virziena pārstāvis bija Pļechanovs, kad viņš rakstīja „Iskras“ 52. nr-ā.

c) Kongress atzīst, ka Pļechanova pozicija partijas II kongresā un Ligas kongresā bijusi pareiza un viņa vēlēšanās pēc miera, izdarot kooptaciju, neviltota.

d) Diemžēl Pļechanovs nav bijis konsekvents savā piekāpšanās pozīcijā attiecībā pret revizionistiem un indivi-

dualistiskiem anarchisliein. Visi viņa principiālās attaisnošanas mēģinājumi ir acīm redzami nepareizi, spējīgi ienest vienīgi sajukumu prātos un viltu partijas iekšējās attiecībās.

e) Tagad tā saucamie samierinātāji ir liekulīgi meņše-viki. Nekādas patstāvīgos samierināšanās programas kā tikai Pļechanova programa, ko arī viņš tagad noraidījis (personīga piekāpšanās, bet principiāli strīdi ar revizionistiem un anarchistiskiem individuālistiem).

3. a) Kongress atzīst, ka mūsu pozīcija principiāli atšķiras no jauniskriešu pozicijas.

b) Jau II kongresā jauniskrieši parādīja pilnīgu principiālu nestabilitāti, sākumā nedalīti cīnīdamies pret opor-tunislisko spārnu, beigās acīm redzami (kaut arī pret savu gribu un apziņu) pagriezdamies uz tā pusi.

c) Pēc II kongresa oportunistiskais raksturs iezīmējās vēl vairāk: arī organizācijā — sistemātiskās mazas nodevības attaisnošana. Tāda proletariāta šķiras cīņas ieroča notrulināšana, kāds ir organizācija. Marksisma sagrozīšana līdz dezorganizacijas un inteliģentiskā anarchism;» attaisnošanai un cildināšanai.

d) Savas politikas vispārējā virziena jautājumos ,,Iskrai ‘ pašai bija jāatzīst, ka „starp jauno un veco ,,Iskru“ ir bez-dibenis“. Pagrieziens uz astē vilkšanās pusi.

e) Taktikā tr

is izpaudās attiecība pret liberāļiem.

Zemstu kampa

ņa.

f)

, ., „ pret sacelšanos.

Mēģinājumi at

vilkt atpakaļ un

saputrot.

g)

„ ,, pret apbruņoša-

nos.

h)

, ,, „ pret neattīstīto

strādnieku sa-

gandēšanu ar

lozungu „strād

nieku pašdarbī-

ba“ etc.

i) Visumā jauniskrieši = partijas oportunistiskais spārns. Principiāli raibu raibie elementi viņu nometnē.

Principiālā nestabilitātē (II kongress).

organizacija-process partija im šķira liberāli un zemstu

kampaņa

sacelšanās

apbruņošanās

revolucionārā

diktatūra

Pagrieziens uz oportunistiska žurnālā „Uabočejc Djelo“ pusi (bezdibenis).

Partijai tuvā inteliģence un atklātie oportunisli ā la^56 Struve tos atzīst.

Cīņas nepieciešamība vecās ,,ls-kras" virziena vārdā.

1. ai Klaigu liekulīgais raksturs par inleliģentisko partiju. Liberāļu izmantotas. Atsacījušies paši jauniskrieši.

b) Strādnieku vidū izdarītās sprediķošanas demagoģiskais raksturs. Vēlēšanu princips", tā nepieciešamība, pastāvot brīviem politiskajiem apstākļiem, tā neiespējamība plašos apmēros Krievijā.

c) Tukšie vārdi par „strādnieku pašdarbību", kuri aizsedz astē vilkšanos, — organizācijas ziņā sola neiespējamo; ar lētiem līdzekļiem saceļ pret ..birokrātismu", „formālismu" etc., neko nedod; neievēro strādnieku revolucionāro pašdarbību un mīņājas ap veco un zināmo.

d) Brīdināt strādniekus. Apzinīgajiem strādniekiem jāzina un jāatceras analoģiski rabočedjeļcu paņēmieni, jāzina un jāatceras vecās „Iskras" pozicija — cik svarīgi, ja strādnieku masa izvirza apzinīgos strādniekus sociāldemokrātus. strādniekus revolucionārus, mūsu Bebeļus, cik svarīgi orņanizēt katru rajonu, katru rūpnīcu etc.

gatavoties

nekavējoties sacelšanos.

izveidot kaujinieciska rakstura organizāciju un organizācijas.

pavairot organizācijas vispār: organizēt revolūciju,

d) Terors faktiski jāsapludina ar masu kustību.

e) Vienīgi pilnīgs pirmrindas strādnieku apzinīgums, pilnīga robežas izdzēšana starp sociāldemokrātiem, inte-liģentiem un strādniekiem, nodrošina proletariāta sociāldemokrātisko šķiras partiju.

a) Nepieciešamība

uz

Ы ci

o) Sacelšanās mērķis: revolucionārā pagaidu valdība, tautas apbruņošana, satversmes sapulce, revolucionārās zemnieku komitejas.

f) Sociāldemokrātijas uzdevums, kad tā izlielos varu: pilnīga visas demokrātiskās progra-mas realizēšana, patstāvīga organizācija un strādnieku šķiras organizācijas, cenšanās attīstīt proletariāta un trūcīgo lauku ļaužu revolucionāro pašdarbību, nelokāma šķiras programas un viedokļa sargāšana un kritiska izturēšanās pret revolucionārās demokrātijās ilūzijām.

g) Šie (iepriekšējie) nosacījumi noteic arī sociāldemokrātijas kaujiniecisko vienošanos ar revolucionāro demokrātiju sacelšanās dēļ.

h) Ar revolucionāro demokrātiju domāti tie

vai 7; <1 konsekventie un noteiktie demokrātiskie vir

zieni, kas pieņem visu sociāldemokrātijas demokrātisko programu, nebaidās ne no kādiem revolucionāriem pasākumiem, bet kam nav skaidras sociāldemokrātiskās šķiras apziņas.

9. a) Starovera^4* rezolūcija principiāli nepareiza: smaguma centrs nevis paziņojumos, bet cīņā, cīņas kopīgumā.

b) Liberāļu un liberālās demokrātijās paziņojumi un lozungi nerada uzticību (Struve).

c) Tās patvaļīga un nepareiza izpratne demokrātiskās inteliģences nozīmē. Vienošanās ar spēku, bet inteliģence nav spēks. Slarovera juceklis.

d) Dienas kārtībā vienošanās nevis ar nosacījumu par paziņojumiem, bet ar nosacījumu, ka notiks piedalīšanās sacelšanās kustībā, nevis ar liberālo demokrātiju, bet ar revolucionāro demokrātiju.

10. a) Vienošanās ar zemsliešiem pārkāpj pat Slarovera rezolūcijas noteikumus.

b) Nevietā un nelaikā runāt par liberāļu neiebaidīšanu. Neiespējamība attaisnot to ar anarchisma briesmām.

c) Lozungu par „demonstrāciju augstāko 1ipu“ reakcionārā jēga.

(1) Jaunās ,.Iskras“ inipresionisms-oporlunisms.

11 S. sēj.

kopā ar zemnieku buržuāziju pret muižniekiem, kopā ar lauku proletariātu pret buržuāziju.

e) Ļaunprātīga mētāšanās ar vārdiem par „Šķiru pašdarbību" un plānveidīgu šķirisko attīstību.

f) Publicēt viņu pirmo vēstuli, lai pamācītu jaunos partijas biedrus.

,____NB^57:

11. a) Tagadējā laikā divkārt svarīgi:

b) uzsvērt demokrātiskās puses,

c) ne uz brīdi neaizmirst sociālistisko (visu sociālistisko) programu,

d) nelokāmi stāvēt proletariātu pozicijās vispār un l и и к и proletariat a it īpaši.

e) Atbalstīt tiklab lauku proletariāta, kā arī zemnieku buržuāzijas revolucionāro kustību pret muižniekiem līdz pat visas muižnieku zemes ekspropriācijai, nebūt neatbalstot nedz ar

12.  darbību, nedz ar bezdarbību sīkburžuaziskā sociālismā ilūzijas un visiem spēkiem cīnoties --pret monarchistisko un cezarisko spekulāciju ar zemnieku buržuāzijas reakcionārajiem elementiem.

13. a) Svarīgā nozīme, kāda ir darbam zaldatn vidū:

b) Lapiņas.

c) Kara organizācija, tās elementi? īpaša kara organizācija var būt derīga je nachdem^58.

d) [59].

/4. a) Pamatā ņemt programu...

b) Ceļojošās grupas.

c) Lekcijas un aģitācijas runas.

Principiālā rezolūcijā pret jauniskriešiem svarīgi atzīmēt sekojošo:

(a) Noliedzot vai noniecinot ideju par apzinīgā proletariāta un tā avangarda, sociāldemokrātiskās strādnieku

partijas, stingru organizāciju, tiek veicināta strādnieku kustības pārvēršanās par buržuāziskās demokrātijās asti.

(b) To pašu veicina, demagoģiski noniecinot nozīmi, kāda ir apzinīgai sociāldemokrātiskai iedarbībai uz proletariātu stichisko kustību, un teorētiski vulgarizējol marksismu tā izpratnē, kas velk atpaka] revolucionāro inicialivu un sociāldemokrātijas progresivos uzdevumus.

To pašu veicina ideja par revolūcijas lechniskās un politiskās vadības atdalīšanu un pretnostādīšanu un — un —*

Sarakstīts 190ā. g. februāri Pirmoreiz iespiests 1926. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

Šai vielā rokraksts beidzas. Iied.

1Г

KSDSP III KONGRESA REZOLŪCIJU PROJEKTI

•SaraJIcsfifs 1905. о. februāri

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1926. q. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

l

REZOLŪCIJA PAR ME$ŠEVIKU JEB JAUNISKRIEŠU DEZORGANIZATORISKO IZTURĒŠANOS

Kongress atzīst, ka nepieciešams precizi konstatēt neapstrīdami pierādītos laktus par meņševiku jeb jaunis-kriešu izturēšanos pēc partijas otrā kongresa. Nemēģinādami pat apstrīdēt šā kongresa lēmumu un vēlēšanu likumīgumu, viņi nekautrēdamies pārkāpa kongresa lēmumus. Tūda] pēc kongresa viņi boikotēja kongresa radītās centrālās iestādes un slepus no partijas nodibināja īpašu organizāciju partijas iekšienē. Šās organizācijas mērķis bija ar varu ievest Centrālā Organa redakcijā un partijas Centrālajā Komitejā sešus kongresa noraidītos kandidātus. Cīņā par šo mērķi, kas ir pretrunā ar partijas gribu un interesēm, meņševiki visur dezorganizēja partijas pozitivo darbu, visur ienesot slepenu šķelšanos, demoralizējot sociāldemokrātu savstarpējās biedriskās attiecības, pārvēršot partijas Centrālo Orgānu par tenku un ķildu orgānu, atļaujoties vulgārus un rupjus izlēcienus pret partijas komitejām, kas bija ievēlējušas centrālās iestādes un prasīja no tām pārskatus, pārvēršot partijas Padomi par šaura pulciņa atriebības ieroci, neatsakoties pat tieši viltot partijas balsi, kura prasīja pēc trešā kongresa.

Kongress visnoteiktākā veidā nosoda šo dezorganizato-risko izturēšanos un brīdina visus apzinīgos sociāldemokrātus no izdaudzinātās organizacijas-procesa teorijas, kas attaisnoja dezorganizaciju un ārkārtīgi noniecināja revolucionārā marksisma teoriju.

Kongress atzīst, ka partijas vairākuma piekritēji, sastādīdami rezolūcijas pret dezorganizatoriem un pieprasīdami kongresu, ir pilnīgi izlietojuši visus godīgas, biedriskas cīņas līdzekļus pret citiem partijas biedriem. Tagad, kad partijas radītie centri ir galīgi izvairījušies no atbildības

pret partiju, kongress spiests atzīt, ka tie stāv ārpus partijas. Kongress konstatē, ka partejiskuma piekritējiem nav citas izejas kā tikai strādāt atsevišķi un neatkarīgi no dezorganizatoriem. Kongress tāpēc nolemj, ka nevienā mūsu partijas organizācijā nevar tikt uzņemti mazākuma piekritēji jeb jauniskrieši.

Kongress uzdod partijas Centrālajai Komitejai izdot īsu brošuru, kas paskaidro šo rezolūciju, lai informētu visu Krievijas un starptautisko sociāldemokrātiju.

2

REZOLŪCIJA PAR PĻECHANOVA IZTURĒŠANOS PARTIJAS KRĪZE

Kongress atzīst par pareizu Pļechanova poziciju pro-graraas, taktikas un organizācijas jautājumos, kādu viņš ieņēma partijas otrajā kongresā un ārzemju Ligas kongresā. Kongress atzīst, ka Pļechanovs pēc Ligas kongresa partijas miera interesēs, kā arī lai novērstu meņševiku jau izdarīto šķelšanos, ierosinājis piekāpšanās politiku pret cilvēkiem, ko viņš pareizi raksturoja visas partijas priekšā (,,Iskras“ 52. nr-ā, 1903. gada 7. novembrī) kā revizionis-tus un anarehistiskus individuālistus. Kongress izteic dziju nožēlu, ka Pļechanovs nav noturējies šai pozicijā, ka viņš pret partijas gribu un ar visnekautrīgākajiem līdzekļiem gribējis panākt, lai visas meņševiku prasības izpildītu, ka meņševiku attaisnošanas labad viņš noslīdējis tik zemu, ka aizstāv viņu principiālo poziciju, ko pats atzinis par nepareizu, un izgudro nebijušas domstarpības ar partijas vairākumu.

Kongress noteikti nosoda šo viltības politiku attiecībā pret savas partijas biedriem, jo šāda politika, lai kādi humāni motivi attiecībā pret atsevišķām personām to būtu radījuši, nevar neietekmēt partiju demoralizējoši.

3

REZOLŪCIJA PAR JAUNISKRIEŠU PRINCIPIĀLO POZĪCIJU

Kongress atzīst, ka katrā ziņā nepieciešama cīņa pret meņševiku jeb jauniskriešu principiālo poziciju, kuri novirzījušies no revolucionārās sociāldemokrātijas uz oportu-iiisma pusi. Jau partijas otrajā kongresā tas izpaudās tiklab atsevišķos prātojumos, kā arī visā mazākuma sastāvā, kurā ietilpa vecās ,,Iskras“ pretinieki un principiālā ziņā visnestabilāko nokrāsu cilvēki. Pēc otrā kongresa šis meņševiku pagrieziens uz rabočedjeļcu oportunismu kļuva tik skaidrs, ka viņi paši atzina bezdibeni starp veco un jauno ,,lskru“. IJn patiešām, ļoti daudzos jautājumos jaunā ,,lskra“ izvirzīja absolūti nepareizus lozungus un teorijas, kas aptumšo proletariāta šķiras apziņu. Te pieskaitāma organizacijas-procesa teorija, kas marksismu noniecina līdz dezorganizacijas un inteliģentiskā anarchisma attaisnošanai. Te pieskaitāma atgriešanās pie nepareiziem uzskatiem par partijas attiecībām pret šķiru, kuri noniecina partijas kā šķiras priekšpulka, vadītāja un organizatora uzdevumus. Tikpat nepareizas un reakcionāras bija jaunās ,.lskras“ izvirzītās domstarpības ar veco ,,Iskru“ jautājumā par attiecībām pret liberāļiem un par zemstu kampaņas plāniem, — par sacelšanās gatavošanu un izdaudzināto utopismu, kāds piemītot domām par sacelšanās termiņa noteikšanu un tās vadīšanu, — par masu ap-bruņošanas uzdevumiem, masu techniskās un organizatoriskās vadības uzdevumiem revolūcijas laikā, — par proletariāta un sīkburžuazijas revolucionārās demokrātiskās diktatūras neiespējamību un nevēlamību patvaldības gāšanas laikmetā utt. Visi šie uzskati velk partiju atpakaļ ne vien teorētiskā, bet ari tieši praktiskā ziņā, būdami sevišķi kaitīgi un pazudinoši revolucionārā proletariāta partijai pašreizējā Krievijas revolucionārajā momentā. Kongress tāpēc uzdod visiem partijas biedriem savā propagandā un aģitācijā izskaidrot šādu uzskatu nepareizību.

4

REZOLŪCIJA PAR ATTIECĪBĀM STARP STRĀDNIEKIEM UN INTELIĢENTIEM SOCIĀLDEMOKRĀTISKAJĀ PARTIJA

Kongress noteikti nosoda to neuzticības un naida sēšanas politiku starp strādniekiem un inteliģentiem sociāldemokrātiskajās organizācijās, ko piekopj jauniskrieši. Kongress atgādina apzinīgajiem strādniekiem, kā viņi pi tins dažiem gadiem pārdzīvoja līdzīgus cīņas paņēmienus, ko lietoja partijas rabočedjeļcu spārns, un šos paņēmienus noraidīja. Tukšajām frāzēm par strādnieku pašdarbību un par vēlēšanu principu, ar kurām mētājas jauniskricši, neseko nekāda patiesa darba uzlabošanās mūsu organizācijās, un šīs frāzes demagoģiski sola neizpildāmo. Brīvos politiskos apstākļos mūsu partija var likt un pilnīgi tiks celta uz vēlēšanu principa. Pastāvot patvaldībai, tas nav realizējams attiecībā uz visu partijā ietilpstošo strādnieku tūkstošu masu.

Kongress vēlreiz atgādina sociāldemokrātiskās strādnieku partijas apzinīgo piekritēju uzdevumu: visiem spēkiem stiprināt šās partijas saites ar strādnieku šķiras masu, nemitīgi ceļot arvien plašākus proletāriešu un pusproleta-riešu slāņus līdz pilnīgam sociāldemokrātiskām apzinīgumam, attīstot to revolucionāro un sociāldemokrātisko pašdarbību, rūpējoties, lai pali strādnieku masa izvirzītu iespējami lielāku skaitu strādnieku, kas pilnīgi spējīgi vadīt kustību un visas partijas organizācijas.

Kongress partijas vārdā atkārto revolucionāro sociāldemokrātu padomus: radīt pēc iespējas vairāk mūsu

partijā ietilpstošu strādnieku organizāciju; tiekties pēc tā, lai strādnieku organizācijas, kas nevēlas vai kam nav iespējams ietilpt mūsu partijā, vismaz pieslietos partijai; censties panākt, lai pēc iespējas vairāk apzinīgo sociāldemokrātisko strādnieku ietilptu partijas komitejās par locekļiem.

GROZĪJUMS STATŪTU PUNKTA PAR CENTRIEM

Ievērojama daļa Krievijā strādājošo biedru, lai skaitā Vairākuma Komiteju Birojs, izsakās par to, lai Krievijā Inilu viens centrs.

Ko īsti nozīmē šāda reforma? Vienā centrā pārsvarā jābūt biedriem, kas strādā Krievijā, — tas neapšaubāmi izriet no minētās tendences. Tās realizēšana ir pilnīgi atkarīga no kongresa gribas, kurš ievēlē centra sastāvu. Tātad te nav par ko strīdēties un nav par ko runāt.

Bet tālāk, kādas būs Centrālā Organa attiecības pret Centrālo Komiteju? Mums saka, ka Centrālais Organs esot Centrālās Komitejas iecelta komisija. Viens (vai divi) Centrālā Organa redakcijas locekļi varot (saka tie paši biedri) ietilpt, kā daļa un kā mazākā daļa, Centrālajā Komitejā. Tad jājautā, kā tad izpaudīsies Centrālās Komitejas šās ārzemju daļas piedalīšanās Centrālās Komitejas darbā? „Ar sarakstīšanos^11 reāli piedalīties Centrālās Komitejas darbā, tā ir acīm redzama utopija, par to var runāt tikai zobojoties. Ārzemēs tikai ar lielām grūtībām, ar milzīgām pūlēm, darbu, rāšanos un nepatikšanām izdodas panākt vāju informāciju post factum*, bet par „piedalīšanos lielu izlemšanā^4', uzturoties ārzemēs, var runāt tikai „svarīguma dēļ“ vai lai liekuļotu.

Tātad viens no diviem: vai nu Centrālās Komitejas ārzemju locekļi (respective** ārzemju loceklis) izkaulē sev pēc partijas statūtiem (jo citādi „līgumi^44 nav spēkā) visas Centrālās Komitejas periodiskas sapulces ārzemēs. Ja tā. tad šis augstākais centrs faktiski pilnīgi sakrīt ar to pašu

pēc notikumu norisēšauas, |>ar pagājušo. He<l. vai, atbilstoši. Red.

tagadējo partijas Padomi, t. i., kļūst par iestādi, kas sapulcējas 3—4—5 reizes gadā un visam darbam dod vienīgi vispārējo virzienu. Vai arī Centrālā Komiteja sapulcējas Krievijā un tur izlemj visas lietas bez ārzemju locekļa; tad pēdējais tikai skaitās, un apzināti fiktivi skaitās, par Centrālās Komitejas locekli. Faktiski viņš nevar piedalīties vispārējo lietu izlemšanā. Tādos apstākļos varētu ar pilnīgām tiesībām šaubīties, vai atradīsies cilvēki šim Centrālās Komitejas „ārzemju locekļu” „postenim” (jeb šai sinekurai?)!

Kāds cits (un pēdējais iespējamais) pieņēmums. Viss Centrālās Komitejas kā viena centra sastāvs ir Krievijā strādājošie biedri. Tikai tāds centrs būs reāli vienots Krievijas centrs. Ārzemēs tas ieceļ savu aģentūru. Praktiski šī aģentūra tomēr pastāvēs kā patstāvīgs centrs: patiešām, iedomājieties Centrālā Organa redakciju. Protams, ka te vajadzīga vesela kolēģija, kas nodibinās, izveidojas, sadziedās vienīgi ilgā jo ilgā darbā (Krievijai, lai izveidotu jaunu Centrālo Orgānu pēc II kongresa, vajadzēja pusotra gada ilgas pūles un turklāt apstākļos, kad visa Krievija milzīgi interesējās par visas partijas smago krizi!). Praksē šī kolēģija ik nedējas iznākošo orgānu vada pilnīgi patstāvīgi. Krievijas Centrālā Komiteja atsaucas uz tās darbību labākajā gadījumā ar vienu „apspriedi” pusgada laikā (vai IV2 gada laikā) — ar ko šāda „apspriede” atšķiras no „Padomes”? — vai ar atsevišķa Centrālās Komitejas locekļa „vēstuli”. Praksē šī ārzemju kolēģija aģitē un gatavo darbiniekus ārzemēs (referāti un sapulces) simtu partijas biedru priekšā. Centrālā Komiteja fiziski nespēj faktiski virzīt šo darbu, faktiski vadīt šo ārzemju kolēģijas darbu. Centrālā Komiteja fiziski nespēj piedalīties šai darbā citādi kā reti apspriežoties ar personām, kas vada to. Un vēlreiz: ar ko šīs apspriedes atšķirsies no Padomes??

Rezumējums: faktiski praksē „viens” centrs vai nu būs fikcija, vai arī tas kļūs, katrā ziņā un nenovēršami kļūs par to tagadējo sistēmu, ko zobodamies sauc par „trīscentrību”. Faktiski praksē ģeogrāfisko un politisko apstākļu, darba rakstura apstākļu atšķirība neizbēgami un nenovēršami radīs tagad un turpmāk (līdz patvaldības krišanai) mūsu partijā divus centrus, ko tikai laiku pa laikam apvienos ,,a p s p r i e d e s“, kurām faktiski vienmēr arī būs partijas augstākās vai augstās „Padomes” loma.

Pilnīgi saprotams, ka reakcija pret ārzemēm likusi Krievijā dzīvojošiem vienā balsī iesaukties: nost ar ārzemēm! nost ar diviem centriem! Šī reakcija ir likumīga un teicama, jo tā liecina, ka partijas spēki un partijas pašapziņa pēc II kongresa ir milzīgi auguši. Šī reakcija pauž mūsu partijas soli uz priekšu, par to neviens nestrīdas. Hei nevajag ļaut sevi savaldzināt ar vārdiem vai padarīt par „sistēmu" zināma brīža noskaņojumu, pārejošas „dusmas" pret „ārzemniekiem". Uz dusmām nekādu partijas sistēmu nevar uzcelt. Nav nekā vieglāka kā pieņemt vienkāršu un īsu noteikumu: „centrs ir viens", bet ar šādu lēmumu mēs nebūt netuvojamies ļoti sarežģītā jautājuma atrisināšanai par paņēmieniem, kā reāli (un nevis uz papīra) apvienot dažādās funkcijas, kādas ir darbam Krievijā un ārzemēs.

Sarakstitš 1905. q. februāri

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests /926. q. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

ANKETA

PARTIJAS III KONGRESAM

Sakarā ar partijas III kongresa sasaukšanu daži biedri praktiķi lūdz mūs iespiest šādu paziņojumu. Būtu visai vēlams, lai gaidāmajā organizatoriskā jautājuma apspriešanā kongresā ievērotu un sevišķi rūpīgi apspriestu iespējami liela skaita Krievijā darbojušos biedru norādījumus un ieskatus. Tāpēc lai ikviens, kas darbojies Krievijā, atsaucas un atbild uz sekojošiem jautājumiem. Avīzes ,,Vperjod“ redakcija atbildes savāks un nodos kongresam, tā ka ikvienam delegātam būs iespējams izmantot ļoti daudzu biedru kolektivo pieredzi. Te paraugam būs galveno jautājumu saraksts, kuru noskaidrošana nepieciešama statutu pārstrādāšanai un kongresa rezolūciju sastādīšanai. 1) Darbības vieta un laiks, un ilgums? 2) Vai darbojies kā loceklis komitejā vai kādā no komitejas iestādēm un kādā? fabrikas pulciņā utt.? 3) Cik liels bija locekļu skaits katrā komitejā vai komitejas nodaļā, organizatoru grupā utt., ko rakstītājs pazīst? cik strādnieku un inteliģentu katrā? 4) Kāds bija paradums, kooptējot no perifērijas komitejā? Vai nevar uzrādīt vidējo darbības ilgumu perifērijā? Vai nav piemēru, kad kooptacijas dēļ būtu radusies neapmierinātība u. tini.? Visās atbildēs nepieciešams stingri atšķirt periodu līdz II kongresam un pēc tā. Sevišķi vēlamas sīkas ziņas par periodu līdz II kongresam. 5) ('.ik pavisam bija partijas organizāciju, grupu, pulciņu utt. lai apvidū, kur darbojās NX? Minēt katru grupu, tās biedru skaitu, funkcijas uti. (5) Vai bija grupas (organizācijas, pulciņi utt.), kas neliek uzskatītas kā partejiskas, bet partijai pieslienas? 7) Ivā tika uzturēti sakari Starp perifēriju (un visiem dažādajiem perifērijas pulciņu

veidiem) un komiteju? Vai darbiniekus apmierināja šīs sakaru formas? 8) Vai atzīstat par iespējamu un vēlamu vēlēšanu principa ievešanu? Ja nē, kāpēc? Ja jā, tad kā tieši? Vēlams precizi norādīt, uz kādiem pulciņiem būtu jāattiecina vēlēšanu tiesības. 9) Vai atzīstat par lietderīgu šķirt inteliģentu un strādnieku komitejas (grupas, pulciņus, organizācijas utt.) ? Ja nē, kāpēc? Ja jā, tad lūdzam norādīt nošķiršanas formu. 10) Vai komiteja ir ievēlējusi centrālo rīcības grupu vai ne? Ja jā, kā tieši? cik bieži to pārbaudīju? vai ar tās nodibināšanu biedri bija apmierināti? 11) Vai atzīstat par lietderīgiem un iespējamiem rakstītus vietējo organizāciju statūtus? 12) Vai atzīstat par lietderīgu ievietot partijas statūtos kaut kādas normas attiecībā uz vietējām organizācijām (komitejām u. c.)? Ja jā, lūdzam minēt šīs normas. I.'!) Vai atzīstat par vēlamu noteikt partijas statūtos precizas CK tiesības ievest (un izslēgt) locekļus no komitejām un citām organizācijām?" Kādām jābūt precizajām Centrālās Komitejas tiesībām? 14) Vai vēlams norobežot vietējo komiteju autonomiju ar īpašām normām un tieši kādām? 15) Cik bieži sapulcējās komiteja vai tā grupa, pulciņš utt., kur jūs bijāt par locekli? Ja iespējams, uzskaitiet precizi visas jūsu darbības laikā notikušās sapulces. Ja nav iespējams, nosakiet aptuveni. Vai bija biežu sapulču neērtības? Kāds pēc jūsu pieredzes ir iespējamo un nepieciešamo sapulču vidējais skaits mēnesī, un kāds ir sapulces locekļu skaits?

.SwaAs/i/s 1905. y. februāri

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1926. p. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „POLICIJAS DEPARTAMENTA DIREKTORA LOPUCHINA ZI>OJUMS“

Laba daudz nevajag! — it kā saka Lopuclīina kgs ar savu ziņojumu. Policijai laba lieta ir „pagaidu" Nolikums par pastiprinātu apsardzību, kurš kopš 1881. gada kļuvis par vienu no visstabilākajiem Krievijas impērijas pamatlikumiem. Policija dabū, kādas vien vēlas, tiesības un pilnvaras „savaldīt iedzīvotājus", pēc ziņojuma trāpīgā izteiciena, kas toties jo vairāk duras acīs, jo biežāk klūpam, ziņojumu lasot, uz neticami smagiem, neveikliem, kancelejiskiem izteicieniem. Jā, policijai bija labas dienas šā „Nolikuma" laikā, bet tā „labās" īpašības izlutināja pašu policiju. Tas no vienas puses. Het, no otras puses, ārkārtīgie apspiešanas līdzekļi, kas varēja likties ārkārtīgi pirms divdesmit pieciem gadiem, kļuva tik pierasti, ka arī iedzīvotāji tiem pielāgojās, ja tā var izteikties. Ārkārtīgo līdzekļu represivā nozīme atslāba, kā atslābst jauna atspere no ilgas un pārmērīgas lietošanas. Spēle nav sveču vērts,— saka policijas departamenta direktors Lopuchina kgs ar visu savu ziņojumu, kas sarakstīts īpatnēji skumja un nomāktā tonī.

Ļoti patīkamu iespaidu rada sociāldemokrātā šis nomuktais tonis, šī lietišķīgā, sausā un tomēr nesaudzīgā kritika, ar kādu policists vērsies pret Krievijas policijas pamatlikumu. Pagājušas policijas labklājības rožainās dieniņas! Pagājuši sešdesmitie gadi, kad neradās pat doma par revolucionārās partijas pastāvēšanu. Pagājuši septiņdesmitie gadi, kad šādai partijai, kas neapšaubāmi pastāvēja un iedvesa bailes, spēku „pielika tikai atsevišķiem atentātiem un nevis politiskam apvērsumam". Tajos laikos, kad ..pa-grides aģitacija atrada atbalstu atsevišķās personās un pulciņos", jaunizgudrotajai atsperei varēja vēl būt zināma iedarbība. Bet cik stipri šī atspere izgumzīta tagad, „tagadējā sabiedrības stāvoklī, kad Krievijā plaši attīstās gan neapmierinātība ar pastāvošo lietu kārtību, gan spēcīga opozicionārā kustība"! Cik Joli aplami un bezjēdzīgi izrādījās ārkārtējie pastiprinātās apsardzības līdzekli, kad vajadzēja, tieši: vajadzēja tos tūkstošiem izlietot „pret strādniekiem streiku dēļ, kam bija mierīgs raksturs un vienīgi ekonomiski dzinuļi", kad par ieročiem, kas bīstami arī politiskā ziņā, vajadzēja atzīt pat akmeņus!

Nabaga Lopuchins izmisumā liek divas izsaukuma zīmes, aicinādams ministru kgus pasmieties kopā ar viņu par tām bezjēdzīgajām sekām, kādas radījis Nolikums par pastiprināto apsardzību. Izrādījās, ka šai nolikumā viss ir nederīgs kopš tā laika, kad revolucionārā kustība pa īstam iekļuvusi tautā un nesaraujami saistījusies ar strādnieku masu šķirisko kustību, — viss, sākot ar prasību pierakstīt pases un beidzot ar kara tiesām. Pat „sētnieku institūtu", visa glābēju vislabo sētnieku institūtu iznīcinoši nokritizē policijas ministrs, apvainojot šo institūtu, ka tas novājinoši ietekmējot policijas brīdinošo darbību.

Patiesi, pilnīgs policejiskās kārtības bankrots!

Un šo bankrotu apstiprina ne vien tik augsti kompetentas personas kā ļoti godājamā Lopuchina kga paziņojumi, bet visa cara politikas attīstības gaita. Kad nebija tautas īstas revolucionārās kustības, kad politiskā cīņa nesaistījās vēl vienā veselā ar šķiru cīņu, tad derēja vieni paši policejiskie līdzekļi pret personām un pulciņiem. Izrādījās, ka pret šķirām šie līdzekļi ir līdz smieklīgumam bezspēcīgi, to pārpilnība sāka pārvērsties par policijas darba traucēkli. Izrādījās, ka Nolikuma par pastiprināto apsardzību kādreiz bargie paragrai'i ir niecīga, sekla, sīkumaina piesiešanās, kas daudz vairāk uzkurina neapmierinātību „iedzīvotājos", kuri nepieder pie revolucionāriem, nekā nopietni skar revolucionārus. Pret tautas revolūciju, (īrei šķiru cīņu nevar balstīties uz policiju, vajag balstīties art uz tautu, arī uz šķirām. Tāda ir Lopuchina kga ziņojuma morale. Un tāda pali ir arī morale, pie kādas praksē nonāk palvaldnieciskā valdība. Policijas mechanismu atsperes ir atslābušas, ar militārajiem spēkiem vien ne-

pieliek. Vajag uzkurināt nacionālo un rasu naidu, vajag organizēt „melnās sotņas“ no vismazāk attīstītajiem pilsētas (un pēc tam, protams, arī no lauku) sīkburžuazijas slāņiem, vajag mēģināt saliedēt troņa aizstāvēšanai visus reakcionāros elementus pašu iedzīvotāju vidū, vajag pārvērst policijas cīņu pret pulciņiem par tautas vienas daļas cīņu pret tautas otru daļu.

Tieši tā tagad rīkojas valdība, uzrīdīdama tatarus armēņiem Baku pilsētā, mēģinādama radīt jaunus ebreju grautiņus, organizēdama melnās sotņas pret zemstiešiem, studentiem un dumpīgajiem ģimnāzistiem, apelēdama pie tronim uzticamiem muižniekiem un pie konservativajiem zemniecības elementiem. Lai jau! Mēs, sociāldemokrāti, nebrīnīsimies par šādu patvaldības taktiku un nenobīsimies no tās. Mēs zinām, ka ar rāšu naida kurināšanu valdība neko vairs nepanāks tagad, kad strādnieki sākuši organizēt bruņotu pretsparu grautiņu dalībniekiem; bet, balstīdamās uz sīkburžuazijas ekspluataloriskajiem slāņiem, valdība sacels pret sevi vēl plašākas patiesi proletāriskās masas. Mēs nekad neesam gaidījuši un negaidām politiskus un sociālus apvērsumus no to „pārliecības", kuriem ir vara, vai no izglītoto cilvēku pāriešanas „tikuma" pusē. Mēs vienmēr esam mācījuši un mācām, ka šķiru cīņa, tautas ekspluatējamās daļas cīņa pret ekspluatatoru daļu ir politisko pārveidību pamatā un palu paļā izšķir visu šādu pārveidību likteni. Atzīdama, ka policijas sīkmanība ir pilnīgi bankrotējusi, un sākdama tieši organizēt pilsoņu karu, valdība ar to pierāda, ka pēdējā norēķināšanās tuvojas. Jo labāk. Valdība sāk pilsoņu karu. Jo labāk. Mēs arī esam par pilsoņu karu. Ja jau mēs vispār kaut kur jūtamies sevišķi droši, tad tieši šai laukā, apspiesto un beztiesīgo, strādājošo un visu sabiedrību uzturošo daudzmiljonu cilvēku milzīgās masas karā pret privileģētu liekēžu saujiņu. Protams, kurinādama rāšu ienaidu un cilšu naidu, valdība var uz laiku aizkavēt šķiru cīņas attīstību, bet tikai uz īsu laiku un turklāt vēl vairāk paplašinot jaunās cīņas lauku, vēl vairāk saniknojot lautu pret patvaldību. Pierādījums: Baku grautiņa sekas, kurš desmitkāršoja visu slāņu revolucionāro noskaņojumu pret carismu. Valdība domāja iebaidīt tautu ar asinīm un daudziem ielu sadursmju upuriem, — faktiski tā atradina

tautu baidīties no asinsizliešanas, no tiešas bruņotas sadursmes. Faktiski tā rīkojas mūsu labā ar tik plašu un ietekmīgu aģitāciju, par kādu inēs neesam ne sapņojuši. Vive le son du canon! teiksim mēs ar franču revolucionārās dziesmas vārdiem — „Lai dzīvo lielgabalu dārdi!“, lai dzīvo revolūcija, lai dzīvo atklāts tautas karš pret cara valdību un lās piekritējiem!

Sarakstils 1905. a. februārī — martā

Pirmoreiz iespiests 1905. q. brošūrā ,, Policijas departamenta direktora Ijopuchina ziņojumsIzdevusi avīze .,Vpcrjod" Zetievā

Paraksts: N. Ļeņins Iespiests pēc brošūras teksta

REFERĀTĀ FLANS FAR KOMŪNU^19

1. Komūnas vēsturisks apraksts.

Francija Napoleona 111 laikā. Imperiālismā pamats: buržuāzijā vairs ne, proletariats vēj ne^50...

Napoleona 111 avanturisms. Arējā spožuma, karu nepieciešamība.

2. Proletariāta augšana pēc 1848. gada jūnija. Internationale Arbeiter Association^60 1804. Napoleons III vajā to.

Franču strādnieku protests pret karu (12. jūlijā, Internacionāles Parizes sekcija, S.[61] 16) un vācu (Braunšveigas strādnieku sapulce 16. jūlijā, Chemnicas, Internacionāles Berlines sekcija, S. 18)61.

3. Sedana: 1870. gada 2. septembris un republikas pasludināšana 1870. i/ada 4. septembrī. Liberālie blēži sagrābj varu.

Liberālie advokāti un divkosīgie monarchist: Tjers.

4. Nacionālās aizsardzības valdība = tautas nodevības valdība. Trošī: Parizes aizstāvēšanas ,,plāns“. Aizstāvēšanas komēdija. Parizes strādnieku varonība. Kapitulācija 1871. gada 28. janvarī.

5. Bismarka priekšraksts sasaukt Nacionālo sapulci 8 dienu laikā (S. 34), lai izlemtu jautājumu par karu un mieru. Tjera intrigas ar monarchistiem.

Junkuru palata (ruraux^62). .Nacionālā sapulce Bordo pilsētā — 630 locekju = 30 bonaparlislu + 200 republikāni ešu (100 mēreno un 100 radikāļu) + 400 monarchistu (200 orleanieŠu + 200 legitimistu).

Tjera saruna ar Falū.

(i. Parizes provocēšana: inonarchistisku sūtņu iecelšana; „30 su“ atņemšana nacionālās gvardes zaldātiem; Parizē policijas prefekts Valentens, nacionālās gvardes priekšnieks d’Orels de Paladins u. c. (Trcpovs un Vasiļčikovs!!)[63]2: Nacionālās sapulces pārcelšana uz Versaļu; republikānisko avīžu nožņaugšana utt. Tiekšanās novelt kara izdevumus uz trūcīgajiem. (S. 35.) Apbruņotie Parizes strādnieki un — monarchistiskā sapulce. Konflikts nenovēršams.

7. Marksa brīdinājums^63: Internacionāles Ģenerālās Padomes otrais uzsaukums 1870. gada 9. septembrī: „Nesa-valdzināties ar 1792. g. nacionālajām tradicijām“, paplašināt „savas šķiras organizāciju", nestādīt mērķi — gāzt valdību („traka muļķība"): S. 25. To pašu rakstīja Eižens Dipons, Internacionāles (Ģenerālās Padomes) Francijas sekretārs, 1870. gada 7. septembrī (Weill^64, 134)5^63.

8. Pēdējais provokācijās akls. 1871. gada 18. martā nacionālajai gvardei atņemti lielgabali. Krāpnieciskie Tjera argumenti. Mēģinājums nav izdevies. Nacionālās gvardes Centrālā komiteja pasludināja Komūnu. Sācies pilsoņu kurš starp Parizes Komūnu un Versaļas valdību.

9. Virzieni Komūnā: (a) blankisti. Jau 1880. gada novembrī Blanki žurnālā „Ni Dieu ni maitre"[65] nosoda šķiru cīņas teoriju un proletariāta interešu šķiršanu no nācijās interesēm. (Weill, 229) (nešķir strādniekus no revolucionārās buržuāzijas), (b) prudonisti (mutualisti), ,.maiņas un kredita organizācija".

Revolucionārais strādnieku šķiras instinkts izlaužas par spīti kļūdainajām teorijām.

10. К о munas politiskie pasāk и m i:

(1) pastāvīgā karaspēka iznīcināšana.

(2) birokrātijas iznīcināšana a) visi ierēdņi tiek vēlēti; b) alga ne >6 000 fr.

(3) baznīcas šķiršana no i

valsts Programa-

(4) bezmaksas izglītības ļ minimum i

ievešana

Komūna un zemnieki. 3 mēnešos viss bulu bijis citādi! (S. 49—50)*.

Komūna un Internacionāle. Frankels, poli (vispasaules republikas karogs).

11. Komūnas e ko no m i skie p a s ā к и m i.

(1) maiznieku nakts darba aizliegums.

(2) soda naudu „

(3) atstāto fabriku reģistrācijā, nodošana strādnieku asociācijām, atlīdzība pēc starpniecības komisiju noteikumiem. (S. 54.)

Banku nepaņēma. 8 stundu darba dienu nerealizēja NB Weill, 142.

4) ķīlu pārdošanas apturēšana. Maksājumu (īres maksas) pagarinājums.

12. Krachs. Organizācijas trūkumi. Aizsardzības stāvoklis. Tjera izlīgšana ar Bismarku Bismarka loma=algots slepkava. Asiņainā nedēļa no 1871. g. 21. līdz 28. maijam.

Tās šausmas, izsūtīšana trimdā etc.** Apmelojumi

(S. 65—66).

Bērni un sievietes...

P.*** 487: 20 000 nogalināti uz ielām. 3 000 miruši cietumos etc. Kara liesas: līdz 1875. gada 1. janvārim notiesāti 13 700 cilvēku (80 sieviešu, 60 bērnu), izsūtīšana trimdā. cietums^34.

13. Mācības: buržuāzijā būs gatava uz visu. Šodien liberāļi, radikāļi, republikanieši, rītdien nodevība, nošaušanas.

Proletariāta patstāvīgā organizācija — šķiru cīņa — pilsoņu karš.

Tagadējā kustībā mēs visi slāvam uz Komūnas pleciem.

Sarakslils 1905. и. februāri un martā Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina

rakstu nn materiālu krājumā XVI Iespiests pēc rokraksla

* „noslēpumu" atklāšana: Trosi stiķi, klosteru „kārtību’1 (S. 54). Padarīts vēl loti mazi

** — el cetera — un lā tālāk. tied.

*** — Page — lappuse. Red.

V. I. U‘pina rokraksta „Jauni uzdevumi un jauni spēki^4* pirmā lappuse. — 1905. g.

.Samarinā/s

JAUNI UZDEVUMI UN JAUNI SPEĶI

Strādnieku masu kustības attīstību Krievijā sakarā ar sociāldemokrātijas attīstību raksturo trīs ievērojamas pārejas. Pirmā pāreja — no šauriem propagandas pulciņiem uz plašu ekonomisku aģitāciju masā; otrā — uz politisku aģitāciju lielos apmēros un uz atklātām ielu demonstrācijām; trešā — uz īstu pilsoņu karu, uz tiešu revolucionāru cīņu, uz bruņotu tautas sacelšanos. Katru no šīm pārejām sagatavoja, no vienas puses, sociālistiskās domas darbs lielāko tiesu vienā virzienā, no otras puses, dziļās pārmaiņas strādnieku šķiras dzīves apstākļos un visā tās psichis-kajā uzbūvē, arvien jaunu un jaunu strādnieku šķiras slāņu mošanās uz apzinīgāku un aktivāku cīņu. Dažreiz šīs pārmaiņas notika bez trokšņa, proletariāta spēku uzkrāšana notika aiz skatuves, nemanot, nereti radīdama inteliģentu vilšanos masu kustības izturībā un dzīves spējā. Pēc tam sākās lūzums, un visa revolucionārā kustība it kā uzreiz pacēlās uz jaunas, augstākas pakāpes. Proletariāta un tā priekšpulka, sociāldemokrātijas, priekšā praktiski pacēlās jauni uzdevumi, šo uzdevumu atrisināšanai gluži kā no zemes izauga jauni spēki, par kuriem lūzuma priekšvakarā nevienam vēl nebija ne jausmas. Bet viss tas notika ne uzreiz, ne bez svārstībām, ne bez virzienu cīņas sociāldemokrātijā, ne bez atgriešanās pie novecojušiem, jau sen, šķied, savu laiku nodzīvojušiem un apraktiem uzskatiem.

Vienu no šādiem svārstību periodiem arī tagad piedzīvo sociāldemokrātijā Krievijā. Bija laiks, kad pāreja uz politisku aģitāciju lauzās cauri oportunistiskām teorijām, kad baidījās, ka jauniem uzdevumiem nepietiks spēku, kad sociāldemokrātijas atpalicību no proletariāta prasībām .attaisnoja, pārmērīgi bieži atkārtojot vārdu „šķirisks" vai izprotot astē vilkšanās garā partijas attiecības pret šķiru. Kustības gaita noslaucīja visas šīs tuvredzīgās bažas un atpalikušos uzskatus. Tagad jaunajiem uzplūdiem atkal seko, kaut arī mazliet citādā veidā, cīņa pret savu laiku nodzīvojušiem pulciņiem un virzieniem. Rabočedjeļci atdzimuši kā jauniskrieši. l,ai pielāgotu mūsu taktiku un organizāciju jauniem uzdevumiem, jāpārvar oportunis-tisko teoriju pretestība attiecībā uz „augstāka lipa de-monstracijām“ (zemstu kampaņas plāns) vai attiecībā uz ..organizaciju-procesu". jācīnās pret reakcionārajām bailēm no sacelšanās „termiņa noteikšanas*1 vai no proletariāta un zemniecības revolucionārās demokrātiskās diktatūras. Sociāldemokrātijas atpalicību no proletariāta neatliekamajām vajadzībām atkal attaisno, pārmērīgi bieži (un ļoti bieži muļķīgi) atkārtojot vārdu ,,šķirisks“ un noniecinot partijas uzdevumus attiecībā pret šķiru. „Strādnieku pašdarbības" lozungu atkal lieto ļaunprātīgi, pielūdzot pašdarbības zemākās formas un ignorējot paša proletariātu patiesi sociāldemokrātiskās pašdarbības, patiesi revolucionārās iniciatīvas augstākās formas.

Nav ne mazāko šaubu, ka kustības gaita arī šoreiz noslaucīs visas šīs novecojušo un nedzīvo uzskatu paliekas. Šādai noslaucīšanai tomēr jāizpaužas ne tikai veco kļūdu atspēkošanā, bet vēl nesalīdzināmi vairāk pozitivā revolucionārajā darbā, praktiski realizējot jaunus uzdevumus, piesaistot mūsu partijai jaunus spēkus un tai izmantojot šos spēkus, kas tagad tik milzīgā vairumā izvirzās revolūcijas darba laukā. Tieši ar šiem pozitivā revolucionārā darba jautājumiem lielāko tiesu jānodarbojas gaidāmajam trešajam kongresam, tieši uz tiem tagad jākoncentrē visas savas domas visiem mūsu partijas biedriem savā vietējā un vispārējā darbā. Kādi ir mūsu gaidāmie jaunie uzdevumi, par to vispārējos vilcienos mēs ne vienreiz vien jau esam runājuši: aģitācijas paplašināšana jaunos pilsētu un lauku trūcīgo iedzīvotāju slāņos, plašākas, kustīgākas un spēcīgākas organizācijas radīšana, sacelšanās gatavošana un tautas apbruņošana, vienošanās šai nolūkā ar revolucionāro demokrātiju. Kādi ir jaunie spēki šo uzdevumu realizēšanai, — par to daiļrunīgi liecina vēstis par vispārējiem streikiem visā Krievijā, par streikiem un revolucionāru noskaņojumu jaunatnē, demokrātiskā inteliģencē vispār un pat daudzās buržuāzijas aprindās. So milzīgo svaigo spēku pastāvēšana, pilnīga pārliecība, ka pat tagadējā, nekad Krievijā neredzētā revolucionārā rūgšana aptvērusi vēl tikai nelielu daļu no visa milzīgā degoša materiala krājuma strādnieku šķirā un zemniecībā, — viss tas pilnīgi un neapšaubāmi garantē, ka jaunos uzdevumus var atrisināt un tie katrā ziņā tiks atrisināti. Praktiskais jautājums, kas jāatrisina mums, ir, vispirms: kā tieši izmantot, virzīt, apvienot, organizēt šos jaunos spēkus, kā tieši koncentrēt sociāldemokrātisko darbu galvenokārt uz jauniem, augstākiem uzdevumiem, ko izvirza moments, nebūt neaizmirstot pie tam vecos un parastos uzdevumus, kuri mums ir un būs, kamēr vēl turas kapitālistiskās ekspluatācijas pasaule.

Lai nospraustu dažus šā praktiskā jautājuma atrisināšanas paņēmienus, sāksim ar kādu atsevišķu,bet pēc mūsu uzskata ļoti raksturīgu piemēru. Nesen, pašā revolūcijas sākuma priekšvakarā, liberāli buržuāziskais žurnāls ,,Osvo-hoždeņije“ (63. nr.) pieskārās jautājumam par sociāldemokrātijas organizatorisko darbu. Uzmanīgi vērodams divu sociāldemokrātijas virzienu cīņu, žurnāls ,.Osvoboždeņije“ nevilcinājās vēl un vēlreiz izmantot jaunās ,.īskras“ pagriezienu uz ekonomismu un uzsvērt (sakarā ar demagoģisko „Strādnieka" brošūru) savas dziļās, principiālās simpātijās pret ekonomismu. Liberālais organs pareizi aizrādīja, ka no šās brošūras (sk. par to avīzes „Vperjod" 2. nr-ā^66) izriet nenovēršama revolucionārās sociāldemokrātijas nozīmes noliegšana vai mazināšana. Un sakarā ar pilnīgi nepareizajiem „Strādnieka" apgalvojumiem par ekonomiskās cīņas ignorēšanu pēc ortodoksālo marksistu uzvaras žurnāls ,,Osvoboždeņije“ saka:

„Krievijas mūslaiku sociāldemokrātijas ilūzija ir tā, ka viņa baidās kultūras darba, baidās legālo ceļu. baidās ekonomisma, baidās strādnieku kustības tā saukto nepolitisko formu, nesaprazdama, ka tikai kultūras darbs, legālās un nepolitiskās formas var radīt pieliekami stingru un pieliekami plašu bāzi tādai strādnieku šķiras kustībai, kuru ir vērts saukt par revolucionāru". Un „Osvoboždeņije" ieteic osvoboždenciem „uzņemties iniciatīvu profesionālās strādnieku kustības radīšanas darbā“ nevis pret sociāldemokrātiju, bet kopā ar to, pie kam tiek vilkta paralēlē ar vācu strādnieku kustības apstākļiem pret sociālistiem vērstā izņēmuma likuma^5' laikmetā.

Te nav īstā vieta, lai runātu par šo paralēli, kas ir dziļi kļūdaina. Vispirms nepieciešams atjaunot patiesību par sociāldemokrātijas izturēšanos pret legālajām strādnieku kustības formām. „Nesocialistisko un nepolitisko strādnieku biedrību legalizēšana Krievijā jau sākusies^1* — 1902. gadā bija teikts grāmatā ,.Ko darīt?*1*. ,,No šā brīža mēs vairs nevaram ar šo virzienu nerēķināties^11. Kā rēķināties? lur tiek jautāts un norādīts, ka nepieciešams atmaskot ne vien zubatoviskās mācības, bet arī dažādās harmoniskās. liberālās runas par tematu „šķiru sadarbība" („Osvoboždeņije", aicinādama soc.-dem. uz sadarbību, pilnīgi atzīst pirmo uzdevumu un noklusē otro). „To darīt — teikts tālāk — nebūt nenozīmē aizmirst to, ka galu galā strādnieku kustības legalizēšana atnesīs labumu taisni mums un nevis Zubatoviem". Mēs atdalām nezāles no kviešiem, atmaskojot legālajās sapulcēs zubatovismu un liberālismu. „Kvieši, tie ir — vēl plašāku un visatpali-kušāko strādnieku slāņu uzmanības pievēršana sociāliem un politiskiem jautājumiem, tie ir — mūsu. revolucionāru, atbrīvošana no tādām funkcijām, kuras pēc būtības ir legālās (legālu grāmatu izplatīšana, savstarpējā palīdzība и. Iml.) un kuru attīstība neizbēgami dos mums arvien lielāku un lielāku materiālu aģitācijai".

No tā skaidri redzams, ka jautājumā par „bailēm“ no legālajām kustības formām par „ilūzijas“ upuri pilnīgi kļuvis žurnāls ..Osvoboždeņije". Revolucionārie sociāldemokrāti ne vien nebaidās no šīm formām, bet tieši norāda. ka tajās ir gan nezāles, gan kvieši. „Osvoboždeņije" ar saviem prātojumiem tātad tikai sedz reālās (un pamatotās) liberāļu bailes, ka revolucionārā sociāldemokrātijā varētu atmaskot liberālismā šķirisko būtību.

Bet sevišķi mūs interesē no tagadējo uzdevumu viedokļa jautājums par revolucionāru atbrīvošanu no viņu funkciju vienas daļas. Tieši revolūcijas sākuma moments, kurā ta

sk. Rakstu 4. iz<t.. 5. sēj., 411. un 412. 1|>|>. H<<l.

gad dzīvojam, piešķir šim jautājumam sevišķi aktualu un sevišķi plašu nozīmi. „Jo enerģiskāk mēs vedīsim revolucionāro cīņu, jo vairāk valdība būs spiesta legalizēt daļu arodnieciskā darba, ar to noņemdama no mums daļu mūsu nastas^11, bija teikts grāmatā ..Ivo darīt?"*. Bet enerģiska revolucionārā cīņa atbrīvo mūs no ..daļas mūsu nastas" ne tikai šādā veidā, bet arī daudzos citos veidos. Pašreizējais moments ne tikai ir „legalizējis" daudz ko tādu. kas agrāk bija aizliegts. Tas tiktāl paplašinājis kustību, ka arī bez valdības legalizācijas ir ieviesies praksē, kļuvis parasts, masai pieejams daudz kas tāds, ko agrāk atzina par pieejamu un kas bija pieejams vienīgi revolucionārām. Visu soc.-dem. kustības attīstības vēsturisko gaitu raksturo tas, ka šī kustība, neraugoties uz visiem šķēršļiem, iekaro sev arvien ievērojamāku darbības brīvību pretēji carisma likumiem un policijas rīcībai. Revolucionārais proletariats it kā ietver sevi zināmā valdībai nepieejamā simpātiju un atbalsta atmosfērā tiklab strādnieku šķirā, kā arī citās šķirās (kuras, protams, atbalsta tikai nelielu daļu no strādnieku demokrātijās prasībām). Kustības sākumā sociāldemokrātam vajadzēja veikt ļoti daudz gandrīz tīra kultūras darba, nodarbināt savus spēkus gandrīz tikai ekonomiskajā aģitācijā vien. Un, lūk, viena pēc otras šādas funkcijas arvien vairāk pāriet jaunu spēku, plašāku slāņu rokās, kuri tiek piesaistīti kustībai. Revolucionāro organizāciju rokās arvien vairāk koncentrējās īstās politiskās vadības funkcija — norādīt soc.-dem. secinājumus, kas izriet no strādnieku protesta un tautas neapmierinātības izpausmēm. Sākumā mums vajadzēja mācīt strādniekiem ābeci tiešā un netiešā nozīmē. Tagad politiskās izglītības līmenis cēlies tik gigantiski, ka var un vajag koncentrēt visus savus spēkus uz tiešākiem sociāldemokrātiskiem mērķiem, organizējot revolucionārās straumes vadību. Tagad liberāļi un legālā prese veic daudz no tā „sagatavošanas" darba, kas līdz šim pārāk daudz nodarbināja mūsu spēkus. Tagad atklātā demokrātisko ideju un prasību propaganda, ko novājinātā valdība nevajā, izplūdusi tik plaši, ka mums jāpielāgojas pilnīgi jaunam kustības vērienam. Protams, šai sagatavošanas darbā ir

Sk. Rakstu 4. izd., 5. soj., 444. lpp. Hed.

gan nezāles, gan kvieši; protams, sociāldemokrātiem tagad arvien vairāk un vairāk būs jāvelti uzmanība cīņai pret buržuāziskās demokrātijās ietekmi strādniekos. Bet tieši šāds darbs jau ari ietvers sevī daudz vairāk īsti sociāldemokrātiskā satura nekā mūsu agrākā darbība, kas bija vērsta lielāko tiesu uz politiski neapzinīgu masu modināšanu.

Jo vairāk paplašinās tautas kustība, toties vairāk atsedzas dažādu šķiru īstā daba, toties neatliekamāks kļūst partijas uzdevums vadīt šķiru, būt tās organizatorei un nevis vilkties notikumiem astē. Jo vairāk attīstās visur un viscaur daždažāda revolucionārā pašdarbība, toties acīm redzamāks kļūst rabočedjeļcu vārdiņu tukšums un nesaturīguras, kurus tie teikuši par pašdarbību vispār un kurus tik labprāt atkārto jauniskrieši, toties vairāk izvirzās sociāldemokrātiskās pašdarbības nozīme, toties augstākas ir prasības, ko notikumi uzstāda mūsu revolucionārajai iniciatīvai. Jo plašākas ir sabiedriskās kustības jaunās un atkal jaunās straumes, toties svarīgāka ir spēcīga soc.-dem. organizācija, kas šīm straumēm prot radīt jaunas gultnes. Jo vairāk mūsu labā strādā demokrātiskā propaganda un aģitacija, kas notiek neatkarīgi no mums, toties svarīgāka ir organizētā sociāldemokrātijas vadība, lai sargātu strādnieku šķiras neatkarību no buržuāziskās demokrātijās.

Sociāldemokrātijai revolūcijas laikmets ir tas pats, kas armijai kara laiks. Vajag paplašināt mūsu armijas kadrus, pārvest to no miera laika uz kara laika kontingentiem, mobilizēt rezervistus, iesaukt zem karogiem atvaļinātos, dibināt jaunus palīgkorpusus, vienības un dienestus. Nevajag aizmirst, ka karā nenovēršami un nepieciešami jāpapildina savas rindas ar mazāk sagatavotiem rekrūšiem, bieži vien oficieri jāaizstāj ar vienkāršiem zaldātiem, jāpaātrina un jāviehkāršo zaldatu paaugstināšana par oficieriem.

Bez metaforām runājot: vajag stipri paplašināt daždažādu partijas un partijai pieslējušos organizāciju sastāvu, lai kaut cik ietu kopsoli ar simtkārt pieaugušo tautas revolucionārās enerģijas straumi. Tas nenozīmē, protams, ka vajadzētu atstāt ēnā konsekventu sagatavošanu un marksisma patiesību sistemātisku mācīšanu. Nē, bet jāatceras, ka tagad daudz lielāka nozīme sagatavošanas un apmācības darbā ir pašām kara operācijām, kas nesagatavotos māca tieši mūsu un pilnīgi mūsu virzienā. Jā-alceras, ka mūsu „doktrinārā" uzticība marksismam lagad liek stiprināta ar lo, ka revolucionāro notikumu gaita visur un viscaur uzskatāmi māca masas un visas šīs mācības apstiprina tieši mūsu dogmu. Mēs tātad runājam nevis par atteikšanos no dogmas, nevis par lo, lai vājinātu mūsu neuzticības un aizdomu pilno izturēšanos pret nenoteiktajiem inteliģentiem un revolūcijas vēja ziediem, gluži otrādi. Mēs runājam par jaunām metodēm dogmas mācīšanā, kuras sociāldemokrāts nedrīkstētu aizmirst. Mēs runājam par to, cik svarīgi tagad izmantot lielo revolucionāro notikumu uzskatāmās mācības, lai vairs nevis pulciņiem, bel masām mācīlu mūsu vecās „dogmatiskās" mācības, piemēram, par to, ka nepieciešams darbos apvienot teroru ar masas sacelšanos, ka aiz izglītotās krievu sabiedrības liberālismā vajag prast saskatīt mūsu buržuāzijas šķiriskās intereses (sal. polemiku ar soc.-rev. šai jautājumā avīzes ,,Vperjod“ 3. nr-ā*).

Tātad nevis par mūsu soc.-demokratisko prasību stingrību, nevis par mūsu ortodoksālās nesamierināmības vājināšanu ir runa, bet par vienas un otras stiprināšanu ar jauniem līdzekļiem, ar jaunām apmācības metodēm. Kara laikā rekrūši jāmāca tieši kara darbībā. Biedri, drošāk ķerieties pie jauniem apmācības paņēmieniem! Drošāk sastādiet arvien jaunas un jaunas družinas, sūtiet tās kaujā, vervējiet vairāk strādnieku jaunatnes, paplašiniet visu partijas organizāciju parastos ietvarus, sākot ar komitejām un beidzot ar fabriku grupām, cechu savienībām, studentu pulciņiem! Atcerieties, ka jebkāda mūsu vilcināšanās šai lietū nāks par labu sociāldemokrātijas ienaidniekiem, jo jaunie strauti meklē izeju nekavējoties, un, neatrazdami soc.-dein. gultni, lie trauksies uz nesoc.-demokrātisko. Atcerieties, ka ikviens praktisks revolucionārās kustības solis neizbēgami un nenovēršami mācīs jaunajiem rekrūšiem tieši sociāldemokrātisko zinātni, jo šī zinātne pama-lola uz dažādu šķiru spēku un tendenču objektivi pareizu

Sk. 5a sējuma 63.—69. lpp. lied.

apsvēršanu, bet revolūcija nav nekas cits kā veco virsbūvju laušana un dažādu šķiru patstāvīga cīņa, kuras pa savam cenšas radīt jaunu virsbūvi. Tikai nenonieciniet mūsu revolucionāro zinātni līdz grāmatu dogmai vien, nevulgarizējiet to ar nicināmām frāzēm par taktiku-procesu, organizaciju-procesu, ar frāzēm, kas attaisno juteklību, nenoteiktību, iniciativas trūkumu. Ļaujiet plašāk plesties visdažādāko grupu un pulciņu visdažādākajiem pasākumiem, paturot prātā, ka viņu ceļa pareizību nodrošina ne tikai mūsu padomi, bet bez mūsu padomiem arī pašas revolucionāro notikumu gaitas nepielūdzamās prasības. Jau sen ir teikts, ka politikā bieži vien jāmācās no ienaidnieka. Bet revolucionāros momentos ienaidnieks mums pareizus secinājumus vienmēr uztiepj sevišķi pamācoši un strauji.

Tātad rezumējam: jārēķinās ar simtkārt pieaugušo kustību, ar jaunu darba tempu, ar brīvāku atmosfēru, ar plašāku darbības lauku. Vajadzīgs pavisam citāds visa darba vēriens. Vajag pārnest apmācības paņēmienu smaguma centru no mierīgām skolas mācībām uz kara darbību. Vajag vervēt jaunos cīnītājus drošāk, plašāk un ātrāk visu un visādu mūsu organizāciju rindās. Vajag radīt šai nolūkā, nekavējoties ne brīdi, simtiem jaunu organizāciju. Jā, simtiem, tā nav hiperbola, un neiebilstiet man, ka tagad „par vēlu‘‘ nodarboties ar tik plašu organizatorisko darbu. Nē, organizēties nekad nav par vēlu. Un brīvība, ko mēs iegūstam pēc likuma un ko sagrābjam pretēji likumam, mums jāizlieto, lai vairotu un stiprinātu visas un visādas partijas organizācijas. Lai kāda būtu revolūcijas gaiļa un iznākums, lai cik agri to apturētu tie vai citi apstākļi, visi tās reālie ieguvumi būs paliekami un droši tikai atkarībā no proletariāta organizētības.

Lozungs: organizējieties! ko vairākuma piekritēji gribēja dot noformētā veidā partijas otrajā kongresā, tagad jārealizē nekavējoties. Ja mēs nepratīsim droši, uzņēmīgi radīt jaunas organizācijas, tad mums jāatsakās no tukšām pretenzijām uz avangarda lomu. Ja mēs nevarīgi apstāsimies jau sasniegtajās komiteju, grupu, sapulču, pulciņu robežās, formās un ietvaros, mēs ar to pierādīsim savu nemākulību. Tūkstošiem pulciņu tagad rodas visur, bez mums, bez kādas noteiktas programas un mērķa, vienkārši

notikumu ietekmē. Vajadzīgs, lai sociāldemokrāti spraustu sev par uzdevumu radīt un nostiprināt tiešas attiecības ar iespējami lielāku šādu pulciņu skaitu, lai viņi palīdzētu liem, izglītotu tos ar savu zināšanu un pieredzes krājumu, atdzīvinātu ar savu revolucionāro iniciativu. Lai visi šādi pulciņi, atskaitot apzinīgi nesocialdemokratiskos, vai nu tieši iestājas partijā, vai arī pieslienas partijai. Pēdējā gadījumā nevar prasīt nedz mūsu programas pieņemšanu, nedz obligātās organizatoriskas attiecības ar mums: pietiek tikai ar protesta jūtām, tikai ar simpātijām starptautiskās revolucionārās sociāldemokrātijas lietai, lai no šādiem pulciņiem, kas pieslējušies, ja sociāldemokrāti enerģiski nodarbojas ar tiem, notikumu gailas ietekmē izveidotos sākumā sociāldemokrātiskās strādnieku partijas demokrātiski palīgi un pēc tam arī tās pārliecināti biedri.

Cilvēku ir daudz, un cilvēku nav, — šī pretrunīgā formula jau sen aptvērusi sociāldemokrātijas organizatoriskās dzīves un organizatorisko vajadzību pretrunas. Un šī pretruna sevišķi spēcīgi izvirzās tagad: vienādi bieži no visām pusēm dzirdam dedzīgu-s aicinājumus pēc jauniem spēkiem, gaušanos, ka organizācijās nav cilvēku, un līdzās tam visur un visās vietās pakalpojumu piedāvājumu gigantiskos apmēros, jaunu spēku augšanu, it īpaši strādnieku šķirā. Organizators praktiķis, kas šādos apstākļos gaužas, ka nav cilvēku, iekrīt tai pašā ilūzijā, kādā lielās franču revolūcijas augstākās attīstības laikmetā iekrita Rolana kundze, kura 1793. g. rakstīja: Francijā nav cilvēku, pigmeji vien visapkārt. Kas lā runā, tas aiz kokiem neredz meža, tas atzīstas, ka viņu padarījuši aklu notikumi, ka nevis viņš, revolucionārs, valda pār liem savā apziņā un savā darbībā, bet tie valda pār viņu, tie nomākuši viņu. Tādam organizatoram labāk doties pie miera, atbrīvot vietu jauniem spēkiem, kam enerģija tiku tikām aizstās parasto un iekalto rutinu.

Cilvēki ir, revolucionārajai Krievijai nekad nav bijis tik daudz cilvēku kā tagad. Revolucionārajai šķirai nekad nav bijis tik velnišķīgi labvēlīgu apstākļu, — pagaidu sabiedroto, apzinīgu draugu, nevilšu veicinātāju ziņā, •— kā Krievijas mūsdienu proletariātam. Cilvēku ir daudz, vajag tikai izmest laukā astē vilkšanās domas un pamācības,

vajag tikai dot brīvību ierosmei uu iniciatīvai, „plāniem" un „pasākumiem", un tad mēs būsim cienīgi lielās revolucionārās Šķiras pārstāvji, tad Krievijas proletariats tikpat varonīgi izcīnīs visu lielo Krievijas revolūciju, cik varonīgi viņš to sācis.

„Vpcriotl". S. nr., 1905. <j. 8. martā

C2S. februāri) Iespiests pēc rokraksta

OSVOBOŽDENCI UN JAUNISKRIEŠI, MONARCIIISTI UN ŽIRONDISTI

Žurnālā ,,Osvoboždcņije“ 66. nr-ā ievietota recenzija par Martinova brošūru „Divas diktatūras" (ko atzinusi par labu un rekomendējusi ,,Iskras“ redakcija, sk. 84. nr-u). Kā jau bija gaidāms, liberālais buržujs neslēpj savas simpātijās pret sociāldemokrātijas oporlunistisko spārnu. ,.Līdzās Akimova kga darbam“ Martinova brošūra žurnālā „Osvoboždeņije" acīs ir „viens no visinteresantākajiem darbiem visā jaunākajā soc.-dem. literatūrā^11. Vai liberālis varēja izturēties citādi pret astē vilkšanās sprediķošanu, kas revolucionāro šķiru biedē ar liktenīgo perspektivu piedalīties pagaidu valdībā un ar „revolucionārās diktatūras" perspektivu demokrātiskajā apvērsumā (Martinovs, „jako-binisma" iebiedēts, sajauc šo apvērsumu ar sociālistisko revolūciju!)? Vai tā ir nejaušība, ka „Osvoboždeņije" rakstā „Zīmīgais pagrieziens" apsveica Pļechanova ideju par piekāpšanos pret revizionistiem? Ar ko lai izskaidro žurnālā „Osvoboždeņije" paziņojumu (57. nr.), ka „pēc būtības meņševisti tagad aizstāv kaut ko dzīves un darbības daudz spējīgāku nekā boļševisti"? Vai ne ar to, ka „vienīgā cerība uz Krievijas liberālismā idejisko dzīves spējīgumu slēpjas sociāldemokrātiskā oportunisma dzīves spējīgumā" (sk. mūsu izdevumu „Pakalpīgais liberālis"*)? Vai Struves kgm bija vai nebija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka Trocka brošūra „Mūsu politiskie uzdevumi", kas iznākusi „Iskras“ redakcijā (sk. 72. nr-u), „pilnīgi taisnīgi ņem savā aizstāvībā dažas idejas, ar kurām tie, kas interesējas par soc.-dem. literatūru, pazīstami jau pēc Akimova, Martinova

13*

un Kričevska kga un cilu tā saukto ekonomistu rakstiem** (žurnālā ,,Osvoboždeņije“ 57. nr.)? Ja Martinovs un Ko padomātu par šiem jautājumiem, tad viņš varbūt izprastu grūti atrisināmo (ai, cik grūti atrisināmo!) veciskriešu ideju, ka jakobiniešu un žirondistu attiecības, no vienas puses, un revolucionāro sociāldemokrātu un oportunistu attiecības, no otras puses, ir līdzīgas. (Pirmoreiz šī ideja izvirzīta, ja nemaldāmies, ,,Iskras“ 2. nr-a ievadrakstā, ko rakstījis Pļechanovs.) Vai žirondisti bija lielās franču revolūcijas lietas nodevēji? Nē. Bet viņi bija nekonsekventi, nedroši, oportunistiski šās lietas aizstāvji. Tāpēc pret viņiem cīnījās jakobiņi, kas tikpat konsekventi aizstāvēja 18. gadsimta progresivās šķiras intereses, cik konsekventi revolucionārie sociāldemokrāti aizstāv 20. gadsimta progresivās šķiras intereses. Tāpēc žirondistus atbalstīja un attaisnoja pret jakobiniešu uzbrukumiem lielās revolūcijas lietas tiešie nodevēji, monarehisti, garīdznieki konstitucio-nalisti utt. Vai jūs, ļoti godājamais žirondist Martinov, nesākat tagad saprast kaut ko? Vēl ne? Te jums būs vēl viens paskaidrojums: vai jauniskrieši ir proletariāta lietas nodevēji? Nē. Bet viņi ir nekonsekventi, nedroši, oportunistiski šās lietas (un organizācijas un taktikas principu, kas šo lietu apgaismo) aizstāvji. Tāpēc pret viņu poziciju cīnās revolucionārie sociāldemokrāti (vieni tieši un atklāti, citi slepus, aiz redakciju kabinetu slēgtajām durvīm, ar viltībām un veikliem paņēmieniem). Tāpēc jauniskriešus idejiski atbalsta un attaisno proletariāta lietas tiešie nodevēji osvoboždenci. Vai jūs, ļoti godājamais žirondist Martinov, nesākat tagad saprast kaut ko?

,,V period'', 0. иг., 1909. g. 8. marlā

(33. Icbruarl) Iespiests pēc autzes ,,Vperiod" ieksla

BEZGALĪBAS ATRUNAS

,,Iskra“ un tā sauktā Padome turpina savu taktiku — novilcināt, atrunāties un izvairīties no kongresa. Pļecha-novs mēģina nostāties formālā pozicijā, apgalvodams ar neatlaidību, kas būtu labāka darba cienīga, ka kongresu sasauc Padome un ka tāpēc ikviens kongress, ko nesasauc Padome, ir nelikumīgs, fsis prātojums ir tik ļoti vienpusīgs un naivi savtīgs, ka tā vien gribas „iedot zaķim lāča auss gabaliņu“ — iedot Pļechanovam medaļu par to, ka viņš stingri ievēro partijas statūtus un partijas likumu! Mēs ļoti godbijīgi gribētu vaicāt ļoti godājamajam dialektiskās, t. i., vispusīgās, analizēs piekritējam: vai Padome ir partijas dēļ vai partija Padomes dēļ? Vai Padome ir atbildīga partijas priekšā un pakļauta partijas kontrolei, vai arī partija ir atbildīga Padomes priekšā? Vai disciplina attiecībā pret augstāku kolēģiju neatceļ disciplinu attiecībā pret zemāku kolēģiju?? Vai mūsu nelokāmais likumības sargs neatcerēsies savus prātojumus par šo tematu partijas otrajā kongresā?

Pēc mūsu statūtiem Padomei ir pienākums sasaukt kongresu, ja par to ir puse balsu. Ko lai dara partija, ja Padome izvairās pildīt savu pienākumu? Vācu sociāldemokrātiskās partijas statūtos uz šo jautājumu dota tieša atbilde, proti: tad kongresu sasauc nevis augstākā partijas valde, bet īpaša no valdes neatkarīga kontroles komisija. Mūsu statūtos uz šo jautājumu nav dota nekāda atbilde. Vai tas nozīmē, jautāsim mēs saviem draugiem no jaunās ,.lskras“, ka jautājums ir neatrisināms? vai tas nozīmē, ka partijai, ja Padome izvairās no savu partijas pienākumu pildīšanas, jālikvidējas un partija jāaizstāj Padomei? Partija Padomes dēļ, vai ne tā?

Mēs uzdrošināmies domāt, ka tā nav, ka partijai pašai ir pienākums sekot, vai tās amata personas rīkojas pēc statūtiem, ka ,,sekot“ nozīmē ne tikai ar vārdiem nosodīt, bet ar darbiem izlabot. Nav cienīgs saukties par politiski brīvu pilsoni tas, kurš neprot prasīt un panākt, lai viņa pilnvarotie pildītu savus pienākumus pret pilnvaras devējiem. Nav cienīgs partijas biedra nosaukuma tas, kurš neprot prasīt un panākt, lai viņa pilnvarotie pildītu savus partijas pienākumus pret pilnvaras devējiem. Padome ir komiteju pilnvarolā. Komitejām ir pienākums gādāt, lai šī pilnvarotā pildītu savu pienākumu pret pilnvaras devējiem. Komitejas nevar izdarīt to citādi, kā ievēlējot savu biroju kongresa sasaukšanai. Tā komitejas arī rīkojās. Tā viņām bija pienākums rīkoties, ja viņas apzinās savus viselementārākos partijas pienākumus.

Vai godājamais b. Pjechanovs nemēģinās atspēkot šā apgalvojuma pareizumu? Vai viņš nemēģinās nosaukt mums kaut vienu sociāldemokrātisko partiju pasaulē, kuras biedri būtu atteikušies rīkoties tāpat, kā rīkojās mūsu komitejas, ja partijas iestāde izvairās sasaukt kongresu? Mēs izaicinām b. Pļechanovu: pamēģiniet!

Tagad runāsim par otro, faktisko, jautājumu: vai mūsu Padome patiesi izvairījusies pildīt savu partijas pienākumu sasaukt kongresu? Šis jautājums nav tikai formāls vien, jo bez pienākuma, ko nosaka statūti, ir pienākums.. .*

Saraksfils 1005. g. februāra beigās un marta sākumā

Pirmoreiz iespiests 1030. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā XV Iespiests pēc rokraksta

Te rokraksts pārtraukts. Iied.

KO VIŅI GRIB PIEKRĀPT?

,,Iskras“ 89. nr-ā, ko mēs tikko saņēmām, atrodam „partijas Padomes^1' 1905. gada 8. marta lēmumu. Ārzemju „Padome", kā jau bija gaidāms, lādas un ārdās par Krievijas komiteju sasaucamo partijas kongresu, paziņodama, ka „šā kongresa dalībnieki ar savu rīcības veidu paši nostāda sevi ārpus partijas". Niknums ārzemju pulciņā, no kura Krievijā strādājošā partija jau sen aizgājusi faktiski, bet tagad aiziet arī formāli, mums ir pilnīgi saprotams. Saprotams arī, ka tikai niknuma un izmisuma ietekmē cilvēki var spriest tik vāji un „vairīties no patiesības" tik nemākulīgi, kā to dara Padome. „Pēc statūtiem, — mums saka, — kongresu var sasaukt vienīgi Padome". Jā, atskaitot to gadījumu, kad Padome pārkāpj statūtus un ar krāpšanu izvairās no tai obligātās kongresa sasaukšanas. Tieši šo „gadījumu" tad arī partija sen ir pierādījusi Padomei (sk. Orlovska: „Padome pret partiju", kur starp citu parādīts, ka pēc „Padomes" aritmētikas 16X4 = 61!). Uz 1905. gada 1. janvari, saka mums tālāk, pēc vienbalsīga (ieskaitot Ļeņinu) Padomes lēmuma pilntiesīgas organizācijas, bez centriem, bijušas 33. Tas nav tiesa. Partija jau sen zina no tās pašas brošūras, ka pilntiesīgas organizācijas uz 1905. gada 1. janvari bija tikai 29. Kubaņas un Kazaņas komiteju, ko min „īskra", Padome nekad nav apstiprinājusi, bet Pojesjes un Ziemeļrietumu komitejas apstiprinātas tikai uz 1905. gada 1. apriti. Paliek 29 organizācijas (S.-Pēterburgas, Maskavas, Tveras, Ziemeļu, Tulas, Ņižņij-Novgorodas, Saratovas, Uralu un Ufas, Si’bi-rijas, Donas, Charkovas, Kijevas, Odesas, Jekaterinoslavas, Rīgas, Orlas un Brjanskas, Smoļenskas, Samaras, Voroņe-žas komiteja, Kaukazijas savienība =4 komitejas, Kurskas,

Astraclīaņas, Nikolajevas, Krimas, Kalnrūpniecības komiteja un Liga). „Vairākuma Komiteju Birojs^14 atsaucas uz 10 organizāciju pilnvarām, — tālāk saka Padome. Tie ir meli. Biroju, kā visi zina, ievēlējušas jau pirms 1905. gada 1. janvara trijās konferencēs trīspadsmit komitejas (6 ziemeļu, 3 dienvidu, 4 Kaukazijas komitejas). Pēc biroja paziņojuma, ka tiks sasaukts kongress, birojam pieslējās Voroņežas un Tulas komiteja. Tādējādi uz 1905. gada 1. janvāri no 28 pilntiesīgajām Krievijas organizācijām 15 izteicās par kongresu, pretēji bonapartisko centru gribai. Te vēl nav skaitītas tās pilntiesīgās organizācijas (Sarato-vas, Sibirijas komiteja un citas), kas jau sen izteikušās par kongresu vispār (sk. Šachova brošuru: „Cīņa par kon-gresu“). Cik ļoti smieklīgi un neveikli ir Padomes mēģinājumi piekrāpt nezinātāju pņbliku, kas ar lietu iepazīstas nevis pēc dokumentiem, bet pēc ārzemēs dzīvojošo biedru pļāpām, — sevišķi redzams pēc divām Šādām izziņām. Ārkārtīgi interesantajā brošūrā „Pārskats par sapulci Ženevā 1904. gada 2. septembrī", ko izdevis mazākums, Dans atzīst, ka partijas komiteju vairākums pārtraucis ar ..Iskru" visas biedriskās attiecības, bet Pļēchanovs, kurš krasi naidīgs pret vairākumu, spiests paziņot, ka naidīgo pušu spēki esot apmēram vienādi!! (Ievērojiet, tā ir ārzemēs dzīvojoša biedra atsauksme.) Ļeņina „Paziņojumā"*, ko ne tikai mazākums nav atspēkojis, bet ko, gluži otrādi, apstiprinājusi Popova tiešā atzīšanās, neviens cits kā CK aģents atzīst, ka mazākumam esot tikai 4 Krievijas komitejas un ka patiesi partijas kongresā neapšaubāmi notikšot redakcijas un Padomes atcelšana. Vēlreiz: ko jūs gribat piekrāpt, godājamie kooptacijas varoņi? Jūs kā no uguns baidāties no vienīgās patiesi partejiskās izejas — kongresa, un tai pašā laikā apgalvojat, ka aiz jūsu pretiniekiem esot niecīga organizāciju daļa, pavisam kāda ceturtdaļa! Savā niknumā jūs nemanāt, ka sitat paši sevi. Vai gan tāpēc Nikolajs II baidās satversmes sapulces, ka carisma pretinieki ir niecīga lautas daļa?

„Vperjod**, 10. nr., 1905. g.

15. (2.) martā Iespiests pēc avīzes „Vpcrjod“ teksta

PROLETARIATS

UN BURŽUĀZISKĀ DEMOKRĀTIJĀ

Mēs jau norādījām, cik nepiedodami tuvredzīgs ir jaun-iskriešu prātojums, it kā mērenais Krievijas liberalisms būtu dabūjis nāvīgu triecienu*, it kā mūsu demokrātijā būtu atzinusi proletariātu avangarda lomā. Gluži pretēji, tieši tagad buržuāziskā demokrātijā sevišķi sasprindzina spēkus, lai gūtu strādnieku kustību savā varā, tieši tagad tāpēc sevišķi kaitīgs ir jauniskriešu atjaunojamais raboče-djeļisms. Lūk, interesanta lapiņa, kas tiek izplatīta Krievijā un dod vērtīgu materiālu šajā jautājumā:

„Pēdējā laikā vērojama buržuāzijas tiekšanās organizēties, bet vēl zīmīgāks fakts ir buržuāziskās demokrātijās vēršanās pie strādnieka. Demokrāti grib uzstāties kā proletariāta ekonomiskās un politiskās cīņas vadītāji. „Mēs pēc savas pārliecības, patiesību sakot, esam sociāldemokrāti, — viņi saka, — bet sociāldemokrātijā ar savām partijas ķildām nav sapratusi, cik svarīgs ir pašreizējais moments, un ir izrādījusies nespējīga vadīt strādnieku kustību, un to gribam darīt mēs“. No tālākām šo jauno „savā sirdī sociāldemokrātu** runām kļūst skaidrs, ka viņi, neizstrādājot patstāvīgu programu, tikai izskaidrošot un atbildēšot uz viņiem adresētiem strādnieku pieprasījumiem. Literatūrai jāatbilstot tai pašai vajadzībai, un pēc sava rakstura tā nemaz nedrīkstot būt partejiska. Tādējādi šie „tīrie sociāldemokrāti**, neapmierināti ar komitejas taktiku un pašreizējo izturēšanos, paši ir pievērsušies „uzklausīšanas** formām, ko vēsture sen jau noraidījusi, dieva mierā aizgājušā ekonomisma formām. Uzskatīdami sevi par sociāldemokrātiem, uzskatīdami sevi par īstajiem strādnieku šķiras tieksmju paudējiem, šie kungi nesaprot vai negrib saprast, ka strādnieku kustība gūs būtiskus rezultātus tikai tad, ja tās priekšgalā būs vienota strādnieku partija, ja proletariats apzināsies savu šķirisko savrupību un sapratīs, ka viņa patiesās atbrīvošanas darbam jābūt viņa paša roku darbam un nevis buržuāziskās demokrātijās roku darbam, kura diskreditē strādnieku partijas rīcību. Šiem „patiesību sakot“ sociāldemokrātiem, šķietamajiem marksistiem, vajadzētu saprast, kādu izvirtību viņi ienes strādnieku masā, cenzdamies parādīt, ka kaut kādiem „demokrātiem*1 (un nevis sociāldemokrātiem), kuros ietilpst vienīgi tikai buržuāziskā inteliģence, jāparāda strādniekiem ceļš uz brīvību un sociālismu.

Tomēr šķiet, ka pēdējo viņi arī pavisam piemirsuši, aizraudamies ar šās dienas politikanismu. .Oportu-nisma elementus viņi pamazām pārnes strādnieku kustībā. Strādnieki vairs necenšas radīt paši savu partiju, paļaudamies uz inteliģentiem. Kāpēc gan šie jaunie strādnieku šķiras draugi pieļauj un pat veicina šādas parādības? Uz to vaļsirdīgi atbild paši „demokrāti**: „Agrāk mūsu grupa strādāja tikai inteliģences vidū, — viņi saka, — bet pēdējie notikumi lika mums pievērsties arī strādniekiem**.

Demokrātiskie liekuļu kungi, kas dēvē sevi par sociāldemokrātiem „principā**, pievērsa savu labvēlīgo uzmanību proletāriskajai kustībai tikai tad, kad masas izgāja uz ielas un ielu bruģis kļuva sārts no tūkstošu strādnieku asinīm. Un tad viņi, uzstādamies par patiesiem strādnieku šķiras draugiem, liekulīgi atstāj neievērotu desmitiem gadu ilgo darbu, kas sagatavojis un virzījis Krievijas proletariāta revolucionāro noskaņojumu un ar daudziem upuriem radījis vienotu Strādnieku sociāldemokrātisko partiju. Kā redzams, šie modernā stila sociāldemokrāti no visas marksistiskās teorijas iegaumējuši tikai vienu (un arī to ļoti nesen), ka vienīgi organizētā proletariāta spēks gāzīs pat-valdniecisko patvaļu un iekaros polilisko brīvību, ko izmantos galvenokārt buržuāzijā. Jaunie proletariāta draugi sēžas mugurā strādnieku kustībai un, skubinādami to ar tiešo rezultātu pātadziņu, kliedz: „Uz priekšu, uz mīīsu brīvību!". Pareizi saka krievu paruna: „Kungs, atpestī mūs no draugiem, ar ienaidniekiem mēs arī paši tiksim galā“

Iespiests pēc auizes „Vperlod" teksta

..Vperjod*', 10. nr.. 1905. 15. (2.) martā

PROLETARIATS UN ZEMNIECĪBA

Sākas zemnieku sacelšanās. No dažādām guberņām nāk vēstis, ka zemnieki uzbrūk muižnieku pilīm, ka zemnieki konfiscē muižnieku labību, lopus. Cara karaspēks, ko japāņi pilnīgi sakāvuši Mandžurijā, revanšējas, uzbrukdams neapbruņotai tautai, uzsākdams ekspedicijas pret iekšējo ienaidnieku — pret trūcīgajiem lauku ļaudīm. Pilsētu strādnieku kustība iegūst jaunu sabiedroto revolucionārajā zemniecībā. Jautājums par proletariāta apzinīgā avangarda, sociāldemokrātijas, izturēšanos pret zemnieku kustību iegūst liešu praktisku nozīmi un vispirmā kārtā ir apspriežams visās mūsu partijas organizācijās, katrā propagandistu un aģitatoru runā.

Sociāldemokrātijā ne vienreiz vien jau norādījusi, ka zemnieku kustība sprauž viņai divējādu uzdevumu. Mums zemnieku kustība katrā ziņā jāatbalsta un jāvirza uz priekšu, ciktāl tā ir revolucionāri demokrātiskā kustība. Mums līdz ar to nelokāmi jāluras pie sava proletāriskā šķiras viedokļa, organizējot lauku proletariātu, līdzīgi pilsētu proletariātam un reizē ar to, patstāvīgā šķiras partijā, izskaidrojot viņam, ka viņa intereses un buržuāziskās zemniecības intereses ir naidīgi pretējas, aicinot viņu uz cīņu par sociālistisko revolūciju, norādot viņam, ka glābiņš no apspiešanas un nabadzības rodams, nevis dažus zemniecības slāņus pārvēršot par sīkburžujiem, bet aizstājot visu buržuāzisko iekārtu ar sociālistisko.

Šis divējādais sociāldemokrātijas uzdevums ne vienreiz vien lika uzsvērts vecajā ,,Iskrā“, sākot ar 3. nr-u*, t. i., jau pirms pirmās, 1002. gada zemnieku kustības; tas izteikts arī mūsu partijas programā; tas atkārtots arī mūsu avīzē (3. nr-ā^67). Tagad, kad sevišķi svarīgi noskaidrot šo uzdevumu tā praktiskajā nostādnē, interesanti citēt Kārļa Kautska piezīmes, kurš Vācijas soc.-dem. žurnālā ,,Die Neue Zeil“[68] ievietojis rakstu „Zemnieki un revolūcija Krievijā1^67. Kā sociāldemokrāts Kautskis nelokāmi aizstāv to patiesību, ka tagad mūsu revolūcijai esot uzdevums nevis rīkot sociālistisku apvērsumu, bet notīrīt politiskos šķēršļus no pastāvošā, t. i., kapitālistiskā, ražošanas veida attīstības ceļa. Un Kautskis turpina: „Revolucionārajai pilsētu kustībai jāpaliek neitrālai jautājumā par attiecībām starp zemnieku un muižnieku. Tai nav nekāda pamata nostāties starp zemniekiem un muižnieku, aizstāvēt pēdējo pret pirmajiem; tās simpātijās ir pilnīgi zemniecības pusē. liet revolucionārās pilsētu kustības uzdevums nepavisam nav arī uzrīdīt zemniekus muižniekiem, kuriem mūsdienu Krievijā ir pavisam citāda loma nekā kaut vai Francijas l'codalajai muižniecībai „vecās kārtības^11 laikos. Tomēr pilsētu revolucionāri, pat ja viņi arī gribētu, varētu ļoti maz ietekmēt muižnieku un zemnieku attiecības. Šīs attiecības muižnieki un zemnieki nosacīs jau paši savā starpā^11. Lai pareizi saprastu šīs Kautska piezīmes, kas, būdamas izrautas no kopsakara, varētu radīt ne mazumu pārpratumu, vajag katrā ziņā ievērot arī šādu viņa piezīmi raksta beigās. „Uzvarošā revolūcija, — viņš tur saka, — droši vien nesastaptos ar sevišķām grūtībām, ja tā niknāko revolūcijas ienaidnieku lielās lalifundijas izlietotu proletāriešu un zemnieku dzīves apstākļu uzlabošanai^11.

Lasītājs, kas uzmanīgi salīdzinās visus šos Kautska apgalvojumus, viegli saskatīs tajos tieši 1o sociāldemokrātisko jautājuma nostādni, ko mēs tikko attēlojām. Atsevišķas neprecizitātes un nenoteiktības Kautska izteicienos var izskaidrot ar to, ka viņa piezīmes rakstītas steigā un viņš pietiekami nepazīst Krievijas sociāldemokrātijas agraro programu. Lietas kodols ir tas, ka revolucionārā proletariāta attiecības pret zemnieku un muižnieku strīdu Krievijas revolūcijas dažādās peripetijās visos gadījumos un visos apstākļos nevar būt vienādas. Vienos apstākļos,

zināmās konjunktūrās šim attiecībām jābūt ne tikai simpatizēšanas, bet arī tieša atbalsta, un ne tikai atbalsta, bet ari ,,uzrīdīšanas“ attiecībām. Citos apstākļos šīs attiecības var būt un tām jābūt neitrālām. Kautskis, spriežot pēc citētajām viņa piezīmēm, pareizi uztvēris šo mūsu uzdevuma divējādo pusi, — atšķirībā ne vien no mūsu „sociālistiem revolucionāriem^11, kas pilnīgi iestiguši revolucionārās demokrātijās vulgārajās ilūzijās, bet arī no daudziem sociāldemokrātiem, kas, līdzīgi Rjazanovam vai Iksam^5®, meklēja „vienkāršu^1*, visām kombinācijām vienādu uzdevuma atrisinājumu. Šādu soc.-demokrātu (un visu soc.-rev.) pa-matkļūda ir tā, ka viņi neievēro šķiras viedokli konsekventi un, meklēdami visām kombinācijām vienādu uzdevuma atrisinājumu, aizmirst turīgās un vidējās zemniecības divējādo dabu. Savos aprēķinos viņi operē patiesībā tikai ar divi šķirām: vai nu ar muižniekiem un „zemnieku un strādnieku šķiru^11, vai ar īpašniekiem un proletāriešiem. Turpretim faktiski mūsu priekšā ir trīs pēc saviem tuvākajiem mērķiem un galamērķiem dažādas šķiras: muižnieki, turīgā un pa daļai vidējā zemniecība un, beidzot, proletariats. Faktiski proletariāta uzdevums šādā lietu stāvoklī nevar nebūt divpusīgs, un sociāldemokrātiskās agrarās programas un agrarās taktikas galvenās grūtības Krievijā ir iespējami skaidrāk un precizāk noteikt, kādos apstākļos proletariātam ir obligātā neitralitāte un kādos — atbalsts un „uzrīdīšana^11.

Šim uzdevumam var būt tikai viens atrisinājums: kopā ar zemnieku buržuāziju pret jebkādu dzimtbūšanu un pret dzimtkungiem muižniekiem, kopā ar pilsētu proletariātu pret zemnieku buržuāziju un jebkuru citu buržuāziju, tāda ir lauku proletārieša un viņa ideologa sociāldemokrātā „līnija^11. Citiem vārdiem sakot: atbalstīt un skubināt zemniecību līdz pat jebkura „svētā^11 kungu „īpašuma^11 dažādai atņemšanai, ciktāl šī zemniecība ir revolucionāri demokrātiskā. Izturēties neuzticīgi pret zemniecību, organizēties atsevišķi no tās, būt galavam cīnīties pret to, ciktāl šī zemniecība ir reakcionāra vai pretproletariska. Vēl citādi: atbalsts zemniekam, kad viņa cīņa pret muižnieku sekmē demokrātijās attīstību un nostiprināšanos; neitralitāte pret zemnieku, kad viņa cīņa pret muižnieku ir vienīgi izrēķināšanās starp divām zemesīpašnieku šķiras frakcijām, izrēķināšanās, kura proletariātam un demokrātijai ir vienaldzīga.

Saprotams, šāda atbilde neapmierinās cilvēkus, kas zemnieku jautājumam pieiet bez pārdomātiem teorētiskiem uzskatiem, kas dzenas pēc populārā un efektīga „revolucionārā" (vārdos) lozunga, kas nesaprot, cik ļoti un cik nopietni bīstams ir revolucionārais avanturisms tieši zemnieku jautājumā. Attiecībā pret šādiem cilvēkiem, — bet viņu mūsu vidū tagad vairs nav mazums, pie viņiem pieder sociālisti revolucionāri, un revolūcijas attīstība kopā ar zemnieku kustību ir ķīla, ka viņu rindas palielināsies,— attiecībā pret šādiem cilvēkiem sociāldemokrātiem nelokāmi jāsarga šķiru cīņas viedoklis pret jebkādu revolucionāru nenoteiktību, objektivs zemniecības dažādo elementu novērtējums pret revolucionāru frāzi. Runājot praktiski un konkrēti, vistuvāk patiesībai var pieiet ar šādu apgalvojumu: visi sociāldemokrātijas pretinieki agrarajā jautājumā nerēķinās ar to faktu, ka pie mums tieši Eiropas Krievijā ir vesels slānis (IV2—2 miljoni sētu no visa ap 10 miljonu lielā sētu skaita) turīgu zemnieku. Šā slāņa rokās ir ne mazāk kā puse no visiem ražošanas rīkiem un visa īpašuma, kāds ir zemniecības rīcībā. Šis slānis nevar eksistēt, nealgojot kalpus un dienas strādniekus. Šis slānis neapšaubāmi ir naidīgs dzimtbūšanai, muižniekiem, ierēdņiem, tas spējīgs kļūt par demokrātu, bet vēl vairāk neapšaubāms ir tā naidīgums pret lauku proletariātu. Ikviens mēģinājums notušēt, apiet šo šķirisko naidīgumu agrarajā programā un taktikā ir apzinīga vai neapzinīga atkāpšanās no sociālistiskā viedokļa.

Starp lauku proletariātu un zemnieku buržuāziju atrodas vidējās zemniecības slānis, kura stāvokli ir abu šo antipodu pazīmes. Visu šo slāņu, itin visas zemniecības stāvokļa kopējās pazīmes neapšaubāmi padara demokrātisku arī visu zemniecības kustību, lai ari cik lielas būtu tās vai cilas neapzinīguma un reakcionarisma izpausmes. Mūsu uzdevums — nekad nenovirzīties no šķiras viedokļa un organizēt visciešāko pilsētas un lauku proletariāta savienību. Mūsu uzdevums — noskaidrot sev un tautai īsteno demokrātisko un revolucionāro saturu, kas slēpjas aiz vispārējās, bet miglainās tieksmes pēc „zemes un brīvības". Mūsu uzdevums tāpēc — visenerģiskāk atbalstīt un virzīt uz priekšu šo tieksmi, reizē ar to sagatavojot sociālistiskās ciņas elementus ari uz laukiem.

Lai precizi noteiktu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas izturēšanos praksē pret zemnieku kustību, mūsu partijas trešajam kongresam jāpieņem rezolūcija par zemnieku kustības atbalstīšanu. Lūk, šādas rezolūcijas projekts, kura formulē iepriekš izteiktos un soc.-demo-kratu literatūrā ne vienreiz vien attīstītos uzskatus un kura tagad jāapspriež iespējami plašākām partijas darbinieku aprindām:

„Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija kā apzinīgā proletariāta partija tiecas pilnīgi atbrīvot visus darba ļaudis no jebkādas ekspluatācijas un atbalsta ikvienu revolucionāru kustību, kas vērsta pret mūsdienu sabiedrisko un politisko iekārtu. Tāpēc KSDSP visenerģiskākā veidā atbalsta arī mūsdienu zemnieku kustību, aizstāvēdama visus revolucionāros pasākumus, kas spējīgi uzlabot zemniecības stāvokli, un šai nolūkā neapstādamās muižnieku zemes ekspropriācijās priekšā. Pie tam KSDSP, būdama proletariāta šķiras partija, nelokāmi tiecas uz patstāvīgu šķirisku lauku proletariāta organizāciju, ne brīdi neaizmirstot uzdevumu izskaidrot viņam, ka viņa intereses un zemnieku buržuāzijas intereses ir naidīgi pretējas, izskaidrot viņam, ka tikai kopīga lauku un pilsētu proletariāta cīņa pret visu buržuāzisko sabiedrību var novest pie sociālistiskās revolūcijas, kas vienīgā spēj patiesi atbrīvot no nabadzības un ekspluatācijas visu trūcīgo lauku ļaužu masu.

Kā praktisku aģitācijas lozungu zemniecības vidū un kā līdzekli ienest vairāk apzinīguma šai kustībā KSDSP ieteic nekavējoties nodibināt revolucionārās zemnieku komitejas, lai vispusīgi atbalstītu visas demokrātiskās pārveidības un realizētu tas detaļās. Un šādās komitejās KSDSP tieksies patstāvīgi organizēt lauku proletariātu, lai, no vienas puses, atbalstītu visu zemniecību visās tās revolucionāri demokrātiskajās cīņās, bet, no otras puses, lai sargātu lauku proletariāta patiesās intereses tā cīņā pret zemnieku bur-žuazi ju“.

Iespiests pēc avīzes MVperj'od“ teksta

„Vperiod'1, 1i. nr.t 1905. (/.

S3. (10.) martā

PAR IELU CĪŅU

(KOMUNA.S ĢENERAĻA PADOMI)

No redakcijas. Šis raksts ir tulkots no ievērojamā Parizes Komūnas darbinieka Ivlizerē memuāriem. Viņš pamatojis savus apsvērumus, kā tas redzams no tālāk minētajām īsajām biogrāfiskajām ziņām, galvenokārt, kaut gan ne vienīgi, uz Parizes ielu sacelšanās pieredzi. Turklāt viņš domājis speciāli proletariāta revolūciju pret visām mantīgajām šķirām, kamēr mēs Krievijā tagad pārdzīvojam revolūciju, kas ievērojamā mērā ir visas tautas revolūcija pret valdības bandu. Tāpēc pats par sevi saprotams, ka oriģinālās Klizerē domas krievu proletārietis var izmantot vienīgi kā materiālu patstāvīgai Rietumeiropas biedru pieredzes pārstrādāšanai saskaņā ar mūsu apstākļiem. Atzīstam, ka nebūs lieki īsi iepazīstināt lasītāju ar diezgan interesanto autora biogrāfiju.

Gustavs Pols Klizerē (Cluseret) dzimis Parizē 1823. gada 13. jūnijā. Mācījies Sen-Siras kara skolā un pabeidzis to 1843. g. kā apakšporučiks (sous-lieutenant). 1848. gadā, būdams poručika dienesta pakāpē, ļoti enerģiski piedalījies strādnieku sacelšanās apspiešanā Parizē (jūnija dienas). f> stundu laikā ieņēmis 11 barikādes un ieguvis 3 karogus. Par šo „varoņdarbu" saņēmis goda leģiona ordeni. 1855. g., būdams kapteiņa dienesta pakāpē, piedalījies Krimas kampaņā. Pēc tam aizgājis no armijas. Piedalījies Garibaldi armijā karā par Itālijas atbrīvošanu. 1861. gadā aizbraucis uz Ameriku un piedalījies pilsoņu karā pret verg-luru štatiem. Dabūjis ģenerāļa titulu un (pēc uzvaras pie Groskevs) Amerikas pilsoņa tiesības. Atgriezies Francijā.

li 8. sēj.

1868. gadā iekļuvis cietumā par rakstiem avizē ,,L'Arl“[69]. Sen-Pelaži cietumā nodibinājis .sakarus ar Internacionāles darbiniekiem. Par krasu kara kritiku avīzēs izsūtīts no Francijas kā Amerikas pilsonis. Pēc republikas pasludināšanas (1870. g. 4. sept.) atgriezies Parizē, piedalījies mēģinājumos izraisīt sacelšanos Lionā un Marseļā. 1871. gada 3. aprilī iecelts par Komūnas kara ministru. 16. aprilī ievēlēts par Komūnas locekli. Par īsī forta atdošanu Komūna viņu atcēlusi un arestējusi, bet biedru tiesā viņš attaisnots. Pēc 1881. g. amnestijas atgriezies Francijā, rakstījis avīzēs „Komūna“ un „Marseļeze“. Par armijas musināšanu uz nepaklausību notiesāts uz divi gadi cietumā. Bēdzis no Francijas. 1888. g. deputātu palatas vēlēšanās uzstājies kā revolucionārās partijas kandidāts, grāvis parlamentārismu un radikālo ,,Klemanso“ partiju. 1889. g. ievēlēts deputātu palatā Tulonas 2. apgabalā. Piederējis pie sociālistiskās strādnieku grupas. Sarakstījis grāmatu „Armija un demokrātijā" (1869.) un divus „Memuāru" sējumus (1887.). kas veltīti Komūnai.

„Vperjnd", 11. nr., 1905. g.

28. (10.) martā Iespiests pēc avīzes „Vper/оп teksta

PIRMAIS SOLIS

Klauvējiet, un jums taps atvērts — teicām mēs, izlasījuši ,,Iskras“ 91. nr-ā partijas Padomes 1905. g. 10. marta lēmumu. Nebija vēl paspējušas sasniegt Krieviju ziņas par Padomes 1905. gada 8. marta lēmumu un mūsu atbilde avīzes ,,Vperjod“ 10. nr-ā^70, kad jau jāatzīmē jauns un ievērojams Padomes pagrieziens, pagrieziens, par kuru mēs varam tikai no sirds apsveikt biedrus jauniskriešus un no sirds viņiem novēlēt, lai nākamo soli tie sper šai virzienā.

Padomes 1905. g. 10. marta lēmums ir aicinājums Krievijas Biroja sasaucamā partijas 111 kongresa locekļiem, kurā ir priekšlikums kongresam pieņemt Vācijas partijas un Bebeļa starpniecību partijas vienības atjaunošanai un izteikta piekrišana sūtīt no Padomes uz kongresu divus pārstāvjus sarunām par to. kā realizēt ideju par šķīrējtiesu.

Sperdama pirmo soli ,,u: jauno ceļu", Padome, protams, nav varējusi iztikt bez dažiem saviem vecajiem paņēmieniem, nav varējusi neatkārtot nepatiesību, kuras iekšējo nejēdzību mēs parādījām jau avīzes ,,Vperjod“ 10. nr-ā,— proti, it kā kongress, ko sasauc Krievijas komiteju vairākums, neesot partijas kongress, it kā „niecīga partijas biedru grupa“ gribot „uztiept savus lēmumus partijas patiesajam vairākumam**. Sīs viltības būtu nožēlojamas, ja tās nebūtu smieklīgas, un vēlreiz kavēties pie tām mums negribētos. Negribētos jo vairāk tāpēc, ka visu uzmanību dabiski piesaista sev jaunais Padomes solis, kura beidzot tomēr (beidzot tomēr!) sapratusi partijas kongresa nozīmi partijas krizes nokārtošanas lietā, beidzot tomēr izdarījusi pirmo, kaut arī maziņu, biklu, nekonsekventu, bet tomēr kaut kādu mēģinājumu paraudzīties uz lietām vienkārši, saukt tās īstos vārdos un pamēģināt iet pa ceļu—pa,,jauno ceļu“, lai atjaunotu partijas vienību divu pēc otrā kongresa radušos partijas daļu tiešās sarunās.

Labu veiksmi! Jau sen tā vajadzēja, — mēneši un atkal mēneši moku pilnas, nejēdzīgas, ieilgstošas krizes un slepenas šķelšanās būtu aiztaupīti proletariāta partijai. Mazliet vairāk nopietnas un sirsnīgas vēlēšanās tieši un atklāti rēķināties ar Krievijā strādājošo partijas darbinieku gribu.— un Krievijas sociāldemokrātijā būtu izkļuvusi no sava pārejošā sairuma jau pirms gada. Jā, pirms gada. pat agrāk nekā pirms gada.

Tas bija 1904. g. janvara beigās. Partijas Padome, kurā ietilpa Pļechanovs, Akselrods, Martovs, Vasiļjevs^5* un Ļeņins, pirmoreiz sapulcējās, lai apspriestu jauno partijas stāvokli un partijas krizi. Pēdējie divi, CK locekļi un vairākuma piekritēji, skaidri redzēja, ka mazākums partiju faktiski jau sašķēlis un ka šās sašķelšanas slepenais raksturs ienes partijā bezgalīgu izvirtību, demoralizēdams to pilnīgi, atraisīdams rokas vienai pusei visneapvaldltākiem ,,kau-tiņa“ paņēmieniem, saistīdams otru pusi ar pienākumu ievērot kopējos lēmumus. Slepena partijas sašķelšana, salīdzinot ar atklātu sašķelšanu (pēc savas morāliski politiskās nozīmes un pēc savām morāliski politiskajām sekām), ir apmēram tas pats, kas slepens sakars, salīdzinot ar atklātu brīvu mīlestību.

Un, lūk, minētie Padomes locekļi tāpēc iesniedz rezolūciju (1904. g. 28. janv.), kuru nesaīsinātu iespiedis Šachovs (Cīņa par kongresu, 81. lpp.) un kurā boļševiki, lai gan viņu pretinieki ir pārsvarā gan redakcijā, gan Padomē, t. i., partijas augstākajā iestādē, pirmie sāk runāt, ka partijā nepieciešams miers, ņemot vērā ļoti svarīgos vēsturiskā momenta uzdevumus. Boļševiki tur krasi šķiro nepieciešamo un neizbēgamo idejisko cīņu, no vienas puses, un ..necienīgo kautiņu'1, dczorganizaciju, strīdus par amatiem, boikotu u. tml. Boļševiki aicina partijas Padomi uzaicināt visus partijas biedrus „drīzāk atmest visus sīkos savstarpējos rēķinus un reizi par visām reizēm ierobežot idejisko cīņu lādos ietvaros, lai tā neradītu stalulu pārkāpšanu, nebrem-zēlu praktisko darbību un pozitivu darbu“. Mums ir tik daudz aizmāršīgu partijas biedru, kas mīl runāt par partijas pašdarbību, liet kam lieki tenkot patīk labāk nekā pētīt partijas šķelšanās dokumentus, ka mēs neatlaidīgi ieteicam visiem biedriem, kuri grib orientēties partijas lietās, ieskatīlies brošūras „Cīņa par kongresu” 81. Ipp.

Meņševiki, protams, noraidīja Ļeņina un Vasiļjeva rezolūciju un pieņēma (Pļechanovs, Martovs un Akselrods) rezolūciju, kas aicina CK „kooptēt" meņšcvikus. Tā kā CK 1903. g. 26. novembrī izteica piekrišanu kooptēt divus meņševikus pēc savas, CK izvēles, tad šī Padomes rezolūcija nozīmēja tikai to, ka Centrālajai Komitejai liek uztieptas Iris noteiktas personas. Tagad jau visa partija ir dokumentāri informēta (pēc Ļeņina „Paziņojuma"[71]) par to, ka tieši triju" dēļ tikušas sagudrotas principiālās domstarpības un ticis vests „necienīgais kautiņš" līdz 190i. g. novembrim. Atbildot uz rezolūciju par kooptaciju, Ļeņins un Vasiļjevs iesniedza īpašu paziņojumu (Šachovs, 84. Ipp.). kuru mēs arī ieteicam pārlasīt, lai pamācītu nezinātājus vai aizmāršīgos, un kurā teikts, ka „cita paņēmiena godīgai un pareizai izejai no tagadējām partijas nesaskaņām, cita paņēmiena, lai pārtrauktu šo nepieļaujamo cīņu partijas centru sastāva dēļ, kā vienīgi nekavējoties sasaukt partijas kongresu", šie CK locekļi „noteikti un kategoriski neredz".

Meņševiki. protams, kongresu izgāž. Nekāda pierunāšana, ka kongresā pieļaujama visāda vienošanās, ka citādi cīņa iegūst tikpat zemiskas formas kā slepena un pērkama mīlestība, uz viņiem neiedarbojas. Pie tā paša jāleic, ja meņševikiem. reiz nu tie nolēmuši nekautrēties attiecībā uz „pērkamo mīlestību", šī taktika ir dabiska un saprotama, tad no samierinātāja Pļechanova puses tā bija milzīga kļūda, kuras acīm redzamību parādīja krizes turpmākā gaiļa. Tagad visi un katrs redz, zina pēc faktiem (tieši pēc Gļebova un viņa kompānijās vēlākās izturēšanās faktiem), ja Pļechanovs 1904. gada janvarī būtu nodevis savu balsi par kongresu, tad kongress būtu sasaukts ļoti drīz un kongresā bālu izveidojusies tāda liela samierinātāju partija, kas nekādā gadījumā nedotu pārsvaru nedz vairākumam, nedz mazākumam atsevišķi. Atkārtojam: tā nav tukša nojauta, bet apsvērums, ko neapšaubāmi pierādījusi vēlāko notikumu faktiskā gaiļa. Bet Pļechanovs arī deva priekšroku „pērkamajai mīlestībai", l. i„ slepenajai šķelšanai, un nevis mēģinājumam tieši un atklāti izskaidroties un vienoties līdz galam.

Un ko tad mēs redzam tagad? Meņševiki spiesti nonākt, kaut arī bikli, nekonsekventi, kaut arī vēlu, pie atrisinājuma, ko ieteica boļševiki. Boļševiki panāca, ko gribēja, panāca kongresa sasaukšanu, pareizi teikdami, ka, ja abām „visu-dārgajām pusēm" nav vairs lemts „sadzīvot", tad vajag šķirties atklāti.

Protams, labāk vēlu nekā nekad, un pat biklo Padomes soli, gatavību sūtīt divus savus „pārstāvjus", mēs apsveicam no sirds. Bet mēs noteikti protestējam pret šā soļa biklumu un nekonsekvenci. Kungi, kāpēc tad jūs gribat sūtīt uz kongresu tikai divus ārzemju Padomes pārstāvjus? Kāpēc ne visu partijas organizāciju pārstāvjus? Vairākuma Komiteju Krievijas Biroja locekļi taču aicināja uz kongresu visus un, atsevišķi minot, nosūtīja ierakstītas vēstules gan redakcijai, gan Padomei, gan Ligai! Kāpēc tāda dīvaina un neizprotama pretruna: no vienas puses, liekulīga miera dēļ ar trim CK bruņiniekiem (apzināti pret vairākuma komiteju gribu) jūs neaprobežojāties, nosūtīdami ,.divus savus pārstāvjus" no Padomes, bet aptaujājāt visas mazākuma komitejas un organizācijas, kā par to tieši bija paziņots ,.Iskras" 8!!. nr-ā. Bet, no otras puses, īsta miera dēļ ar visu partiju jūs sūtāt „tiešām sarunām" tikai divus vienas pašas ārzemju Padomes pārstāvjus. Kur tad te ir Krievijas meņševiki, ar kuriem mums simtkārt svarīgāk sadziedāties nekā ar literātu kompāniju? Kur tad te ir strādnieki, organizāciju locekļi un pārstāvji, tie strādnieki, kurus jūs rīdījāt pret otro kongresu un par kuru pašdarbību jūs tik daudz kliedzāt?? Kur tad te ir biedri Akimovs un Brukers, Machovs un Jegorovs (vai viņu draugi un domubiedri), kas pilnīgi konsekventi no sava viedokļa atbalstīja meņševikus, tomēr sevi nekompromitē-dami, t. i.. nepiedalīdamies ķildā kooptacijas dēļ? Kur tad te ir biedrs Kričevskis un citi bijušie „ekonomisti", ar kuriem jūs it kā esot samierinājušies, kā apgalvoja jaunajā ,.Iskrā“ Pļecli anovs u. d. c.? Kur te ir biedrs Rjazanovs, kurš, kaut arī jūsu solidaritāte ar viņu mums daudzējādā ziņā ir saprotama, tomēr atteicās ietilpt Ligā kā meņševistiskā organizācijā?

Vai jūs teiksit, ka visiem šiem biedriem nav mandaln? Bet jūs taču rakstāt kongresam vēstuli, „atmetot visus formālos apsvērumus“!!

Nē, kungi, ar puslīdzekļiem mūs neapmierināsit un ar saldiem vārdiem mūs nepaēdināsit. Ja jūs patiesi gribat — runāsim tieši un bez „formāliem apsvērumiem'1 — strādāt kopā, vienas organizācijas rindās, tad ierodieties kongresā visi un aiciniet arī visus biedrus, ko no mums šķir vienīgi tikai idejiski un nevis kooptacijas apsvērumi. Tad rēķinieties ar ,,revolucionārā labo gribu^11, uz kuru jūs tik negudri atsaucāties, slēpdamies no kongresa, un kura vienīgā tikai pilnīgi un neapšaubāmi var izšķirt visas kongresā pārstāvētās partijas likteņus. Tad meklējiet starpniekus, kas spējīgi ietekmēt šo visu kongresa locekļu „labo gribu^11. Mēs no sirds apsveiksim ikvienu tādu starpnieku.

Klauvējiet, un jums taps atvērts... Boļševiki ar savu atklāto cīņu panākuši to, ka mēs tagad esam piegājuši gluži klāt iespējami tiešai, nedivdomīgai izejai no krizes. Mēs esam panākuši kongresu. Mēs esam panākuši to, ka meņševiki novērsušies no partijas Padomes burboniskajiem uzklie-dzieniem, kura palikusi bez partijas, un pievērsušies tiešam un atklātam priekšlikumam par tiešām sarunām. Vai nu Padomei pietiks vai nepietiks prāta un godīguma spert otru soli pa „jauno ceļu^11, — mēs esam pārliecināti, ka katrā gadījumā panāksim pilnīgu partejiskuma uzvaru pār pulciņu savrupību.

Iespiests pēc avīzes „Vpcrjod" teksta

„Vperjod”, 11. nr.. u.

M. (VI.) mārki

PAR PARTIJAS PROGRAMAS VĒSTURI^60

Ar šo pasvitrojumu, ka programas projektu neesmu rakstījis es, Pļechanovs pirmais iznes publikā mājiena, nosodījuma un pārmetuma veidā mūsu strīdus par programas projektu. Diemžēl viņš nepastāsta par šiem strīdiem, bet aprobežojas ar tenkām, 1. i., ar pikantu, bet neskaidru un nepārbaudāmu apgalvojumu. Tāpēc man jāpiebilst pie mana kolegas raksta, kas vērsts pret Pļechanovu, ka man ir dokumentāri dati par mūsu strīdiem, apspriežot programas projektu, un šos datus es pie izdevības publicēšu. Tad lasītāji ieraudzīs: 1) ka pilnīga nepatiesība ir Pļechanova apgalvojums, it kā mūsu attiecības kļuvušas vēsākas „Ko darīt?1* dēļ. Tas notika tāpēc, ka, strīdoties par programu, sešnieks dalījās uz pusēm; 2) ka es aizstāvēju un nosargāju to, ka programā jāietilpina teze, pēc kuras lielražošana izstumj sīkražošanu. Pļechanovs gribēja aprobežoties ar nenoteiktu izteicienu slavenā „vairāk vai mazāk** garā; 3) ka es aizstāvēju un nosargāju to, ka terminu „strādājošā un ekspluatētā masa^1* aizstāja ar terminu: „proletariats** tai vietā, kur bija runa par mūsu partijas šķirisko raksturu; 4) ka Pļechanovs, kad es un mani piekritēji sešniekā pārmetām viņam viņa programas projektā nepietiekami izteikto partijas proletārisko raksturu, aizstāvējās ar kontrapsūdzību, ka es partijas proletārisko raksturu saprotot tāpat kā Martinovs.

Iespiests pēc avīzes „ X period“ teksta

..Vperiod". 11. nr., 1905. у. 23. (10.) martā

PAR MŪSU AGRARO PROGRAMU

(VĒSTULE III KONGRESAM)

Jaunā zemnieku kustība, kas ar katru dienu aug un kļūst spēcīgāka, alkal izvirza pirmajā vielā jautājumu par mūsu agraro programu. Sās programas pamatprincips, protams, nevar radīt domstarpības un strīdus. Proletariāta partijai jāatbalsta zemniecības kustība. Viņa nekad neaizstāvēs mūslaiku muižnieku zemes īpašumu pret zemnieku revolucionāro spiedienu, bet reizē ar to viņa vienmēr tieksies attīstīt šķiru cīņu uz laukiem un ienest šai cīņā apzinīgumu. Ar šiem principiem, man liekas, vienis pratis visi sociāldemokrāti. Domstarpības sākas tikai tad, kad šie principi jāpiemēro īstenībai, kad tie jāformulē programā, izejot no momenta uzdevumiem.

īstenība vislabāk atrisina visdažādākās teorētiskās domstarpības, un es esmu pārliecināts, ka straujā revolucionāro notikumu gaita novērsīs sociāldemokrātijā arī šīs domstarpības agra rajā jautājumā. Diezin vai kāds ņemsies noliegt, ka nav mūsu uzdevums izgudrot fantastiskus projektus par daždažādām zemes reformām, ka mums jānostiprina saites ar proletariātu, jāatbalsta zemnieku kustība, neatstājot pie tam neievērotas zemnieka-saimnieka īpašnieciskās tendences. tendences, kuru naidīgums pret proletariātu izpaudīsies toties ātrāk un krasāk, jo straujāk virzīsies uz priekšu revolūcija.

Bet, no otras puses, skaidrs, ka pašreizējais revolucionārais moments prasa pēc pilnīgi noteikta, konkrēta lozunga. Par šādu lozungu jākļūst zemnieku revolucionāro komiteju nodibināšanai, un mūsu partijas agrarā programa to izvirzījusi ļoti pareizi. Zemnieku kustībā ir daudz turn-sības, neapzinīguma. un bulu ļoti bīstami šai ziņā lolot kaut kādas ilūzijas. Zemnieka tumsība vispirms izpaužas kustības politiskās puses neizpratnē, — piemēram, neizpratnē, ka bez dziļām demokrātiskām pārveidībām visas valsts visā politiskajā iekārtā nepavisam nav iespējami nekādi paliekami soļi zemes īpašuma paplašināšanā. Zemniekam vajadzīga zeme, un viņa revolucionārās jūtas, viņa instinkti-vais, pirmatnējais demokrātisms nevar izpausties citādi, kā tikai uzliekot roku uz muižnieka zemes. To, protams, neviens neņemsies noliegt. Sociālisti revolucionāri apstājas pie šā atzinuma, nevis pieiet šīm zemniecības miglainajām tieksmēm ar šķirisku analizi. Sociāldemokrāti, pamatojoties uz šādu analizi, apgalvo, ka visa zemniecība diezin vai var solidāri iet tālāk par prasību atdot atpakaļ nogriezto zemi, jo aiz šādas agrarās pārveidības robežām nenovēršami un spilgti izvirzīsies lauku proletariāta un „saimniecisko zemnieciņu" antagonisms. Sociāldemokrātiem, protams, nevar būt nekādu iebildumu pret to. ka sacēlies zemnieks „galīgi sakauj muižnieku", atņem tam visu zemi, bet viņi nevar piekopt avanlurismu proletariāta programā,- nevar aizsegt šķiru cīņu pret īpašniekiem ar rožainām perspektīvām par tādiem zemes īpašuma pārkārtojumiem (kaut ari demokrātiskiem pārkārtojumiem), kas izrādīsies tikai par īpašnieku šķiru vai grupu pārvietošanos.

Lidz šim mūsu programā bija izvirzīta prasība atdot atpakaļ nogriezumus, bet dažādos programas komentāros tika norādīts, ka nogriezumi nebūt nav nožogojums, bet ,.durvis, lai ietu tālāk"[72], ka proletariats labprāt atbalstīs zemniecību šai tālākajā ceļā, bet katrā ziņā skatīdamies atpakaļ un uzmanīgi vērodams savu pagaidu sabiedroto, zemnie-ku-saimnieku, vai tas nesāk izlaist savus saimnieka nadziņus. Tagad, revolucionāru notikumu priekšā, neviļus rodas jautājums: vai nebūtu lietderīgāk šādu mūsu taktikas tēzi pārnest no komentāriem uz pašu programu? Jo kā nekā programa ir oficiālā sociāldemokrātijas uzskatu izteiksme visas partijas mērogā, bet ikviens komentārs nepieciešamības dēļ ir vairāk vai mazāk personīgs viena vai otra sociāldemokrātā uzskats. Vai tāpēc nebūtu prātīgāk ierakstīt programā vispārējāku mūsu politikas tēzi šai jautājumā, bet komentāros attīstīt daļējus pasākumus, atsevišķas prasības, piemēram, tādas kā prasības par nogriezumiem?

Lai konkrētāk noskaidrotu savu domu, es minēšu šeit formulējumu, kādu iegūtu atbilstošā vieta mūsu programā: (KSDSP prasa vispirms)... „4) nodibināt revolucionārās zemnieku komitejas visu dzimtbūšanas atlieku likvidēšanai, vispār visu lauku attiecību demokrātiskai pārveidošanai un revolucionāru pasākumu realizēšanai zemniecības stāvokļa uzlabošanā, neapstājoties pie zemes atņemšanas muižniekiem. Sociāldemokrātijā atbalstīs zemniecību visos tās revolucionāri demokrātiskajos pasākumos, aizstāvot lauku proletariāta patstāvīgās intereses un patstāvīgo organizāciju".

Ar ieteikto formulējumu programā ietilpināts tas, ko līdz šim parasti attīstīja komentāros, turpretim „nogriezumi" no programas tiek pārnesti uz komentāriem. Šādai pārgrozībai ir tā priekšrocība, ka programā skaidrāk tiek norādīta proletariātu pozīcijas īpatnība, bet skaidrība tik svarīgā jautājumā sver vairāk nekā visas redakcionālās neērtības (šāda neērtība ir tas, ka programā ietilpināta nevis noteikta prasība, bet izskaidrojums, ko parasti ievieto komentāros. Jāaizrāda tomēr, ka mūsu programā šādi izskaidrojumi jau ir: salīdzini, piem., punktu par cīņu pret reformām, kas saistītas ar policejiski ierēdnieciskās aizbildniecības nostiprināšanos®1). Priekšrocība ir arī tā, ka pro-grama reiz par visām reizēm novērš nejēdzīgo domu, it kā sociāldemokrātijā sacītu zemniekam, ka tālāk par nogriezumiem tas nevar un tam nevajag iet. Šo domu nepieciešams novērst, skaidri formulējot programu. un nevis aprobežoties ar tās izskaidrojumu komentāros. Var likties, ka manis ierosinātā formulējuma trūkums ir tas, ka tanī nav norādīti nekādi noteikti zemes ekspropriācijās paņēmieni. Hei vai 1as, patiesību sakot, ir trūkums?

Sociāldemokrāti, kas rakstījuši par agraro jautājumu, vairākkārt rādījuši, cik nevietā mums šai ziņā nodoties fantastiskiem projektiem, jo pats galvenais zemes reformas pasākums — zemes nacionalizācija — policejiskā valstī nepieciešamības dēļ tiks sagrozīts un kalpos kustības šķiriskā rakstura apēnošanai. Bet visi citi pasākumi agraro attiecību pārveidošanai, pastāvot kapitālistiskajai iekārtai, būs tikai tuvošanās nacionalizācijai, tikai daļēji pasākumi, tikai daži

к

no iespējamiem pasākumiem, t. i., tādi, ar kuriem sociāldemokrātijā nebūt nedomā ierobežot seni. Pašlaik sociāldemokrāti ir pret nacionalizāciju, un pat sociālisti revolucionāri. mūsu kritikas ietekmēti, sākuši izturēties daudz uzmanīgāk pret šo nacionalizāciju (salīdzini viņu progra-mas projektu ar viņu agrāko ,,bramanību“).

Bet lieta tā, ka revolucionārā kustība ved mūs uz demokrātisku republiku, kas ir viena no mūsu tuvākajām prasībām, tāpat kā pastāvīgas armijas iznīcināšana u. tml.

Taču, pastāvot demokrātiskai republikai, apbruņojot tautu, realizējot citus tamlīdzīgus republikāniskus pasākumus, sociāldemokrātijā nevar dot solījumus un saistīt sev rokas attiecībā uz zemes nacionalizāciju. Tātad manis ierosinātā formulējuma trūkums ir tikai šķietams. Īstenībā tas tomēr dod izturētu šķiras lozungu pašreizējam brīdim, — turklāt pilnīgi konkrētu lozungu, — līdz ar to atstājot pilnīgu brīvību tiem „revolucionāri demokratis-kajiem“ pasākumiem, kas var izrādīties nepieciešami vai vēlami gadījumā, ja mūsu revolūcija attīstīsies labvēlīgi. Pašlaik un tāpat arī turpmāk līdz pilnīgai zemnieku sacelšanās uzvarai revolucionārām lozungam nepieciešami jāņem vērā zemnieka un muižnieka antagonisms; un punkts par nogriezumiem pilnīgi pareizi uzsver šo apstākli; turpretim daždažādas nacionalizācijas'1, „rentes nodošanas**, „socializacijas** u. tml. — un te tieši ir to trūkums — ignorē un aptumšo raksturīgo antagonismu.

Manis ierosinātais formulējums reizē ar to paplašina zemnieku revolucionāro komiteju uzdevumu līdz ..itin visu lauku attiecību demokrātiskai pārveidošanai**. Mūsu programā zemnieku komitejas izvirzītas kā lozungs, pie kam tās pilnīgi pareizi raksturotas kā zemnieku, t. i., kārtas, komitejas, jo kārtu jūgu var iznīcināt tikai visa zemākā apspiestā kārta. Bet vai ir pamats aprobežot šo komiteju uzdevumus ar agrarajām reformām vien? Vai patiesi citām, piemēram, administratīvām uIt., pārveidī-bām vajag radīt citas komitejas? Jo visa zemnieku nelaime, kā es jau aizrādīju, slēpjas pilnīgā kustības politiskās puses neizpratnē. Ja izdotos kaut vai atsevišķos gadījumos sasaistīt kopā sekmīgus zemnieku revolucionāros pasākumus sava stāvokļa uzlabošanā (labības, lopu, zemes konfiscēšana) ar zemnieku komiteju nodibināšanu un darbību

iin iir to, ka revolucionārās partijas (bet sevišķi labvēlīgos apstākļos revolucionārā pagaidu valdība) pilnīgi sankcionētu šīs komitejas, tad varētu pieņemt, ka cīņā par zemnieku pievilkšanu demokrātiskās republikas pusē esam uzvarējuši. Turpretim bez šādas pievilkšanas visi zemniecības revolucionārie pasākumi būs ļoti nedroši un visus tās iekarojumus viegli atņems sabiedrības šķiras, kuru rokās ir vara.

Beidzot, runājot par „revolucionāri demokrātisku" pasākumu atbalstīšanu, ierosinātais formulējums skaidri no-\elk robežu starp tādu pasākumu kā zemes sagrābšana zemnieku rokās mānīgo, it kā sociālistisko ārieni un šo pasākumu palieso demokrātisko saturu. Lai redzētu, cik svarīga sociāldemokrātam ir šādas robežas novilkšana, pietiek atcerēties Marksa un Engelsa izturēšanos pret agraro kustību, piemēram, Amerikā (Markss 1848. gadā par Krigi®2, Engelss 1885. par Henri Džordžu®3). Tagad, protams, neviens vairs nesāks noliegt zemnieku karu zemes dēļ, dzīšanos pēc zemes (pusdzimtbūtnieciskajās zemēs vai kolonijās). Mēs pilnīgi atzīstam, ka tas ir likumīgs un progresivs, bet reizē ar to atmaskojam tā demokrātisko, t. i., galu guļā buržuāziski demokrātisko, saturu, un tāpēc, atbalstīdami šo saturu, mēs no savas puses ienesam īpašas „atrunas", norādām uz proletāriskās demokrātijās „patstāvīgo" lomu, uz īpašiem mērķiem, kādi ir sociāldemokrātijai kā šķiras partijai, kas tiecas uz sociālistisko revolūciju.

Lūk, tie apsvērumi, kuru dēļ es ieteicu biedriem apspriest gaidāmajā kongresā manu priekšlikumu un paplašināt attiecīgo programas punktu manis norādītā garā.

,.Vperjod", Vi, nr.. 1905. u.

‘2У. (16.) marta

Paraksta: —s Iespiests pēc avīzes „Vperjod" teksta

BONAPARTISTU STIĶI

Ženevā, 29. (16.) martā.

No Tveras mēs tikko saņēmām šādu ziņu: ,,9. martā perifērijas sapulcē kopā ar komiteju, CK pārstāvim klātesot, lika apspriests jautājums par izturēšanos pret partijas III kongresu, ko sasauc CK (1905. gada 4. marta uzsaukums partijai). Nolasīta Tveras komitejas rezolūcija: „Apsveicot KSDSP CK aicinājumu gatavoties uz partijas III kongresu (CK 1905. g. 4. marta rezolūcija), Tveras komiteja savā sēdē nolēma: piedalīties šai kongresā, nosūtot delegātu, liet, ievērojot Tveras komitejas paziņojumu Organizācijas biroja pārstāvim, ka komiteja piedalīsies šā Biroja organizētajā kongresā, Tveras komiteja atzīst par pienākumu norādīt, ka viņa šo paziņojumu izdarījusi sakarā ar Biroja^73 pārstāvja atsaukšanos uz CK lēmumu padarīt organizējamo kongresu par kārtējo^14.

Perifērijas sapulce Tveras komitejas rezolūcijai nepievienojās. Ar vairākumu — septiņas balsis pret vienu, vienai atturoties — pieņemta šāda rezolūcija: „Beidzot sagaidījuši CK aicinājumu gatavoties tūlītējai III kongresa sasaukšanai un apsveicot šo CK aktu, mēs paziņojam, ka mēs jau esam piedalījušies Organizācijas biroja sasau-rāmā partijas kongresā. Bet izmantot CK priekšlikumus, kas minēti tās uzsaukumā „Partijai^11 4. martā, mēs atzīstam par iespējamu vienīgi ar nosacījumu, ka notiek formālā vienošanās starp CK un Organizācijas biroju^11 (par — 6, pret — 3). Lai raksturotu pārējo trīs biedru noskaņojumu, kuri balsojuši pret, citēšu otru rezolūciju, ko iesnieguši divi biedri, kas balsojuši pret: „Apsveicot CK lēmumu par partijas III kongresa sasaukšanu, vietējā organizācija neatlaidīgi ieteic CK un Organizācijas birojam vienoties savā starpā. Turpretim, ja vienošanās nenotiks, vietējā organizācija patur sev rīcības brīvību^11.

No šā paziņojuma izriet sekojošais: 1) Tveras komiteja kopā ar perifēriju paziņojusi, kā to atzīst pati komiteja, ka viņa ir ar mieru piedalīties Vairākuma Komiteju Biroja organizējamā kongresā; 2) pēc tam vēlāk Tveras komiteja savu piekrišanu atsaukusi, tāpēc ka to ietekmējuši jaunie CK solījumi sasaukt III kongresu. Perifērija tomēr nav sekojusi komitejai un nav atteikusies piedalīties kongresā, ko Birojs jau sasaucis; 3) CK jaunos solījumus sasaukt III kongresu devusi līdz šim vēl nepublicētā un mums nezināmā „uzsaukumā partijai 1905. gada 4. martā^11.

Lai pareizi novērtētu mūsu slavenās CK rīcības veidu, atgādināsim biedriem, pirmkārt, partijas statūtus un, otrkārt, dažus faktus. Pēc statūtiem kongresu sasauc Padome un nevis Centrālā Komiteja. Tātad CK dod solījumus, par kuriem viņa neatbild. Centrālā Komiteja sola darīt to, ko tā, CK, pēc statūtiem nevar izdarīt. Centrālā Komiteja sola vai domā, bet Padome dara. Turpretim partijas biedri, kas aiz naivitates klausās CK solījumos un vāji zina statūtus, izrādās apmuļķoti. Kā „dara^11 Padome, par to liecina fakti. Padome 8. marta (j. st.) lēmumā paziņo („Iskras^11 89. nr.), ka tā „ar partijas darbinieku vairākuma“

(varbūt to skaitā arī ar Tveras komitejas?) „piekrišanu atzīst, ka sasaukt partijas kongresu šādā momentā nav lietderīgi^. Vai patiešām tas vēl nav skaidrs? Vai patiešām no tā vēl nav redzams, ka Padome atkal un atkal nekaunīgi krāpj partiju, jo nekādu „piekrišanu^11 no „partijas darbinieku vairākuma^11 tā nav saņēmusi?

Tālāk, 10. martā (j. st.), t. i., pēc vienas dienas, Padome pieņem citu lēmumu („Iskras^11 91. nr.), kurā tā izsaka piekrišanu sūtīt uz Vairākuma Komiteju Krievijas Biroja sasaukto kongresu divus pārstāvjus, bet nesaka ne vārda, vai tā piekrīt kongresa sasaukšanai.

Piebildīsim, ka Padome ne tikai oficiāli uzstājas pret kongresa sasaukšanas „lietderīgumu", bet tai pašā laikā vilto kongresam balsis, palielinādama šķietami pilntiesīgo komiteju skaitu un atteikdamās paziņot partijai, kad un kādas jaunas komitejas tā atzīst par apstiprinātām. Padomes 8. marta lēmumā (kas iztirzāts avīzes „Vperjod" 10. nr-ā)[74] par pilntiesīgām uz 1905. g. 1. janvāri nosauktas šādas komitejas: Poļesjes, Ziemeļrietumu, Kubaņas un Kazaņas komiteja, lai gan divas pēdējās komitejas CK nemaz nebija apstiprinājusi, bet pirmās kļūst pilntiesīgas no 1905. gada 1. aprija.

Mēs vaicājam partijas biedriem, kas grib ne tikai skaitīties, bet arī faktiski būt partijas biedri: vai patiešām viņi grib pieļaut šo spēli? Padome vilto balsis un izsakās pret kongresu, bet CK dod „solījumus" par kongresu, izmantodama cilvēku naivitati, kuri nezina, ka pēc statūtiem šiem solījumiem nevar būt formulas nozīmes! Vai fakti pilnīgi neapstiprina to, ko mēs jau rakstījām avīzes „Vperjod" 8. nr-ā 28. (15.) februārī sakarā ar pirmajām ziņām, ka CK „piekritusi" kongresam? Aizrādīsim, ka kopš tā laika pagājis mēnesis, ka „Iskra" kopš tā laika izlaidusi 88., 89., 90., 91. un 92. nr-u (datēts ar 10. martu pēc v. st.), nebilzdama ne vārdiņa šai „kutelīgajā" jautājumā par CK „piekrišanu" kongresam! Mums atliek tikai atkārtot to, kas teikts avīzes „Vperjod" 8. nr-ā:

„Mēs tikko saņēmām ziņu, ko var saprast tā, ka CK ir ar mieru, lai sasauktu tOtītēju kongresu. Nekādā ziņā negalvodami, ka šī ziņa ir patiesa, mēs tomēr domājam, ka tā ir ticama. Centrālā Komiteja daudzus mēnešus ir cīnījusies pret kongresu, likvidēdama organizācijas, boikotēdama un dezorganizēdama komitejas, kas izteikušās par labu kongresam. Šāda taktika ir cietusi katastrofu. Tagad, turēdamās pie sava principa „lietderība ir viss. formalitāte nav nekas^74^1, — CK „lietderības** dēļ (tas ir, lai nepieļautu kongresu) gatava kaut simt reižu formāli paziņot, ka tā ir par tūlītēju kongresa sasaukšanu. Ceram, ka nedz Birojs, nedz vietējās komitejas neļaus sevi apmuļķot ar partijas „Šidlovska komisijas'[74] fokusiem**85.

Post seriptum. Ženevā, 30. (17.) martā. Jāraksla īsta Centrālās Komitejas stiķu dienasgrāmata. Mums nodota gādā CK vēstule, ko tā atsūtījusi Vairākuma Komiteju Birojam:

„4. martā CK nolēma griezties pie partijas komitejām ar aicinājumu gatavoties uz partijas III kongresu un no savas puses noiēma rīkoties, lai kongresu sasauktu pēc iespējas vistuvākajā laikā.

Tā kā visas partijas kongresa panākumi un jo drīza tā sasaukšanas realizēšana ir atkarīga no pēc iespējas visu biedru un organizāciju saskaņota darba, kuri tagad izsakās par labu kongresam, tad CK griežas pie tā saucamā „vairākuma" komiteju Organizācijas biroja, piedāvādama savstarpēju vienošanos šai lietā un kopēju darbu, lai jo drīz sasauktu kongresu un panāktu tajā vispilnīgāko visas partijas pārstāvību. 1905. g. 6. martā. KSDSP CK“.

Patiešām, bezgalīga ir Krievijas komiteju ilgā pacietība un to uzticēšanās! Kāpēc CK nepublicē savu 4. marta uzsaukumu? Kāpēc tā runā melīgas frāzes par „vienošanos" ar Biroju? Birojs uzaicināja uz kongresu itin visus, visu partiju, tas izdarīja to atklāti, publiski, vairāk nekā pirms mēneša. Birojs jau sen ir atbildējis CK, ka nekāda atlikšana tagad nav iespējama. Kas visas partijas kongresu grib ne tikai vārdos vien, tas lai ierodas, un tas ir viss. Un, beidzot, kāda nozīme varētu būt tam, ka Birojs vienojas ar CK, ja kongresu pēc statūtiem sasauc nevis CK, bet Padome, kas izteikusies pret kongresu?

Drīkst cerēt, ka tagad jau visi ieraudzīs Padomes un Centrālās Komitejas divkāršo spēli. Bet Birojs, mēs esam pārliecināti, neatkāpsies ne soli no kongresa sasaukšanas darba viņa paša jau noteiktajā un Centrālajai Komitejai paziņotajā termiņā.

Iespiests g. marta beigās atsevišķā novilkumā no avizes „ Vper- Iespiests pēc atsevišķā novilkuma

jod“ 13. nr-a teksta

1789. GADA TIPA VAI 1848. GADA TIPA REVOLŪCIJA?

Svarīgs Krievijas revolūcijas jautājumā ir, lūk, kas:

I vai lā nonāks līdz cara valdības pilnīgai nogāšanai, līdz republikai,

II vai ari aprobežosies ar cara varas apcirpšanu, aprobežošanu, ar monarchistisku konstitūciju?

Vai citādi: vai mums lemta 1789. gada tipa vai 1848. gada tipa revolūcija^75? (sakām: tipa, lai novērstu nejēdzīgo domu, ka iespējama uz visiem laikiem aizgājušās sociāli politiskās un starptautiskās 1789. un 1848. gada situācijās atkārtošanās).

Ka sociāldemokrātam jāvēlas pirmais un jā cīnās par pirmo, par to diezin vai iespējams šaubīties.

Bet tāda jautājuma nostādne, kāda ir Martinovam, pilnīgi noslīd pie vēlēšanās astē vilkšanās garā pēc iespējami pieticīgākas revolūcijas. Pie II tipa „briesmas", kuras baida Martinovu, — ka varu var sagrābt proletariats un zemniecība, — atkrīt pavisam. Otrajā gadījumā sociāldemokrātijai nenovēršami jāpaliek „opozicionārai" pat attiecībā pret revolūcija, — Martinovs jau tieši arī grib paliki opozīcijā pat attiecībā pret revolūciju.

Jājautā, kurš tips ir vairāk iespējams?

Par labu 1 runā (1) nesalīdzināmi lielāks niknuma, revo-lucionarisma krājums Krievijas zemākajās šķirās nekā 1848. g. Vācijā. Pie mums lūzums ir krasāks, pie mums starp patvaldību un politisko brīvību nav bijis un nav nekādu starppakāpju (zemstes nav ko rēķināt), pie mums despotisms ir aziatiski pirmatnējs. (2) Pie mums nelaimīgais karš dara vēl vairāk iespējamu krasu krachu, jo šis karš pilnīgi sapin cara valdību. (3) Pie mums starptautiskā konjunktūra izdevīgāka, jo proletāriskā Eiropa padarīs Eiropas monarchu palīdzību Krievijas monarchijai neiespējamu. (4) Pie mums apzinīgi revolucionāru partiju, to literatūras un organizācijas attīstība ir daudzkārt augstāka nekā 1789., 1848. un 1871. gadā. (5) Pie mums vesela rinda carisma apspiesto tautību, poļi, somi utt., uzbrukumu patvaldībai dara sevišķi enerģisku. (6) Pie mums zemniecība ir sevišķi izputināta, kļuvusi neticami nabadzīga, un lai vairs absolūti nekā nav ko zaudēt.

Visi šie apsvērumi, protams, ne tuvu nav absolūti. Tiem var nostādīt pretim citus: (11 Feodālismā atlieku pie mums ir ļoti maz. (2) Valdībai ir lielāka pieredze, un tās rīcībā ir lieli līdzekļi revolucionāro briesmu izprašanai. (3) Karš sarežģī revolucionārās eksplozijas tiešumu ar blakus uzdevumiem attiecībā pret revolūciju. Karš pierāda Krievijas revolucionāro šķiru vājumu, kurām bez kara nebija pa spēkam sacelties (salīdzināt ar Kārli Kautski „Sociālajā revolūcijā"). (4) No cilām zemēm impulsa apvērsumam mums nav. (5) Nacionālās kustības, kas tiecas Krieviju sadrumstalot, spējīgas atraut mūsu revolūcijai daudz Krievijas lielburžuazijas un sīkburžuazijas. (G) Proletariāta un buržuāzijas antagonisms pie mums ir daudz dziļāks nekā 1789., 1848., 1871. g., tāpēc buržuāzijā vairāk baidīsies no proletāriskās revolūcijas un drīzāk metīsies reakcijas apkampienos.

Reģistrēt visus šos + un — varēs, protams, tikai vēs-ture. Mūsu, sociāldemokrātijas, darbs ir virzīt buržuāzisko revolūciju cik vien iespējams tālāk, nekad neaizmirstot mūsu galveno lietu: patstāvīgu proletariāta organizāciju.

Te tad ari sapinas Martinovs. Pilnīga revolūcija ir varas sagrābšana proletariāta un trūcīgās zemniecības rokās. Bet iits šķiras, būdamas pie varas, nevar necensties pēc sociālistiskās revolūcijas. Ergo* varas sagrābšana, sākumā būdama solis demokrātiskā apvērsuma virzienā, lietu norisē pret dalībnieku gribu (un reizēm arī apziņu) pāraugs sociālistiskajā apvērsumā. Un te kraehs ir nenovēršams. Un,

* — Tātad. Red.

1У

ja nenovēršams ir sociālistiskās revolūcijas mēģinājumu krachs, tad mums (tāpat kā Marksam, kas 1871. g. paredzēja nenovēršamo Parīzes sacelšanās krachu) jūieteic proletariātam nesacelties, nogaidīt, organizēties, rcculer pour mieux sauler*.

Tāda īstenībā ir Martinova (un jaunās ,,Iskras“) doma, ja viņš to izdomātu līdz galam.

Sarakstīts 1905. g. martā un aprīli Pirmoreiz iespiests 1926. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

— atkāpties, lai varētu labāk lēkt. lied.

PARTIJAI

Biedri! Jūs visi zināt, cik smagu krizi jau vairāk nekā pusotra gada pārdzīvo mūsu partija. Kopš partijas otrā kongresa laika vairāku bēdīgu notikumu rezultātā mūsu partijas centrālās ārzemju iestādes, СО redakcija un Padome, izrādījās partijas kongresa mazākuma piekritēju rokās. Partijas darbinieku nemiers arvien auga un radīja apslāpētu, neatlaidīgu cīņu, kas ārkārtīgi bremzēja visu sociāldemokrātijas darbību un ārdīja proletariāta partijas prestižu. Partijas komitejas, redzēdamas slepenās šķelšanās lielo kaitīgumu, sāka prasīt 111 kongresa sasaukšanu kā vienīgo partejisko izeju no krizcs. Cīņa par kongresu kopš 1904. g. pavasara piepilda visu partijas dzīvi. Partijas ārzemju Padome visiem līdzekļiem pretojās kongresam. Centrālā Komiteja mēģināja apmierināt mazākuma pretenzijas kooptaci jas jautājumā, cerēdama tādējādi atjaunot partijā mieru, bet arī šī cerība neattaisnojās. Iznāca nevis miera atjaunošana, bet tikai cīņas saasināšanās.

Lielie notikumi, kas sākās strādnieku kustības un revolūcijas attīstībā Krievijā, 9. janvāris un tā sekas, radīja jaunu stāvokli, kas prasīja no partijas vēl lielāku spēku un enerģijas sasprindzinājumu. Lielum lielajam Krievijas darbinieku vairākumam partijas kongresa nepieciešamība kļuva arvien neatliekamāka. Ārzemju Padomes pretošanās noveda pie tā, ka vairākas Krievijas komitejas ievēlēja īpašu Biroju partijas kongresa sasaukšanai. Tādos apstākļos CK atzina par savu partijas pienākumu pievienoties Vairākuma Komiteju Birojam, lai nekavējoties sasauktu visas partijas kongresu.

Cik ļoti nepieciešams bija kongress, raugoties pat no šauri formālā viedokļa, redzams no sekojošā. Partijas biedri no ,,Iskras“ 89. nr-a uzzināja, ka partijas Padome atzīst 33 pilntiesīgas organizācijas, neskaitot centrālās iestādes. Tātad pat pēc šāda aprēķina (ko apstrīdēja ievērojams skaits partijas darbinieku, kuri atzina, ka ir 31 partijas organizācija) obligātai kongresa sasaukšanai vajadzēja 38 balsu (33X2=66; 66+9=75; 75 : 2=37V*).

Par kongresu jau sen bija izteikušās 13 komitejas, kuras ievēlēja Vairākuma Komiteju Biroju. Šīm 13 komitejām pievienojās L'ralu, Tulas, Voroņežas, Samaras, Ziemeļrietumu, Smoļenskas, Charkovas, Kazaņas, t. i., 8 komitejas. Šī 21 komiteja kopā ar četrām CK balsīm (divas pašas CK balsis un divas to delegātu balsis Padomē) dod 42+4=46 balsis.

Sarakstīts 1905. g. marta beigās un aprila sākumā

Iespiests pēc rokraksta

1‘irmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina rakslu un materiālu krājumā XVI

OTRAIS SOLIS

Avīzes ,,Vperjod“ 11. nr-ā mēs apsveicām bez partijas palikušās partijas Padomes pirmo soli*. Mēs jautājām sev: vai Padomei pietiks vai nepieliks prāta un godīguma spert otro soli pa jauno ceļu? Tagad mēs tikko saņēmām no Krievijas vēsti, ka otro soli spērusi Centrālā Komiteja. Te būs tie dokumenti šai lietā, kurus var publicēt nekavējoties.

1) CK uzsaukums partijai 1905. gada 4. martā.

Partijai.

Biedri! Revolūcija Krievijā ir sākusies! Revolūcijas prologs nesatricināmi pierādījis, ka lās pals galvenais un iznākumu noteicošais spēks ir pilsētu proletariats. Tomēr revolūcijas iznākuma paātrināšana, plān-veidiguma ienešana tautas masu revolucionārajā cīņā un it sevišķi revolūcijas rezultātu maksimālā uzskaite proletariāta labā milzīgā mērā ir atkarīga no mūsu partijas spēku un organizācijas faktiskā stāvokļa. Vēsture uzliek mūsu partijai politisko un morālisko atbildību Krievijas proletariala priekšā, visas mūsu tautas priekšā, beidzot visas pasaules proletariāta priekšā. Tagadējā slāvokli mūsu partija nav spējīga veikt savus pienākumus tādā mērā, kā las nepieciešams un iespējams pēc spēku stāvokļa, kādi potenciāli ir Krievijas sociāldemokrātijas rīcībā. Atzīdama, ka pašreizējā momentā nav īstais laiks un bulu neauglīgi ar dokumentiem rokās skaidrot, cik lielā mērā savā iekšējā partijas darbībā atsevišķi izcili partijas biedri, ietekmīgas grupas un veselas partijas iestādes sekojušas dziļiem politiskiem motiviem vai inteliģentiskām iedomām — vārdu sakot, atstājot sāņus jautājumu, kas un kādā mērā vainīgs dziļajā partijas dezorganizacijā, CK, apzinādamās, cik smaga ir atbildība, kura gulstas uz to, visas partijas priekšā paziņo, ka tā ir stingri nolēmusi izlietot visu, kas atkarīgs no • tās, lai nodrošinātu partijai nepieciešamo vienību un novērstu galīgu sašķelšanos. Veselu rindu jaunu jautājumu Krievijas sociāldemokrātijai gandrīz vai katru dienu izvirza revolūcijas attīstība. Daudzus no šiem

jautājumiem mūsu taktika tik tikko ir iezīmējusi, jo tā lika izstrādāta, galvenokārt pielāgojoties „miera" laikam. Uz vairākiem citiem jautājumiem nemaz nav atbildes līdzšinējā partijas pieredzē, jo tos izvirzījuši jauni, tikko kā parādījušies cēloņi. Partijas literatūra, protams, nāk palīgā, bet tās atbildes ne vienmēr apmierina vietējos darbiniekus pilnības, vienības, vispār atzītas autoritātes ziņā. Pašā pēdējā laikā ievērojams skaits komiteju, kas apvienojušās pēc privātām konferencēm, pieņēmušas neuzticības politiku pret partijas centrālajām iestādēm, kuras pastāv, pamatojoties uz partijas statūtiem, ko pieņēmis partijas

II kongress, un novedušas šo politiku tiktāl, ka nodibinājušas savu orgānu, savu centru un patlaban strādā, lai sasauktu savu kongresu. Beidzot, šā gada vasarā pienāk termiņš, ko partijas statūti nosaka

III kārtējā kongresa sasaukšanai. — Sados apstākļos CK redz, ka vienīgais un pēdējais līdzeklis šķelšanās novēršanai ir oisus partijas kongresa sasaukSana vistuvākajā nākotnē.

Pārliecināta, ka kongresa darba auglīgums tiklab visnopietnāko uzdevumu izstrādāšanas nozīmē, kurus pašreizējais politiskais moments izvirzījis partijai, kā ari partijas paliesi stingras vienības sasniegšanas nozīmē būs atkarīgs vienīgi no tā, vai kongresā vispusīgi un pilnīgi būs pārstāvēti visi nozīmīgie un ietekmīgie virzieni, CK, pamatojoties uz statūtiem, nolēma, lai nodrošinātu jo pilnīgu pārstāvību, plaši izmantot savas tiesības aicināt uz kongresu biedrus ar padomdevēja balsstiesībām. Ievērojot to, ka partiju ārdošās ķildas dažās vielās novedušas pie tā, ka no komitejām tieši atšķeļas ievērojamas grupas, bet citās vietās — pie krasa antagonisma starp komitejām un periferijāin, CK ierosina, lai uz kongresu sūta savus pārstāvjus ar padomdevēja balsstiesībām: I) visas grupas, kas atdalījušās no komitejām līdz š. g. 1. martam, 2) visas lielo rūpniecības centru perifērijas, kur komitejas darbības rajonā ir ne mazāk kā 20 000 strādnieku un kur vairāk nekā puse no perifērijas biedriem izte:ks neuzticību vietējai komitejai jautājumā par kongresa delegātā izvēli.

Piezīme. Par perifērijas sastāvā ietilpstošiem CK ierosina atzīt šai gadījumā tikai tos biedrus, kuri, sastāvot kādā no komitejai pakļautām organizācijām, komitejas vadībā un kontrolē strādā aktivu revolucionāru darbu, kas izpaužas propagandā, aģitācijā, organizēšanā, lile-raturas rakstīšanā, iespiešanā un izplatīšanā. Tālāk, lā kā visas partijas kongresu pēc stabiliem sasauc partijas Padome, lad CK, aicinādama partijas vidējās komitejas izteikties par labu III kongresa sasaukšanai, jo tas tagad ir vienīgais līdzeklis, kā nodrošināt partijas vienību, no savas puses caur saviem pārstāvjiem partijas Padomē atbalstīs savu lēmumu par tūlītēju kongresa sasaukšanu un jau lagad sāks vairākus praktiskus sagatavošanās pasākumus. Turklāt CK paziņo, ka lā darīs visu, kas no viņas alkarīgs, lai kongresa sasaukšanas darbā piesaistītu ,,Organizācijas biroju", kurš pēc dažu komiteju iniciatīvas radies šim mērķim un kura sagatavošanas darbi var noderēt kongresa sasaukšanas paātrināšanai un atvieglošanai.

Piezīme. Tā sauktā „vairākuma" komiteju „Organizācijas biroja" piesaistīšanas detaļas kongresa sasaukšanas sagatavošanā jāizstrādā pēc savstarpējas vienošanās. Uzskatīdama, ka visas partijas kongresa tūlītēja sasaukšana ir pēdējais līdzeklis, kā novērst šķelšanos un radīt faklisku partijas vienību, kas vienīgā tikai spēj dot mums nepiecie-

Sumo spēku lielo uzdevumu veikšanai, kuri stāv Krievijas sociāldemokrātijas priekšā, CK aicina visus partijas biedrus ļoti enerģiski gatavot lulilēju kongresu.

1905. g. 4, mnrlā KSDSP CK.

2) CK vēslule Vairākuma Komiteju Birojam 1905. gada <>. martā.

4. martā CK nolēma griezties pie partijas komitejām ar aicinājumu galavolies uz partijas III kongresu un no savas puses apņēmās rīkoties, lai kongresu sasauktu cik vien iespējams drīz.

Tā kā visus partijas kongresa sekmes un tā jo ātras sasaukšanas realizēšana ir atkarīgas no iespējami visu to biedru un organizāciju saskanīga darba, kuri tagad izsukās par labu kongresam, tad CK griežas pie lā saucamā „vairākuma" komiteju Organizācijas biroja, piedāvādama savstarpēju vienošanos šai lielā un kopēju darbu, lai drīzāk sasauktu kongresu un realizētu tajā visas partijas vispibiīgāko pārstāvniecību.

1905. g. 0. martā KSDSP CK.

3) Uzsaukums parlijai, kurš izdots kopīgi CK un Vairākuma Komiteju Biroja vārdā 1905. gada 12. martā.

Partijai

Centrālā Komiteja un VKB. uzņemdamies iniciatīvu partijas III kongresa sasaukšanā, paziņo visām partijas organizācijām, ka, pamatojoties uz neatliekamo nepieciešamību nekavējoties sasaukt partijas III kongresu, lai nodibinātu kopīgu partijas taktiku un partijas organizatorisko vienību, CK un VKB vienojušies kopīgi organizēt kongresu uz šādiem pamatiem:

1) Kongresu sasauc, pamatojoties uz CK un VKB deklarācijās izteiktajām programām, no kurām izriet šāda dienas kārtība:

a) kongresa konslituēšanās, b) partijas taktikas jautājumi, c) partijas organizācijas jautājumi: 1) centru organizācija, 2) komiteju organizācija, 3) savstarpējās attiecības starp dažādām partijas iestādēm un to da|ām, d) pārskati, e) vēlēšanas.

b) Uz kongresu tiek aicinātas visas partijas organizācijas, kam ir tiesības piedalīties kongresā ar lēmēja balsstiesībām pēc II kongresa statūtiem (i. i., 4 Kaukazijas komitejas, Maskavas, Pēterburgas, Tveras, Tulns, Ņižpij-Novgorodas, Ziemeļu, Kijevas, Odesas, Jekaterinoslavas, Charkovas, Donas, Voroņcžas, Nikolajcvas, Saralovas, Samaras, Ziemeļrietumu, Polesjes, Astrachaņas komiteja, lāga; Doņeeas, Krimas, Uralu un Sibirijas savienība^76, bet visas pārējās — ar padomdevēja balsstiesībām.

3) Tiek sankcionēts partijas 111 kongresa sasaukšanas organizatoriskais darbs, ko līdz šim veicis Vairākuma Komiteju Birojs.

4) Turpmāko kongresa sasaukšanas darbu veic kopīgi VKB un CK, kuri izveido Organizācijas Komiteju.

5) ,,lskras“ 89. nr-ā publicēto partijas Padomes rezolūciju, kas vērsta pret partijas III kongresa sasaukšanu, CK un VKB neatzīst par pamatojumu kongresa organizācijas darba apturēšanai.

1905. g. 12. martā

CK līgums ar Vairākuma Komiteju Biroju, kurš noslēgts tai pašā 1905. g. 12. martā, pagaidām nav publicējams.

* *

*

Tātad mēs varam svinēt pilnīgu morālisku uzvaru 1 Krievija guvusi pārsvaru pār ārzemniekiem. Partejība uzvarējusi pulciņu savruplbu. Pēdējā brīdī CK saskatījusi, ka VKB sasaucamais kongress patiešām ir partijas kongress, un pieslējusies tam. Centrālā Komiteja pēdējā brīdī atradusi sevī pieliekami pilsoniskas vīrišķības, lai atteiktos no antiparte-jiskās politikas un saceltos pret ārzemju Padomi. Pēc mūsu partijas statūtiem kongresu sasauc Padome un nevis Centrālā Komiteja. Tātad, juridiski runājot, nekādiem CK paziņojumiem un vienošanās līgumiem šai jautājumā nav nekāda spēka. Bel, kad Padome ir pārkāpusi statūtus un izvairījusies dot pārskatu kongresam, — komitejas ne vien varēja, bet tām pat va jadzēja uzņemties kongresa iniciativu, un CK, atzīdama komiteju ievēlēto Biroju, līdz ar to ir atteikusies sekot nelaimīga jai priekšzīmei, ko rāda bez partijas palikusī partijas Padome.

Mēs tagad nevaram izteikties par CK un Vairākuma Komiteju Biroja vienošanās konkrētiem jautājumiem. Visus šos jautājumus un tāpat arī jautājumu par kongresa dienas kārtību, par tā sastāvu utt. var izlemt, protams, vienīgi pats kongress. Tāpēc mēs aprobežosimies, tikai novēlēdami kongresam sekmes un aicinādami visus biedrus: nekavējoties un visenerģiskākā veidā ķerties pie kongresa vispusīgas sagatavošanas darba. Noslēgumā mums atliek atkārtot to, ko teicām avīzes ,,Vperjod“ 11. nr-ā: ...„mēs lagad esam piegājuši gluži klāt iespējami tiešai, nedivdomīgai izejai no krizes“*.

,,Vperjodli, 13. nr.. 1905. о• 5. apriti

(23. martā) Iespiests pēc avizes ,,Vperjod“ teksta

EIROPAS KAPITĀLS UN PATVALDĪBA

Sociāldemokrātiskā prese jau ne vienreiz vien norādī jusi, ka Eiropas kapitāls glābj Krievijas patvaldību. Bez ārzemju aizņēmumiem tā nevarētu turēties. Francijas buržuāzijai bi ja izdevīgi atbalstīt savu kara sabiedroto, it īpaši kamēr aizņēmumu nomaksas ienāca kārtīgi. Un Francijas buržuji aizdeva patvaldnieciskajai valdībai mazu sumiņu, kādus desmit miljardus franku (gandrīz 4 000 miljonu rubļu).

Bet... nekas zem mēness nav mūžīgs! Karš ar Japanu, atmaskodams, cik satrunējusi ir patvaldība, beidzot satricināja arī tās kreditu pat „draudzīgajā un sabiedrotajā” Francijas buržuāzijā. Pirmkārt, karš parādīja Krievijas militāro vājumu; otrkārt, nepārtrauktā rinda sakāvju, viena par otru smagāka, parādīja, ka karš ir bez izredzēm un visas patvaldnieciskās valdības sistēmas pilnīgs krachs ir nenovēršams; treškārt, milzīgā revolucionārās kustības augšana Krievijā radīja Eiropas buržuāzijā nāves bailes no lādas eksplozi jas, kas varētu aizdedzināt arī Eiropu. Degmate-riala pēdējos gados sakrāli veseli kalni. Un, lūk, visi šie apstākli, kopā ņemti, beidzot noveda pie atsacīšanās dot turpmākus aizdevumus. Nesenais patvaldnieciskās valdības mēģinājums aizņemties kā senāk no Francijas neizdevās: no vienas puses, kapitāls vairs netic patvaldībai; no otras puses, baidīdamies no revolūcijas, kapitāls grib izdarīt spiedienu uz patvaldību, lai tā noslēdz mieru ar Japanu un mieru ar Krievijas liberālo buržuāziju.

Eiropas kapitāls spekulē uz mieru. Ne vien Krievijā, bet arī Eiropā buržuāzijā sākusi saprast sakaru starp karu un revolūciju, sākusi baidīties no patiesas tautas uzvarošās kustības pret carismu. Buržuāzijā grib pasargāt uz ekspluatāciju pamatotās sabiedrības „sabiedrisko kārtību” no pārmē-

rīgiem satricinājumiem, grib saglabāt Krievijas monarchiju konstitucionālās vai šķietami konstitucionālās monarchijas veidā, un tāpēc buržuāzijā spekulē uz mieru prelproletarisku un antirevolucionaru interešu dēļ. Šis neapšaubāmais fakts uzskatāmi rāda mums, ka pat tādu „vienkāršu" un skaidru jautājumu kā jautājumu par karu un mieru nav iespējams pareizi nostādīt, ja nepatur acis mūslaiku sabiedrības šķiru antagonismu, ja nepatur acīs, ka buržuāzijā visos un visādos savos pasākumos, lai cik demokrātiski un humāni tie liktos, sarga vispirms un visvairāk savas šķiras intereses, „sociālā miera" intereses, t. i., visu apspiesto šķiru apspiešanas un atbruņošanas intereses. Miera jautājuma proletāriskā nostādne tāpēc tikpat nenovēršami atšķiras un tai ir jāatšķiras no šā jautājuma buržuāziski demokrātiskās nostādnes, kā tas ir attiecībā uz brīvo tirdzniecību, uz anlikle-rikalismu u. tml. Proletariats cīnās un vienmēr nelokāmi cīnīsies pret karu, neaizmirstot tomēr ne uz brīdi, ka karu iznīcināšana iespējama tikai reizē ar to, ka pilnīgi iznīcina sabiedrības sadalīšanos šķirās, ka, saglabājoties šķiras kundzībai, karus nevar vērtēt no demokrātiski sentimentālā viedokļa vien, ka, eksplualatoru nācijām karojot, nepieciešams atšķirt vienas vai otras nācijās progresivās un reakcionārās buržuāzijas lomu. Krievijas sociāldemokrātijai šīs vispārējās marksisma tezes vajadzēja lielot dzīvē japaņu karā. Kad mēs aplūkojām šā kara nozīmi (avīzes „Vperjod" 2. nr., raksts: „Port-Arturas krišana"*), mēs norādījām, kā noklīduši uz kļūdaina, buržuāziski demokrātiskā viedokļa ne tikai mūsu sociālisti revolucionāri (kas nosodīja Gedu un Ilaindmani par simpātijām pret Japanu), bet arī jaunis-krieši. Pēdējie to izpauda prātojumos, vispirms, par „mieru par katru cenu“ un, otrkārt, par to, ka nav pieļaujama „spekulācijā uz japaņu buržuāzijas uzvaru". Kā vieni, tā otri prātojumi bija tikai buržuāziskā demokrātā cienīgi, kas politiskus jautājumus nostāda uz sentimentālā pamata. Tagad īstenība parādījusi, ka „miers par katru cenu“ kļuvis par Eiropas biržas vīru un reakcionāru lozungu (kņazs Meščer-skis avīzē „Graždaņin"60 jau tagad skaidri norāda, ka miers nepieciešams patvaldības glābšanai). Spekulācijā uz mieru, lai apspiestu revolūciju, nostājusies tagad mūsu priekšā

acīm redzami kā reakcionāru spekulācijā pretstatā progresi-vās buržuāzijas spekulācijai uz Japanas buržuāzijas uzvaru, .bumiskriešu frāzes pret „spekulāciju" vispār ir izrādījušās tieši par sentimentālām frāzēm, kam svešs šķiriskais viedoklis un dažādu spēku ievērošana.

Notikumi, kas parādīja reakcionārās buržuāzijas jauno seju, dūrās acīs tik spilgti, ka tagad arī ,,Iskra“ sākusi saprast savu k|ūdu. Ja par mūsu rakstu avīzes ,,Vperjod“ 2. nr-ā tā dusmīgi „ņirdza zobus" 83. nr-ā, tad tagad У0. nr-ā mēs ar patiku lasām (ievadrakstā): „Nevar prasīt mieru vien, jo miers, saglabājoties patvaldībai, nozīmēs valsts bojā eju“. Tas ir tā: nevar prasīt mieru vien, jo cara miers nav labāks (bet dažreiz ir ļaunāks) par cara karu; nevar izvirzīt lozungu „miers par katru cenu", bet tikai — miers kopā ar patvaldības krišanu, miers, ko noslēgusi atbrīvotā tauta, brīva satversmes sapulce, t. i., miers nevis par katru cenu, bet vienīgi tikai par absolūtisma gāšanas cenu. Cerēsim, ka „Iskra", sapratusi šo, sapratīs arī to, ka viņas augsti tikumiskās tirades pret spekulāciju uz Japanas buržuāzijas uzvaru ir nevietā.

liet atgriezīsimies pie Eiropas kapitala un tā politiskās „spekulācijās". Cik ļoti cariskā Krievija baidās no šā kapitala, redzams, starp cilu, no šāda pamācoša notikuma. Ang|u konservatīvās buržuāzijas organs „Times"* ievietojis rakstu „Vai Krievija ir maksātspējīga?". Rakstā sīki pierādīta Vites, Kokovceva kga un kompānijās financialo stiķu „viltīgā mechanika". Viņi mūžīgi saimnieko ar zaudējumiem. Viņi izgrozās, tikai dzi|āk un dziļāk ielīzdami parādos. Pie tam ieņēmumi no aizņēmumiem tiek novietoti valsts kasē uz laiku no viena aizņēmuma līdz otram, un uz „zelta krājumu" triumfējot norāda kā uz „brīviem līdzekļiem". Aizņemto zeltu rāda visiem un kairam kā Krievijas bagātības un maksātspēju pierādījumu! Nav brīnums, ka angļu tirgotājs salīdzinājis šo viltību ar slaveno blēžu Emberu stiķi, kuri rādījuši aizņemto vai blēdīgi iegūto naudu (vai pat skapi, kurā it kā esot nauda), lai noslēgtu jaunus aizņēmumus! „To, ka Krievijas valdība bieži parādās kontinentālajos tirgos kā aizņēmēja — rakstīja ,,Taims“ — rada nevis kapitala trūkums, nevis ražojošo uzņēmumu

,Taims“ („Laiki"). Red.

vajadzības vai pārejoši un ārkārtēji izdevumi, bet gandrīz vienīgi nacionālā ienākuma normālais deficits. Bet tas nozīmē, ka šādos apstākļos Krievija iet tiešā ceļā uz bankrotu. Tās nacionālā bilance ar katru gadu gremdē to dziļāk parādos. Tās parādi ārzemniekiem pārsniedz tautas līdzekļus, un lai nav reala nodrošinājuma šiem parādiem. Tās zelta krājums ir milzīgs Emberu skapis, kura izdaudzinātie miljoni ir krāpšanas upuru aizdoti un liek izmantoti viņu tālākai krāpšanai^1*.

Gudri, vai ne? Noskatīt sev krāpšanas upuri, aizņemties no tā naudu. Pēc tam šo pašu naudu rādīt tam kā bagātības pierādījumu un dabūt no tā paša jaunus aizņēmumus!

Salīdzinājums ar pazīstamo krāpnieku Emberu ģimeni bija tik trāpīgs un tā pienagloja pie kauna staba slaveno „brīvo līdzekļu** „būtību** un jēgu, ka solidās konservativās avīzes raksts sacēla troksni. Pats finanču ministrs Kokov-cevs nosūtīja avīzei ,,Taims“ telegramu, ko šī avīze tūlīt ari iespieda (‘23./10. martā). Aizskartais Kokovcevs aicināja šai telegramā avīzes „Taims“ redakciju ierasties Pēterburgā un personīgi pārbaudīt zelta krājuma lielumu. Redakcija atbildēja, pateikdamās par laipno aicinājumu un atteikdamās ierasties gluži vienkārši tāpēc, ka cara kalpu apvainojušais raksts nebūt nenoliedzot, ka zelta krājums faktiski ir. Salīdzinājums ar Emberiem nozīmējis nevis to, ka Krievijai neesot zelta krājuma, uz kuru tā atsaucas, bet gan to, ka šis krājums īstenībā esot sveša, aizņemta un ne ar ko nenodrošināta nauda, kura nepavisam neliecinot par Krievi jas bagātību un uz kuru atsaukties, turpmāk aizņemoties, būtu smieklīgi!

Kokovceva kgs nebija sapratis asprātīgā un ļaunā salīdzinājuma kodolu un izsmīdināja ar savu telegramu visu pasauli. Pārbaudīt zelta krājumus bankās neietilpst žurnālistu pienākumos, — ,,Taims“ atbildēja finanču ministram. Un patiesi, preses pienākums bija atklāt viltības īsto saturu, ko izdara ar šo „zelta krājumu** palīdzību, kuri reāli pastāv, bet kurus fiktivi izstāda valsts bagātības pierādīšanai. Ne jau tas ir svarīgi, — pamācīja avīze Krievijas ministru rakstā sakarā ar šo komisko telegramu, — ne jau tas ir svarīgi, vai jums ir vai nav šis zelta krājums. Mēs ticam, ka ir. Svarīgi ir tas, kāds ir jūsu aktivs un pasivs? kāda ir jūsu parādu un to nodrošinājuma suma? jeb, vienkār-šāk runājot, vai šis pie jums gulošais krājums ir jūsu vai itrī ir aizņemts uz parāda un jāaldod, pie kam visu parādu jums nav no kā atdot? Un Anglijas buržuji, izsmiedami muļķīti ministru, visvisādi skaidroja viņam šo diezgan vienkāršo stiķi, pamācoši piemetinādami: ja jūs meklējat kādu, kas pārbauda jūsu kredilu un debetu, kāpēc tad jūs negriežaties pie krievu tautas pārstāvjiem? Tautas pārstāvji tieši tagad grib sapulcēties zemes sapulcē jeb nacionālā sapulcē, — kā nu jums viņu tur sauc. Viņi droši vien neatteiksies pienācīgi pārbaudīt ne tikai izdaudzināto „zelta krājumu^1* vien, bet visu patvaldības finanču saimniecību. Un viņi droši, vien pratīs izdarīt šādu pārbaudi pamatīgi un visai lietpratīgi.

„Bet varbūt, — sarkastiski nobeidza „Taims‘l, — varbūt pārliecība, ka pārstāvju sapulce neatlaidīgi turēsies pie savām tiesībām izdarīt šādu pārbaudi, varbūt šī pārliecība arī liek cara valdībai baidīties sasaukt šādu sapulci, vismaz tādā gadījumā, ja šai sapulcei būtu kaut jebkāda reala vara?“

Dzēlīgs jautājums. Un tas ir jo dzēlīgāks, jo daudznozīmīgāks tāpēc, ka būtībā to uzdod nevis avīze ,,Taims“, bet visa Eiropas buržuāzijā, — uzdod to nevis polemiska izlēciena dēļ, bet tieši izteikdama ar šo jautājumu savu neuzticību patvaldībai, savu nevēlēšanos aizdot tai naudu, savu tiekšanos kārtot darīšanas ar Krievijas buržuāzijas likumīgu pārstāvniecību. Tas nav jautājums, bet brīdinājums. Tas nav izsmiekls, bet ultimāts, Eiropas kapitala ultimāts Krievijas patvaldībai. Ja Japanas sabiedrotie, angļi, formulē šo ultimātu sarkasma veidā, tad Krievijas sabiedrotie, franči, savā viskonservativākajā un visburžuaziskākajā avīzē „Temps*** pasaka to pašu tikai maigāk, saldinādami drapes, bet būtībā tomēr atteikdamies turpmāk dot aizdevumus, ieteikdami patvaldībai noslēgt mieru gan ar Japanu, gan ar Krievijas buržuāziskajiem liberāļiem. Lūk, vēl ne mazāk solidā angļu žurnālā „The Economist** („Ekonomists**) balss: „Francijā beidzot sāk atzīt patiesību par Krievijas linancēm. Mēs jau daudzkārt esam aizrādījuši, ka Krievija jau sen dzīvo no aizņemtas naudas, ka tās budžeti pretēji visu viens.

Laiks". Red.

otram sekojošo finanču ministru cerību pilnajiem paziņojumiem gadu pēc gada noslēdzas ar prāvu deficitu, kaut ari šos deficilus ļoti viltīgi noslēpj ar grāmatvedības pa-ļ ņēmienu palīdzību; — ka beidzot izdaudzinātie „brīvie! līdzekļi^1' lielāko tiesu ir ieņēmumi no aizņēmumiem un pa daļai noguldījumi valsts bankā". Un, tādējādi pateicis Krievijas patvaldībai rūgtu patiesību, šis speciālais i inančuļ žurnāls atzīst tomēr par nepieciešamu piemetināt buržua-ļ ziskus mierinājumus: sak, ja jūs tagad nekavējoties pra-| tīsit noslēgt mieru un mazliet piekāpties pret liberāļiem, tad Eiropa neapšaubāmi atkal sāks aizdot jums miljonus un miljonus.

Mūsu priekšā notiek tas, ko var saukt par starptautiskās buržuāzijas spekulāciju uz to, ka Krievija izglābsies no revolūcijas un carisms no pilnīga kracha. Spekulanti izdara spiedienu uz caru, atteikdamies dot aizdevumu. Viņi laiž darbā savu spēku — naudas maisa spēku. Viņi grib, lai Krievijā būtu mērena un akurata buržuāziski konstitucionālā (vai šķietami konstitucionālā) kārtība. Notikumu ietekmē, kuri strauji attīstās, viņi arvien ciešāk saliedējas vienā buržuāziskā pretrevolucionarā savienībā par spīti nacionālām atšķirībām, franču biržas vīri un angļu dūži, vācu kapitālisti un krievu tirgotāji. Šās ļoti mērenās buržuāziskās partijas garā darbojas žurnāls „Osvobožde-pije“. fi7. nr-ā, izklāstīdams „demokrātiskās partijas pro-gramu", atzīdams (vai uz ilgu laiku?) pat vispārējas, tiešas un vienlīdzīgas vēlēšanu tiesības un aizklātu balsošanu (un kautrīgi klusēdams par tautas apbruņošanul), Slruves kgs nobeidz savu jauno profession de foi* ar šādu «raksturīgu paziņojumu, ko „svinīguma dēļ" iespiež trekniem burtiem: „Pašreizējā momentā Krievijā ārpus un nirs katras progresīvas partijas programas jābūt prasībai nekavējoties pārtraukt karu. Praktiski tas nozīmē, ka Šinī momentā Krievijā pastāvoSajai valdībai vajag — ar Francijas starpniecību — sākt miera sarunas ar Japanas valdību". Šķiet, ka vēl spilgtāk nevar parādīt, cik atšķirīga ir buržuāziski demokrātiskā un sociāldemokrātiskā prasība pārtraukt karu. Revolucionārais proletariats izvirza šo prasību nevis „virs programas", griežas ar to nevis pie „šinī

— ticības simbolu, programu, pasaules uzskata iztirzājumu, lied.

momentā pastāvošās valdības", bet pie brīvas, patiesi suverenas tautas satversmes sapulces. Revolucionārais proletariats „nespekulē" uz Francijas buržuāzijas starpniecību, kas cenšas pēc miera apzināti antirevolucionaru un pret-proletarisku interešu dēļ.

Beidzot, patiesībā ar šo pašu starptautisko mērenās buržuāzijas partiju tagad kaulējas arī Buligina kgs, veikli iegūdams laiku, nogurdinādams pretinieku, barodams viņu ar tukšiem solījumiem, nedodams absolūti nekā pozitiva, atstādams visu, gluži visu Krievijā pa vecam, sākot ar karaspēka sūtīšanu pret streikotājiem, turpinot ar neuzticamu personu arestiem un represijām pret presi un beidzot ar zemnieku zemisku uzrīdīšanu inteliģentiem un sacēlušos zemnieku zvērisku pēršanu. Bet liberāļi ķeras uz šās makšķeres, daži jau sāk ticēt Buliginam, un Kuz-niina-Karavajeva kgs juridiskajā biedrībā cenšas pārliecināt liberālo sabiedrību ziedot vispārējās vēlēšanu tiesības par... par... par Buligina kga skaistajām acīm"!

Mērenās konservativās buržuāzijas starptautiskajai savienībai var stāties pretim tikai viens spēks: revolucionārā proletariāta starptautiskā savienība. Politiskās solidaritātes nozīmē šī savienība ir jau pilnīgi izveidojusies. Bet, kas attiecas uz lietas praktisko pusi un revolucionāro ierosmi, tad šai ziņā viss ir atkarīgs no Krievijas strādnieku šķiras un tās kopējās demokrātiskās cīņas izšķirošajā kaujā kopā ar pilsētu un lauku trūcīgo ļaužu miljoniem.

„Vperjod", 13. nr., 1905. g. 5. aprīlī

(23. martā) Iespiests pēc avīzes „Vperiod^1 teksta

16 8. sēj.

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN REVOLUCIONĀRĀ PALAIDU VALDĪBA

Sarakstīts 1005. и. aprīļa sākumā

1 espies fa 1005. g. (23. un 30. marlā) 13. un 14. nr~ā

marta beigās un

5. un 12. aprīlī avīzes „Vperiod"

Iespiests pēc rokraksta

I

Tikai pirms pieciem gadiem lozungs „nost ar patvaldību!" likās daudziem sociāldemokrātijas pārstāvjiem pāragrs, strādnieku masai nesaprotams. Sie pārstāvji pilnīgi pareizi tika pieskaitīti pie bportunistiem. Viņiem skaidroja un izskaidroja, ka viņi paliek iepakaļ kustībai, ka viņi nesaprot, kādi uzdevumi ir partijai kā šķiras priekšpulkam, kā tās vadītājai un organizētājai, kā visas kustības pārstāvei, nesaprot tās pamata un galvenos mērķus. Šos mērķus uz kādu laiku var aizsegt ikdienas parastais darbs, bet nekad tie nedrīkst zaudēt ceļarādītājas zvaigznes nozīmi proletariātam, kas cīnās.

Un, lūk, pienācis laiks, kad revolūcijas liesma pārņēmusi visu zemi, kad paši neticīgākie sākuši ticēt, ka tuvākajā nākotnē patvaldības gāšana ir nenovēršama. Bet sociāldemokrātijai it kā kaut kādas vēstures ironijas pēc vēlreiz ir jāsaduras ar gluži tādiem pašiem reakcionāriem, oportunistiskiem mēģinājumiem atvilkt kristību atpakaļ, noniecināt tās uzdevumus, aptumšot tās lozungus. Polemika ar šādu mēģinājumu pārstāvjiem kļūst par dienas uzdevumu, iegūst (pretēji daudzu jo daudzu cilvēku ieskatiem, kuriem lāga nepatīk polemika partijas iekšienē) milzīgu praktisku nozīmi. Taču, jo tuvāk mēs pieejam tiešai mūsu tuvāko politisko uzdevumu realizēšanai, toties lielāka ir nepieciešamība pilnīgi skaidri saprast šos uzdevumus, toties kaitīgākas ir dažādas divdomības, noklusējumi un neizpratne šai jautājumā.

Bet ļoti daudz neizpratnes ir jauniskriešu vai (kas ir gandrīz tas pats) rabočedjeļcu nometnes sociāldemokrātu vidū. Nost ar patvaldību! — par to visi ir vienis prātis, ne vien visi sociāldemokrāti, bet arī visi demokrāti, pat

visi liberāļi, ja var ticēt tam, ko tie tagad saka. Bet ko tas nozīmē? Kā tieSi jānotiek šai tagadējās valdības gāšanai? Kam jāsasauc tā satversmes sapulce, ko tagad gatavi izvirzīt, — atzīdami vispārējās utt. vēlēšanu tiesības — par savu lozungu arī osvoboždenci (sk. žurnālā „Osvobož-deņije** 07. nr-и)? Kādam īsti jābūl patiesajam nodrošinājumam. lai šādas sapulces vēlēšanas būtu brīvas un izteiktu visas tautas intereses?

Kas neatbild sev skaidri un precizi uz šiem jautājumiem, tas nesaprot lozungu: nost ar patvaldību! Bet šie jautājumi nenovēršami pieved mūs pie jautājuma par revolucionāro pagaidu valdību; nav grūti saprast, ka, pastāvot patvaldībai, satversmes sapulces paliesi brīvas, visas tautas vēlēšanas, pilnīgi nodrošinot patiesi vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu un aizklātu balsošanu, ir ne vien neticamas, bet pavisam neiespējamas. Un, ja mēs praktisko prasību nekavējoties gāzt patvaldniecisko valdību neizvirzām velti, tad mums taču jānoskaidro sev, tieši ar kādu citu valdību mēs gribam aizstāt gāžamo valdību vai, citādi sakot: kā mēs skatāmies uz sociāldemokrātijas attiecībām pret revolucionāro pagaidu valdību?

Šai jautājumā mūsdienu sociāldemokrātijas oportunisti, t. i., jauniskrieši, tikpat centīgi velk partiju atpakaļ kā rabočedjeļci pirms pieciem gadiem jautājumā par politisko cīņu vispār. Viņu reakcionārie uzskati attiecībā uz šo punktu vispilnīgāk attīstīti Martinova brošūrā „Divas dik-taturas**, ko ar speciālu piezīmi atzina par labu un rekomendēja ,,Iskra“ (84. nr.) un uz ko mēs ne vienreiz vien jau esam vērsuši savu lasītāju uzmanību.

Savas brošūras pašā sākumā Marlinovs baida mūs ar šādu drausmīgu perspeklivu: ja spēcīga revolucionārās sociāldemokrātijas organizācija varētu „noteikt termiņu un realizēt visas tautas bruņotu sacelšanos*' pret patvaldību, par ko sapņoja Ļeņins, vai tad „nav acīm redzams, ka visas tautas griba tūlīt pat pēc revolūcijas ieceltu tieši šo partiju par pagaidu valdību? Vai nav acīm redzams, ka tauta tieši šai partijai un nevis kādai citai uzticētu revolūcijas tuvāko likteni?**

Tas ir neticami, bet tas ir fakts. Krievijas sociāldemokrātijas nākamajam vēsturniekam ar izbrīnu būs jākon-slalē, ka Krievijas revolūcijas pašā sākumā socialdemokra-tijas žirondisti baidījuši revolucionāro proletariātu ar Šādu perspektivu! Viss Martinova brošūras (un daudzu jaunās ,,Iskras“ rakstu un šo rakstu atsevišķu vietu) saturs veltīts šās perspektivas ,,briesmu“ izkrāsošanai. Jaun-iskriešu idejiskajam vadonim te rēgojas „varas sagrābšana", rēgojas ,,jakobinisma“, bakuņinisma, tkačevisma un pārējo briesmīgo ismu bubulis, ar kuriem tik labprāt biedē politiskos zīdaiņus vecas vecenes, kas piesmērējas revolūcijai. Un, protams, pie tam neiztiek bez „citātiem" no Marksa un Engelsa darbiem. Nabaga Markss un Engelss, cik ļaunprātīgi gan nav izmantoti citāti no viņu darbiem! Jūs atceraties: uz patiesību, ka „ikviena šķiru cīņa ir politiska cīņa"68, atsaucās, lai attaisnotu mūsu politisko uzdevumu un politiskās- aģitācijas un cīņas paņēmienu šaurību un atpalicību? Tagad par viltus liecinieku astē vilkšanās politikas labā tiek padarīts Engelss. Darbā „Zemnieku karš Vācijā" viņš rakstīja: „Pats ļaunākais no visa, kas var gadīties galējās partijas vadonim, ir piespiesta nepieciešamība turēt savās rokās varu tai laikā, kad kustība vēl nav pietiekami nobriedusi viņa pārstāvētās šķiras kundzībai un pasākumu realizēšanai, kuri šo kundzību nodrošina". Pietiek uzmanīgi izlasīt sākumu šim garajam citatam, ko min Marti-novs, lai pārliecinātos, ka mūsu astē vilkšanās piekritējs sagroza autora domu. Engelss runā par varu, kas nodrošina šķiras kundzību. Vai patiešām tas nav skaidrs? Attiecībā pret proletariātu tā tātad ir vara, kas nodrošina proletariāta kundzību, t. i„ proletariāta diktatūra, lai izdarītu sociālistisku apvērsumu. Marlinovs to nesaprot, revolucionāro pagaidu valdību patvaldības gāšanas laikmetā sajaukdams ar nodrošinātu proletariāta kundzību buržuāzijas gāšanas laikmetā, proletariāta un zemniecības demokrātisko diktatūru sajaukdams ar strādnieku šķiras sociālistisko diktatūru. Bet pa tam, Engelsa darba citātā turpinājumu lasot, viņa doma kļūst vēl skaidrāka. Galējās partijas vadonis — viņš saka — būs spiests „aizstāvēt šķiras intereses, kura viņam ir sveša, un pret savu šķiru aizbildināties ar frāzēm, solījumiem un iestāstīšanu, ka citas šķiras intereses ir viņas pašas intereses. Kas reiz iekļuvis šajā aplamajā stāvoklī, tas ir beigts uz visiem laikiem"6®.

Pasvītrotās vietas skaidri rāda, ka Engelss brīdina tieši no tā aplamā stāvokļa, kāds rodas, ja vadonis nesaprot

,,savas“ šķiras īstās intereses un apvērsuma īsto šķirisko saturu. Uzskatāmības dēļ mēģināsim izskaidrot to mūsu dziļdomīgajam Martinovam, minēdami vienkāršu piemēru. Kad narodovoļci, domādami pārstāvēt ,,darba“ intereses, apgalvoja sev un ciliem, ka nākamajā Krievijas satversmes sapulcē 90 proc. zemnieku būšot sociālisti, viņi ar to iekļuva aplamā stāvoklī, kam nenovēršami bija jānoved pie viņu politiskās bojā ejas uz visiem laikiem, jo šie „solījumi un apgalvojumi" neatbilda objektīvajai īstenībai. Faktiski viņi aizstāvētu buržuāziskās demokrātijās intereses, „citas šķiras intereses". Vai jūs nesākat saprast kaut ko, ļoti godājamais Martinov? Kad sociālisti revolucionāri agrarās pārveidības, kas nenovēršami gaidāmas Krievijā, tēlo kā „socializaciju", kā „zemes nodošanu lautai", kā „vienlīdzīgas izmantošanas" principu, viņi nostāda sevi aplamā stāvoklī, kas tos nenovēršami novedīs līdz galīgai politiskai bojā ejai, jo īstenībā taisni tās pārveidības, pēc kurām viņi cenšas, nodrošinās citas Šķiras, zemnieku buržuāzijas, kundzību, tā ka viņu frāzes, solījumus un apgalvojumus toties ātrāk apgāzīs īstenība, jo ātrāk notiks revolūcijas attīstība. Vai jūs vēl arvien nesaprotat, kas par lietu, ļoti godājamais Martinov? Vai jūs vēl arvien nesaprotat, ka Engelsa domas kodols ir norādījums, ka apvērsuma īsto vēsturisko uzdevumu nesaprašana ir pazudinoša, ka Engelsa vārdi tātad attiecināmi uz mūsu naro-dovoļciem un „sociālistiem revolucionāriem"?

II

Engelss norāda uz briesmām, kas draud, ja proletariāta vadoņi nesaprot apvērsuma ne proletārisko raksturu, bet gudrais Martinovs no tā secina briesmas, kas draudot, ja proletariāta vadoņiem, kuri norobežojuši sevi ar programu un taktiku (t. i., ar visu propagandu un aģitāciju), un organizāciju no revolucionārās demokrātijās, būšot vadošā loma demokrātiskās republikas radīšanā. Engelss redz briesmas tai apstāklī, ka vadonis sajauc apvērsuma šķietami sociālistisko saturu ar reāli demokrātisko, bet gudrais Martinovs no tā secina briesmas, ka tikai proletariats kopā ar zemniecību apzināti neuzņemas diktatūru, realizēdams demokrātisko republiku kā buržuāziskās kundzī-

bas pēdējo formu un kā vislabāko formu proletariāta šķiras cīņai pret buržuāziju. Engelss redz briesmas neīstajā, aplamajā stāvoklī, kad runā vienu, bet dara otru, kad sola vienas šķiras kundzību, bet faktiski nodrošina citas šķiras kundzību; Engelss šai neīstumā redz galīgas politiskas bojā ejas nenovēršamību, bet gudrais Martinovs no tā secina, ka draudot bojā eja tāpēc, ka demokrātijās buržuāziskie piekritēji neļaušot proletariātam un zemniecībai nodrošināt paliesi demokrātisku republiku. Gudrais Martinovs nekādi nespēj saprast, ka tāda bojā eja, proletariāta vadoņa bojā eja, tūkstošu proletāriešu bojā eja cīņā par patiesi demokrātisku republiku, būdama fiziska bojā eja, ne vien nav politiska bojā eja, bet, gluži otrādi, ir vislielākais proletariāta politiskais iekarojums, viņa hegemonijas vislielākais realizējums cīņā par brīvību. Engelss runā, ka politiski iet bojā tas, kas neapzinīgi noklīst no savas šķiras ceļa uz citas šķiras ceļu, bet gudrais Marli-novs, godbijīgi citēdams Engelsu, runā par tā bojā eju, kurš ies arvien tālāk un tālāk pa pareizo šķiras ceļu.

Revolucionārās sociāldemokrātijas un astē vilkšanās viedokļu atšķirība parādās te pilnīgi uzskatāmi. Martinovs un jaunā ,,Iskra“ vairās no uzdevuma, kas gulstas uz proletariātu kopā ar zemniecību — izdarīt visradikālāko demokrātisko apvērsumu, vairās no šā apvērsuma sociāldemokrātiskās vadīšanas, tādējādi nododami, kaut arī neapzinīgi, proletariāta intereses buržuāziskās demokrātijās rokās. No tās Marksa pareizās domas, ka mums jāgatavo nevis nākotnes valdības, bet opozicionārā partija, Martinovs secina, ka mums jāorganizējot astē vilkšanās lipa opozicija tagadējai revolūcijai. Pie tā nonāk viņa politiskā gudrība. Te būs viņa prātojums, par kuru padomāt mēs ļoti rekomendētu lasītājam:

„Proletariats nevar saņemt nedz visu, nedz daļu politiskās varas valstī, iekām viņš neizdarīs sociālistisko revolūciju. Šī ir tā neapstrīdamā leze, kura mūs šķir no oportunisliskā žoresisma"... (Martinovs, 58. lpp.), — un kura, piebildīsim mēs, neapstrīdami pierāda godājamā Martinova nespēju saprast, kas uz ko attiecas. Proletariāta piedalīšanos varā, kura pretojas sociālistiskām apvērsumam, sajaukt ar proletariāta piedalīšanos demokrātiskā revolūcijā nozīmē absolūti nesaprast, par ko ir runa. Tas

ir tikpat kā sajaukt Miljerana piedalīšanos slepkavas Galifē kabinetā ar Varlena™ piedalīšanos Komūnā, kas sargāja un nosargāja republiku.

Bet klausieties tālāk, lai redzētu, kā pinas mūsu autors:

... „Bet, ja tas ir tā, tad acīm redzams, ka sagaidāmā revolūcija nevar realizēt nekādas politiskas formas pret visas buržuāzijas gribu (Martinova kursivs), jo viņa būs rītdienas saimnieks^1'... Pirmkārt, kāpēc te tiek runāts tikai par politiskām formām, kamēr iepriekšējā frāzē runa bija par proletariāta varu vispār, līdz pat sociālistiskajai revolūcijai? kāpēc autors nerunā par ekonomisko formu realizāciju? Tāpēc, ka viņš, pašam to nemanot, pārlēcis jau no sociālistiskā apvērsuma uz demokrātisko. Bet, ja tā (tas otrkārt), tad autors pilnīgi kļūdaini runā tout court (gluži vienkārši) par „visas buržuāzijas gribu^11, jo demokrātiskā apvērsuma laikmetu raksturo tieši tas, ka buržuāzijas, kas tikko atbrīvojas no absolūtisma, dažādo slāņu griba ir atšķirīga. Runāt par demokrātisko apvērsumu un aprobežoties ar vienkāršu un kailu „proletariāta^11 un „buržuāzijas" pretnostādījumu ir vislielākā muļķība, jo šis apvērsums iezīmē taisni to sabiedrības attīstības periodu, kad tās masa stāv tieši starp proletariātu un buržuāziju, kad tā ir ļoti plašs sīkburžuazijas, zemnieku slānis. Šim gigantiskajam slānim tieši tāpēc, ka demokrātiskais apvērsums vēl nav izdarīts, politisko formu realizācijas darbā ir daudz vairāk kopēju interešu ar „proletariātu^11 nekā „buržuāzijai^11 šā vārda īstā un šaurā nozīmē. Šās vienkāršās lietas nesaprašana ir viens no galvenajiem Martinova jucekļa avotiem.

Tālāk: ...„Ja tas ir tā, tad, vienkārši iebiedējot buržuāzisko elementu vairākumu, proletariāta revolucionārā cīņa var novest tikai pie viena, — pie absolūtisma atjaunošanas lā sākotnējā veidā, — un proletariats, protams, šā iespējamā rezultātā priekšā neapstāsies, viņš neatteiksies sliktākajā gadījumā iebiedēt buržuāziju, ja lieta noteikti svērsies uz to, lai ar šķietamu konstitucionālu piekāpšanos atdzīvinātu un nostiprinātu irstošo patvaldības varu. Bet, dodamies cīņā, proletariats, pats par sevi saprotams, nedomā par šo sliktāko gadījumu".

Lasītāj, vai jūs saprotat kaut ko? Proletariats neapstāsies iebiedēšanas priekšā, kas ved uz absolūtisma atjau-

nošanu, gadījumā, ja draudēs šķietami konstitucionālā piekāpšanās! Tas ir tikpat, it kā es teiktu: man draud Ēģiptes mocības vienu dienu ilgas sarunas veidā ar Martinovu vienu pašu; tāpēc sliktākajā gadījumā es ķeros pie iebiedēšanas, kas var novest tikai pie divi dienas ilgas sarunas ar Martinovu un Martovu. Ļoti godājamais, tā taču ir vienkārši galīga nejēdzība!

Doma, kas pavīdējusi Martinovam, kad tas rakstījis nejēdzību, ko mēs atstāstījām, ir šāda: ja demokrātiskā apvērsuma laikmetā proletariats sāks biedēt buržuāziju ar sociālistisku revolūciju, tad tas novedis tikai pie reakcijas, kas vājinās ari demokrātijās iekarojumus. Tas arī ir viss. Ne par absolūtisma atjaunošanu sākotnējā veidā, ne par proletariāta gatavību sliktākajā gadījumā ķerties pie sliktas muļķības, protams, nevar būt ne runa. Visa lietas būtība atkal ir tanī atšķirībā starp demokrātisko un sociālistisko apvērsumu, ko Martinovs aizmirst, tā zemnieku un sīkburžuazisko iedzīvotāju milzīgā daudzuma pastāvēšanā, kurš demokrātisko apvērsumu spēj, bet sociālistisko apvērsumu pašreizējā brīdī nespēj atbalstīt.

Paklausīsimies vēl mūsu gudro Martinovu: ...„Acīm redzot cīņai starp proletariātu un buržuāziju buržuāziskās revolūcijas priekšvakarā dažā ziņā jāatšķiras no šās pašas cīņas tās noslēguma stadijā, sociālistiskās revolūcijas priekšvakarā"... Jā, tas ir acīm redzams, un. ja Marli-novs būtu padomājis, kas tieši ir šī atšķirība, tad viņš diezin vai būtu sarakstījis iepriekš minētās blēņas un arī' visu savu brošūru.

...„Ciņa par ietekmi uz buržuāziskās revolūcijas gailu un iznākumu var izpausties tikai tā. ka proletariats izdarīs revolucionāru spiedienu uz liberālās un radikālās buržuāzijas gribu, ka sabiedrības „apakšslāņi", kas ir demokrātiskāki, piespiedīs tās „augšslāņus" piekrist buržuāziskās revolūcijas novešanai līdz tās loģiskam galam. Tā izpaudīsies tādējādi, ka proletariats katrā gadījumā izvirzīs buržuāzijas priekšā dilemu: vai nu atpakaļ absolūtisma žņaugos, kuros lā slāpst nost, vai uz priekšu ar tautu".

Šī tirade ir Martinova brošūras centrālais punkts. Te ir viss tās kodols, visas tās galvenās „idejas". Un kas tad patiesībā ir šīs gudrās idejas? Palūkojieties, kas ir šie sabiedrības „apakšslāņi", šī „tauta", ko beidzot atcerējies

mūsu gudrinieks? Šis ir tieši tas daudzus miljonus lielais sīkburžuaziskais pilsētu un zemnieku slānis, kas pilnīgi spējīgs rīkoties kā revolucionārs demokrāts. Un kas tad ir šis proletariāta plus zemniecības spiediens uz sabiedrības augšslāņiem, kas ir šī proletariāta kustība uz priekšu kopā ar tautu pretēji sabiedrības augšslāņiem? Tā taču ir tā revolucionārā demokrātiskā proletariāta un zemniecības diktatūra, pret kuru cīnās mūsu astē vilkšanās piekritējsl Viņš tikai baidās izdomāt līdz galam, baidās nosaukt lietas to īstajā vārdā. Tāpēc viņš izrunā vārdus, kuru nozīmi nesaprot, viņš bikli atkārto ar smieklīgiem un muļķīgiem izpušķojumiem^77 lozungus, kuru īstā nozīme viņam paslīd garām. Tāpēc jau tikai astē vilkšanās piekritējam ir iespējams šāds kuriozs viņa noslēguma secinājumu „visinteresantākajā" daļā: ir proletariāta, ir „tautas" revolucionārais spiediens uz sabiedrības „augšslāņiem", bet bez revolucionāri demokrātiskās proletariāta un zemniecības diktatūras, — tik tālu varēja aizrunāties vienīgi Mar-tinovs! Martinovs grib, lai proletariats draudētu sabiedrības augšslāņiem, ka viņš ar tautu dosies uz priekšu, bet lai proletariats tai pašā laikā kopā ar saviem jauniskriešu vadoņiem cieši nolemtu neiet uz priekšu pa demokrātisko ceļu, jo šis ceļš ir revolucionāri demokrātiskās diktatūras ceļš. Martinovs grib, lai proletariats ietekmētu augšslāņu gribu, parādīdams savas gribas trūkumu. Martinovs grib, lai proletariats pamudinātu augšslāņus „piekrist" buržuāziskās revolūcijas novešanai līdz tās loģiskajam demokrātiski republikāniskajam galam, pamudinātu цг to, ka izpaustu pats savas bailes kopā ar tautu uzņemties šo revolūcijas novešanu līdz galam, uzņemties varu un demokrātisko diktatūru. Martinovs grib, lai proletariats būlu avangards demokrātiskajā apvērsumā, un tāpēc gudrais Martinovs biedē proletariātu ar perspeklivu, ka tam būs jāpiedalās revolucionārajā pagaidu valdībā gadījumā, ja sacelšanās būs sekmīga!

Reakcionāras astē vilkšanās virzienā tālāk nav kurp iet. Martinova kā svēta cilvēka priekšā jāpaklanās līdz zemei par to, ka viņš novedis līdz galam jaunās „Iskras" astē

vilkšanās tendences un, runājot par visaktuālāko un pašu galveno politisko jautājumu, izteicis tās spilgti un sistemātiski^78.

III

Kas ir Martinova jucekļa avots? Demokrātiskā un sociālistiskā apvērsuma sajaukšana, starpslāņa, starp ,,bur-žuaziju^79 un „proletariātu1^78 stāvošā lautas slāņa (pilsētu un lauku trūcīgo ļaužu slkburžuaziskā masa, ,,pusproletarieši“, pussaimnieciņi) lomas aizmiršana, mūsu minimālās pro-gramas īstās nozīmes nesaprašana. Martinovs dzirdējis, ka sociālistam neklājoties piedalīties buržuāziskā valdībā (kad proletariats cīnās par sociālistisku apvērsumu), un pasteidzies „saprast^79 to tā, ka nevajag piedalīties kopā ar revolucionāro buržuāzisko demokrātiju revolucionāri demokrātiskajā apvērsumā un tajā diktatūrā, kas nepieciešama, lai pilnīgi realizētu šādu apvērsumu. Martinovs ir lasījis mūsu minimālo programu, bet nav pamanījis, ka tam, ka šai programā stingri nodalīti tie pārveidojumi, kas realizējami uz buržuāziskās sabiedrības pamata un kas atšķiras no sociālistiskiem pārveidojumiem, ir ne vien abstrakta, bet dzīva jo dzīva praktiska nozīme; viņš nav pamanījis, ka revolūcijas periodā šī programa tūdaļ ir jāpārbauda un jāizlieto praksē. Martinovs nav padomājis, ka atteikšanās no revolucionāri demokrātiskās diktatūras idejas patvaldības krišanas laikmetā ir tas pats, kas atteikšanās realizēt mūsu minimālo programu. Patiešām, atcerieties tikai visus ekonomiskos un politiskos pārveidojumus, kas izvirzīti šai programā, prasības nodibināt republiku, apbruņot tautu, atdalīt baznīcu no valsts, ieviest pilnīgas demokrātiskās brīvības, izdarīt noteiktas ekonomiskas reformas. Vai tad nav skaidrs, ka šo pārveidību realizēšana uz buržuāziskās iekārtas pamata nav domājama bez revolucionāri demokrātiskās zemāko šķiru diktatūras? Vai tad nav skaidrs, ka te jau tieši ir runa nevis par proletariātu vienu pašu atšķirībā no „buržuāzijas^79, bet par „zemākajām šķirām^79, kas ir ikviena demokrātiskā apvērsuma aktivās virzītājas? Šīs šķiras ir: proletariats plus desmitiem

miljonu pilsētu un lauku trūcīgo ļaužu, kas dzīvo sīkbur-žuaziskas eksistences apstākļos. Nav šaubu, ka visai daudzi šās masas pārstāvji pieder pie buržuāzijas. Bet vēl vairāk neapšaubāms, ka šās masas interesēs ietilpst pilnīga demokrātismā realizēšana un ka, jo izglītotāka ir šī masa, toties nenovēršamāka ir tās cīņa par šo pilnīgo realizēšanu. Sociāldemokrāts, protams, nekad neaizmirsis, ka sīkburžuaziskajai pilsētu un lauku masai ir divējāda politiski ekonomiskā daba, viņš nekad neaizmirsīs, ka proletariātam, kas cīnās par sociālismu, nepieciešama atsevišķa un patstāvīga šķiras organizācija. Bet tāpat viņš neaizmirsīs, ka šai masai ir „ne vien pagātne, bet arī nākotne, ne vien aizspriedumi, bet arī saprāts*172, kas mudina tp uz priekšu, uz revolucionāri demokrātisku diktatūru; viņš neaizmirsīs, ka izglītību dod ne tikai grāmatiņas vien un pat ne tik daudz grāmatiņas, cik pati revolūcijas gaita, kas atver acis, dod politisku mācību. Tādos apstākļos teoriju, kas atsakās no revolucionāri demokrātiskās diktatūras idejas, nevar nosaukt citādi kā par politiskās atpalicības filozofisku attaisnojumu.

Revolucionārais sociāldemokrāts nicinoši atstums šādu teoriju. Revolūcijas priekšvakarā viņš norādīs ne tikai uz tās „sliktāko gala rezultātu**. Nē, viņš norādīs arī uz labākā gala rezultātā iespējamību. Viņš sapņos, — viņa pienākums ir sapņot, ja viņš nav nelabojams filistrs, — par to, ka pēc Eiropas gigantiskās pieredzes, pēc neredzētā strādnieku šķiras enerģijas vēriena Krievijā mums izdosies iedegt kā vēl nekad revolūcijas gaismas lāpu tum-šās un nomāktās masas priekšā, mums izdosies, — tāpēc ka mēs slāvam uz daudzu Eiropas revolucionāro paaudžu pleciem, — neredzētā pilnībā realizēt visus demokrātiskos pārveidojumus, visu mūsu minimālo programu; mums izdosies panākt to, lai Krievijas revolūcija nebūtu dažu mēnešu, bet daudzu gadu kustība, lai tā izraisītu ne tikai valdošās varas orgānu sīku piekāpšanos vien, bet pilnīgi gāztu šos varas orgānus. Bet, ja tas izdosies, — tad... tad revolūcijas ugunsgrēks aizdedzinās Eiropu; buržuāziskajā reakcijā izmocījies Eiropas strādnieks savukārt sacelsies un parādīs mums, „kā to dara**; tad Eiropas revolūcijas uzplūdums savukārt ietekmēs Krieviju un pārvērtīs dažu gadu revolūcijas laikmetu par vairāku gadu desmitu re-

volucijas laikmetu, tad... bet mēs paspēsim ne vienreiz vien vēl parunāt par to, ko mēs darīsim ,,tad“, parunāt nevis no nolādētā Ženevas tāluma, bet tūkstošiem lielās strādnieku sapulcēs Maskavas un Pēterburgas ielās, krievu „zemnieku" brīvajās sanāksmēs.

IV

Jaunās ,,Iskras“ filistriem un tās „domu valdonim", mūsu lādzīgajam burta kalpam Martinovam, tādi sapņi, protams, ir sveši un dīvaini. Viņi baidās, ka ar vienkāršās un melnās tautas revolucionārās diktatūras palīdzību pilnīgi tiks realizēta mūsu minimālā programa. Viņi baidās paši par savu apzinīgumu, baidās pazaudēt iekaltās (un nevis pārdomātās) grāmatiņas norādījumus, baidās, ka izrādīsies, nespējīgi atšķirt pareizos un drošos demokrātisko pārveidojumu pasākumus no avanlurisliskajiem nešķiriskā narodņiku sociālismā vai anarchisma lēcieniem. Viņu fi-listriskā dvēsele pareizi pačukst viņiem, ka, ātri traucoties uz priekšu, grūtāk atšķirt pareizo ceļu un ātri atrisināt sarežģītus un jaunus jautājumus nekā ikdienišķā, sīkā darba rūtiņā; tāpēc viņi instinktīvi čukst: pasarg mani, pasarg mani! lai man iet secen revolucionāri demokrātiskās diktatūras kauss! ka tik nedabūtu galu! kungi! labāk jau ejiet „lēnos soļos, uzmanīgi līkumus mezdami"!...

Nav brīnums, ka Parvusam, kas tik augstsirdīgi atbalstīja jauniskriešus, kamēr runa bija galvenokārt par vecāko un nopelniem bagāto darbinieku kooptaciju, galu galā šādā purva sabiedrībā kļuva smagi. Nav brīnums, ka viņš tajā arvien biežāk sāka izjust taedium vitae, dzīves riebīgumu. Un beidzot viņš sadumpojās. Viņš neaprobežojās ar to, ka aizstāvēja „revolūcijas organizēšanas" lozungu, kas nāvīgi bija nobiedējis jauno „Iskru", neaprobežojās ar uzsaukumiem, ko „īskra" iespieda uz atsevišķām lapiņām, ,.jako-biņu" šausmu pēc pat nepieminēdama sociāldemokrātisko strādnieku partiju^80. Nē. Atbrīvojies no pārgudrās Aksel-roda (vai Luksemburgas?) teorijas murgiem par organiza-

ciju-procesu, Parvuss beidzot prata likt uz priekšu un . nevis kā vēzis kāpās atpakaļ. Viņš negribēja darīt „Sizifa ļ darbu^4473 — bezgalīgi labot Martinova un Martova muļķī- ļ bas. Viņš uzstājās tieši (diemžēl kopā ar tukši plātīgo Trocki priekšvārdā viņa tukši plātīgajai brošūrai „Līdz I 9. janvārim^41), aizstāvēdams revolucionāri demokrātiskās] diktatūras ideju, ideju par sociāldemokrātijas pienākumu ļ piedalīties revolucionārajā pagaidu valdībā pēc patvaldī- ļ bas gāšanas. Tūkstošreiz ir taisnība Parvusam, kad viņš saka, ka sociāldemokrātijai nav jābaidās droši soļot uz priekšu, ka tai nevajag sargāties dot kopējus „triecienus^44 ienaidniekam roku rokā ar revolucionāro buržuāzisko demokrātiju ar obligātu (kas īstā vietā atgādināts) nosacījumu — nesajaukt organizācijas; soļot atsevišķi, kopā sist; neslēpt interešu dažādību; novērot savu sabiedroto tikpat kā savai ienaidnieku, ult.

Bet, jo karstākas ir mūsu simpātijās pret visiem šiem revolucionārā sociāldemokrātā lozungiem, kurš novērsies no cilvēkiem, kas velkas astē, toties nepatīkamāk pārsteidza mūs dažas nepareizās Parvusa uzņemtās notis. Un nevis piesienoties mēs atzīmējam šīs mazās nepareizības, bet tāpēc, ka no tā, kam daudz dots, daudz tiek arī prasīts. Visbīstamāk tagad būtu, ja pareizo Parvusa poziciju sakompromitētu viņa paša neuzmanība. Tieši pie šādām vismaz neuzmanīgām frāzēm iztirzājamā Parvusa priekšvārdā Trocka brošūrai pieskaitāmas šādas: „Ja mēs gribam nošķirt revolucionāro proletariātu no citiem politiskajiem virzieniem, tad mums jāprot idejiski stāvēt revolucionārās kustības priekšgalā^44 (tas ir pareizi), „būt revolucionārākiem nekā visi citi^44. Tas nav pareizi. Tas ir, tas nav pareizi, ja šo Iezi aplūkojam tanī vispārējā nozīmē, kāda tai piešķirta ar Parvusa frāzi, tas nav pareizi no lasītāja viedokļa, kas šo priekšvārdu aplūko kā kaut ko patstāvīgu, neatkarīgi no Martinova un jauniskriešiem, kurus Parvuss nepiemin. Ja paraugāmies uz šo tēzi dialektiski, t. i., relativi, konkrēti, vispusīgi, neatdarinot tos literatūras džigitus, kas pat pēc daudziem gadiem izkampj no viengabalaina darba atsevišķas frāzes un sagroza to jēgu,— tad būs skaidrs, ka Parvuss to vērsis tieši pret astē vilkšanos un tiktāl tas ir pareizi (it īpaši salīdzini turpmākos Parvusa vārdus: „ja mēs paliksim iepaka( revolucionārajai

attīstībai^1* utt.). Bet lasītājs jau nevar ņemt vērā tikai tos vien. kas velkas astē, un revolūcijas bīstamo draugu vidū, kuri nāk no revolucionāru nometnes, ir ne vien astē vilkšanās piekritēji, bet arī pavisam citi cilvēki, ir „sociālisti revolucionāri^1*, ir cilvēki, kurus kustībā ievelk notikumu straume, kuri ir nespēcīgi revolucionārās frāzes priekšā, kā Nadeždini, vai tādi, kam revolucionārā pasaules uzskata vietā ir instinkts (kā Gaponam). Viņus aizmirsis Parvuss un aizmirsis tāpēc, ka viņa iztirzājums, viņa domas attīstība nav vis ritējusi brīvi, bet to saistījušas patīkamās atmiņas par to martinovismu, no kura viņš pālas brīdināt lasītāju. Parvusa iztirzājums nav pietiekami konkrēts, jo viņš neņem vērā visu to dažādo Krievijā esošo revolucionāro virzienu kopumu, kuri ir nenovēršami demokrātiskā apvērsuma laikmetā un dabiski atspoguļo sabiedrības šķirisko nediferencētību šādā laikmetā. Neskaidras, dažreiz pat reakcionāras sociālistiskās domas šādā laikā pilnīgi dabiski ietērpjas revolucionāri demokrātiskās pro-gramās, slēpdamās aiz revolucionārās frāzes (atcerieties sociālistus revolucionārus un Nadeždinu, kas, pāriedams no „revolucionāriem sociālistiem** pie jaunās ,,Iskras“, šķiet, mainīja tikai nosaukumu). Bet šādos apstākļos mēs, sociāldemokrāti, nekad nevaram izvirzīt un neizvirzīsim lozungu: „būt revolucionārākiem nekā visi cili**. Mēs nemaz nedomāsim dzīties līdzi tāda demokrātā revolucionarismam, kurš atrauts no šķiras pamata, kurš dižojas ar frāzi, kurš kārs uz populāriem un lētiem lozungiem (it īpaši agrarajā laukā); mēs. gluži pretēji tam, vienmēr izturēsimies kritiski pret šādu revolucionarismu, atmaskosim vārdu īsto nozīmi, idealizējamo lielo notikumu īsto saturu, mācīdami, ka aukstasinīgi jāievēro šķiras un nokrāsas šķiru iekšienē viskarstākajos revolūcijas momentos.

Gluži tāpat un aiz tā paša iemesla ir nepareizas Parvusa tezes. ka „revolucionārā pagaidu valdība Krievijā būs strādnieku demokrātijās valdība**, ka, „ja Krievijas proletariāta revolucionārās kustības priekšgalā būs sociāldemokrātijā, tad šī valdība būs sociāldemokrātiskā**, ka sociāldemokrātiskā pagaidu valdība „būs viengabalaina valdība ar sociāldemokrātisku vairākumu**. Tas nevar būt, ja mēs runājam nevis par nejaušiem, acumirklīgiem epizodiem, bet par kaut cik ilgstošu revolucionāru diktatūru, kas ir

17 8. sčj.

kaut cik spējīga atstāt pēdas vēsturē. Tas nevar būt, jo kaut cik stingra (protams, ne absolūti, bet relatīvi) var būt vienīgi revolucionārā diktatūra, kas balstās uz lielum lielo tautas vairākumu. Bet Krievijas proletariats pašlaik ir Krievijas iedzīvotāju mazākums. Kļūt par milzīgu, lielum lielu vairākumu tas var, tikai savienojoties ar puspro-letariešu, pussaimnieķeļu masu, t. i., ar pilsētu un lauku trūcīgo ļaužu sīkburžuazisko masu. Un šāds iespējamās un vēlamās revolucionāri demokrātiskās diktatūras sociālās bāzes sastāvs, protams, atspoguļosies revolucionārās valdības sastāvā, padarīs nenovēršamu to, ka tajā piedalīsies vai pat būs pārsvarā raibu raibie revolucionārās demokrātijās pārstāvji. Būtu ārkārtīgi kaitīgi šai ziņā lolot kaut jebkādas ilūzijas. Ja tukši plātīgais Trockis tagad raksta (diemžēl, blakus Parvusam), ka ,.garīdzn. (iapons varēja parādīties vienreiz", ka „otram Gaponam nav vietas", tad tas ir vienīgi tāpēc, ka viņš ir tukši plātīgs. Ja Krievijā nebūtu vietas otram Gaponam, tad pie mums nebūtu vietas arī patiesi „lielai", līdz galam ejošai demokrātiskai revolūcijai. Lai kļūtu liela, lai atgādinātu 1789.—1793. un nevis 1848.—18Г>0. gadus un tos pārspētu, lai jāpaceļ uz aktivu dzīvi, uz varonīgām pūlēm, uz „pamatīgu vēsturisku jaunradi" gigantiskas masas, jāpaceļ no drausmīgas tumsonības, no neredzētas nomāktības, no neticama mežonīguma un bezcerīga stulbuma. Tā jau ceļ viņas, tā viņas pacels, — šo darbu, krampjaini pretodamās, atvieglina pati valdība, bet, saprotams, nevar būt ne runas par šo masu un viņu daudzo „savdabīgo" tautas un pat zemniecisko vadoņu pārdomātu politisko apziņu, par sociāldemokrātisku apziņu. Viņi nevar tagad tūlīt, nepiedzīvojuši daudzus revolucionārus pārbaudījumus, kļūt par sociāldemokrātiem ne tikai neizglītības dēļ (revolūcija izglīto, atkārtojam, pasakaini ātri), bet tāpēc, ka viņu šķi-riskais stāvoklis nav proletārisks, tāpēc, ka vēsturiskās attīstības objektivā loģika pašreizējā brīdī nostāda viņu priekšā demokrātiskā un nebūt ne sociālistiskā apvērsuma uzdevumus.

Un šai apvērsumā ar visu enerģiju piedalīsies revolucionārais proletariats, atstumjot no sevis vieniem piemītošo nožēlojamo astē vilkšanos un otriem piemītošo revolucionāro frāzi, ienesot šķiras noteiktību un apzinīgumu galvu

reibinošajā notikumu virpuli, ejot nelokāmi un droši uz priekšu, nebaidoties no revolucionāri demokrātiskās diktatūras, bet dedzīgi vēloties to, cīnoties par republiku un pilnīgu republikānisku brīvību, par nopietnām ekonomiskām reformām, lai radītu sev patiesi plašu un XX gadsimta paliesi cienīgu arēnu cīņai par sociālismu.

PROLETARIĀTA UN ZEMNIECĪBAS REVOLUCIONĀRĀ DEMOKRĀTISKĀ DIKTATŪRA^74

Jautājumu par sociāldemokrātijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā aktualu padarījusi ne tik daudz notikumu gaita, cik viena virziena sociāldemokrātu teorētiskie prātojumi. Divos feļetonos (13. un 14. nr-ā) mēs iztirzājām Martinova prātojumus, kurš pirmais izvirzījis šo jautājumu. Izrādās tomēr, ka interese par to ir tik liela un pārpratumi, ko rada minētie prātojumi (skaties it īpaši ,,Iskras“ 93. nr-u), tik milzīgi, ka nepieciešams vēlreiz pakavēties pie šā jautājuma. Lai kā sociāldemokrāti novēr-tētu varbūtību, ka tuvākā nākotnē mums šis jautājums būs jāatrisina ne tikai teorētiski vien, partijai katrā ziņā nepieciešama skaidrība par tuvākajiem mērķiem. Bez skaidras atbildes uz šo jautājumu nav iespējama jau tagad konsekventa propaganda un aģitacija, kam sveša svārstī-šanās vai noklusēšana.

Mēģināsim atjaunot strīda jautājuma būtību. Ja mēs gribam ne vien patvaldības piekāpšanos, bet tās īstu gāšanu, tad mums jācenšas panākt, lai cara valdības vietā stātos revolucionārā pagaidu valdība, kas, no vienas puses, sasauktu satversmes sapulci, pamatojoties uz patiesi vispārējām, tiešām un vienlīdzīgām vēlēšanu tiesībām ar aizklātu balsošanu, un kas, no otras puses, spētu faktiski nodrošināt pilnīgu brīvību vēlēšanu laikā. Un, lūk, jājautā, vai sociāldemokrātiskā strādnieku partija drīkst piedalīties šādā revolucionārā pagaidu valdībā? Pirmoreiz šo jautājumu izvirzīja mūsu partijas oportunistiskā spārna pārstāvji, proti, Martinovs. jau pirms 9. janvara, pie kam viņš un aiz viņa arī ,,Iskra“ izlēma šo jautājumu nega-tivi. Martinovs centās novest līdz absurdam revolucionāro

V. I. Ļeņina brošūras „Proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra'* vāks.

KSDSP Kaukazijas Savienības izd. — 1905. g.

sociāldemokrātu uzskatus, biedēdams viņus ar lo, ka gadījumā, ja revolūcijas organizēšanas darbs būs sekmīgs, gadījumā, ja bruņoto tautas sacelšanos vadīs mūsu partija, mums vajadzēs piedalīties revolucionārajā pagaidu valdībā. Bet šāda piedalīšanās esot nepieļaujama „varas sagrābšana'4, esot šķiriskai sociāldemokrātiskai partijai nepieļaujams „vulgārs žoresisms“.

Apstāsimies pie šā uzskata piekritēju prātojumiem. Mums saka, atrazdamās pagaidu valdībā, sociāldemokrātijā turēšot savās rokās varu; bet sociāldemokrātijā kā proletariāta partija nevarot turēt savās rokās varu, nemēģinot realizēt mūsu maksimālo progranm, t. i„ nemēģinot realizēt sociālistisko apvērsumu. Bet šādā pasākumā tagadējā laikā tā nenovēršami tikšot sakauta un tikai apkaunošot sevi, tikai veicināšot reakciju. Tāpēc, lūk, sociāldemokrātijas piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā neesot pieļaujama.

Šis prātojums pamatots uz to, ka liek sajaukts demokrātiskais un sociālistiskais apvērsums, cīņa par republiku (ietilpinot te arī visu mūsu minimālo programu) un cīņa par sociālismu. Mēģinādama tūdaļ izvirzīt par savu mērķi sociālistisku apvērsumu, sociāldemokrātijā patiesi tikai apkaunotu sevi. Tieši pret šādām miglainām un neskaidrām mūsu „sociālistu revolucionāru" idejām jau taču vienmēr ir karojusi sociāldemokrātijā. Tieši tāpēc tā vienmēr pasvītrojusi, ka gaidāmajai Krievijas revolūcijai būs buržuāzisks raksturs, tieši tāpēc tā stingri prasījusi šķirt demokrātisko minimālo programu no sociālistiskās maksimālās progra-mas. Aizmirst visu lo apvērsuma laikā var atsevišķi sociāldemokrāti. kas sliecas padoties sticlīismain, bet nevis visa partija. Šā kļūdainā ieskata piekritēji ieslīd stichisma dievināšanā. domādami, ka lielu gaita piespiedīs sociāldemokrātiju šādā stāvoklī pretēji savai gribai ķerties pie sociālistiskā apvērsuma realizēšanas. Ja tas būtu tā, tad tas nozīmētu, ka mūsu programa ir nepareiza, tad tā neatbilstu „lietu gaitai^44; ļaudis, kas dievina stichisinu, jau tieši no tā baidās, baidās par mūsu programas pareizumu. Bet viņu bailes (kuru psicholoģisko izskaidrojumu mēs centāmies parādīt savos feļetonos) ir galīgi nepamatotas. Mūsu programa ir pareiza. Taisni lietu gaita katrā ziņā apstiprinās to, un jo tālāk, jo vairāk. Tieši lietu gaita

mums ,,uztieps“ kategorisku nepieciešamību drosmīgi cīnīties par republiku, tieši šī gaiļa praktiski pavirzīs mūsu spēkus, politiski aktivā proletariāta spēkus, tieši uz šo pusi. Tieši lietu gaiļa nenovēršami uztieps mums demokrātiskā apvērsuma laikā tik daudz sabiedroto no sīkbur-žuazijas un zemniecības, kuru reālās vajadzības prasīs tieši minimālās programas realizēšanu, ka bažas par pārāk strauju pāreju uz maksimālo programu ir taisni smieklīgas.

Bet, no otras puses, tieši šie sabiedrotie no sīkburžuazis-kās demokrātijās rada jaunas bažas zināma virziena sociāldemokrātu vidū, proti, bažas par „vulgāro žoresismu". Piedalīties valdībā kopā ar buržuāzisko demokrātiju aizliedzot Amsterdamas kongresa^75 rezolūcija, tas esot žore-sisms, t. i„ proletariāta interešu neapzinīga nodevība, proletariāta pārvēršana par buržuāzijas piedēkli, proletariat» sagandēšana ar varas ārējo spožumu, jo īsta vara buržuāziskajā sabiedrībā faktiski nekādā ziņā neesot sasniedzama.

Šis prātojums nav mazāk kļūdains. Tas rāda, ka tā autori iemācījušies no galvas labas rezolūcijas, bet nav sapratuši to nozīmi; — iekaluši dažus antižoresiskus vārdiņus, bet nav apdomājuši tos un tāpēc lieto pilnīgi nevietā; — apguvuši starptautiskās revolucionārās sociāldemokrātijas pēdējo mācību burtu un nevis garu. Kas grib vērtēt žoresismu no dialektiski materiālistiskā viedokļa, tam subjektivie motivi stingri jāšķir no objektīvajiem vēsturiskajiem apstākļiem. Subjektivi Žoress gribēja glābt republiku, šai nolūkā- stādamies savienībā ar buržuāzisko demokrātiju. Šā „mēģinājuma" objektivie apstākļi bija tie, ka republika Francijā jau bija fakts un nekādas nopietnas briesmas tai nedraudēja; — ka strādnieku šķirai bija pilnīga iespēja attīstīt patstāvīgu politisku šķiras organizāciju un strādnieku šķira pietiekami neizmantoja šo iespēju pa daļai tieši tāpēc, ka viņas vadoņi pārpārim izdarīja tukšus parlamentārus vingrinājumus, —— ka patiesībā strādnieku šķirai vēsture jau objektivi bija izvirzījusi sociālistiskā apvērsuma uzdevumus, no kura proletariātu mānīju nost Miljerani, solīdami niecīgas sociālās reformas.

Tagad ņemiet Krieviju. Subjektivi tādi revolucionārie sociāldemokrāti kā vperjodovieši vai Parvuss grib nosargāt republiku, šai nolūkā stādamies savienībā ar revolucionāro buržuāzisko demokrātiju. Objektīvie apstākļi atšķiras no Francijas apstākļiem kā debesis no zemes. Objektivi vēsturiskā lietu gaita tagad nostādījusi Krievijas proletariātu tieši uzdevuma priekšā — izdarīt demokrātisku buržuāzisku apvērsumu (kura visu saturu īsuma dēļ mēs apzīmējam ar vārdu republika); šā paša uzdevuma priekšā stāv visa tauta, t. i., visa sīkburžuazijas un zemniecības masa; bez šā apvērsuma nav domājama kaut cik plaša patstāvīgas šķiras organizācijas attīstība sociālistiskā apvērsuma izdarīšanai.

Iedomājieties konkrēti, cik atšķirīgi ir objektivie apstākļi, un sakiet: ko lai domājam par cilvēkiem, kas aizmirst šo atšķirību, aizraudamies ar dažu vārdu līdzību, ar dažu burtu līdzību, ar subjektivā motivējuma vienādību?

Tā kā Zoress Francijā esot dievinājis buržuāzisko sociālo reformu, nepareizi segdamies ar subjektivo mērķi cīnīties par republiku, tad tāpēc mums, Krievijas sociāldemokrātiem, esot jāatsakās no nopietnas cīņas par republiku! Taču pie tā, tieši pie tā nonāk jauniskriešu pārgudrība.

Patiesi, vai nav skaidrs, ka cīņa par republiku proletariātam nav domājama bez viņa savienības ar sīkburžua-zisko tautas masu? Vai nav skaidrs, ka bez revolucionārās proletariāta un zemniecības diktatūras nevar būt ne mazākās cerības uz šās cīņas panākumiem? Viens no galvenajiem iztirzājamā uzskata trūkumiem ir tā nedzīvī-gums, šabloniskums, tas, ka netiek ievēroti revolūcijas laika apstākļi. Cīnīties par republiku un tai pašā laikā atteikties no revolucionārās demokrātiskās diktatūras, tas ir tikpat, it kā Oijama nolemtu cīnīties pret Kuropat-kinu pie Mukdenas, jau iepriekš atteikdamies no domas, ka viņš pats iesoļos Mukdenā. Jo, ja mēs, revolucionārā tauta. t. i.. proletariats un zemniecība, gribam „kopā sist“ patvaldību, tad mums tā arī kopā galīgi jāsasit, kopā jānosit un kopā jāatsit nenovēršamie mēģinājumi restaurēt to! (Iebilstam vēlreiz, lai izvairītos no iespējamiem pārpratumiem, ka mēs ar republiku saprotam ne tikai un pat ne tik daudz valdīšanas formu, cik visu mūsu minimālās programas demokrātisko pārveidojumu kopumu.) Vajadzīga patiesi skolnieciska vēstures izpratne, lai iedomātos

lielas gaitu bez „lēcieniem" kā kaut kādu lēni un vienmērīgi kāpjošu taisnu līniju: sākumā il kā ir kārta liberālajai lielburžuazijai — neliela patvaldības piekāpšanās, tad kārta revolucionārajai sīkburžuazijai — demokrātiskā republika, beidzot kārta proletariātam — sociālistisks apvērsums. Šī aina ir pareiza visā visumā, pareiza „garos posmos*1, kā saka franči, apmēram veselā gadsimtā (piein., Francijai no 1789. līdz 1905. gadam), bet. lai sastādītu sev pēc šās ainas pašam savas darbības plānu revolucionārajā laikmetā, — tad vajag būt filistrības virtuozam. Ja Krievijas patvaldība nepratīs izgrozīties pat tagad, tikusi cauri ar apcirptu konstitūciju, ja to ne vien satricinās, bet patiesi nogāzīs, tad acīm redzot būs vajadzīga visu progresivo šķiru revolucionārās enerģijas gigantiska piepūle, lai šo iekarojumu nosargātu. Un šis „nosargātu** nav nekas cits kā proletariāta un zemniecības revolucionārā diktatūrai Jo vairāk mēs iekarosim tagad, jo enerģiskāk mēs sargāsim iekaroto, toties mazāk vēlāk spēs atņemt nenovēršamā nākamā reakcija, toties īsāki būs šie reakcijas intervāli, toties vieglāks būs uzdevums proletariātu cīnītājiem, kas nāk aiz mums.

Bet te parādās cilvēki, kuri grib jau iepriekš, pirms cīņas, tikpat kā ar olekti ,.pēc Ilovaiska*1 atmērīt pieticīgu nākamo iekarojumu kumosiņu. — kuri pirms patvaldības krišanas, pat jau pirms 9. janvara bija iedomājušies biedēt Krievijas strādnieku šķiru ar briesmīgās revolucionārās demokrātiskās diktatūras bubuli! Un šie olektnieki pretendē uz revolucionāro sociāldemokrātu nosaukumu...

Piedalīties pagaidu valdībā kopā ar buržuāzisko revolucionāro demokrātiju. — gaužas viņi, — tas taču nozīmē svētīt buržuāzisko iekārtu, svētīt cietumu un policijas, bezdarba un nabadzības, īpašuma un prostitūcijas saglabāšanu. Šis arguments ir vai nu anarchistu, vai narodņiku cienīgs. Sociāldemokrātijā nenovēršas no cīņas par politisko brīvību, pamatojoties uz to, ka tā ir buržuāziskā politiskā brīvība. Sociāldemokrātijā raugās uz buržuāziskās iekārtas „svētīšanu** no vēstures viedokļa. Kad Feier-bacham jautājuši, vai viņš svētījot Bichnera, Fogta un Molešota materiālismu, viņš atbildējis: es svētīju materiālismu tā attiecībās pret pagātni, bet nevis tā attiecībās pret nākotni. I.ūk. gluži tāpat arī sociāldemokrātijā svētī bur-

žuazisko iekārlu. Viņa nekad nav baidījusies un nekad nebaidīsies teikt, ka svētī republikāniski demokrātisko buržuāzisko iekārtu, salīdzinot ar palvaldnieciski dzimt-būtniecisko buržuāzisko iekārtu. Bet viņa ,,svētī“ buržuāzisko republiku vienīgi kā Šķiru kundzības pēdējo formu, svētī to kā visizdevīgāko arēnu proletariāta cīņai pret buržuāziju, svētī nevis par tās cietumiem un policiju, īpašumu un prostitūciju, bet lai plaši un brīvi cīnītos pret šīm jaukajām iestādēm.

Protams, mēs nebūt nedomājam apgalvot, ka mūsu piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā nenes sev līdzi nekādu briesmu sociāldemokrātijai. Nav un nevar būt tādas cīņas formas, tāda politiskā stāvokļa, kas nenestu sev līdzi briesmu. Ja nav revolucionārā šķiras instinkta, ja nav viena vesela pasaules uzskata, kas stāv zinātnes līmeni, ja nav (lai biedri jauniskrieši nedusmo, ka es to saku viņiem) prāliņa mājās, — tad bīstama ir arī piedalīšanās streikos — var novest pie ekonomisma, — un piedalīšanās parlamentārā cīņā — var beigties ar parlamentam kretīnismu^76, — un zemstu liberālās demokrātijās atbalstīšana — var novest pie „zemstu kampaņas plāna“. Tad ir bīstami pat lasīt ļoti derīgos Žoresa un Olara darbus par franču revolūcijas vēsturi — var novest pie Martinova brošūras par divām diktatūrām.

Saprotams, ja sociāldemokrātijā kaut uz brīdi aizmirstu proletariāta šķiras afšķirīgumu no sīkburžuazijas, ja tā nelaikā noslēgtu mums neizdevīgu savienību ar vienu vai otru inteliģentisku sīkburžuazisku partiju, kas nav uzticības vērta, ja sociāldemokrātijā kaut uz brīdi atstātu neievērotus savus patstāvīgos mērķus un nepieciešamību (visās un visādās politiskās situācijās un konjunktūrās, visos un visādos politiskos pagriezienos un apvērsumos) centrā nostādīt proletariāta šķiras pašapziņas un viņa patstāvīgās politiskās organizācijas attīstību. — tad piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā būtu ārkārtīgi bīstama. Bet ar šo nosacījumu, atkārtojam, un tādā pašā mērā ir bīstams kurš katrs politisks solis, ('.ik ļoti nepamatota ir šo iespējamo bažu attiecināšana uz to, kā tagad revolucionārā sociāldemokrātijā nostāda tuvākos uzdevumus, to visiem parādīs pašas vienkāršākās izziņas. Nerunāsim par sevi, nesāksim atkārtot daudzos paziņojumus,

brīdinājumus, norādījumus par jautājumu, ko mēs aplūkojam avīzē ,,Vperjod“, — atsauksimies uz Parvusu. Izteikdamies, ka sociāldemokrātijai jāpiedalās revolucionārajā pagaidu valdībā, viņš ļoti enerģiski uzsver nosacījumus, kas mums nekad nav jāaizmirst: kopā sist, atsevišķi soļot, nesajaukt organizācijas, novērot sabiedroto kā ienaidnieku utt. Mēs neapstājamies sīkāk pie lietas šās puses, kas jau atzīmēta feļetonā.

Nē, patiesās politiskās briesmas sociāldemokrātijai tagadējā laikā nepavisam neslēpjas tur, kur tās meklē jaun-iskrieši. Mums jābaidās nevis no domas par revolucionāro demokrātisko proletariāta un zemniecības diktatūru, bet no astē vilkšanās un nedzīvīguma gara, kas demoralizējoši iedarbojas uz proletariāta partiju, izpauzdamies daždažādās organizacijas-procesa, apbruņošanās-procesa teorijās u. tml. Ņemiet, piemēram, ,,īskras“ jaunāko mēģinājumu noteikt atšķirību starp revolucionāro pagaidu valdību un revolucionāro demokrātisko prolelariata un zemniecības diktatūru. Vai tad tas nav nedzīvas scholasti-kas paraugs? Ļaudis, kas izgudro šādas atšķirības, spējīgi savirknēt skaistus vārdus, bet nepavisam nav spējīgi domāt. Patiesībā attiecība starp norādītajiem jēdzieniem ir apmēram tāda kā attiecība starp juridisko formu un šķi-risko saturu. Kas saka: „revolucionārā pagaidu valdība", tas uzsver lietas valstiski tiesisko pusi, valdības izcelšanos nevis no likuma, bet no revolūcijas, valdības, ko saista nākamā satversmes sapulce, pagaidu raksturu. Bet vienalga kāda būtu forma, kāda būtu izcelšanās, kādi būtu apstākļi, katrā ziņā ir skaidrs, ka revolucionārā pagaidu valdība nevar nebalstīties uz zināmām šķirām. Pietiek tikai atcerēties šo ābeces patiesību, — lai redzētu, ka revolucionārā pagaidu valdība nevar būt nekas cits kā proletariāta un zemniecības revolucionārā diktatūra. Tātad šķirošana, ko izdara „Iskra", tikai velk partiju atpakaļ uz neauglīgiem vārdu strīdiem, projām no uzdevuma konkrēti analizēt šķiru intereses Krievijas revolūcijā.

Vai ņemiet kādu citu „Iskras" prātojumu. Sakarā ar saucienu: lai dzīvo revolucionārā pagaidu valdība! „Iskra" pamācīdama aizrāda: „vārdu kombinācijā „lai dzīvo" un „valdība" apgāna lūpas". Vai tad tā nav tukši plātīga frāze? Viņi runā par patvaldības gāšanu un tai pašā laikā

baidās apgānīt sevi ar apsveikumu revolucionārajai valdībai! Patiesi jābrīnās, ka viņi nebaidās apgānīties ar apsveikumu republikai: jo, kur ir republika, tur katrā ziņā ir valdība, un neviens sociāldemokrāts nekad nav šaubījies par to, ka tā ir tieši buržuāziskā valdība. Kāda tad ir starpība starp revolucionārās pagaidu valdības apsveikšanu un demokrātiskās republikas apsveikšanu? Vai tad patiešām sociāldemokrātijai, visrevolucionārākās šķiras politiskai vadītājai, vajag līdzināties anemiskai un histēriskai vecmeitai, kas klīrīgi tiepjas, ka nepieciešama vīģes lapa: apsveikt to, kas slēpjas aiz buržuāziski demokrātiskās valdības, var, bet tieši apsveikt revolucionāri demokrātisko pagaidu valdību nevar?

Aina: Pēterburgas strādnieku sacelšanās uzvarējusi. Patvaldība gāzta. Pasludināta revolucionārā pagaidu valdība. Rruņoti strādnieki gavilē, saukdami: lai dzīvo revolucionārā pagaidu valdība! Sāņus stāv jauniskrieši un, savas šķīstās acis pacēluši un sizdami pie savas morāliski jūtīgās sirds, teic: kungs, mēs pateicamies, ka neesam līdzīgi šiem muitniekiem, ka mēs neesam apgānījuši savas lūpas ar tādām vārdu kombinācijām...

Nē un tūkstošreiz nē, biedri! Nebaidieties apgānīt sevi, piedalīdamies enerģiski jo enerģiski, ne no kā nevairīdamies, kopā ar revolucionāro buržuāzisko demokrātiju republikāniskajā apvērsumā. Nepārspīlējiet šās piedalīšanās briesmas, ar kurām pilnīgi var tikt galā mūsu organizētais proletariats. Revolucionārās proletariāta un zemniecības diktatūras mēneši veiks vairāk nekā gadu desmiti mierīgas, notrulinošas politiskā sastinguma atmosfēras. Ja Krievijas strādnieku šķira pēc. 9. janvara prata politiskās verdzības apstākļos mobilizēt pāri par miljonu proletāriešu kolektivai, neatlaidīgai un izturētai cīņai, — tad revolucionāri demokrātiskās diktatūras apstākļos mēs mobilizēsim desmitiem miljonu pilsētu un lauku trūcīgo ļaužu, Krievijas politisko revolūciju mēs padarīsim par Eiropas sociālistiskā apvērsuma prologu.

Iespiests pēc avīzes %.\perjod“ teksta

„Vperjod". 1b. nr., 1905. p. 12. apriti 30. mariū).

FRANČU UN KRIEVU PARAŽAS ..IESMĒRĒT**!

Vācijas sociāldemokrātiskā avīze „Vorvvārts"[81] ar šādu virsrakstu šajās dienās ievietojusi ārkārtīgi vērtīgu dokumentu: Žila Guena (Jules Gouin) kga, Batiņolas (Parizes priekšpilsēta) lielas māsiņu fabrikas direktora, vēstules oriģinālu kādam ierēdnim, kas kalpo vienā no Pēterburgas ministrijām. Franču fabrikai ar Šā kunga starpniecību pasūtītas 114 lokomolives. Pasūtījuma kopvērtība (27 700 franku par katru lokomotivi) — 3 miljoni franku, t. i., apmēram 1 200000 rubļu. Par starpniecību pasūtījuma piegādāšanā dižciltīgais ministrijas ierēdnis (kuram droši vien, piebildīsim mēs, ir diezgan augsts postenis) saņem, kā redzams no vēstules, pirmkārt, divus procentus no pirkšanas sumas. Tas iznāk apmēram 25 000 rubļu. No vēstules (ko telpu trūkuma dēj mēs visu neritējām) redzams, ka no šās sumas starpnieks 13 000 franku jau saņēmis, pārējais tiek izmaksāts dažādos termiņos. Turklāt par grozījumiem parastajā lokomotivju tipā Krievijas ceļu vajadzībām tiek maksāts īpaši. Parizes firmas Pēterburgas pārstāvis apņemas jau laikus paziņot šim ierēdnim, cik liela būs šī fabrikas prasītā papildu maksa. Bet ja ierēdnis ,,iz-dabū“ no Krievijas valdības augstāku cenu nekā tā, kuru noteikusi fabrika, tad starpību pēc norunas arī iegūst viņš kā „starpnieks". Franču vēstules vācu tulkojumā to sauc par Vermittlungsgebiihr, „atalgojumu par starpniecību”. Īstenībā, protams, ar šo izteicienu tiek segta visnekaunīgākā blēdība un valsts kases apzagšana, ko kopīgi pēc norunas izdara Francijas kapitālists un Krievijas ministrijas ierēdnis.

,,Vorwārts“ pareizi saka, ka šī vēstulp spožā gaismā parāda krievu pcrkamību un to, kā ārzemju kapitāls gūst labumus no šās pērkamības. Vēstule dokumentāri pierāda, kāda ir parastā „veikalniecisko" attiecību prakse civilizētajās kapitālistiskajās nācijās. Arī Eiropā viscaur dara šādas lietas, bet nekur tās nedara tik nekaunīgi kā Krievijā, nekur nav tādas „politiskās drošības" (drošības, ka neatklās) pērkamībai kā patvaldnieciskajā Krievijā. Saprotams, — beigās secina Vācijas soc.-dem., — kāpēc Eiropas rūpniecība ieinteresēta, lai saglabātos Krievijas patvaldība ar tās neatbildīgajiem ierēdņiem, kas slepus piekopj smalkus darbiņus! Saprotams, kāpēc Krievijas ierēdņi rokām un kājām pretojas konstitūcijai, kas draud publiski kontrolēt administrāciju. Pēc šā piemēra varam iedomāties, kādu naudiņu „nopelna" sev Krievijas birokrātijā krievu-japaņu karā, — kādas sumas nonākušas ministriju ierēdņu kabatās Pēterburgā, kaut vai vācu okeānā tvaikoņus pārdodot Krievijai! Tautas posts ir zelta lietus kara materiālu piegādātājiem un pērkamiem, ierēdņiem.

Iespiests pēc avīzes ,,Vpcrjod,t teksti»

>.VperjodJ4. лг., 1905. o. 12. aprīli 30. martā)

NO SLIMĀS GALVAS UZ VESELO*

,,Iskras“ 92. nr-ā ievietots raksts „Stingrā kursa līkloči^1*, kas cenšas pierādīt, ka īstenībā avīze .,Vperjod“ nebūt neturoties stingri un nelokāmi pie vecās „lskras^1* principiem tin līnijas, bet, gluži otrādi, līkločus ejot pa jaunās „lskras^1* pēdām. Būtībā šis apgalvojums ir tik jocīgs, ka nopietni pat apstāties pie tā nebūtu vērts. Raksturīgs te nav jaunās „lskras** polemikas saturs, jo tai tieši nav nekāda satura, bet tās paņēmieni. Pie šiem paņēmieniem uzkavēties ir vērts; to iztirzājums mums rāda, ka starp polemiku un polemiku ir starpība. Veco „Iskru^11 nemīlēja polemikas pēc. bet neviens cilvēks nekad pat neiedomājās pasludināt šo polemiku par neprincipialu. Jauno ,.lskru“ polemikas pēc nicina, tāpēc ka tiklab daudzi praktiskie darbinieki, kā arī konsekventie rabočedjelci un „samierinātāji^11 ar Pļechanovu priekšgalā redz polemikas neprin-cipialo raksturu.

Ar kādiem paņēmieniem operē šāda polemika, to tad arī mēs gribam rādīt lasītājam.

Sekosim soli pa solim „Iskrai^11. „Vpcrjod^11 grūž partiju uz šķelšanos, — saka tā. Tas nav tiesa. Visi, kas pētījuši partijas krizi nevis pēc pļāpām, bet pēc dokumentiem, zina, ka tieši mazākums tūdaļ pēc otrā kongresa sašķēla partiju, bet slepeni, radīdams slepenu organizāciju. Runādama tagad nepatiesību, „Iskra^11 liekuļo. Par atklātu šķelšanu var nīst, par slepenu nevar nenicināt. „Vperjod^11 negrib slepenu šķelšanu, tas ir viss.

Nokavējies telpu trukuma dē|.

Tālāk, mūs grib pieķert pretrunā jautājumā par auto-nomismu un centralismu. Ļeņins, lūk, „Soļos"* esot apgalvojis, ka autonomisms esot oportunisma princips, bet tagad Vairākuma Komiteju Birojs pats aizstāvot iespējami plašu vietējo komiteju autonomiju. Ļeņins esot apgalvojis, ka birokrātisms attiecībā pret demokrātismu esot revolucionārās sociāldemokrātijas organizatoriskais princips attiecībā pret oportunistu organizatorisko principu, bet VKB pats runājot par birokrātismu. Tāds saturs ir pret mums vērstajai apsūdzībai. Tā atkal ir celta uz tiešas nepatiesības. Ļeņins „Soļos" (un pirms „Soļiem" „Vēstulē „lskras" redakcijai"**) desmitiem un simtiem reižu ir atrunājies, paziņojis, atgādinājis un uzsvēris, ka frāzes pret birokrātismu, par autono-mismu u. t. jpr. ir ārkārtīgi nenoteiktas, tām ir daždažāda patvaļīgi grozāma jēga. Pēc būtības ar šīm frāzēm tiek segta, simtiem reižu ir teicis Ļeņins, vienīgi vēlēšanās pēc kooplacijas. Šie Ļeņina vārdi tagad ir apstiprinājušies pilnīgi un visdokumentārākā veidā. Ja nu mēs būtu ar mieru ņemt šos vārdus principiāli, — teica Ļeņins (ja būtu ar mieru!), — tad mēs redzētu sekojošo. Birokrātisms, vispār aplūkots, var nozīmēt kancelejismu, vilcināšanu, papīru varu, formālās atbildes. Tāds birokrātisms nav labs, teica Ļeņins un ilustrēja savus vārdus ar pazīstamo Martova sarakstīto statūtu projektu. Kaut cik godīgam lasītājam ir skaidrs, ka VKB runā par šādu birokrātismu, un pret avīzi „Vperjod" vērstā apsūdzība par pretrunu izrādās bērnišķība. Birokrātisms var nozīmēt ikvienas opozīcijas likumīgo un, ja atļauts tā izteikties, „dabisko" tiesību pārkāpšanu, cīņu pret mazākumu ar nepareiziem līdzekļiem. Tāds birokrātisms ir iespējams, teica Ļeņins, bet tajā nav nekā principiālā. Pret to vajag cīnīties, cīnīties, izstrādājot konstitucionālās mazākuma tiesību garantijas. Tādas garantijas skaidri, tieši un atklāti pirmoreiz ierosināja akmenscielic jeb. pēc tagadējā apzīmējuma, vperjodovieši pazīstamajā 22-u deklarācijā***, kas izdota augustā, pirms 7 mēnešiem, un kas kopš tā laika nav

* Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 175.—370. tpp. Red.

** Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 175.—370. tpp. un 90.—93. tpp. Red. *** Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 397.—403. tpp. Red.

18 8. sēj.

radījusi ne mazāko jauniskriešu mēģinājumu nedivdomīgi noteikt savu izturēšanos pret šo deklarāciju.

Tomēr ne vien šādā veidā iespējams izprast birokrātismu, antiaulonomismu u. t. jpr., bet iespējams arī patiesi principiāli izprast tos nevis kā atsevišķas nepareizības, galējības u. t. jpr., bet kā visas organizācijas vispārējus principus. Tādu izpratni mums uztiepa nieņševiki pretēji mūsu gribai, pretēji mūsu pretestībai. Ļeņins tiklab „Vēstulē ,,Iskras“ redakcijai", kā arī „Soļos" simtiem reižu brīdināja pret šādu izpratni, kas aptumšo krizes un šķelšanās konkrēto un faktisko gaitu. Ļeņins tieši aicināja „Vēstulē ,.Iskras" redakcijai": atmetiet blēņas, kungi, te ir Vio ķildu! Ļeņinam bruka virsu par to, un СО sāka pierādīt, ka ir principi. Nu, ja tā, tad autonomisma princips ir patiesi oporlunistisks soc.-dem. organizācijas princips, atbildēja Ļeņins un atbildēs vienmēr vperjodovieši. Ja tā, tad jūsu klaigas pret birokrātismu principiāli ir pilnīgi viendabīgas ar žoresistu klaigām Francijā, ar bern-šteiniešu — Vācijā, ar reformistu — Itālijā. Lūk, kāds ir stāvoklis; lai pārliecinātos par to, vajag tikai pēc dokumentiem un nevis pēc labu paziņu apgalvojumiem pētīt partijas krizi. Ļeņins jau otrā kongresā leica bundistam Liberam (skaties protokolus), ka viņš sargās „kaut kādas" Tulas komitejas* autonomiju pret sīkumainu cenlralismu; Ļeņins ne ar skaņu neiebilda pret šās autonomijas nodrošināšanu mūsu partijas statutu 8. §. Bet autonomisma principu nekad nav aizstāvējis nedz Ļeņins, nedz VKB; to aizstāvēja Akimovs, Libers, jauniskrieši. Neinformēta lasītāja priekšā, protams, nav grūti sarežģīt lietu, paķerot no dažādām vietām pilnīgi dažādos apstākļos teiktus vārdiņus, kam ir pilnīgi dažāda jēga, — bet pret avīzēm, kuras polemizē, izmantojot šādus izķertus izteicienus, izturas kā pret avīzi „Novoje Vremja"77.

Ņemiet „Strādnieka" brošūru. Kāda ir lietas būtība, ko sarežģī „Iskra"? Tāda, ka bezprincipu ļaudis iekrituši ar savām klaigām par autonoinisma principu u. tini., jo atbilde varēja būt vienīgi prasība pēc vēlēšanu principa. Tad šie iekritušie ļaudis sāka atkāpties. Turpretim vperjo-

* Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 421. Ipp. lieci.

)

dovieši ir teikuši un saka: lepoties ar autonomisma, demokrātismā frāzēm un „principiem^14 nav pieklājīgi, bet ja vajadzīgi nopietni, lietišķīgi statutu grozījumi Krievijas apstākļos iespējamā demokrātismā garā, tad sāksim tieši un atklāti apspriest tos. „Vperjod^11 izaicināja „Strādnieku^11: uzrādiet kaut vienu vietu soc.-dem. literatūrā, kur tikpat skaidri kā Ļeņina rakstā^82 būtu runāts par nepieciešamību uzņemt strādniekus partijas komitejās. „Strādnieks^11, ko bija apmulsinājuši jauniskrieši, atbildēja presē, ka izaicinājumu pieņemot; bet izrādījās, ka viņš nesaprot, ko nozīmē pieņemt izaicinājumu, jo nekādu citu vietu viņš nekur nav parādījis, bet tikai padraudējis „sadot^11 Ļeņinam vai „izrēķināties^11 ar viņu. Dabiski, ka „Vperjod^11 neatbildēja uz šiem briesmīgajiem draudiem.

Ņemiet tālāk jautājumu par vienu centru. Ļeņins, lūk, „Soļos^11 esot teicis, ka vienu centru esot aizstāvējuši opor-tunisli, bet tagad vienu centru aizstāvot VKB. Atkal tas pats rupjais viltojums, kas domāts neinformētam vai neuzmanīgam lasītājam. Kas gribēs izlasīt „Soļus^11, tas redzēs (28. Ipp., ko rūpīgi atstāj neievērotu „Iskras^11 feļetonists), ka Ļeņins jau sen pirms boļševika pirmā raksta pret diviem centriem (Rjadovoja raksts „Mūsu domstarpībās^11) rakstījis, ka divu centru ideja „ievēroja tieši Krievijas soc.-dem. strādnieku kustības pagaidu (klausietiesI) un īpašās vajadzības politiskās verdzības apstākļos, ar noteikumu pirmsākuma operativo bāzi revolucionārām uzbrukumam radīt ārzemēs^11. „Pirmajai idejai, — tūdaļ teikts „Soļos^11 par centralisma ideju vispār, — kā vienīgi (klausieties!) principiālai vajadzēja (pēc vecās „Iskras^11 plāna) cauraust visus statūtus; otrā kā daļēja, ko radījuši vietas un darbības veida pagaidu apstākļi, bija šķietama atkāpšanās no centralisma, radot divus centrus^11 (28. Ipp.)[83]. Atļaujam lasītājam tagad spriest par mūsu partijas „Novoje Vremja^11 polemikas paņēmieniem! „Iskra^11 mēģina vienkārši piekrāpt lasītāju, noslēpdama viņam 1) ka Ļeņins jau sen norādījis uz divu centru idejas pagaidu, daļējo nozīmi; 2) ka tāpēc Ļeņins to, ka oporlunisti aizstāv vienu centru, nekad nav izskaidrojis ar vispārējiem principiem, bet

vienīgi ar „vietas un darbības veida pagaidu apstākļiem*1, tādiem apstākļiem, kad partijas oportunistiskais spārns faktiski aizstāvēja un tam vajadzēja aizstāvēt vienu centru. Ka vecā ,,Iskra“ bija balsts cīņā pret oportunismu, tas ir lakts. Ka kongresā tieši oportunistiskais spārns bija mazākums, tas arī ir fakts. Kāds gan tur brīnums, ka tagad, kad jaunā ,,Iskra“ ir izrādījusies oportunistiska, kad Krievija parādījusi vairāk principiālās stabilitātes un partejiskas izturēlības nekā ārzemes, ka tagad „pagaidu ap-stāk|i“ ir grozījušies? Mūs tagad nemaz nepārsteigtu, ja rabočedjeļci, Martinovs, „purvs** un jauniskrieši aizstāvētu (piemēra dēļ teiksim, trešajā kongresā) divus centrus, bet visi boļševiki (vai gandrīz visi) t— vienu centru. Tas būtu tikai „pagaidu apstākļiem** atbilstošs grozījums cīņas paņēmienos par tiem pašiem revolucionārās sociāldemokrātijas principiem, vecās „Iskras" principiem, par ko Ļeņins un boļševiki nelokāmi ir cīnījušies un cīnās. Saskatīt šādā pagriezienā „brīnumus** var tikai avīzes „Novoje Vremja** tipa ļaudis. (Mēs teicām, ka par vienu centru var būt gandrīz visi boļševiki. Kā tas būs III kongresā, to mēs vēl redzēsim. Mūsu vidū ir dažādas domas par „vielas un darbības veida pagaidu apstākļu** nozīmi, un mēs visas šīs domas salīdzināsim un „rezumēsim** kongresā.)

Šķiet, ka jaunās „Iskras** polemikas paņēmieni pietiekami noskaidrojas no iepriekšējā, un tagad mēs varam izteikties īsāk. ,,Iskra“ saka, ka VKB esot pārkāpis partijas disciplinu, sasaukdams kongresu pretēji statūtiem, neievērojot Padomi. Tas nav tiesa, jo Padome daudz agrāk pārkāpusi statūtus, izvairīdamās no kongresa. Mēs to jau sen un atklāti esam pateikuši presē (Orlovskis)’8. Pēc tam kad meņševiki ar slepenu šķelšanu bija saskaldījuši partiju un ar krāpšanu izvairījušies no kongresa, mums nebija nekādas citas praktiskas izejas no nejēdzīgā stāvokļa kā vienīgi kongress pretēji centru gribai. ,,Iskra“ saka, ka avīzes „Vperjod** 9. nr-a ievadraksts — „Jauni uzdevumi un jauni spēki**, pastāvēdams uz nepieciešamību visai ievērojami paplašināt visdažādāko partijas organizāciju skaitu, runājot pretim statutu Ļeņina pirmā paragrafa idejai, jo Ļeņins, aizstāvēdams kongresā savu ideju, runājis par nepieciešamību sašaurināt partijas jēdzienu. Šo ,.Iskras** iebildumu var rekomendēt kā. loģikas uzdevumu, ko uzdod

ģimnāzijā, lai apmācītu jaunatni orientēties polemikā. Boļševiki ir teikuši un saka, ka vajag sašaurināt partiju līdz partijas organizāciju sumai jeb kompleksam un pēc tam palielināt šo organizāciju skaitu (sk. kongresa protokolus un ,,Sojus“, 40. u. c. lpp., it īpaši 40. un 41., un 46. lpp.)[84]. Jaunā ,,Iskra“ sajauc partijas ietvaru paplašināšanu ar partijas jēdziena paplašināšanu, partijas organizāciju skaita paplašināšanu ar partijas paplašināšanu aiz partijas organizāciju robežām! Lai paskaidrotu šo sarežģīto lietu, minēsim pavisam elementāru piemēriņu: vienkāršības dēļ pieļausim, ka visa armija sastāv tikai no viena ieroču veida cilvēkiem; armijas sastāvu vajag sašaurināt līdz personu sumai, kuras paliesi izturējušas pārbaudi, ka tās prot šaut, neļaujot tām atkratīties ar frāzēm un apgalvojumiem, ka viņas derīgas karam; pēc tam vajag visādi censties palielināt cilvēku skaitu, kuri spēj izturēt pārbaudi prašanā šaut. Vai jūs tagad nesākat mazliet saprast, par ko ir runa, jauniskriešu kungi?

,,Iskra“ raksta, atmaskodama avīzi „Vperjod": „Agrāk tika prasīti tikai stingri sociāldemokrāti, kam jābūt atzītiem par tādiem, tagad vissvētākajā vielā laiž visus elementus, atskaitot apzinīgi nesocialdemokratiskos“. Ņemiet avīzes „Vperjod" 9. nr-u un lasiet: „Lai visi... pulciņi, atskaitot apzinīgi nesocialdemokraliskos, vai nu tieši iestājas partijā, vai arī pieslienas partijai (kursivs autora). Pēdējā gadījumā nevar prasīt nedz mūsu programas pieņemšanu, nedz obligātās organizatoriskas attiecības ar mums"[85],.. Vai patiešām nav skaidrs, ka ,,Iskra“ izdara tiešu viltojumu, sajaukdama 1o, ko „agrāk prasīja", lai ietilpinātu partijā, ar to, ko „tagad pieļauj" grupai, kura partijai pieslienas? Boļševiki gan agrāk teica, gan tagad saka avīzē „Vperjod", ka pašieskaitīšanās partijā ir inteliģentisks anarchisms, ka partijas biedriem ne tikai vārdos vien jāatzīst „obligātās organizatoriskās attiecības". To nesaprast var tikai tas, kura nolūks ir ienest jucekli. Avīzes „Vperjod" lozungs bija: jauniem uzdevumiem organizējiet jaunus spēkus partijas organizācijās vai vismaz organizācijās, kas pieslienas partijai. ,,Iskras“ lozungs — „plašāk dur-vis“. Vieni saka: ņemiet jaunus strēlniekus savos pulkos, organizējiet tos, kas mācās šaut, paligvienībās. Otri saka: plašāk durvis! lai pats ieskaita sevi armijā, kas un kā vēlas I

Jautājumā par revolūcijas organizēšanu un apbruņoša-nās organizēšanu ,,Iskra“ tagad grib iegalvot, ka tai ar avīzi ,,Vperjod“ domstarpību neesot. Mēs vispirms jautāsim: bet kā tad Parvuss? Ja nelietīgā avīze ,,Vperjod“ sagudrojusi domstarpības, tad kāpēc jūs līdz galam neizskaidrojaties ar jauniskrieti Parvusu, ko nevar turēt aizdomās, ka viņš gribētu piesieties ,,Iskrai“? Jums taču pašiem pirmajiem vajadzēja atzīt, ka jūs neesat vienis prā-tis ar Parvusu? Kāpēc šī slēpšanās rotaļa? Pēc lietas būtības jaunā ,,Iskra“ te uzstājas pret avīzi ,,Vperjod“ gluži tāpat, kā „Rabočeje DjeIo“ uzstājās pret veco ,,Iskru“. Nevar vien pietiekami rekomendēt biedriem, kas interesējas par savas partijas vēsturi, pārlasīt žurnālu ,,Rab. Djelo“, it īpaši 10. nr-u. Žurnālam „Rab. Djelo“ rādīja, ka tas noniecina politiskās cīņas uzdevumus. Tas iebilda: bet ,,Iskra“ pietiekami nenovērtē ekonomisko cīņu. Jaunajai ,,Iskrai“ rāda, ka tā noniecina revolūcijas organizēšanas, sacelšanās realizēšanas, strādnieku apbruņošanas uzdevumus, sociāldemokrātijas piedalīšanās uzdevumus revolucionārajā pagaidu valdībā. Jaunā ,,lskra“ iebilst: bet ,,Vperjod“ pietiekami nenovērtē revolūcijas un sacelšanās stichismu, politikas pārsvaru pār ,,techniku“ (apbruņo-šana). Vienāda veida astē vilkšanās pozicija noved pie vienāda veida argumentiem. Savu neprašanu dot vadošu lozungu jautājumā par jaunajiem uzdevumiem cilvēki aizsedz, rezonēdami par to, ka sevišķi svarīgi esot vecie uzdevumi. Tiek izķerti atsevišķi vārdiņi, lai parādītu, kā pats oponents vērtē veco uzdevumu nozīmi, sociāldemokrātijas ābeces nozīmi. Protams, biedri jauniskrieši, mēs augsti vērtējam sociāldemokrātijas ābeci, bet mēs negribam mūžīgi palikt tikai pie ābeces vien. Tas arī ir viss. Ne Parvuss, ne VKB, ne ,,Vperjod“ nekad neiedomātos strīdēties pret to ābeci, ka strādnieki paši var bruņoties, ka tie bruņosies un tiem jābruņojas neatkarīgi no organizācijām un partijas. Bet, ja ,,Tskra“ savu slaveno ,.pašapbruņošanos“ izvirza kā lozungu, — tad, protams, visi smīn, redzēdami šādu

verdzisku zemošanos stichisma priekšā. Ja ,,Iskra“, izlabodama Parvusu, atklāj jaunu uzdevumu „apbruņot strādniekus ar dedzīgu vēlēšanos pašapbruņolies“, kurš ir Kričevska un Akimova visdziļdomīgāko darbu cienīgs, — tad dabiski, ka tā rada tikai izsmieklu. Ja ,,Iskra“ tādā momentā, kad pie vecajiem sociāldemokrātijas uzdevumiem nākuši klāt jauni masu apbruņošanas, ielu cīņas utt. uzdevumi, steidzīgi metas noniecināt šos uzdevumus (kuru realizēšana tik tikko sākta) ar nievājošiem spriedelējumiem par ,,techniku“ un tās otrās šķiras nozīmi, — ja ,,Iskra“ nevis papildina vecos, parastos un pastāvīgos partijas politiskos uzdevumus ar jauniem ,,technikas“ uzdevumiem, bet izvirza prātojumu par vienu un otru atdalīšanu, tad, protams, visi šos prātojumus pieskaita pie jauniem astē vilkšanās variantiem.

Noslēgumā aizrādīsim kā uz kuriozu uz ,,Iskras“ mēģinājumu novelt no sevis labo reputāciju, ko radījusi slavenā teorija par panikas neradīšanu. ,,Iskra“ jau pati tagad sauc šo jautājumu par „slaveno1^86, mēģinādama pierādīt, ka VKB arī sludinot „panikas neradīšanu", kad tas savā lapiņā par sacelšanos rekomendējot būt uzmanīgiem (ja nav ārkārtīgas nepieciešamības) sīkburžuju īpašuma iznīcināšanā, lai tos veltīgi neiebaidītu^79. „Iskra" gavilē: lūk, arī jūs negribat iebaidīt!

Patiešām, vai tad tas nav jauki? Vienošanos ar zemstie-šiem par panikas neradīšanu mierīgu manifestāciju laikā salīdzina ar brīdinājumu sacelšanās laikā nesagraut īpašumu, ja šo sagraušanu neprasa nepieciešamība! Un pie tam: no vienas puses, „augstākā tipa demonstrācijās", no otras — bruņotas ielu cīņas nicināmā, zemiskā „tech-nika"... Viens mazs jautājums, draugi: kāpēc gan ikviens sociāldemokrāts^86 ir un būs vienis prātis ar padomu bez vajadzības neiebaidīt sīkburžujus sacelšanās laikā? un kāpēc jūsu zemstu kampaņas plāns turpretim kļuvis, pēc jūsu pašu atzīšanās, „slavens" s.-d. vidū? kāpēc pret šo plānu protestēja jūsu pašu rindās gan Parvuss, gan daudzi cili?

kāpēc jūs paši vēl līdz šim laikam kaunaties publicēt šo slaveno plānu? Vai ne tāpēc, ka jūsu padomi jūsu bēdīgi slavenajā vēstulē bija tikpat nevietā un tikpat smieklīgi, cik Biroja padomi neapstrīdami un sociāldemokrātijas vispār atzīti?

Iespiests pēc auīzes ,,Vp«rjod" teksta

,,Vperjod", 15. nr„ 1905. g.

20. O.) apriti

LIBERĀĻU AGRARA PROGRAMA

Legālajās avīzēs diezgan sen jau bija iespiesta ziņa, ka Maskavā notikusi zemstu darbinieku apspriede, kuri ieradušies no dažādiem Krievijas apvidiem. „Moskovskije Vedomosti*180 mēģināja jau pat sacelt troksni par to, kliegdama par revolucionāriem kongresiem, ko valdība pieļaujot Krievijā, par monarchistiskās partijas kongresa nepieciešamību utt., bet neviens nepievērsa šiem kliedzieniem nopietnu uzmanību, tāpēc ka policijai tagad ir pārāk daudz darba ar daudz nopietnākas kategorijas nemieriem. Bet zemstieši, kā redzams, nav pārkāpuši parasto konstitucionālo vēlējumu ietvarus. Tomēr viņu apspriedes bija ļoti interesantas, ņemot vērā to, ka tās aptvēra agraro jautājumu. Nesaīsinātas citējam tās tezes, kas, pēc avīžu ziņām, pieņemtas ar kongresa balsu vairākumu:

„1) Valsts iejaukšanās ekonomiskajā dzīvē jāatliecinn ari uz agraro attiecību lauku. 2) Pareiza agrarās likumdošanas noslādne atkarīga no radikālus pārveidošanas (??). 3) Gaidāmā agrarā reforma jāveido pēc šādiem principiem: I. Zemkopju šķiras ekonomiskā stāvokļa uzlabošana, obligāti izpērkot no privalā īpašumā esošās zemes nepieciešamos piegriezumus dažādu kategoriju mazzemnieku grupu interesēs (šā jautājuma izstrādāšana uzdota vairākām personām). II. Kroņa zemes un apanažas zemes daļas atzīšana par valsts zemes fondu; šā fonda palielināšana, pērkot un izpērkot privalā īpašumā esošo zemi, un tā ekspluatēšana strādājošo iedzīvotāju interesēs. III. Nomāšanas noteikumu nokārtošana, valstij iejaucoties nomāšanas attiecībās. IV. Sabiedriski valstisku starpniecības komisiju nodibināšana, lai realizētu agraros pasākumus saskaņā ar iepriekš norādītiem principiem. V. Pārceļošanas un izvietošanas pareiza noslādne uz plašiem pamatiem, dažāda veida kreditu izmantošanas atvieglošana, zemnieku bankas reforma un kooperalivu uzņēmumu veicināšana. VI. Kobežu likumdošanas revizija pašos pamatos, lai atvieglotu, paātrinātu un palētinātu zemju robežu nospraušanu, lai likvidētu privātā īpašumā ‘ esošās zemes un iedalītās zemes strejgabalus, lai zemes gabalus apmainītu ult.“.

>

I

ill

Iekāni sākam iztirzāt pa punktiem šo ārkārtīgi pamācošo programu, mazliet pakavēsimies pie tās vispārējās nozīmes. Nav šaubu, jau tas fakts vien, ka muižnieku šķiras pārstāvji nākuši klajā ar šādu programu, daudz uzskatamāk nekā gari prātojumi pierāda, ka Krievijai, salīdzinot ar visām Rietumeiropas kapitālistiskajām nācijām, kas jau izveidojušās, ir kaut kāda liela īpatnība. Jautājums — tieši kāda veida ir šī īpatnība? Vai tā ir pussocialistiskā obščinu iekārta un atbilstoši tam buržuāziskās inteliģences un buržuāziskās demokrātijās trūkums pie mums, kā domāja vecie sociālisti narodņiki un kā pa daļai domā „sociālisti revolucionāri^11? Vai arī tā ir dzimtbūšanas palieku pārpilnība, kuras sasaista mūsu laukus, padarīdamas neiespējamu plašu un brīvu kapitālisma attīstību un radīdamas narodņicisku noskaņojumu tieši buržuāziskās demokrātijās elementos? Kaut cik domājoši sociālisti neļausies atkratīties no šā jautājuma ar izvairīgām atrunām vai ar atsaukšanos uz to, ka jautājums ir abstrakts un teorētisks, kas revolucionārā laikmetā it kā būtu nevietā, vai arī ar norādījumu uz zemnieku sacelšanās faktu, kas pietiekami izskaidro muižnieku pretimnākšanu. Izvairīšanās vai bez-principialitate teorētiskos jautājumos tieši revolucionārā laikmetā ir tas pats, kas pilnīgs idejisks bankrots, jo tieši tagad vajadzīgs pārdomāts un stingrs pasaules uzskats, lai socialists valdītu pār notikumiem un nevis nolikumi val-dītu pār viņu. Atsaukšanās uz zemnieku sacelšanos arī nedod neko, jo programas saturs, ko tagad pieņēmuši zemstu savienībās politiski organizētie zemesīpašnieki, satur vēlēšanās, ko daudzus gadu desmitus klāstījusi visa liberālā prese un visi liberālie darbinieki. Narodņiku programa kļuvusi par muižnieku programu, — šis fakts dod skaidru politisku atbildi uz mūsu uzstādīto jautājumu. Revolucionārā laikmetā teorētiski strīdi par sabiedriskiem tematiem tiek izšķirti, atklāti uzstājoties dažādām šķirām.

Paraudzīsimies tagad tuvāk uz liberāļu agraro programu. Mūsu legālā prese tiecas slavināt to. Piemēram, avīze „Ekonomičeskaja Gazeta^11 „konstatē to faktu, ka zemstu cilvēki nākuši klajā ar agraro programu, turklāt ar nesalīdzināmi radikālāku^11 (lūk, kā!), „nekā to varēja gaidīt, pamatojoties uz parasto priekšstatu par zemstu vides tagadējo sastāvu^11 (t. i„ radikālāku no muižnieku kgu

viedokļa?). „Tas liecina, — turpina avīze, — ka zemstu politiskajai grupai ir gan politisks takls, gan dziļa izpratne par parādībām, kas notiek ap mums"...

Muižnieku kungu takts un izpratne ir tā, ka tad, kad agraro attiecību laukā sāka aklivi un noteikti iejaukties paši zemnieki, tad muižnieki sāka runāt par valsts iejaukšanās nepieciešamību. Vecs un mūžīgi jauns stāsts! Krievijā valsts iejaukšanās agrarajās attiecībās notikusi pastāvīgi: kad tā bija iejaukšanās augstāko šķiru labā, tad policijas valodā to sauca par „kārtību"; kad iejaukšanās sākas no apakšas, tad runā par „nekārtībām^11. Bet, atļaujiet, kādu īsti iejaukšanos grib muižnieki? No viņu programas redzams, ka vienīgi — iejaukšanos zemes īpašuma un zemes lietošanas attiecībās. Visi viņu pasākumi, sākot ar piegriezumu izpirkšanu un beidzot ar kreditu un zemes gabalu apmaiņu, attiecas vienīgi tikai uz tiem, kas saimnieciski izlieto zemi, t. i., uz dažādām saimnieku kategorijām. Bet lauku strādnieki, kam nav saimniecību? Pie mums Krievijā taču vēl pagājušā gadsimta 90. gados atzina, ka vienās pašās 50 „iekšējās" guberņās ir ne mazāk kā tris un pus miljona kalpu un dienas strādnieku, kam algots lauku darbs ir pats galvenais eksistences līdzekļu avots. Tagad algoto laukstrādnieku skaits, bez šaubām, ir vēl lielāks, pie kam viņu lietum lielajam vairākumam nemaz vai gandrīz nemaz nav saimniecību. Neskaitot tādus, kani nav mājas un kam nav saimniecības, pie mums jau pirms desmit gadiem atzina, ka minētajās guberņās no apmēram desmit miljoniem zemnieku saimniecību vairāk nekā trīs miljoni ir bezzirgu saimniecību. Visa šī māsa ir saimnieki tikai vārda pēc. Viņu pati lielākā dzīves interese ir augstāka darba alga, īsāka darba diena, veselīgāki darba apstākļi. Muižnieku kgi prātīgi klusē par iejaukšanos darba devēju attiecībās pret strādniekiem. Un varat būt pārliecināti, ka neviens pat nopietni nepadomās par šādu iejaukšanos, iekām neiejauksies paši lauku strādnieki.

Mums, sociāldemokrātiem, uz šo iejaukšanos jāvērš visnopietnākā uzmanība. To prasa tiklab kustības tiešās praktiskās intereses, kā arī mūsu vispārējie principi. Krievu liberālismā un krievu narodņicisma buržuāziski demokrātiskais raksturs izpaudās un izpaužas, starp citu, tieši tā, ka sīkās lauksaimniecības intereses pilnīgi aizsedz

algotā lauku darba intereses. Protams, pārliecināts narod-ņiks un dažkārt arī „socialists revolucionārs^11 tiecas uzskatīt to par pilnīgi dabisku, ņemot vērā algotā darba „otrās šķiras*1 (viņa iedomā, bet nevis zemnieku dzīvē) lomu, ņemot vērā to, ka, tālāk attīstoties „obščinu tradici-jām“, „darba uzskatiem** un „vienlīdzīgai zemes lietoša-nai“, šī loma arī pavisam varētu tikt samazināta līdz nullei. Bet šī tieksme, vienalga ar kādām dedzīgām un sirsnīgām, sociālistiski skanošām runām to motivētu, īstenībā liecina par sīkburžuazisku apvāršņa aprobežotību un ne par ko vairāk. Šāda veida sapņainība, kas piemīt gan krievu zemniekam, gan krievu inteliģentam, ir sīkburžuaziska sapņainība. Šās narodņiciskās sapņainības ziedi ir tieši tie neīstie ziedi, kas grezno vienu no strādājošās cilvēces važām, un sociāldemokrātiskajai kritikai nesaudzīgi jānorauj šādi ziedi „nevis tādēļ, lai cilvēce joprojām nestu važas tādā to veidā, kur nav nekāda prieka un nekādas baudas, bet tādēļ, lai viņa nomestu važas un stieptu roku pēc dzīva zieda**81.

Mēs pilnīgi jūtam līdzi zemnieku kustībai. Mēs uzskatītu par milzīgu ieguvumu gan visai Krievijas sabiedriskajai attīstībai, gan krievu proletariātam, ja zemniecībai ar mūsu palīdzību izdotos revolucionārā ceļā atņemt muižniekiem visu viņu zemi. Bet ņemiet pat šo labāko iznākumu, — ari tad lauksaimniecības algoto strādnieku masa varētu tikai pagaidām samazināties skaitliski, bet nekādā ziņā nevarētu izzust. Arī tad algoto lauku strādnieku patstāvīgās intereses paliktu patstāvīgas intereses.

Zemes pāriešana zemnieku rokās nebūt neiznīcinātu kapitālistiskā ražošanas veida kundzību Krievijā, tā, gluži otrādi, dotu plašāku bāzi šā ražošanas veida attīstībai, tā tuvinātu šās attīstības tipu no kaut kāda itāliešu tipa amerikāņu tipam. Mantiskās atšķirības zemnieku vidū, kuras jau tagad ir milzīgas un samērā maz manāmas vienīgi tikai tāpēc, ka palvaldnieciskā dzimtbūšanas iekārta nomāc visus, nebūt nebeigtu pastāvēt. Iekšējā tirgus palielināšanās, maiņas un preču saimniecības attīstība jaunā mērogā, strauja rūpniecības un pilsētu augšana, — visas šīs neizbēgamās nopietnas zemnieku stāvokļa uzlabošanas sekas nenovēršami pastiprinātu mantiskās atšķirības. Jo vairāk izplatītas pie mums šai ziņā ilūzijas, toties noteiktāk

jācīnās pret tām sociāldemokrātijai, ja viņa patiesi grib pārstāvēt strādnieku kustības intereses visumā un nevis likai vienā tās stadijā^87.

Kamēr nenoliks pilnīgs sociālistisks apvērsums, līdz tam laikam nekādi visradikālākie un visrevolucionārākie agrāro pārveidojumu pasākumi neiznīcinās lauksaimniecības algoto strādnieku šķiru. Sapnis par visu cilvēku pārvēršanu par sīkburžujicm ir reakcionāra vulgaritāte. Un, lūk, kāpēc mums jau tagad jāstrādā, attīstot algoto lauku strādnieku šķiras pašapziņu, jāstrādā pie viņu patstāvīgas šķiriskas organizēšanas. Pilsētas streiku vilnis var un tam vajag pārsviesties uz laukiem ne tikai zemnieku sacelšanās veidā, bet arī īstu strādnieku streiku veidā, — it īpaši siena laikam un labības pļaujamam laikam sākoties. Mūsu programas strādnieku nodalījuma prasības, kuras lielāko tiesu pilsētu strādnieki uzstāda saviem uzņēmējiem, ar atbilstošiem grozījumiem, piemērojoties sadzīves apstākļu atšķirībai, jāuzstāda arī lauku strādniekiem. Vajag izmantot to, ka Krievijā pagaidām vēl nav nekādu īpašu likumu, kas pazemotu lauku strādnieka stāvokli atšķirībā no pilsētu strādnieka (ja neskaita likumu par patvaļīgu aiziešanu no darba). Vajag rūpēties par to, lai proletārisko uzplūdu vilnis modinātu speciāli proletārisku noskaņojumu un proletāriskās cīņas metodes kalpu un dienas strādnieku vidū.

Lauku iedzīvotāju sīkburžuaziskais slānis, zemniecība vārda īstā un šaurā nozīmē, nevar nebūt revolucionārā zināmos vēstures periodos. Tās tagadējais revolucionarisms nenovēršami izriet no visiem „vecās kārtības^11 apstākļiem, un mums pastiprināti jāatbalsta un jāattīsta tas. Bet tikpat neizbēgami no jaunās kārtības dzīves apstākļiem, no jaunās, brīvās kapitālistiskās Krievijas izrietēs tas, ka daļa sīkburžuju uz laukiem pāries „kārtības^41 pusē, — un, jo vairāk zemes tagad atņems zemnieki muižniekiem, jo ātrāk tas notiks. Paliesa revolucionārā šķira, visos un visādos apstākļos līdz galam revolucionārā šķira arī uz laukiem var būt vienīgi lauku proletariats. Panīkušā, nomāktā zemnieka pārvēršana par brīvu, enerģisku eiropisku fermeri ir milzīgs demokrātisks ieguvums, — bet mēs, sociālisti, ne

brīdi neaizmirsīsim to, ka šis ieguvums atnesīs reālu labumu pilnīgai cilvēces atbrīvošanai no jebkura jūga tikai tad un tikai tādos apmēros, kādos fermerim stāvēs pretim apzinīgais, brīvais, organizētais lauku proletārietis.

Liberālo muižnieku kungi klusē par lauku strādnieku. Attiecībā uz nākamo fermeri viņi vērš visas savas rūpes uz to, lai iespējami drīzāk un ar vismazākiem zaudējumiem savai kabatai (varbūt pareizāk būtu teikt: ar iespējamo labumu savai kabatai) padarītu to par savu sabiedroto, par saimnieku-īpašnieku, par kārtības balstu. Ar kādām nožēlojamām dāvaniņām viņi sapņo tikt cauri! Vienīgo revolucionāro pasākumu, apanažas zemes konfiskāciju, viņi aprobežo ar daļu no šās zemes, baidīdamies nosaukt konfiskāciju par konfiskāciju un noklusēdami par baznīcu zemi. Solīdami piegriezumu mazzemniekiem, viņi stingri turas pie izpirkšanas, ne ar vienu vārdu nepieminēdami, kas maksās par šo izpērkamo zemi. Viņi acīm redzot uzskata kā pašu par sevi saprotamu, ka maksās zemnieks, — līdzīgi slavenajai 1861. g. izpirkšanai. Muižnieki par trīskārtīgu cenu atdos savu vājāko zemi, — lūk, ko sola viņu piegriešana. Visi viņu ierosinātie pasākumi attiecībā uz kreditu, kooperāciju, zemes gabalu apmaiņu uti. pilnīgi ietilpst šaurā īpašnieciskā interešu lokā. Attiecībā uz nomāšanu, — uz vienu no vissāpīgākajiem zemnieku saimniecības jautājumiem, — viņi aprobežojas ar visnenoteiktāko „nokārtošanas" lozungu. Te var iederēties viss, ko vien vēlas, līdz pat nomāšanas cenu pacelšanai zem normēšanas maskas, — mēs jau iepriekš aizrādījām, ko saprata un saprot ar „kārtību" valdošo šķiru pārstāvji.

Bet punktu par „sabiedriski valstiskām starpniecības komisijām" mēs uzskatām par liberālās programas vissvarīgāko un visbīstamāko politisko punktu. Jautājumam par agraro pārveidojumu realizēšanas paņēmienu ir milzīga nozīme, jo tieši no realizēšanas paņēmiena konkrēti un reāli ir atkarīgs vairāk vai mazāk nopietns pārveidojumu raksturs. Narodņiki arī šai jautājumā (tāpat kā daudzos citos) ir pieradinājuši mūs pievērst galveno uzmanību ekonomiskajam ieguvumam, ignorējot vai pietiekami nenovērtējot lietas politisko pusi. Šis viedoklis, kas dabisks sīkburžujam, saprotams „saimniekam", ir absolūti nepieļaujams sociāldemokrātam. Sociāldemokrātam pārvietošanās saimnieku un īpašnieku šķirās vai kategorijās ir vienaldzīga, ja šī pārvietošanās nav saistīta ar politisku ieguvumu, kas atvieglo proletariāta šķiras cīņu. No sīkburžua-ziskās sapņainības viedokļa svarīgi ir visādi fantastiski projekti par „vienlīdzīgu zemes lietošanu" u. tml. No sociāldemokrātā viedokļa visi šādi fantastiski projekti ir tukša un kaitīga dīka prātošana, kas sabiedrības apziņu novirza no reālu demokrātisku ieguvumu reālajiem apstākļiem. Sociāldemokrāti nekad neaizmirsīs, ka valdošās šķiras vienmēr un visur cenšas sašķelt un sagandēt darba ļaudis ar ekonomiskām dāvaniņām. Agrāro pārveidojumu laukā šī politika viņiem ir sevišķi viegla un viņi realizē to sevišķi prasmīgi.

Tāpēc ar jo lielāku noteiktību un drosmi mums neatlaidīgi jāaizstāv mūsu agrarās programas radikālā prasība: revolucionāro zemnieku komiteju nodibināšana, kuras pašas izdarītu patiesi radikālus (un nevis muižnieciski „radikālus") agraros pārveidojumus. Bez tā ikviena agrarā reforma neizbēgami un nenovēršami pārvērtīsies par jaunu krāpšanu, par jauniem slazdiem, līdzīgi slavenajai 61. gada „reformai". Bet „sabiedriski (?) valstiskās starpniecības komisijas" taču ir tieša slazdu sagatavošana! Ar „sabiedrību" mēs saprotam muižniekus, ar „valsti" — ierēdņus. „Sabiedriski valstisks" nozīmē muižnieciski ierēdniecislcs un neko vairāk.

Lūk, uz kādu punktu mums nekavējoties jāvērš mūsu aģitācijas smaguma centrs uz laukiem. Vai dzirdat, zemnieki? Jūs vēlreiz grib aplaimot ierēdnieciskā kārtā, „nokārtot" jūsu dzīvi ar muižnieku iejaukšanos, „izpirkt" jums zemi pēc vecās nolādētās izpirkšanas parauga! Muižnieki ir tik labi, tik labi: redzēdami, ka zemi draud viņiem atņemt par velti, viņi augstsirdīgi ir ar mieru pārdot to, — par pieņemamu cenu, protams... Vai jūs esat ar mieru pieļaut šādu muižniecisku un ierēdniecisku iejaukšanos? Vai arī jūs gribat iejaukties paši un paši iekārtot sev brīvu dzīvi? Tad apvienojieties ar pilsētu proletariātu, cīnieties par republiku, celieties uz sacelšanos, kas dos jums revolucionāru valdību un revolucionārās zemnieku komitejas!

Iespiests pēc avīzes ,,V/wjod“ teksta

„Vperjod15. nr., 1905. ц.

20. (7 .) aprili

MARKSS PAR AMERIKĀŅU „VISPĀRĒJO ZEMES PĀRDALĪŠANU»

Avīzes ,,Vperjod“ 12. nr-ā* bija minēta Marksa uzstāšanās pret Krigi agrarajā jautājumā. Tā bija nevis 1848. gadā, kā nepareizi teikts b.—s rakstā, bet 1846. gadā. Marksa līdzstrādnieks Hermanis Krigc, kas tolaik bija vēl ļoti jauns cilvēks, izceļoja 1845. gadā uz Ameriku un nodibināja tur žurnālu ,,Volkstribun“ („Tautas Tribūns") komunisma propagandēšanai. Viņa propaganda tomēr bija tāda, ka Markss bija spiests vācu komunistu vārdā noteikti protestēt pret to, ka Hermanis Krige kompromitē komunistisko partiju. Kriges virziena kritika, kas iespiesta 1846. gadā avīzē „Westfalisches Dampfboot"82 un pārdrukāta Marksa rakstu otrajā sējumā Meringa izdevumā, ir ļoti interesanta tagadējiem Krievijas sociāldemokrātiem.

Lieta ir tāda, ka pati amerikāņu sociālās kustības gaita toreiz izvirzīja vienā no pirmajām vietām agraro jautājumu tāpat kā tagad Krievijā, pie kam runa bija tieši nevis par attīstītu kapitālistisku sabiedrību, bet par sākotnējo pamatnosacījumu radīšanu īstai kapitālisma attīstībai. Šis pēdējais apstāklis sevišķi svarīgs paralēlei starp Marksa izturēšanos pret amerikāņu „vispārējās zemes pārdalīšanas" idejām un Krievijas sociāldemokrātu izturēšanos pret pašreizējo zemnieku kustību.

Savā žurnālā Krige nedeva nekāda materiala, lai varētu pētīt amerikāņu iekārtas konkrētās sociālās īpatnības, lai varētu noskaidrot, kāds ir patiesais raksturs toreizējai agraro reformatoru kustībai, kuri centās iznīcināt renti. Toties Krige (gluži tāpat kā mūsu „sociālisti revolucionāri") jau-

Sk. Sā sējuma 221. lpp. Red.

tājumu par agram revolūciju ietērpa greznās, daudzsološās frāzēs. „Katrs trūkumcietējs — rakstīja Krige — tūlīt kļūst par cilvēku sabiedrības derīgu locekli, ja viņam nodrošina ražīga darba iespēju. Tāda iespēja viņam būs nodrošināta uz visiem laikiem, ja sabiedrība piešķirs viņam zemes gabalu, uz kura viņš var iegūt iztiku sev un savai ģimenei. Ja šī milzīgā zemes platība (proti, 1 400 miljonu akru Ziemeļamerikas valsts zemes) tiks izņemta no tirdzniecības apgrozības un ierobežotos daudzumos nodrošināta darbam*, tad nabadzībai Amerikā ar vienu triecienu būs darīts gals“...

Markss iebilst pret to: „Varētu gan gaidīt tā izprašanu, ka nav likumdevēju varā ar dekrētiem apturēt Krigem patīkamās patriarchalās iekārtas attīstīšanos par industriālo iekārtu vai atsviest austrumu piekrastes rūpniecības un tirdzniecības štatus atpakaļ patriarchalajā barbarismā^1*.

Tātad mūsu priekšā ir īsts amerikāņu vispārējās zemes pārdalīšanas plāns: lielu zemes platību izņemšana no tirdzniecības apgrozības, tiesības uz zemi, zemes īpašuma vai zemes lietošanas apmēru ierobežošana. Un Markss no paša sākuma lietišķi kritizē utopismu, norāda, ka patriarchalās iekārtas pārvēršanās par industriālo ir nenovēršama, t. i., runājot mūslaiku valodā, ka nenovēršama ir kapitālisma attīstība. Bet būtu liela kļūda, ja domātu, ka šās kustības dalībnieku utopiskie sapņi liek Marksam noraidoši izturēties pret pašu kustību vispār. Nekā tamlīdzīga. Jau toreiz, savas literārās darbības pašā sākumā, Markss prata nošķirt kustības reālo progresivo saturu no tās ārēji spožā ideoloģiskā tērpa. Savas kritikas otrajā nodaļā ar virsrakstu: „„Tautas Tribūna^11 ekonomija (t. i., politiskā ekonomija) un tā izturēšanās pret jauno Ameriku^11, Markss rakstīja:

„Mēs pilnīgi atzīstam amerikāņu nacionalreformistu kustību tās vēsturiskajā likumīgumā. Mēs zinām, ka šī kustība cenšas sasniegt tādu rezultātu, kurš, tiesa, šinī brīdī stimulētu mūslaiku buržuāziskās sabiedrības indus-

* Atcerieties, ko rakstīja „Hevoļucionnaja Rossija", sākot ar 8. nr-u, par zemes pakāpenisku pāriešanu no kapitāla pie darba, par valsts zemes nozīmi Krievijā, par zemes vienlīdzīgu lietošanu, par buržuāzisko ideju — iesaistīt zemi tirdzniecības apgrozībā u. t. jpr. Gluži kā Krige!

19 8. sej.

Iralisma attīstību, bet kuram, tā kā tas ir proletariāta kustības auglis un uzbrukums zemes īpašumam vispār un it īpaši pašreizējos Amerikā pastāvošos apstākļos, neizbēgami tālāk pašam savu seku rezultātā jānoved pie komunisma. Krige, kas kopā ar vācu komunistiem Ņujorkā bija pieslējies kustībai pret renti (Anti-Rent-Bewegung), ietērpj šo vienkāršo faktu greznās frāzēs, neiedziļinādamies paša kusli bas satura analizē. Ar to viņš pierāda, ka viņam ir pilnīgi . neskaidra sakarība starp jauno Ameriku un amerikāņu sabiedriskajiem apstākļiem. Minēsim vēl vienu piemēru viņa greznās frāzes par agrariešu plānu parcelēt zemes īpašumu Amerikas mērogā.

„Tautas Tribūna" 10. nr-ā rakstā „Ko mēs gribam" teikts: „Amerikas nacionalreformisti sauc zemi par visu cilvēku kopīgu piederumu... un prasa, lai tautas likumdošana pieņemtu tādus lēmumus, kas saglabātu kā neatsavināmu visas cilvēces kopīgu piederumu 1 400 miljonu akru zemes, kuri vēl nav nonākuši laupītāju spekulantu rokās". l!n, lūk, lai saglabātu visai cilvēcei šo „neatsavināmo un kopīgo piederumu", viņš pieņem naciona(reformistu plānu: „piešķirt katram zemniekam, lai kāda valsts arī būtu viņa dzimtene, 100 akru amerikāņu zemes viņa iztikai". 14. nr-ā rakstā „Atbilde Konzem" (Konze) šis plāns izteikts tā: „No šā vēl neskartā tautas piederuma neviens nedrīkst saņemt īpašumā vairāk kā 1(50 akru un arī šo daudzumu tikai ar to noteikumu, ka viņš pats to apstrādās". Tātad, lai saglabātu zemi kā „neatsavināmu kopīgu piederumu" un turklāt „visai cilvēcei", nekavējoties jāsāk ar to, ka šī zeme jāsadala. Krige iedomājas, ka viņa spēkos ir ar kaut kādu likumu aizliegt šādas pārdalīšanas nepieciešamās sekas: koncentrāciju, rūpniecības progresu utt. 160 akru zemes viņš iedomājas kā kaut ko pašu sev vienlīdzīgu, it kā tādas zemes platības vērtība nebūtu dažāda atkarībā no zemes kvalitātes. „Zemnieki" mainīs savā starpā un ar citiem cilvēkiem ja ne pašu zemi, tad tās produktus. Bet, ja nonāks tik tālu, tad drīz vien izrādīsies, ka viens „zemnieks" arī bez kapitala ar savu darbu un ar to, ka viņa 160 akriem ir lielāka dabiskā auglība, novedīs citu zemnieku līdz sava kalpa stāvoklim. Un bez tam, vai tad nav vienalga, vai „zeme" vai arī zemes produkti „nonāks laupītāju spekulantu rokās"?

Aplūkosim nopietni šo dāvanu, kuru Krige sniedz cilvēcei. 1 400 miljonu akru jāsaglabā „kā visas cilvēces neatsavināms kopīgs piederums". Pie lam katram zemniekam jāsaņem pa 160 akriem. Mēs tagad varam aprēķināt, cik liela ir Kriges „cilvēce": tieši 8^3A miljona „zemnieku" vai, rēķinot pa 5 galvām ģimenē, — 43^3/< miljona cilvēku. Gluži tāpat mēs varam aprēķināt, cik ilgi turpināsies šie „mūžīgie laiki", kuros „proletariātam kā cilvēces pārstāvim jāpārņem savā īpašumā visa zeme" vismaz Savienotajās Valstīs. Ja Sav. Valstu iedzīvotāju skaits divkāršosies tikpat strauji kā līdz šim, t. i., ik 25 gadus, tad šie „mūžīgie laiki" ilgs nepilnus 40 gadus. 40 gados šie 1400 miljoni akru būs aizņemti, un nākošajām paaudzēm nebūs arī ko „iegūt". Bet tā kā bezmaksas zemes izdalīšana ārkārtīgi pastiprinās imigrāciju, tad Kriges „mūžīgie laiki" var beigties vēl agrāk, it sevišķi ja ievēro, ka zemes daudzums 44 miljoniem cilvēku kā novadkanalis nav pieliekams pat tagadējam Eiropas pauperismam. Eiropā kairs desmitais cilvēks ir paupers: tikai brilu salās vien tādu ir 7 miljoni. Šādu pašu naivilati politiskās ekonomijas jautājumos sastopam 13. n-rā rakstā „Sievietēm", kur Krige saka, ja Ņujorkas pilsēta atdotu savus 52 000 akrus zemes Eong-Ailendā, tad ar to pietiktu, lai „uzreiz" atbrīvotu Ņujorku uz visiem laikiem no jebkura pauperisma, nabadzības un noziegumiem.

Ja Krige paraudzītos uz kustību, kas liecas pēc zemes atbrīvošanas, kā uz zināmos apstākļos nepieciešamu proletariāta kustības pirmo formu, ja viņš novērtētu šo kustību kā tādu, kam tās šķiras dzīves apstākļu pēc, no kuras šī kustība izriet, turpmāk nepieciešami jāattīstās par komunistisku kustību, ja viņš parādītu, kāpēc: komunistiskiem centieniem Amerikā sākumā bija jāizpaužas šajā agrarajā formā, kas pirmajā acumirklī šķiet esam pretrunā ar ikkatru komunismu. — tad pret to neko nevarētu iebilst. Bel Krige šo zināmo īsteno cilvēku kustības formu, kurai ir tikai pakļauta nozīme, pasludina par cilvēces lielu vispār. Krige izvirza šo lietu kā ikkatras kustības pēdējo, augstāko mērķi vispār, tādējādi pārvērzdams noteiktus kustības mērķus par visīstāko fražaino nejēdzību. Tanī pašā 10. numura rakstā viņš dzied šādas triumfa dziesmas: ,.l'n. lūk, tā beidzot piepildītos eiropiešu sen senie sapņi, šaipus океана viņiem būtu sagatavota zeme, kuru viņiem atliktu tikai saņemt un darīt auglīgu ar savu roku darbu, lai visiem pasaules tirāniem meslu acis lepnos vārdus: tā ir mana būda, kuru jūs neesat cēluši, tas ir mans pavards, kas jūsu sirdis pilda ar skaudību^11.

Krige varētu piebilst: tā ir mana mēslu kaudze, kas manis, manas sievas un bērnu, mana kalpa un manu lopu ražota. Un kādi gan eiropieši saskatītu šeit savu „sapņu^11 piepildījumu? Tikai ne komunistiskie strādnieki! Varbūt tie bankrotējušie bodnieki un cunftu meistari vai izputējušie zemnieki, kas liecas pēc laimes — no jauna к Jūt Amerikā par sīkburžujicm un zemniekiem! Kas gan ir pēc būtības šis „sapnis^11, kurš realizējams ar šo 1 400 miljonu akru palīdzību? Nekas cits kā tas, ka visi cilvēki jāpārvērš par privātīpašniekiem. Šāds sapnis ir tikpat nepiepildāms un tikpat komunistisks kā sapnis par to, lai visus cilvēkus pārvērstu par ķeizariem, karaļiem un pāvestiem^11.

Marksa kritika ir indes un sarkasma pilna. Viņš šausta Krigi tieši par tām viņa uzskatu pazīmēm, kuras mēs tagad saskatām mūsu ,,soc.-revolucionaros“: frāzes dominēšana, sīkburžuaziskas utopijas, ko izvirza kā augstāko revolucionāro utopismu, modernās saimnieciskās iekārtas un tās attīstības reālo pamatu nesaprašana. Markss, kas toreiz vēl bija tikai nākošais ekonomists, izcili tālredzīgi norāda uz maiņas, preču saimniecības lomu. Zemnieki, — viņš saka, — mainīs ja ne zemi, tad tās produktus, un ar to jau ir viss pateikts! Visa šī jautājuma nostādne ļoti ļoti daudzējādā ziņā attiecināma uz Krievijas zemnieku kustību un tās sīkburžuaziskiem „sociālistiskiem^11 ideologiem.

Bet Markss tanī pašā laikā ir tālu no šās sīkburžuazis-kās kustības vienkāršas noliegšanas, no šās kustības doktrinārās ignorēšanas, no bailēm, kas piemīt daudziem burta kalpiem, aptraipīt savas rokas, pieskaroties revolucionārai sīkburžuaziskai demokrātijai. Nesaudzīgi izsmiedams kustības ideoloģiskā tērpa muļķīgumu, Markss cenšas materiālistiski lietišķi noteikt tās īsteno vēsturisko saturu, tās nenovēršamās sekas, kam jārodas sakarā ar objektiviem apstākļiem, neatkarīgi no vienu vai otru personu gribas un apziņas, sapņojamiem un teorijām. Tāpēc Markss nenosoda, bet gan pilnīgi piekrīt tam, ka komunisti atbalsta šo kustību. Balstīdamies uz dialektikas viedokli, t. i., aplūkodams kustību vispusīgi, ievērodams gan pagātni, gan nākotni, Markss atzīmē pret zemes īpašumu vērstā uzbrukuma revolucionāro pusi, Markss sīkburžua-zisko kustību uzskata par proletāriskās, komunistiskās kustības savdabīgu sākotnējo formu. To, ko jūs sapņojat sasniegt ar šo kustību, saka Markss Krigem, jūs nesasniegsit, — brālības vietā radīsies sīkburžuaziska savru-pība, zemniekiem iedalītās zemes neatsavināmības vietā — zemes iesaistīšana tirdzniecības apgrozībā, pret laupītājiem spekulantiem vērstā trieciena vietā — bāzes paplašināšana kapitālistiskai attīstībai. Bet tas kapitālistiskais ļaunums, no kā jūs veltīgi cerat izvairīties, vēsturiski ir labums, jo tas ārkārtīgi paātrinās sabiedrisko attīstību un daudzkārtīgi tuvinās komunistiskās kustības jaunās, augstākās formas. Trieciens, kas dots zemes īpašumam, atvieglinās nenovēršamos turpmākos triecienus īpašumam vispār; zemākās šķiras revolucionārā uzstāšanās ar pārveidojumiem, kas nebūt ne visiem pagaidām dod niecīgu labklājību, atvieglinās nenovēršamo viszemākās šķiras turpmāko revolucionāro uzstāšanos ar pārveidojumiem, kuri patiešām nodrošinās pilnīgu cilvēcisku laimi visiem darba ļaudīm.

Mums, Krievijas sociāldemokrātiem, Marksa pret Krigi vērstā jautājuma nostādne jāņem par paraugu. Pašreizējās zemnieku kustības īstenais sīkburžuaziskais raksturs Krievijā nav apšaubāms; mums tas jāizskaidro ar visiem spēkiem un nesaudzīgi, nesamierināmi jācīnās pret visādu ..sociālistu revolucionāru^1* vai primitivo sociālistu visādām ilūzijām šai ziņā. Patstāvīgas proletariāta partijas īpašai organizācijai, kas cauri visiem demokrātiskiem apvērsumiem tiecas uz pilnīgu sociālistisku revolūciju, jābūt mūsu pastāvīgam mērķim, kas ne uz mirkli nav jāizlaiž no redzes loka. Bet tāpēc novērsties no zemnieku kustības būtu pati nelabojamākā filislrība un pedantisms. Nē, šās kustības revolucionāri demokrātiskais raksturs ir neapšaubāms, un mums lā ar visiem spēkiem jāatbalsta, jāal-tīsta, jāpadara politiski apzinīga un šķiriski noteikta, jāvirza tālāk, jāiet kopā. ar to, roku rokā līdz beigām, — jo mēs ejam daudz tālāk par jebkuras zemnieku kustības beigām, mēs ejam līdz tām beigām, kur pilnīgi izbeidzas pati sabiedrības sadalīšanās šķirās. Nezin vai atradīsies vēl kāda zeme pasaulē, kur zemniecība pārdzīvotu lādas ciešanas, tādu apspiešanu un nozākāšanu kā Krievijā. Jo drūmāka bija šī apspiešana, toties varenāka būs tagad zemniecības atmoda, toties nepārvaramāks būs tās revolucionārais trieciens. Apzinīgā revolucionārā proletariāta uzdevums ir visiem spēkiem atbalstīt šo triecienu, lai tas neatstātu akmeni uz akmens vecajā, nolādētajā dzimtbūtnieciski pat-valdnieciskajā vergu Krievijā, lai tas radītu brīvu un drosmīgu cilvēku jauno paaudzi, radītu jaunu republikānisku zemi, kurā jo plaši izvērsīsies mūsu proletāriskā cīņa par sociālismu.

Iespiests per avīzes t,Vperjod" teksta

,,Vperjodtf, 15. nr„ 1905. p. l)0. (7.) aprili

ATMASKOTA PADOME

Nupat ir parādījies kā atsevišķs novilkums no ,,lskras“ 95. nr-a „Partijas Padomes^88' lēmums, datēts ar 1905. gada 7. aprili, Ženevā. Šis lēmums ir nepārtraukts „patiesības sagrozījumu** tīkls. Atzīmēsim galvenos.

Mums saka, ka Padome esot rūpējusies par to, lai iekšējā cīņa partijā neiedragātu tās vienību. Tas nav tiesa. No neatspēkotiem un neatspēkojamiem dokumentiem visiem partijas biedriem jāzina, ka vairāk nekā pirms gada, 1904. g. janvarī, CK locekļi Ļeņins un Vasiļjevs Padomē ieteica griezties pie visas partijas ar aicinājumu pār traukt boikotu un to, ka pulciņi slepeni piesavinās partijas kopējo naudu^88. Padome viņu priekšlikumu noraidīja. Tā vietā Padome tieši piedalījās slepenajā partijas sašķelšanā, sankcionēdama slepenās mazākuma organizācijas cīņu par „kooptaciju**. Šī cīņa tika piekopta, kā tagad dokumentāri pierādīts, kopš II kongresa laika, t. i., no 1903. g. augusta, līdz 1904. gada novembrim vai decembrim.

Tātad kopš 1904. gada janvara Padome bijusi nevis augstākā partijas iestāde, bet slepenas mazākuma organizācijas ierocis. Šās organizācijas pastāvēšanu publiski un presē ir atzinusi ne tikai samiernieciskā CK, bet arī pati ,,īskra“ tai laikā, kad CK pārgāja mazākuma pusē.

Padome kā slepenās mazākuma organizācijas ierocis visas pūles virzīja uz to, lai izvairītos no visas partijas kongresa, ko pieprasīja komitejas. Veselu pusotru gadu sociāldemokrātiskais darbs Krievijā lika bremzēts, jo to dezorganizēja ārzemju mazākums. Veselu pusotru gadu komitejas Krievijā nepārtraukti ļoti sīvi cīnījās par kongresu, cīnījās pret Ženevas Padomi, kas vai nu noslēpa komiteju rezolūcijas, vai arī sūtīja lās atpakaļ, pievienojot visrupjākās lamas („krāpnieki, vulgārā komēdija, dokumentu l‘abrikacija“ — izteicieni no Martova vēstules, sk. Orlovska brošuru „Padome pret partiju^1'). Katrs prāvākais šās moku pilnās cīņas solis pret slepenās šķelšanas darbinieku izturēšanos tagad ir dokumentāri apliecināts literatūrā. Jau 1904. gada oktobrī, t. i., pirms pusgadu, lika pierādīts, piemēram, Orlovska brošūrā „Padome pret partiju^11, ķa Padome, nepaskaidrojot iemeslus, izvairījusies no kongresa sasaukšanas, kas tai pēc statūtiem ir obligātā. Viena pēc otras gara rinda partijas komiteju Krievijā pēc tam izteica formālu neuzticību Padomei un visām centrālajām iestādēm. 13et Padome nelikās par to ne zinis, nekautrīgi ņirgādamās par partiju. Padome bija mazākuma ierocis. Padome 1905. g. 7. aprija lēmumā tagad tieši atzīst sevi par vienu no strīda pusēm, bet tai pašā laikā tā nav kautrējusies lielot visas partijas iestādes titulu, tiesības un pilnvaras, atteikdamās atdot atpakaļ partijai mandatu, kas saņemts no tāsi Tā bija viena vienīga nepārtraukta brēcoša uzticības laušana.

Kad beidzot partijas komitejas Krievijā, redzēdamas, ka Padome izvairās no kongresa, pašas sasauca kongresu ar „Biroja^11 palīdzību, ko lās ievēlēja trīs konferencēs, tad pat CK, kas bija pārgājusi mazākuma pusē, pasteidzās izlabot savu kļūdu. Krievijas CK, kas ne tikai nesimpatizēja vairākuma komitejām, bet pat cīnījās pret tām, tomēr, redzot Krievijas lietas, zinot patieso vairākuma pārsvaru Krievijā, bija spiesta atzīt, ka Vairākuma Komiteju Birojs kongresa sasaukšanā ir pilnīgi objeklivs, bija spiesta sacelties pret Padomi. Uzsaukumā visai partija) 1905. gada 12. martā Krievijas CK, kā mēs jau aizrādījām presē un kā no deklarācijas zina visi Krievijas darbinieki, tieši saceļas pret Padomi, paziņodama šās deklarācijas 5. punktā, ka „Padomes 8. marta rezolūcija pret kongresu („Iskras^11 89. nr.) netiek atzīta par pamatojumu, lai apturētu kongresa organizēšanas darbus^11.

Ko nozīmē šis paziņojums, ko tik rūpīgi noklusē mūsu Padome? Tas nozīmē, ka Krievijas CK, zinādama Krievijas lietas un acīm redzot pārbaudījusi ārzemju Padomes apgalvojumus, atzīst šos apgalvojumus par nepareiziem, at-zīst ierunas pret kongresa sasaukšanu par izdomātām, atzīst par pierādītu faktu, ka kongresu pieprasa to Krievijas komiteju lietum lielais vairākums, kurām bijusi iespēja iepazīties ar lietu.

Lūk, kāpēc mūsu Padome klusē par CK paziņojuma 5. punktu! Tāpēc ka šis paziņojums nozīmē to, ka visas partijas priekšā tieši tiek atzīta Padomes apgalvojumu nepareizība, liek atzīts, ka Padome viltojusi partijas sabiedrisko domu!

Tāpēc Padome veltīgi mēģina vēlreiz maldināt partiju, ierosinādama strīda pušu apspriedes vai vienošanos. Krievijā šāda vienošanās ir jau notikusi. Meņševiku Krievijas centrs bija CK — to tieši pateica pati ,,lskra“ paziņojumā, ka meņševiku organizācijas pieņēmušas CK jūlija deklarāciju. Vairākuma Krievijas centrs bija Vairākuma Komiteju Birojs. Abu strīda pušu Krievijas centri jau ir noslēguši vienošanos par kopīgu kongresu. No tā redzams, ka Krievijā ir meņševiki, kas mazlietiņ vairāk vērtē par-tejiskumu un partijas vienību nekā ārzemju meņševiki. No tā redzams, ka paši Krievijas meņševiki, tas ir, viņu centrs, Centrālā Komiteja, atmasko ārzemju Padomi un novēršas no tās. No tā redzams, ka pēc abu strīda pušu Krievijas centru vienošanās ne par kādu vienošanos ar ārzemju Padomi, t. i., ar Ženevā sēdošajiem džentlmeņiem, nevar būt ne runas.

Tāpēc mūsu Padome veltīgi lieto nākotnes formu, runādama par to, ka CK viņu gāzīšot. Tā nav nākotne, bet pagātne. Piektais punkts CK 1905. gada 12. marta uzsaukumā partijai parāda visiem, kas spēj saprast tā jēgu, ko tie lasa, ka šī gāšana ir jau notikusi. Krievija — abu pušu apvienotie centri — ir gāzusi ārzemes. Partijas Padome tagad pārstāv nevis partiju, bet, proti, ženeviešu grupu.

Cik ļoti pareizs ir šis partijas lietu apraksts, sevišķi skaidri redzams no sekojošā. Padome paziņo, ka viņas 1905. g. 7. apriļa lēmums esot pieņemts vienbalsīgi. Partijas biedriem, to lasot, protams, ir jādomā, ka lēmumā piedalījušies art divi Padomes locekļi, kas nāk no CK. Tomēr šāds pieņēmums, ko lasītājos cenšas radīt Padome, paliek zem lielas jautājuma zīmes.

Pierādījums. Līgumu starp VKB un CK, kā mēs jau norādījām avīzes ,,Vperjod“ 13. nr-ā, mums vēl nav tiesības publicēt. Bel tai pašā laikā mums tika paziņots, ka vismaz vienu šā līguma punktu var publicēt gadījumā, ja partijas Padome pieņems lēmumu, kas vērsts pret partijas III kongresa sasaukšanu.

Tagad šis gadījums ir pienācis.

Tagad mēs tāpēc publicējam nepublicētā līguma pirmo punktu:

„УКВ un CK līgums, parakstīts 1905. gada 12. martā:

Pirmais punkts: CK un VKB pārstāvju Organizācijas Komiteja nekavējoties organizē Partijas III kongresu neatkarīgi no Padomes tādas vai citādas rezolūcijas par kongresa sasaukšanu".

Liekas, skaidrs?

CK īpaši atrunājās, ka tā nepakļausies nākošajām Padomes rezolūcijām, pagaidām nepublicējot to, jo varēja gadīties, ka Padome izņēmuma veidā rīkosies godīgi. Tas nozīmē, ka Krievijas meņševiki vēl ticēja, ka iespējama godprātīga Padomes rīcība, kaut vai izņēmuma veidā.

Krievijas meņševiki — viņu Krievijas centrs — tagad ir vīlušies.

Tagad tātad ir pilnīgi pierādīts, ka pati CK, kas viscaur noskaņota Padomes labā, bija spiesta līdz galam atmaskot savu ārzemju kolēģi.

Tagad mums atliek tikai uzdot lasītājiem mazu noslēguma jautājumu: kas pēc tam jādomā par Ženevā sēdošajiem Padomes locekļiem, kuri presē un publiski paziņoja, ka Padomes 1905. g. 7. aprija lēmums Ženevā esot pieņemts vienbalsīgi?

Iespiests pēc avizes „Vperiod*' teksta

„Vperiod'*, 1й. nr„ 1905. у.

W. (7.) apriti

ATKLATA VĒSTULĒ KSDSP PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJAM b. PĻECHANOVAM^8"

Godājamais biedri!

CK 4. (17.) aprilī griezās partijas Padomē ar paziņojumu, ka iecēlusi biedrus Johansenu^84 un Valerianu"5 par saviem pārstāvjiem Padomē, un ar lūgumu noteikt iespējami visīsākajā laikā Padomes sēdi tādā sastāvā, kādu paredz partijas statūti.

Nesaņēmuši atbildi uz šo lūgumu, mēs atļāvāmies griezties pie Jums ar tā atkārtojumu un 22. (9.) aprilī saņēmām atbildi, kurā Jūs atsakāties noteikt Padomes sēdi, kamēr mēs „joprojām uzstāšoties kā partijas statutu pārkāpēji un Padomes funkciju uzurpatori“.

Stāvoklis, kāds radīts ar atteikšanos sasaukt oficiālu Padomes sēdi, atņem mums iespēju sniegt partijas Padomei vairākus paziņojumus, bet tā kā ar tiem pēc mūsu ieskata ilgāk kavēties nav iespējams, tad mēs esam spiesti griezties pie Jums visas partijas priekšā, rakstiski izsakot galvenos paziņojumus, kas mums bija jāsniedz tuvākajā Padomes sēdē.

1) CK dara zināmu partijas Padomei, ka līdz 4. (17.) ap-rilim par labu partijas III kongresa sasaukšanai ir izteikušās šādas pilntiesīgas partijas organizācijas — komitejas: Pēterburgas, Maskavas, Ziemeļu savienība, Ņižņij-Novgo-rodas, Tveras, Tulas, Rīgas, Sibirijas savienība, Voroņe-žas, Saratovas, Odesas, Kaukazijas savienība (8 balsis), Nikolajevas, Uralu, Orlas-Brjanskas, Kurskas, Smoļenskas, Poļesjes, Ziemeļrietumu, Charkovas un Samaras, pavisam 21 organizācija, kurām kopā ir tiesība uz 48 balsīm. Par labu kongresa sasaukšanai izteikusies arī Centrālā

Komiteja, nolemdama sūtīt uz kongresu savu delegātu un savus pārstāvjus partijas Padomē.

No Astrachaņas, Kazaņas, Kubaņas un Donas komitejas, no Kalnrūpniecības savienības, Jekalerinoslavas komitejas, Krimas savienības, Ligas, Centrālā Organa redakcijas un Padomes 3 ārzemju locekļiem rezolūcijas vai nu nav saņemtas, vai arī ir saņemtas rezolūcijas, ka kongresa sasaukšana nav vēlama.

Beidzot Kijevas komiteja, kaut arī 25. martā pieņēma rezolūciju pret kongresu, pēc tam ievēlēja kongresa delegātu un nosūtīja to uz ārzemēm.

Tādējādi no 75 balsīm^89, kas kongresā pārstāv visu partiju, 52 balsis (neskaitot Kijevas komiteju) ir izteikušās par labu partijas III kongresa sasaukšanai.

Šādos apstākļos Centrālā Komiteja atzīst par nepieciešamu neatlaidīgi prasīt caur saviem pārstāvjiem partijas Padomē, lai Padome nekavējoties izpilda no partijas statūtu 2. § izrietošo i'ormalo pienākumu sasaukt kongresu, kad to prasa partijas organizācijas, kurām kopā ir tiesības uz pusi balsu kongresā.

Tā kā pēc CK esošiem datiem par labu kongresam pašlaik izteikušās daudz vairāk balsu, nekā to prasa statūti (52 no 75), tad Padomei par kongresa sasaukšanu jāpaziņo nekavējoties un bez atrunām, neuzstādot kaut kādus iepriekšējus, partijas statūtos neparedzētus noteikumus vai prasības.

2) Centrālā Komiteja ir dziļi pārliecināta, ka tik ārkārtīgi svarīgs jautājums kā partijas kongresa sasaukšana momentā, kādu pašlaik pārdzīvo partija un visa Krievija, pat ja to sirsnīgi vēlētos visi partijas Padomes locekļi, nevar tikt atrisināts vienīgi tīri formāli. Mūsu partijas statūti šai ziņā nav pietiekami izstrādāti un, piemēram, jautājumā par termiņu, kādā partijas Padomei pienākums sasaukt kongresu, ja ir likumīgais balsu skaits, kas nodots par to, nedod nekādu atbildi. Partijas centrālajām iestādēm šajā un citos jautājumos jāķeras pie statūtu iztirzāšanas un jāsaskaņo sava rīcība ne tikai ar formāli izteikto partijas gribu, kura, kā redzams no 1. p., jau izteikusies par labu kongresam, bel arī ar faktisko lietu stāvokli tiklab partijā, kā arī Krievijā vispār.

CK atzīst par savu pienākumu darīt zināmu partijas Padomei, ka partijas krizes attīstība Krievijā sasniegusi tādus apmērus, kad apstājas gandrīz viss partijas darbs. Stāvoklis komitejās ir sarežģījies līdz pēdējai pakāpei. Nav gandrīz neviena taktikas vai organizatoriska jautājuma, kas neradītu uz vietām visniknākās domstarpības starp frakcijām, pie tam visbiežāk ne tik daudz pēc būtības, cik daudz tāpēc, ka tie, kas strīdas, pieder pie dažādām partijas daļām. Nedz partijas Padomei, nedz СО, nedz CK nav nepieciešamās autoritātes partijas darbinieku vairākumā, visur rodas divkāršas organizācijas, kas bremzē viena otras darbu un diskreditē partiju proletariāta acīs. Biedriem, kuri nodarbināti lielāko tiesu ar literāru darbu, kas bez apstājas var noritēt arī tādā atmosfērā, kad ievērojama daļa partijas neuzticas, tas bezizejas, neizturamais stāvoklis, kādā pašlaik atrodas visas partijas darbs, varbūt nav tik acīm redzams kā praktiskā centra darbiniekiem, kas Krievijā savā darbībā ar katru dienu uzduras arvien lielākām un lielākām grūtībām. Ir pienācis brīdis, kad mūsu partijas dzīves iekšējo pretrunu attīstība spiež uz tiem šaurajiem un, kā tagad jau mums visiem redzams, pavisam nepilnīgajiem statūtu ietvariem, ko mums devis partijas II kongress. Nepieciešamas jaunas formas vai vismaz veco grozīšana, un paveikt to var vienīgais soc.-dcm. partijas likumdevējs — partijas kongress, jo viņam un tikai viņam pieder vispārobligatu normu izdošana, kuras nevar dot nekāda konference, nekāda atsevišķa vienošanās. Apzinādamās, cik svarīga ir ātrāka partijas krizes noregulēšana ar kongresa palīdzību, Krievijas komiteju lielākā daļa jau darījusi visu, lai kongresu sasauktu visā drīzumā, tā ir pat ievēlējusi un nosūtījusi delegātus; turklāt tas attiecas ne vien uz vairākuma komitejām, kas jau iepriekš izteikušās par labu kongresam, bet arī uz lielāko daļu mazākuma komiteju, grupu un perifēriju. Partija ir izteikusies par labu kongresam un iztērējusi tā sagatavošanai milzīgus līdzekļus un pūles. Partijas centrālajām iestādēm, kam nav nekādas formālās tiesības atlikt kongresa izziņošanu tagad, kad kongresa sasaukšanas obligatums ir neapšaubāms, ir morals pienākums darīt no savas puses visu, lai šis spēku patēriņš nezustu partijai velti. Desmitiem visaktivāko biedru delegātu aizkavēšanās ārzemēs uz nenoteiktu laiku, kur pēc viņiem Krievijā pašlaik ir tik liela vajadzība, un jo vairāk viņu atgriešanās Krievijā no kongresa, kas nav noticis tikai tāpēc, ka biedri no СО nav vēlējušies atkāpties no partijas statūtu burta šo statu tu gara vārdā, augstāko partijas vienības saglabāšanas interešu vārdā, nozīmētu nepieļaujamu partijas spēku šķiešanu un partijas vadītāju nespēju tikt galā ar tiem uzdevumiem, ko viņu priekšā izvirzījusi partijas dzīve. Kad formas ir novecojušas, kad partijai, kas aug nu attīstās, šīs formas ir šauras, tad nevar meklēt glābiņu, tikai simto un simto reizi atkārtojot, ka likuma burts ir svēts. Tā nav izeja no krizes, un vienīgā izeja var būt tikai partijas kongresa sasaukšana.

3) CK, pamatojoties uz partijas statūtu 0. §. kas atļauj lai organizēt un vadīt visus pasākumus ar vispārparte-jisku nozīmi, kā savu neatņemamu un neierobežojamu tiesību aizstāv tiesību sākt sagatavošanas pasākumus un veikt visu praktisko darbu partijas kongresu organizēšanā. Ikvienu citu partijas iestāžu mēģinājumu iejaukties šai darbā CK kā vienīgais praktiskais partijas centrs uzskata par partijas statūtu pārkāpšanu un noraida kā uzbrukumu savām tiesībām. Bet kas attiecas uz tiesībām, ko stalutu 2. § piešķir partijas Padomei partijas kongresu sasaukšanas darbā, tad Centrālā Komiteja saprot tās tādā nozīmē, ka Padome izsludina kongresa sasaukšanu un kontrolē CK faMiski izdarīto darbu.

Pamatojoties uz iepriekš teikto, CK savu vienošanos ar Vairākuma Komiteju Biroju part. Ill kongresa sasaukšanā atzīst par runājošu pretim partijas statūtiem tikai tiktāl, ciktāl tajā izteikts (sk. līguma 1. §) nodoms sasaukt kongresu, kaut arī partijas Padome to iepriekš formāli nebūtu izsludinājusi.

4) CK 12. martā, saņēmusi ziņas par partijas 18 pilntiesīgu organizāciju — neskaitot pašu CK — rezolūciju par labu III kongresa sasaukšanai, nolēma to darīt zināmu Padomei un nosūtīja Padomei šādu paziņojumu: „СК informē partijas Padomi, ka pašlaik (12. martā) 18 partijas pilntiesīgas komitejas (neskaitot CK), l. i., vairāk nekā puse lēmēju balsu, kuru piedalīšanos III kongresā nodrošina partijas statūti, ir izteikušās par labu partijas 111 kongresa sasaukšanai. Vistuvākajā nākotnē tādas pašas rezolūcijas ir gaidāmas vēl no vairākām komitejām. Sūdos apstākļos CK atzīst par nepieciešamu nekavējoties sasaukt kongresu un griežas pie partijas Padomes ar lūgumu izsludināt tā sasaukšanu, pieņemot atbilstošus lēmumus. Visi dokumenti, kas šai jautājumā ir CK, tuvākajā nākotnē tiks nosūtīti partijas Padomei". Reizē ar to CK jau 10. martā lika savam aģentam b. VadimamK" nekavējoties doties uz ārzemēm, lai ziņotu par lietu stāvokli partijas Padomē, kurā b. Vadims tika pilnvarots piedalīties no CK. Nelaimīgas apstākļu sagadīšanās dēļ b. Vadims tika apcietināts, neaizbraucis līdz robežai. Bet kas atliecas uz šeit citēto dokumentu, kurā CK konstatē, ka ir rezolūcijas, kas Padomei Aizliek par pienākumu nekavējoties izsludināt kongresa sasaukšanu, tad pēc privātām ziņām, ko CK locekļi b. Johansens un Valerians šā gada 4. (17.) aprilī saņēmuši no b. Deiča, šis dokuments nemaz neesot saņemts. Vēlāk b. Deičs izlaboja šo norādījumu, paziņodams, ka dokuments saņemts Lokāmo pilsētā, bet jau pēc Padomes 7. apriļa sēdes. Mūsu kā CK pārstāvju nepielaišana Padomes sēdē laupa mums iespēju noskaidrot, kāpēc šis CK paziņojums ticis piegādāts Padomes locekļiem ar lādu nokavējumu. Tomēr, ja arī tas saņemts pēc Padomes .‘1 locekļu sēdes Lokarno pilsētā, tad, ievērojot šā dokumenta svarīgumu, kurš konstatē, ka ir nepieciešamie apstākļi kongresa sasaukšanai, biedriem no СО un Padomes 5. loceklim vajadzēja tūdaļ sapulcēties un pieņemt partijas statūtos paredzēto lēmumu vai vismaz, ievērojot CK pārstāvja neierašanos, kurš lika aizturēts pirms robežas pāriešanas, apturēt 7. apriļa lēmuma publicēšanu.

5) Centrālā Komiteja apstrīd partijas Padomes lēmumu likumīgumu, kuri pieņemti kopš 1905. g. februāra, jo ar b. В—a un b. Vtorova"7 aizbraukšanu no ārzemēm CK nevienam nav devusi pilnvaras pārstāvniecībai partijas Padomē. Jau sen pirms tagadējā CK konflikta ar Padomes ārzemju locekļiem, proti, 1904. gada 14. februārī, CK kopsapulce pieņēma lēmumu, kas izskaidro statu tu 4. § par CK pārstāvniecību Padomē tādā nozīmē, ka Padomē no CK ietilpstošie locekļi saņem pilnvarojumu no visas kolēģijas un ka pat CK locekļiem, kas tādu vai citādu iemeslu dēļ atrodas ārzemēs, nav tiesības piedalīties Padomes sēdēs, ja par to nav pieņemta CK kopsapulces rezolūcija.

Šis CK paskaidrojošais lēmums bija pamats CK pārstāvniecībai ārzemēs, un kopš 1904. g. februāra itin visi CK pārstāvji uzstājās partijas Padomē ne citādi kā tad, kad tos iepriekš bija apstiprinājusi CK kopsapulce. Biedrs Cļebovs un Ļeņins, b. Gļcbovs, otrreiz ierazdamies ārzemēs, b. B., kas bija CK pārstāvis Padomē līdz aizbraukšanai uz Krieviju, b. Vtorovs, kas brauca uz ārzemēm janvārī ar tiesību par zināmiem jautājumiem stāties sarunās ar СО redakciju un piedalīties Padomes sēdēs, visi viņi saņēma savas pilnvaras nevis no viena vai otra CK locekļa vai sava priekšgājēja pārstāvniecībā partijas Padomē, bet no CK kopsapulces. Iemesli, kas pamudināja CK pieņemt minēto 1904. g. 14. februāra lēmumu un nelokāmi turēties pie tā visā turpmākajā praksē, bija tādi, ka šāda CK pārstāvniecības organizēšana Padomē bija vienīgais līdzeklis, lai novērstu to, ka partijas Padomē CK vārdā uzstājas biedri, kas nav pieliekami ciešos sakaros ar CK un nepazīst detaļās tās politiku visos partijas dzīves jautājumos. Mēs teiksim vairāk: tas, ka 2 Padomes locekļus ieceļ tikai CK kopsapulce, bija vienīgais līdzeklis, lai nodrošinātu Krievijā strādājošam centram partijas Padomē ietekmi, kas kaut cik tuvotos tai ietekmei, kāda ir biedriem no СО, kuri Padomē ir pārsvarā ne tikai skaitliski, bet arī pēc tās autoritātes, ko dažiem no viņiem nodrošina ilgie slavenas cīņas gadi ne vien Krievijas, bet arī starptautiskās sociāldemokrātijas pirmajās rindās. CK, vienmēr izturēdamās ar pienācīgo cienību pret šiem biedriem, Padomes locekļiem, tomēr pārkāptu savu pienākumu pret visu partiju, ja pieļautu kaut vai uz īsu laiku tādu partijas Padomes sastāva maiņu, kur lietas izlemj kolēģija, kurā ietilpst vienīgi tādi biedri, kuri, kaut arī ir lieliem nopelniem bagāti un godājami, tomēr, apstākļu spiesti, nevar piedalīties tiešajā praktiskajā darbā, kas tiek veikts Krievijā. Tā kā mūsu lūgums noteikt Padomes sēdi lika noraidīts, tad mēs nevarējām pārliecināties, uz kāda pamata b. Deičs, ko b. Vtorovs bija iecēlis par CK pagaidu pārstāvi ārzemju „techniskajā komisijā", ir atzinis par iespējamu partijas Padomē uzstāties CK vārdā, ar kuras darbu Krievijā viņam vispār nekad nav bijis nekāda sakara. CK paziņo, ka šī b. Deiča uzstāšanās nav spēkā, jo CK nav to iepriekš apstiprinājusi, un, pat ja pieņemtu, ka b. Vtorovs (tolaik vēl tikai CK aģents) vai pat kāds CK loceklis būtu lūdzis biedru Deiču pārstāvēt CK partijas Padomē, tad b. Deiča ieņemtās pozicijas ne-likumīgums ar to nav novērsts, jo minēto pilnvaru var dot tikai CK kopsapulce, bet tas attiecībā uz b. Deiča pārstāvniecību Padomē nav darīts. Pamatojoties uz iepriekš teikto, CK uzskata visus partijas Padomes lēmumus, kas pieņemti pēc b. B. un Vtorova aizbraukšanas no ārzemēm, par tādiem, kas pieņemti bez jebkādas CK piedalīšanās, un pieprasa vēlreiz skatīt cauri visus jautājumus jaunā sēdē, uzaicinot likumīgus CK pārstāvjus.

6) Centrālā Komiteja noliedz, ka partijas Padomei būtu tieslba tiesāt kādu no centriem un prasīt, lai tie bez ierunām pakļautos visiem Padomes lēmumiem. Pēc statūtiem Padomes uzdevums ir saskaņot un apvienot CK un СО redakcijas darbību, turpretim konflikta gadījumā starp kādu no centriem un Padomi konflikta atrisināšanu acīm redzot var dot tikai ārkārtējs partijas kongress. Partijas Padomes balss nevar būt izšķīrēja domstarpībās starp viņu pašu un kādu no centriem, tāpēc ka šai gadījumā Padome vienlaicīgi būtu ir tiesnesis, ir strīda puse. Bet, atteikdamies sasaukt partijas Padomes sēdi, kur piedalītos CK pārstāvji, trīs Padomes locekļi (СО redakcijas locekļi) ir ne vien izteikuši savu nepiekrišanu CK, bet arī jau sodījuši to, laupot tai statutu robežās neatņemamo tiesību būt pārstāvētai partijas Padomē.

Tiek veikti arī cili pasākumi, lai piespiestu CK par katru cenu pakļauties 3 Padomes locekļu (CO red. locekļu) lēmumiem. Tā uz CK likumīgo prasību savam pašas aģentam ārzemēs b. Deičam nodot visas CK techniskās un naudas lietas CK loceklim biedram Valerianam, ko CK iecēlusi šo lielu pārzināšanai, b. Deičs atbildēja ar atteikšanos, atsaukdamies uz CK konfliktu ar Padomi.

Ja tādējādi CK savas vienošanās 1. § ar VKB ir izteikusi gatavību sasaukt kongresu pat gadījumā, ja Padome atteiktos, un ar to nonākusi pretrunā ar statūtiem, tad 3 Padomes locekļi savukārt divi reizes ir pārkāpuši statūtus, laupīdami CK tiesību piedalīties Padomē un tiesību

20 8. SČj.

rīkoties ar CK techniskajām un naudas lietām ārzemēs un tās kontrolēt (part, statutu 2. un 6. § pārkāpšana).

Konstatēdama partijas priekšā iepriekš apskatīto, no partijas statutu viedokļa neatrisināmo konfliktu starp partijas Padomi (ko pārstāv tikai divi locekļi no СО un Padomes 5. loceklis) un CK, Centrālā Komiteja, ņemot vērā partijas Padomes priekšsēdētāja atteikšanos sasaukt Padomi, paziņo, ka Padomes priekšsēdētājs b. Pļechanovs ar šo savu darbību, kas krasi pārkāpj statūtus, laupa partijas Padomei iespēju funkcionēt un līdz ar to patvaļīgi faktiski iznīcina partijas Padomi.

CK bezierunu pakļaušanās partijas Padomei, ko Jūs, biedri, neatlaidīgi prasāt kā obligātu nosacījumu, bez kura Padome nevarot tikt sasaukta, faktiski nozīmē kongresa atlikšanu uz nenoteiktu laiku un skaidri izteiktas partijas gribas pārkāpšanu.

Stādīdama savu lojalitāti pret partiju augstāk nekā lojalitāti pret Padomes trim ārzemju locekļiem, CK nodod visu šo konfliktu pašas partijas tiesai.

1905. g. 23. (10.) aprilī.

KSDSP Centrālā Komiteja

Iespiests pēc avīzes „Vperjod^4' feAsta

„Vperjod16. nr„ 1905. g. 30. [17.) aprīli

JAUTĀJUMĀ PAR III KONGRESU

Uz CK pievienošanos Vairākuma Komiteju Birojam, lai sasauktu kopēju kongresu, ,,lskra“ (94. nr.) atbildēja ar lamāšanos, ar histēriju, ar jaunām personīgām aizdomām, ar pasakām par mazākuma grupu spēku utt. Uz visiem šiem izlēcieniem, kas slavenā Ligas kongresa cienīgi, mēs, protams, neatbildam. Pēc būtības ir vērts atzīmēt tikai divus punktus. Ja kongress notiks, saka ,,Iskra“, tad vienīgi kā nošķīrušos virzienu konference. Ciliem vārdiem: juuniskrieši atzīst, ka viņi nošķīrušies no partijas, atzīst sašķelšanos par nolikušu. Vaļsirdīgai šā apstākļa atzīšanai mēs vienmēr dotu priekšroku, salīdzinot ar nelietīgu slepenu šķelšanos. Tikai kā tad tā, kungi: jūs paši atzīstat sevi par partijas daļu, kas atšķēlusies no otras daļas, un tai pašā laikā kautrīgi paturat visas partijas titulus un amatus (,,CO“, „Padome")? Vai tas ir godīgi?

Otrais. ,,īskra“ kā parasts atzīst partiju par sašķēlušos, kad runa ir par centru pārskatu partijas priekšā, atzīdama lai pašā laikā partiju par vienotu, kad runa ir par centru varu pār partiju. Tā ir arī tagad. No vienas puses, „nošķīrušies virzieni". No otras puses, „kongresu var sasaukt vienīgi Padome". Ļoti labi, kungi! Bet kāpēc tad klusē jūsu „Padome"? Kāpēc tā nav atsaukusies uz CK 1905. gada 4. marta paziņojumu? Kāpēc nav ne skaņas par Padomi „Iskras" 94. nr-ā? Vai partijas biedriem nav tiesības jautāt: vai viņu Padome jel maz pastāv? vai tā ir spējīga sapulcēties un pieņemt lēmumus?

Sarakstīts 1905. g. apriti

Pirmoreiz iespiests 1931. p. Ļeņina , . . . .

rakstu un rnateriaiu krājumā XVI Iespiests pec rokraksta

2U*

;

PIRMĀ MAIJA LAPIŅAS PLANS

1. Vārdu „pavasaris** un darbu nekrietnība.

2. Buiiginiska krāpšana.

3. Karš un valdības sistēmas krachs.

4. Izputēšana, bads, cholera...

5. S.-Pēterburga, Rīga, Varšava etc.* 9. janvari.

6. Baku un draudīgā kustība pret ebrejiem.

7. Revolucionārais streiks un revolucionārā kustība 9. janvarī un vēlāk. Revolūcija!

8. Zemnieku kustība. Tās apspiešana un tās mērķi.

9. Satversmes sapulce un revolucionārā pagaidu valdība.

10. Cīņa par republiku un visām demokrātiskām brī-, vībām.

11. Proletariāta cīņa par republiku un par sociālismu.

12. Krievijas revolucionārais proletariats vispasaules revolucionārā proletariāta priekšgalā.

1. maijs vispār.

Cik tālu ir noveduši? 1.—4.

Revolucionārā kustība. 5. un 7.

Valdības rīdīšana. 6.

Zemnieku kustība. 8.

Bruņota sacelšanās.

Cīņas mērķi. 9.—11.

* .

I

cl col era — un la lalāk. Red.

0. Pirmais maijs vispār.

Л. Revolūcijas sākums 1.—6.

H. Strādnieku un zemnieku cīņa 7.—8.

C. Cīņas mērķi 9.—11.

D Krievijas revolūcijas pasaulvēsturiskā nozīme 12.

Sarakstīts līdz 1905. g. 12. (25.) aprīlim Pirmoreiz iespiests 1931. p. Ļeņina rakstu

un materiālu krājumā XVI ' iespiests pēc rokraksta

KRIEVIJAS sociāldemokrātiskā strādnieku partija

. ’ Visu zemju proletārieši, savienojieties!

PIRMAIS MAIJS^8"

Biedri strādnieki! Tuvojas visas pasaules strādnieku lielo svētku diena. Pirmajā maijā viņi svin savu pamošanos uz gaismu un zināšanām, savu apvienošanos vienā brālīgā savienībā cīņai pret katru apspiešanu, pret katru patvaļu, pret katru ekspluatāciju, cīņai par sociālistiskās sabiedrības uzbūvi. Visi, kas strādā, kas uztur ar savu darbu bagātos un dižciltīgos, kas pavada savu mūžu pārmērīgā darbā par trūcīgu algu, kas nekad nebauda sava darba augļus, kas līdzīgi nastu nesējiem lopiem dzīvo f

mūsu civilizācijās greznības un spožuma vidū, visi tie sniedz roku cīņai par strādnieku atbrīvošanos un laimi.

Nost ar naidu starp dažādu tautību vai dažādu reliģiju strādniekiem! Tāds naids ir izdevīgs tikai laupītājiem un tirāniem, kas dzjvo no proletariāta tumsības un sašķeltības. Ebrejs un kristīgais, armēnis un tatars, polis un krievs, soms un zviedris, latvietis un vācietis — visi, visi iet kopā zem viena kopīga sociālismā karoga. Visi strādnieki ir brāļi, un viņu ciešā savienība ir vienīgā ķīla visas strādājošās un apspiestās cilvēces labklājībai un laimei. Pirmajā maijā šī visu zemju strādnieku savienība, starptautiskā sociāldemokrātijā, izdara savu spēku skati un saliedējas jaunai, nenogurstošai, nelokāmai cīņai par brīvību, vienlīdzību un brālību.

Biedri! Krievijā mēs tagad atrodamies lielu notikumu priekšvakarā. Mēs esam sākuši pēdējo, ārkārtīgi nikno - cīņu pret patvaldniecisko cara valdību, mums jānoved šī cīņa līdz uzvarošām beigām. Paskatieties, līdz kādam postam novedusi visu krievu tautu šī necilvēku un tirānu valdība, pērkamu cara galminieku un kapitala dienderu valdība! Cara valdība iegrūda krievu tautu neprātīgā karā pret Japanu. Simtiem tūkstošu jaunu dzīvību nolaupītas

PIRMAIS MAIJS

311

tautai un iznīcinātas Tālajos Austrumos. Trūkst vārdu, lai aprakstītu visu postu, ko nes sev līdzi šis karš. Kādēļ karo? Mandžurijas dēļ, ko mūsu laupīt kārā cara valdība atņēmusi Ķinai! Svešas zemes dēļ plūst krievu asinis un tiek izpostīta mūsu zeme. Arvien grūtāka kļūst strādnieka un zemnieka dzīve, arvien ciešāk savelk cilpu ap viņiem kapitālisti un ierēdņi, — bet cara valdība sūta tautu izlaupīt svešu zemi. Nespējīgie cara ģenerāļi ar pērkamiem ierēdņiem pazudinājuši Krievijas l'loti, izšķērdējuši simtiem un tūkstošiem miljonu tautas mantas, pazaudējuši veselas armijas, — bet karš arvien vēl turpinās un nes sev līdzi jaunus upurus. Tauta izput, rūpniecība un tirdzniecība apstājas, tuvojas bads un cholera, bet pat-valdnieciskā cara valdība mežonīgā aklumā iet veco ceļu; viņa ir gatava pazudināt Krieviju, lai tikai glābtu necilvēku un tirānu saujiņu, viņa bez kara ar Japanu sāk vēl otru karu — karu ar visu krievu tautu.

Nekad vēl Krievija nav pārdzīvojusi tādu mošanos no miega, nomāktības un nebrīvības kā tagad. Sakustējušās visas sabiedrības šķiras, no strādniekiem un zemniekiem līdz muižniekiem un kapitālistiem, sašutuma balsis skan no visām pusēm, Pēterburgā un Kaukazijā, Polijā un Sibi-rijā. Visur tauta prasa pārtraukt karu, tauta prasa nodibināt brīvu tautas valdīšanu, sasaukt itin visu pilsoņu deputātus satversmes sapulcē, lai ieceltu tautas valdību, lai glābtu tautu no tā bezdibeņa, kurā to grūž cara patvaldība. Pēterburgas strādnieki, skaitā līdz divisimt tūkstoš cilvēku, gāja pie cara ar garīdznieku Georgiju Gaponu 9. janvara svētdienā, lai izteiktu šīs tautas prasības. Cars saņēma strādniekus kā ienaidniekus, cars apšāva Pēterburgas ielās tūkstošiem neapbruņotu strādnieku. Cīņa tagad mutuļo pa visu Krieviju, streiko strādnieki, prasīdami brīvību un labāku dzīvi, plūst asinis Rīgā un Polijā, pie Volgas un Dienvidos, visur ceļas zemnieki. Cīņa par brīvību kļūst par visas tautas cīņu.

Cara valdība zaudējusi galvu. Viņa grib aizņemties naudu kara turpināšanai, bet viņai vairs aizdevumus neuztic. Viņa sola sasaukt tautas pārstāvjus, bet īstenībā viss paliek pa vecam, noliek tās pašas vajāšanas, tā pati ierēdņu patvaļa, nav brīvu tautas sanāksmju, nav brīvu tautas avīžu, netiek atvērti cietumi, kur smok strā

lietas cīnītāji. Cara valdība cenšas sarīdīt vienu tautu pret otru, tā sarīkoja slaktiņu Baku pilsētā, apmelodama lataru priekšā armēņus, tā gatavo tagad jaunu slaktiņu pret ebrejiem, uzkurinot tumšajā tautā naidu pret tiem.

Biedri strādnieki! Mēs vairs neļausim tā zākāties par krievu tautu. Mēs celsimies aizstāvēt brīvību, mēs dosim pretsitienu visiem, kas grib novērst tautas dusmas no mūsu patiesā ienaidnieka. Mēs sacelsimies ar ieročiem rokā, lai gāztu cara valdību un iekarotu brīvību visai tautai. Strādnieki ’un zemnieki, pie ieročiem! Rīkojiet slepenas sanāksmes, sastādiet družinas, apgādājieties ar kādiem vien varat ieročiem, sūtiet pilnvarotus cilvēkus apspriesties ar Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju! Lai šā gada pirmais maijs mums ir tautas sacelšanās svētki, — gatavosimies uz tiem, gaidīsim signālu, lai dotos izšķirošā uzbrukumā pret tirānu. Nost ar cara valdību! Mēs gāzīsim to un iecelsim revolucionāru pagaidu valdību tautas satversmes sapulces sasaukšanai. Lai tautas deputāti tiek ievēlēti vispārējā, tiešā, vienlīdzīgā un aizklātā balsošanā. Lai iznāk no cietumiem un atgriežas no trimdas visi brīvības cīnītāji. Lai atklāti tiek rīkotas tautas sanāksmes un bez nolādēto ierēdņu uzraudzības iespiestas tautas avīzes. Lai apbruņojas visa tauta, lai dod šauteni katram strādniekam, lai pali tauta un nevis laupītāju saujiņa izlemj tautas likteni. Lai sapulcējas ciemos brīvās zemnieku komitejas nolūkā gāzt muižnieku dzimtbūtniecisko varu, nolūkā glābt tautu no ierēdņu zākāšanās, nolūkā atdot atpakaļ zemniekiem viņiem atņemto zemi.

Lūk, ko grib sociāldemokrāti, lūk, par ko viņi aicina cīnīties ar ieročiem rokā: par pilnīgu brīvību, par demokrātisku republiku, par 8 stundu darba dienu, par zemnieku komitejām. Gatavojieties uz lielo kauju, biedri strādnieki, apturiet fabrikas un rūpnīcas 1. maijā vai ķerieties pie ieročiem saskaņā ar sociāldemokrātiskās strādnieku partijas komiteju padomu. Sacelšanās stunda vēl nav situsi, bet lā vairs nav tālu. Visas pasaules strādnieki, sirdij stingstot, tagad raugās uz varonīgo Krievijas proletariātu, kas nesis neskaitāmus upurus brīvības lietai. Pēterburgas strādnieki pasludināja jau slavenajā 9. janvara dienā: brīvība vai nāve! Visas Krievijas strādnieki, mēs atkārtosim šo lielo Vaujas saucienu, mēs neapstāsimies nekādu upuru priekšā,

PIRMAIS MAIJS

mēs iesim caur sacelšanos uz brīvību, caur brīvību uz sociālismu!

Lai dzīvo 1. maijs, lai dzīvo starptautiskā revolucionārā sociald emokr al i ja!

Lai dzīvo strādnieku un zemnieku tautas brīvība, lai dzīvo demokrātiskā republika un nost ar cara patvaldību!

1905. g. Vairākuma Komiteju Birojs

,,Vperjod“ redakcija

Iespiests pēc lapiņas teksta

Sarakstīts līdz 1906. g. 12.125.) apriltm Iespiests 190S. g. atsevišķā tapiņā

KONSTITUCIONĀLAIS TIRGUS

Buligins tagad nodarbojas, kā pareizi runā Pēterburgas aristokrātiskajās aprindās, ar laika iegūšanu. Viņš cenšas novilcināt, cik vien iespējams, cara apsolītās reformas un padarīt tās par niekiem, kas nebūt nesamazina patvaldnie-ciskā cara un patvaldniecisko ierēdņu varu. Konstitūcijas vietā viņš gatavo, kā mēs jau vienreiz aizrādījām avīzē „Vperjod"[90], padomdevēju palatu bez jebkādām tiesībām. Tagad mums ir apstiprinājums tam, ko mēs teicām, — proti, Buligina projekta teksts, ko publicējusi Vācijas liberālā avīze „Vossische Zeitung"[91]. Par projekta autoriem pēc šās avīzes ziņām nosauc Buliginu, Jermolovu, Ščerbalovu, Meščerski, grafu Šeremetjevu un kņazu Uru-sovu. Projekta saturs ir šāds.

Visu likumprojektu apspriešanai (ne vairāk par tol) un izstrādāšanai tiek radītas divas iestādes: 1) Valsts apspriede un 2) Valsts sapulce. Tiesība iesniegt likuma projektus ir katram Valsts apspriedes loceklim un ne mazāk kā 20 Sapulces locekļiem. Likumprojektus apspriež un pieņem Sapulce, tad tie nonāk Apspriedē un beidzot iet apstiprināšanai caram. Cars lemj, kādā formā projektiem jākļūst par likumiem, vai arī pilnīgi noraida tos.

Buligina „konstitūcija" tādējādi nebūt neierobežo patvaldību, ievedot vienīgi tikai padomdevējas palatas: augšējo un apakšējo! Augšpalāta jeb Valsts apspriede sastāv no 60 vēlētiem locekļiem, ko ievēlē 60 guberņu (to skaitā poļu) muižnieku sapulces, un tad no cara ieceltiem locekļiem — ierēdņiem un oficieriem. Locekļu kopskaits nav lielāks par 120. Ievēlēto locekļu pilnvaru laiks trīs gadi. Apspriedes sēdes ir publiskas vai publikai slēgtas, pēc pašas Apspriedes ieskata.

Apakšpalata jeb Valsts sapulce sastāv tikai no vēlētiem locekļiem (ministriem un galvenajiem pārvaldniekiem ir tieslba piedalīties abās palatās), proti: pa 10 deputātiem no 34 zemstu guberņām (kopā 340); pa 8 deputātiem no 3 guberņām, kur ir zemstu iestādes, bet nav muižnieku iestāžu (kopā 24); pa 8 no 9 ziemeļrietumu guberņām (72); pa 5 no 10 Polijas guberņām (50); pa 5 no trim Baltijas guberņām (15); 30 no Sibirijas; 30 no Kaukazijas; 15 no Vidusāzijas un Aizkaspijas apgabala; 32 no Somijas; 20 no lielajām pilsētām (S.-Peterburga — 6, Maskava — 5, Varšava — 3, Odesa — 2, Lodza, Kijeva, Rīga un Char-kova — pa vienam); 10 no pareizticīgās garīdzniecības; pa vienam no katoļiem, luterāņiem, armēņiem, muhamedāņiem un ebrejiem. Pavisam tātad 643 locekļi. Šī sapulce ievēlē izpildu komiteju, kurā ir priekšsēdētājs, divi vice-priekšsēdētāji un 15 locekļi. Pilnvaru laiks trīs gadi. Izpildu komiteja ir pastāvīga iestāde; Sapulces sēdes notiek tikai divreiz gadā, februārī un martā, oktobrī un novembrī. Sēdes ir publiskas vai slēgtas, pēc Sapulces ieskata. Sapulces locekļi savu pilnvaru laikā ir neaizskarami. Ievēlēt var tikai Krievijas pavalstniekus, ne jaunākus par 25 gadiem, kas prot runāt un rakstīt krieviski. Viņi saņem algu 3000 rubļu gadā katrs.

Vēlēšanas tiek organizētas šādā veidā. 34 zemstu guberņās katrā 2 locekļus ievēlē muižnieku sapulce, 3 locekļus — guberņas zemstes sapulce, vienu no pilsētām caur īpašiem pilnvarotiem, trīs no zemniekiem caur īpašiem pilnvarotiem, vienu no tirgotājiem arī caur pilnvarotiem. Pēc šādiem pašiem principiem ievēlē deputātus arī no nezemstu guberņām, — mēs neattēlojam visas šīs nejēdzīgās kancelejiski policejiskās iestādes. Lai ilustrētu, kā paredzēts organizēt netiešās vēlēšanas, minēsim tikai zemnieku deputātu ievēlēšanas kārtību zemstu guberņās.

Katrs pagasts ievēlē trīs pilnvarotos. Viņi sapulcējas apriņķa pilsētā un muižniecības maršala vadībā (!) ievēlē trīs otrās pakāpes pilnvarotos. Šie pilnvarotie sapulcējas guberņas pilsētā guberņas muižniecības maršala vadībā un ievēlē trīs zemnieku deputātus vienīgi tikai no pašiem zemniekiem. Vēlēšanas tādējādi ir trīspakāpju!

Buligina kgs strādā tīri labi. Ne velti viņš saņem cara algu. Viņa konstitūcija, kā lasītājs redz, ir viena vienīga ņirgāšanās par lautas pārstāvniecību. Patvaldnieciskā vara, kā mēs jau aizrādījām, ne ar ko neliek aprobežota. Abām palatām ir vienīgi tikai padomdevēja rakslurs, bet Izlemj pilnīgi un vienīgi tikai cars. Tas nozīmē — pasolīt, bet neko nedot. „Pārstāvniecības" raksturs, pirmkārt, ir speciāli dižciltīgs, muižniecisks. Muižniekiem ir puse balsu vēlēšanās augšējā palatā, bet apakšējā palatā apmēram puse (zemstu guberņās no guberņas 10 deputātiem 2 ir no muižniekiem tieši un 3 no zemstu sapulcēm, kas īstenībā arī ir muižnieciskas). Zemnieki līdz smieklīgumam atstumti no vēlēšanām. Trīspakāpju vēlēšanas ar sevišķu rūpību izsijā vienkāršos ļaudis, iekām pielaiž tos Sapulcē.

Otrkārt, visvairāk uzmanības saista tas, ka pilnīgi ir izslēgti strādnieki. Visa šī aunu parlamenta pārstāvniecība ir celta uz kārtu principa. Strādnieku „kārtas" nav un arī nevar būt. Pilsētu un tirgotāju vēlēšanas izkāš caur dažādām pilnvaroto kategorijām vienīgi tikai rūpniecības un tirdzniecības buržuāziju, pie kam ir ļoti pamācoši, ka šī buržuāzijā sevišķi tiek atbīdīta otrajā vietā, pat salīdzinot ar muižniecību. Cara kalpi, kā redzams, ne visai baidās muižnieku liberālismā: viņi ir pietiekami vērīgi, lai aiz šā ārējā liberālismā saskatītu „mežonīgā muižnieka" dziļi konservatīvo sociālo dabu.

Strādnieku un zemnieku plaša iepazīstināšana ar Buligina konstitūciju ir ārkārtīgi derīga. Diezin vai uzskatamāk var parādīt šķietami pāri šķirām stāvošās cara varas īstās tieksmes un šķirisko pamalu. Diezin vai var iedomāties labāku materiālu konkrētām mācībām par vispārēju, tiešu un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesībām ar aizklātu balsošanu.

Interesanti ir arī salīdzināt ar šo muižnieciski ierēdnie-cisko apcirpto „konstitūciju" pēdējās ziņas par Krievijas politiskajām partijām. Izņemot galējās partijas, teroristus un reakcionārus, kāds angļu korespondents (kas acīm redzot uzturas „sabiedrībā" un tāpēc vienkāršo tautu, kā, piemēram, strādniekus, neredz) saskaita trīs partijas: 1) konservatīvā jeb panslavistu partija („slavofilu" sistēma: caram varas spēku, pavalstniekiem — ieskata spēku, t. i., pārstāvniecības sapulci, kam tikai padomdevēja balsstiesības); 2) liberālā jeb „oporlunistiskā" partija (vadonis Sipovs, programa kā jau visiem oportunisfiem „starp diviem krēsliem") un 3) radikālā jeb (raksturīgais „jeb"!) konstitucionālā partija, kas ietver zemstiešu, profesoru „un studentu" (?) vairākumu. Programa — vispārējas vēlēšanu tiesības un aizklāta balsošana vēlēšanās.

Konservativie it kā tagad sapulcējoties Pēterburgā, liberāļi maija sākumā Maskavā, radikāļi tai pašā laikā Pēterburgā. Valdības sfēras, sak, uzskatot vispārējas vēlēšanu tiesības ar aizklātu balsu nodošanu par līdzvērtīgām ,,republikas pasludināšanai". „Radikāļi" — skaitliski vislielākā no visām partijām.

Buligina projekts, domājams, arī ir konservativās partijas projekts. Osvoboždencu projekts ļoti līdzīgs „radikālās jel» konstitucionālās" (īstenībā nebūt ne radikalas un vāji konstitucionālās) partijas programai. Beidzot, „liberālā", Šipova, partija grib laikam mazlietiņ vairāk, nekā piedāvā Buligins, un mazlietiņ mazāk, nekā prasa konstitucionalisti.

Tirgus ir varens. Tirgošanās sokas labi. Uzprasa smalki sabiedrības kungi, uzprasa arī visnelietīgākie galminieku kungi. Viss virzās nz to, lai nolaistu no cenas gan vieni, gan otri, bet pēc tam... sistu saujā, kamēr nav iejaukušies strādnieki un zemnieki.

Valdība ved veiklu spēli: konservatīvos viņa baida ar liberāļiem, liberāļus baida ar „radikālajiem" osvobožden-ciem, osvoboždencus biedē ar republiku. Pārtulkojot šo spēli interešu un galvenās intereses — lai buržuāzijā varētu ekspluatēt strādniekus — šķiriskajā valodā, tā nozīmē: ziniet ko, muižnieku un tirgotāju kungi, salīgsim, sadalīsim varu ar labu visi kopā un bez naida, kamēr nav par vēlu, kamēr nav sacēlusies īsta lautas revolūcija, kamēr nav sacēlies viss proletariats un visa zemniecība, kurus ar apcirptām konstitūcijām, netiešām vēlēšanām un pārējiem ierēdņu krāmiem nepaēdināsi.

Apzinīgajam proletariātam nav jārada sev nekādas ilūzijas. Tikai viņā, tikai proletariātā, ko atbalsta zemniecība, tikai viņu bruņotās sacelšanās kustībā, likai viņu niknajā cīņā ar lozungu „nāve vai brīvība" ir ķīla patiesai Krievijas atbrīvošanai no visas dzimtbūtnieciski patvaldnieciskās iekārtas.

Iespiests ļ>ēc avīzes „Vperjod" teksta

,,Vpcrjod'\ 16. nr., 1905. n-30. (17.) aprīli

Paraksts: К vs

PAR PARTIJAS ORGANIZĀCIJU DIVNEDĒĻU PĀRSKATIEM

Visu partijas organizāciju un it īpaši visu partijas strādnieku organizāciju divnedēļu pārskatiem būtu milzīga nozīme, lai nostiprinātu parlijas sastāvu un organizatorisko saliedētību, kā arī speciāli, lai pārkārtotu partijas pārstāvniecību (kongresos) pēc organizēto strādnieku skaita.

5os pārskatus izvilkumos varētu iespiest partijas СО, dodot ar to ļoti vērtīgu materiālu par patieso, neviltoto partijas dzīvi.

Biedru skaitu pulciņos, grupās utt. arī varētu iespiest presē, apzīmējot, teiksim, katru grupu vai katru organizāciju ar vienu vai diviem burtiem. Šādi pārskati par mūsu partijas organizāciju sastāvu būtu labs pārbaudes materials. (Iebildums, ka tie aizņems daudz telpas, nav pamatots. Rēķinot divus burtus un divus ciparus, kas norāda biedru skaitu — piemēram: ab 13, cd 41, ef 17 u. tml. — dabūsim vienā avīzes slejas rindā vienpadsmit šādu ziņojumu.)

Kongresam vajadzētu sadalīt starplaiku starp III un IV kongresu (1 gadu) divās daļās. Pirmajā pusē katrai parlijas organizācijai, līdz pat viszemākajai mūsu partijas darba šūniņai, jākonstruējas un katrā ziņā jānokārto regulāri sakari ar centru, jānokārto regulāri divnedēļu pārskati.

* Saku: jānokārto, jo nepietiek paņemt adresi un rakstīt, vajag pārbaudīt adreses, panākt to, lai pārskati nonāktu galā, utt., utt. Šai jaunās paražas, jauno pārskatu (divnedēļu) pilnīgi regulārai nokārtošanai 4—5 mēnešus^92 ilgu

laiku var droši uzskatīt par pieliekamu. Nav šaubu, ka tad, ja ir vēlēšanās, to var izdarīt trīsreiz ātrāk.

Pēc tam, gada otrajā pusē, partijas organizāciju divnedēļu pārskatiem var jau piešķirt, tā sakot, konstitucionālu nozīmi, t. i., nostādīt tiešā atkarībā no tiem partijas pārstāvniecības pārkārtošanu IV kongresā. Piemēram, III kongress, teiksim, 1905. gada aprilī nolemj: par partijas organizācijām, kurām ir tiesība, lai tās ņemtu vērā, pārkārtojot parlijas pārstāvniecību IV kongresā, tiek atzītas tikai tās, kas iesniegušas centram regulārus divnedēļu pārskatus, sākot ar 1905. gada 1. septembri. Tikai pamatojoties uz šiem pārskatiem par laiku, ne īsāku kā trīs mēneši (t. i., minimum 6 pārskati), IV kongresā tiks noteikta partijas pārstāvniecība kongresos proporcionāli sociāldemokrātiskajās savienībās organizēto strādnieku skaitam katrā apvidū. Tāpēc biedru skaits katrā ziņā jāuzrāda katrā pārskatā.

Sarakstus 1905. g. aprila beigās

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1926. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

KSDSP III KONGRESS*9

1906. GADĀ SO 12. (25.) APRĪĻA LĪDZ 27. APRĪLIM (10. MAIJAM)

Ilunas, zotuciju 1905. fl. kārtējais teksts

referāti, rezolūcijas un re-projekti pirmoreiz iespiesti

„KSDSP // e-1905. g. izd.

grāmatā: „KSDSP trešais Iespiests pēc grāmatas:

kongress. Pilnīgs protokolu šais kārtējais kongress“

CK izd. Zcneuā teksta un pēc rokraksta

Vāks grāmatai „KSDSP trešais kārtējais kongress. Pilnīgs protokolu teksts**. CK iz<l. 7.cnevA 1905. g

Samazināts

1

RUNA PAR KONGRESA LIKUMĪGUMU 13. (26.) APRĪLI

Es gribu atbildēt uz piezīmēm par kongresa sasaukšanas likumīgumu. CK atzina, ka kongress ir nelikumīgs. Pati C.K nosauca savu rakstu partijas Padomei par „grēku nožēlošanas rakstu**. Bet vai CK bija ko nožēlot? Kongress ir pilnīgi likumīgs. Tiesa, pēc statūtu burta to var uzskatīt par nelikumīgu; bet mēs ieslīdētu karikaturiskā formālismā, ja statūtus saprastu tā. Turpretim pēc stalutu jēgas kongress ir pilnīgi likumīgs. Nevis partija pastāv partijas Padomes dēļ, bet partijas Padome partijas dēļ. Jau II kongresā sakarā ar incidentu ar Organizācijas Komiteju norādīja, un turklāt pats b. Pļechanovs, ka discipline attiecībā pret zemāko kolēģiju dod priekšroku disciplinai pret augstāko kolēģiju. CK norādīja, ka tā ir gatava pakļauties partijas Padomei, ja partijas Padome pakļausies partijai, t. L kongresam. Tā ir pilnīgi likumīga prasība. Turpretim partijas Padome atbildēja uz to noraidoši. Bet saka, ka CK esot turējusi aizdomās partijas Padomes lojalitāti un izteikusi viņai neuzticību. Bet visās konstitucionālās zemēs pilsoņiem taču ir lieslba izteikt neuzticību tām vai citām amata personām vai iestādēm. Sī tiesība viņiem novar tikt atņemta. Beidzot, pat ja CK būtu rīkojusies nelikumīgi, vai tad tas arī partijas Padomei deva tiesību rīkoties nelikumīgi? Kāda ir garantija tam statutu punktam, pēc kura partijas Padome sasauc kongresu, ja izteikusies puse no pilntiesīgām balsīm? Vācijas s.-d. partijas statūtos ir punkts, kas kontroles komisijai atļauj sasaukt kongresu, ja Vorstand^93 atteicas sasaukt to. Mums tāda paragrafa nav, un kongresa sasaukšanas garantija pilnīgi gulstas uz partiju pašu. No statutu gara un pat to burta viedokļa, ja aplūko statūtus visumā, ir skaidrs, ka partijas Padome ir partijas komiteju pilnvarotā. Komiteju pilnvarotā atsakās izpildīt savu pilnvarotāju gribu. Ja pilnvarotā nepilda partijas gribu, tad partijai atliek vienīgi pašai realizēt šo gribu. Un mūsu partijas komitejām bija ne vien liesība. bet arī pienākums pašām sasaukt kongresu. Un es apgalvoju, ka kongress ir sasaukts pilnīgi likumīgi. Kas ir tiesnesis strīda izskatīšanā starp partijas Padomi un komitejām? Taču tās pašas komitejas, partija. Partijas griba ir izpaudusies jau sen. Ārzemju centru atlikšanas un novilcināšanas politika nevarēja to grozīt. Komitejām bija pienākums pašām sasaukt kongresu, un tas ir sasaukts likumīgi.

Atbildu 1). Tigrovam. Biedrs Tigrovs saka, ka nevajagot tiesāt partijas Padomi. Org. Komiteja ar savu ziņojumu tiesā partijas Padomi. Man liekas, ka b. Tigrovs kļūdās, teikdams, ka nevar tiesāt aizmuguriski. Politikā pastāvīgi nākas tiesāt aizmuguriski. Vai tad mēs savā publicistikā, savās sapulcēs un itin visur pastāvīgi netiesājam eserus, bundistus u. c. Ko tad darīt, ja netiesāsim aizmuguriski? Partijas Padome taču negrib ierasties kongresā, tādā gadījumā vispār nevienu nekad nenāksies tiesāt. Pat oficiālās tiesas tiesā aizmuguriski, ja apsūdzētais negrib ierasties Bešā.

2

RUNA PAR KAZAŅAS KOMITEJAS UN KUBAŅAS KOMITEJAS PILNTIESĪGUMU 14. (27.) APRĪLĪ

No mandatu komisijas slēdziena redzams, ka pavisam partijā mums ir 7o lēmējas balsis, tā ka neapšaubāmi šajā sastāvā mūsu kongress ir jāatzīst par likumīgu. Ņemot vērā to aizdomīgo izturēšanos pret mūsu kongresu, kāda pastāv tagad, jāatzīst par teicamu mandatu komisijas „libera lā“ tiekšanās apstiprināt iespējami lielāku komiteju skaitu, lai palielinātu likumīgo vairākumu, kāds vajadzīgs kongresam. No šās puses es pat esmu ar mieru izteikt simpātijās šim „liberalismam“, bet, no otras puses, nepieciešams būt vienādi uzmanīgiem un objektiviem pret visiem, un, pamatojoties uz šiem apsvērumiem, es nevaru neizturēties noraidoši pret to, ka mandatu komisija apstiprinājusi Kazaņas komiteju un Kubaņas komiteju. ,,Iskra“ 89. nr-ā tās publicējusi pilntiesīgo komiteju sarakstā, bet pilntiesīgo organizāciju sarakstā, kas ievietots partijas Padomes protokolos, to nav. Partijas Padomes sēdē b. Martovs nolasīja pilntiesīgo komiteju sarakstu līdz 1904. g. I. septembrim.

(Tiek nolasīts izvilkums no partijas Padomes protokolie m):

„Martovs lasa savu rezolūciju: Pl* saskaņā ar statutu 2. 4j ir pienākums sasaukt kongresu, ja to prasa partijas organizācijas, kam kopā ir tiesību uz pusi no kongresa balsīm. Saskaņā ar statutu 3. § 1. piezīmi pārstāvniecības tiesību kongresā ir tikai tām organizācijām, kas šai ziņā ir apstiprinātas kopš partijas statutu pieņemšanas momenta.

Bet organizācijām, kas II kongresā nav pārstāvētas, par viņu apstip rināšanas momentu tiek uzskatīts moments, kad viņas apstiprinājusi

CK, un ne vēlāk kā 1 gadu pirms kongresa. I) PP nolemj, ka šis pats termiņš kopš organizācijas apstiprināšanas laika tiek pieņemts, lai atzītu tās balsi, aprēķinot organizāciju skaitu, kas izteikušās par labu kongresa sasaukšanai. Organizācijas, kuras pārstāvētas II kongresā un kuras tas atzinis, liek atzītas par pilntiesīgām. II) Ņemot to vērā. turpmāk līdz 1904. g. septembrim tiek atzīts, ka tiesību izlemt jautājumu par kongresa sasaukšanu ir tikai: 1) CK, 2) СО, 3) Ārzemju ligai, 4—20) Pēterburgas, Maskavas, Charkovas, Kijevas, Odesas, Nikolajevas. Donas, Jekalcrinosluvas, Saratovas, Ufas (tagad Uralu), Ziemeļu, Tulas. Tveras, Ņižņij-Novgorodas, Baku, Batumas, Tiflisas (kamēr paies gads no Kaukazijas savienības apstiprināšanas) komitejai, 21—23) Kalnrūpniecības (Doņecas), Sibīrijas un Krimas savienībai.

Ja šīs organizācijas ir pilntiesīgas, tad kongresā balsu skaits, u/ kādu viņām ir tiesība, līdzinās 46 balsīm. Kopā ar 5 balsīm, kas ir PP locekļiem, balsu kopskaits kongresā līdzinās 51 balsij, bet tā sasaukšanai tātad vajadzīgas 26 balsis, t. i., 13 pilntiesīgu organizāciju balsis no šeit minēto organizāciju skaita. CK tiek uzaicināta iesniegt PP datus par jaunu komiteju apstiprināšanu, kuras parādījušās pēc kongresa".

Rezolūcijas pirmā daļa pieņemta vienbalsīgi.

Tālāk b. Gļebovs savā runā tai pašā sēdē nolasīja no jauna nodibinājušos komiteju sarakstu.

Biedra GJebova runa (no PP protokoliem):

„Esmu vienis prātis ar b. Martovu un varu norādīt vienīgi uz komitejām, kas nodibinājušās no jauna: Smoļenskas un Astrachaņas, kas apstiprinātas 1903. g. septembri; Voroņežas (Cīņas Kase) 1904. g. janvarī; Rīgas — janvari; Poļesjes — aprilī; Ziemeļrietumu — aprilī: Kurskas — janvarī; Orlas un Brjanskas — 1903. g. septembrī; Sama ras — 1903. g. septembrī; Uralu (Ufas) — aprilī".

Sie fakti bija publicēti b. Orlovska brošūrā „Padome pret partiju'1, un līdz šim PP los nav atspēkojusi, nav publicējusi apstrīdamo komiteju apstiprināšanas laiku, kas liecina par to, ka acīm redzot nav pierādījumu par šo apstiprināšanu. Tai pašā PP sēdē b. Martovs kādā no savām runām norādīja uz to, ka pēc viņa domām augustā jātiek apstiprinātām vēl 2 komitejām, proti, Kremcnčugas un Pollavas, bet atkal tomēr ne vārda par Kazaņas komiteju un Kuba-ņas komiteju.

Vēlāk, pēc jūlija deklarācijas, b. Gļebovs atsūtīja man pilnīgus CK sēžu protokolus, no kuriem nav redzama nedz Kazaņas, nedz Kubaņas komitejas apstiprināšana, un pēc tam CK sēdēs, kā liecina CK loceklis b. Ļetņevs", par viņu apstiprināšanu arī nav bijusi runa; tiesa, CK loceklis b. Zimins^91 it kā kaut ko atceras par Kazaņas komitejas un

Kubaņas komitejas apstiprināšanu, bet nevar pateikt neko noteiktu.

Komisijas lēmums atzīt komitejas par pilntiesīgām, pamatojoties uz to, ka faktiski ir konstatēta viņu darbošanās ilgāk par gadu, nav pareizs, un tāpēc lieku priekšā atzīt šīs komitejas par nepilntiesīgām.

3

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR KSDSP IZTURĒŠANOS PRET BRUŅOTU SACELŠANOS

Ņemot vērā:

1) ka proletariats, būdams jau pēc sava stāvokļa visprogresīvākā un konsekventākā revolucionārā šķira, ar to pašu ir aicināts būt vadoņa un vadītā ja lomā vispārdemo-kratiskajā revolucionārajā kustībā Krievijā;

2) ka tikai šādas lomas veikšana revolūcijas laikā nodrošinās proletariātam visizdevīgāko poziciju tālākai cīņai par sociālismu pret piedzimt gatavās buržuāziski demokrātiskās Krievijas mantīgajām šķirām;

3) ka proletariats šo lomu var izpildīt vienīgi tad, ja tas ir organizēts zem sociāldemokrātijas karoga par patstāvīgu politisku spēku un uzstājas streikos un demonstrācijās pēc iespējas pilnīgākā vienībā, —

KSDSP III kongress nolemj, ka uzdevums organizēt proletariāta spēkus tiešai cīņai pret patvaldību ar politisku masu streiku un bruņotas sacelšanās palīdzību un informējoša un vadoša aparata radīšana tā veikšanai ir viens no galvena jiem partijas uzdevumiem pašreizējā revolucionārajā momentā, un tāpēc kongress uzdod tiklab CK, kā arī vietējām komitejām un savienībām sākt sagatavot politisku masu streiku, kā arī organizēt īpašas grupas ieroču iegūšanai un sadalīšanai, bruņotas sacelšanās plāna izstrādāšanai un lās tiešai vadīšanai. Šā uzdevuma veikšana var un tai vajag noritēt ne vien bez jebkādiem traucējumiem proletariāta šķiriskās pašapziņas modināšanas vispārējā darbā. bet, gluži otrādi, veicinot tā dziļumu un sekmīgumu.

Sarakstīts /905, p. H. /27.) apriti

4

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR BRUŅOTU SACELŠANOS

Kongress konstatē, pamatojoties uz praktiķu pieredzi un strādnieku masas noskaņojumu, ka ar sacelšanās sagatavošanu jāsaprot ne vien tikai ieroču sagatavošana un grupu radīšana utt., bet gluži tāpat arī pieredzes uzkrāšana ar atsevišķu praktisku bruņotas cīņas mēģinājumu palīdzību, piemēram, apbruņotu vienību cīņas, uzbrūkot policijai un karaspēkam tādu vai citādu atklātu tautas sapulču gadījumos, vai apbruņotu vienību uzbrukšana cietumiem, valdības iestādēm utt. Pilnīgi atļaujot partijas vietējiem centriem un CK noteikt šādu cīņu robežas un to izdevīgākos iemeslus, pilnīgi paļaujoties uz biedru taktiskumu, kuri spējīgi novērst veltīgu spēku izšķiešanu atsevišķos un sīkumainos teroristiskos aktos, kongress vērš visu partijas organizāciju uzmanību uz nepieciešamību ņemt vērā iepriekš minētos pieredzes norādījumus.

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1905. g. aprīļa beigās Pirmoreiz iespiests 1931. g. Iepina rakstu un materiālu krājumā XV/

111 gf . 1

•1

5

RUNA JAUTĀJUMĀ PAR BRUŅOTU SACELŠANOS 15. (28.) APRĪLI

Te tika teikts, ka principiāli jautājums esot pietiekami skaidrs. Tomēr s.-d. literatūrā ir bijuši tāda veida paziņojumi (sk. ,,Iskras“ 62. nr-u un b. Akselroda priekšvārdu Strādnieka brošūrai), kas rāda, ka jautājums nemaz nav tik skaidrs. ,,Iskra“ un Akselrods prātoja par sazvērniecis-kumu, izteica bažas, ka par sacelšanos domāšot pārāk daudz. Izrādījās tomēr, ka domājuši pārāk maz... Priekšvārdā Strādnieka brošūrai b. Akselrods saka, ka runa varot būt tikai par „mežonīgo lautas masu“ sacelšanos. Dzīve ir parādījusi, ka runa ir nevis par „mežonīgo masu“ sacelšanos, bet par apzinīgās masas sacelšanos, kura spējīga cīnīties organizēti. Visa pēdējā gada vēsture ir parādījusi, ka mēs neesam pietiekami novērtējuši sacelšanās nozīmi un nenovēršamibu. Vajag pievērst uzmanību lietas praktiskajai pusei. Te ārkārtīgi svarīga ir praktiķu un strādnieku pieredze — Pēterburgas, Rīgas, Kaukazijas. Tāpēc es izteiktos par labu tam, lai biedri pastāstītu savu pieredzi, — tas piešķirs mūsu debatēm praktisku un nevis seholaslisku raksturu. Vajag noskaidrot, kāds ir proletariāta noskaņojums, vai strādnieki apzinās sevi par spējīgiem cīnīties un vadīt cīņu. Nepieciešams rezumēt kolektivo pieredzi, kas līdz šim laikam nav tikusi vispārināta.

6

RUNA JAUTĀJUMĀ PAR BRUŅOTU SACELŠANOS 16. (29.) APRĪLĪ

Debatēs jautājums ir nostādīts uz praktiska pamata — par masu noskaņojumu. Biedram Ļeskovam^02 taisnība, ka noskaņojums ir raibs. Bet taisnība ir arī b. Žarkovam, ka mums nepieciešams rēķināties ar to, ka sacelšanās notiks neapšaubāmi, vienalga kā mēs izturētos pret to. Rodas jautājums: vai pastāv principiālās domstarpības starp ierosinātajām rezolūcijām. Es noteikti neredzu tās. Kaut gan mani atzīst par pašu nesamierināmāko, es tomēr mēģināšu samierināt un saskaņot abas rezolūcijas, ķeršos pie to samierināšanas. Man nav ko iebilst pret labojumu b. Voinova rezolūcijai. Papildinājumā arī es neredzu principiālu domstarpību. No visenerģiskākās piedalīšanās vēl neizriet hegemonija. Manuprāt b. Michailovs izteicās pozitivāk, — viņam hegemonija ir uzsvērta un turklāt konkrētā formā. Anglijas proletariats ir aicināts realizēt sociālistisko revolūciju, — tas ir neapšaubāmi; bet viņa nespēja izdarīt to pašreizējā momentā, kad tas ir soc. neorganizēts un buržuāzijas sagandēts, arī ir neapšaubāma. Tā pati doma ir arī b. Voinovam; visenerģiskākā piedalīšanās neapšaubāmi ir visizšķirošākā. Vai revolūcijas iznākumu izšķirs proletariats, — to kategoriski apgalvot nevar. Tas pats arī attiecībā uz vadoņa lomu. Biedra Voinova rezolūcijā izteiksme ir uzmanīgāka. Sociāldemokrātijā var organizēt sacelšanos, var pat izšķirt to, bet, vai viņai būs nodrošināta vadošā loma, to iepriekš izšķirt nevar, — tas būs atkarīgs no proletariāta spēka, organizētības. Sīkburžuazija var būt organizēta labāk, un var izrādīties, ka tās diplomāti ir spēcīgāki, labāk sagatavoti. Biedrs Voinovs ir uzmanīgāks — viņš saka: „tu vari veikt“; „tu veiksi^1* — saka b. Michai-lovs. Varbūt revolūcijas izšķirošo iznākumu dos proletariats, bet. kategoriski apgalvot lo nevar. Biedri Michailovs un Sosnovskis ir izdarījuši to kļūdu, ko viņi piedēvēja b.Voinovam: „Nelielies, karā iedams*'. — „Lai nodrošinātu, nepieciešams**, saka Voinovs, bet viņi saka: „nepieciešams un pietiekams**. Jautājumā par īpašu kaujas grupu organizēšanu es varu teikt, ka uzskatu tās par nepieciešamām. Mums nav ko bīties no īpašu grupu organizēšanas.

7

REZOLŪCIJA PAR BRUŅOTU SACELŠANOS^83

Ņemot vērā:

1) ka proletariats, būdams pēc sava stāvokļa visprogresīvākā un vienīgā konsekventi revolucionārā šķira, līdz ar to ir aicināts veikt vadošo lomu vispārdemokratiskajā revolucionārajā kustībā Krievijā;

2) ka tagadējā momentā šī kustība jau ir novedusi pie bruņotas sacelšanās nepieciešamības;

3) ka proletariats nenovēršami būs visenerģiskākais šās sacelšanās dalībnieks, kura noteiks revolūcijas likteni Krievijā;

4) ka vadošā loma prolelariatain šai revolūcijā var būt tikai tad, ja tas ir saliedēts par vienotu un patstāvīgu politisku spēku zem sociāldemokrātiskās strādnieku partijas karoga, kura vada ne vien idejiski, bet arī praktiski viņa cīņu;

5) ka tikai šādas lomas veikšana var nodrošināt proletariātam visizdevīgākos apstākļus cīņai par sociālismu pret buržuāziski demokrātiskās Krievijas mantīgajām šķirām; —

KSDSP III kongress atzīst, ka uzdevums organizēt proletariātu tiešai cīņai pret patvaldību ar bruņotas sacelšanās palīdzību ir viens no pašiem galvenajiem un neatliekamajiem partijas uzdevumiem pašreizējā revolucionārajā momentā.

Tāpēc kongress uzdod visām partijas organizācijām:

a) noskaidrot proletariātam ar propagandas un aģitācijas palīdzību ne vien gaidāmās bruņotās sacelšanās politisko nozīmi, bet arī praktiski organizatorisko pusi.

b) veicot šo propagandu un aģitāciju, noskaidrot politisko masu streiku lomu, kuriem var būt svarīga nozīme sacelšanās sākumā un pašā tās gaitā,

c) spert visenerģiskākos soļus, lai apbruņotu proletariātu un tāpat arī lai izstrādātu bruņotās sacelšanās plānu un tieši vadītu šo sacelšanos, radot šai nolūkā pēc vajadzības īpašas partijas darbinieku grupas.

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1905. q. 16. (29.) aprfff

8

KUNA PAR IZTURĒŠANOS PRET VALDĪBAS TAKTIKU APVĒRSUMA PRIEKŠVAKARĀ 18. APRĪLĪ (1. MAIJA)

Mēs atrodamies grūtību pilīm stāvokli. Mums ir trīs rezolūcijas un trīs labojumi. Rezolūcijas aug un attīstās, un šis process nepavisam nav noregulēts. Izrādījās, ka temats ir plašāks, nekā domāja referents. Rezolūcija būs jādod atpakaļ komisijā, kaut gan b. Sergejevs"4, kā redzams, izsmej šo priekšlikumu. Jautājumam par atklātu uzstāšanos pieskārās visi oratori. Referāts tematam atbilst, bet to nepieciešams papildināt. Attiecībā uz piedalīšanos biedrībās sadūrās divi ieskati. Kongress nevar dot kategoriskus norādījumus par piedalīšanos biedrībās. Jāizmanto visi līdzekļi aģitācijai. No pieredzes ar Šidlovska komisiju nevar secināt pilnīgi noliedzošu izturēšanos. Saka, ka rezolūcija nedodot nekā jauna. Labs jāatkārto vēl un vēlreiz. Biedra Zimina domas ir stūrainas. Kategoriski atbildēt, vai jāpiedalās Zemes sapulcē, nevar. Viss būs atkarīgs no politiskās konjunktūras, vēlēšanu sistēmas un citiem konkrētiem apstākļiem, kurus iepriekš paredzēt nevar. Saka. ka Zemes sapulce — tā esot krāpšana. Tas ir tiesa, bet dažreiz, lai krāpšanu atmaskotu, vēlēšanās ir jāpiedalās. Nevar dot neko vairāk kā tikai vispārēju direktivu. Atkārtoju, manuprāt visas rezolūcijas jānodod atpakaļ komisijai, paplašinot tās sastāvu.

a «. <čj,

9

PAPILDINĀJUMS PIE REZOLŪCIJAS JAUTĀJUMĀ PAR IZTURĒŠANOS PRET VALDĪBAS POLITIKU APVĒRSUMA PRIEKŠVAKARA UN APVĒRSUMA MOMENTA

Vai nevarētu apmierināt b. Aleksandrovutir> ar šādiem grozījumiem Šmita^08 rezolūcijā (apmēram):

1) ,,nolemj“ (kongress) vietā teikt: kongress apstiprina veco, II kongresa nosprausto sociāldemokrātijas taktiku, detalizēti izskaidrojot to piemēroti pašreizējam momentam (vai kaut ko šādā veidā),

2) rezolūciju papildināt ar vēl vienu apmēram šāda satura punktu:

Kas attiecas uz to īsteno un šķietamo piekāpšanos, ko satricinātā patvaldība tagad izrāda demokrātijai vispār un strādnieku šķirai it īpaši, tad sociāldemokrātiskajai strādnieku partijai tā jāizmanto, no vienas puses, tādēļ, lai katru ekonomiskā stāvokļa uzlabojumu un katru brīvības paplašinājumu nodrošinātu tautai cīņas pastiprināšanas nolūkā, bet no otras puses, tādēļ, lai nelokāmi atmaskotu proletariāta priekšā valdības reakcionāros mērķus, kura cenšas saskaldīt, sagandēt strādnieku šķiru un novērst tās uzmanību no strādnieku šķiras neatliekamajām interesēm revolucionārajā momentā.

Sarakstīts 1005. g. aprīļa beioās

Pirmoreiz iespiests 1951. g. Ļeņina Iespiests pēc rokrakstu

rakstu un materiālu krājumā XVI

to

REZOLŪCIJAS PROJEKTS JAUTĀJUMA PAR ATKLĀTU KSDSP POLITISKO UZSTĀŠANOS

Ņemot vērā:

1) ka revolucionārā kustība Krievijā zināma mērā jau ir satricinājusi un dezorganizējusi patvaldniecisko valdību, kas izrādās spiesta pieļaut viņai naidīgo šķiru politiskās uzstāšanās brīvību samērā ievērojamos apmēros:

2) ka šo politiskās uzstāšanās brīvību visvairāk un gandrīz vienīgi izmanto buržuāziskās šķiras, tādējādi vēl pastiprinādamas savu agrāko ekonomisko un politisko pārsvaru pār strādnieku šķiru un palielinādamas briesmas, ka proletariats var tikt pārvērsts par vienkāršu buržuāziskās demokrātijās piedēkli;

3) ka strādnieku masās arvien plašāk un plašāk atlīstās (izlaužas, izpaužas uz āru) tiekšanās patstāvīgi, atklāti uzstāties politiskā arēnā, kaut arī (mazsvarīgos gadījumos un kaut arī) sociāldemokrātijai nemaz nepiedaloties;

KSDSP III kongress vērš visu partijas organizāciju uzmanību uz to, ka nepieciešams:

a) izmantot visus un visādus gadījumus, kur sabiedrība un tauta atklāti politiski uzstājas presē, savienībās un sapulcēs, lai vispārdemokratiskām prasībām nostādītu pretim proletariāta patstāvīgās šķiriskās prasības, lai attīstītu viņa pašapziņu, lai organizētu viņu šādas uzstāšanās gaitā par patstāvīgu sociālistisku spēku; —

b) izmantot visus legālos un puslegālos ceļus, lai radītu strādnieku biedrības, savienības un organizācijas, pie kam vajag tiekties nodrošināt (tādā vai citādā ceļā) sociāldemokrātijas dominējošo ietekmi šādās savienībās, pārvērst tās

par atbalsta punktiem nākamajai atklātajai sociāldemokrātiskajai strādnieku partijai Krievijā;

c) spert soļus, lai mūsu partijas organizācijas līdztekus sava konspirativā a pa rata saglabāšanai un attīstīšanai nekavējoties sāktu sagatavot lietderīgas pārejas formas visos gadījumos, kad tas ir iespējams, uz atklātu sociāldemokrātijas darbību, neatteicoties pie tam arī no sadursmes ar valdības bruņoto spēku.

Sarakstīts 190:'). p. 19. ttprili (2. maijā)

Iespiests pec mkraksia

Pirmoreiz iespiests 1920. p. Ļeņina rakstu un mate rial и krājumā V'

11

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS PIEDALĪŠANOS REVOLUCIONĀRAJĀ PAGAIDU VALDĪBA

Ņemot vērā,

1) ka patiesi brīvai un atklātai proletariāta masu cīņai pret buržuāziju nepieciešama iespējami plašāka politiskā brīvība un tātad iespējami pilnīgāka republikāniskās iekārtas realizēšana;

2) ka arvien lielāks un lielāks dažādu buržuāzisku un sīkburžuazisku iedzīvotāju slāņu, zemniecības u. t. jpr. pārstāvju skaits pašlaik uzstājas ar revolucionāri demokrātiskiem lozungiem, kas dabiski un nenovēršami izriet no tautas masas pamatvajadzībām, kuru apmierināšana — kas ir neiespējama, patvaldībai pastāvot — katrā ziņā ir nepieciešama, jo to prasa visas sabiedriski ekonomiskās dzīves objektivā attīstība Krievijā;

3) ka starptautiskā revolucionārā sociāldemokrātijā vienmēr ir atzinusi, ka proletariātam nepieciešams visenerģiskākā veidā atbalstīt revolucionāro buržuāziju tās cīņā pret visām reakcionārajām šķirām un iestādēm, ar noteikumu, ka proletariāta partija ir pilnīgi patstāvīga un stingri kritiski izturas pret saviem pagaidu sabiedrotajiem;

4) ka palvaldnieciskās valdības gāšana Krievijā nav iespējama, neaizstājot to ar revolucionāru pagaidu valdību, un vienīgi šāda aizstāšana spēj nodrošināt patiesu brīvību un visas tautas gribas pareizu izpausmi Krievijas jaunas politiskās iekārtas nodibināšanā, nodrošināt mūsu tuvākās tiešās politisko un ekonomisko pārveidojumu prograinas realizēšanu;

5) ka. neaizstājot patvaldniecisko valdību ar revolucionāru pagaidu valdību, kas balstās uz visām revolucionāri demokrātiskām šķirām un šķiru elementiem Krievijā, nav iespējams iekarot republiku un pievilkt revolūcijas pusē proletariāta un it īpaši zemniecības atpalikušos un neattīstītos slāņus, slāņus, kuru intereses katrā ziņā ir pretrunā ar patvaldniecisko dzimtbūšanas iekārtu un kuri, lielā mērā tikai notrulinošās politiskās atmosfēras jūga spiesti, turas pie patvaldības vai stāv sāņus no cīņas pret to;

(>) ka, pastāvot Krievijā sociāldemokrātiskai strādnieku partijai, kas, kaut arī atrodas tikai savas attīstības sākumā, tomēr ir jau noorganizēta un spējīga, it īpaši pastāvot politiskai brīvībai, kontrolēt un virzīt savu delegātu izturēšanos revolucionārajā pagaidu valdībā, — briesmas, ka šie delegāti novirzīsies no pareizā šķiras ceļa. nav nenovēršamas,-KSDSP trešais kongress atzīst par iespējamu, ka partijas pilnvarotie piedalās revolucionārajā pagaidu valdībā nolūkā nesaudzīgi cīnīties kopā ar revolucionāro buržuāzisko demokrātiju pret visiem kontrrevolucionariem mēģinājumiem un nolūkā aizstāvēt proletariāta patstāvīgās šķiris-kās intereses, pie kam šādas piedalīšanās noteikums ir stingra partijas kontrole pār saviem pilnvarotajiem un nelokāma sociāldemokrātiskās strādnieku partijas neatkarības sargāšana, kas tiecas uz pilnīgu sociālistisku apvērsumu un šai ziņā ir naidīga visām buržuāziski demokrātiskām partijām un šķirām.

Sarakstīts 190ā. 11. apri/a beigās

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1№(i. u. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

12

PAPILDINĀJUMS PIE REZOLŪCIJAS PAR SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS PIEDALĪŠANOS REVOLUCIONĀRAJĀ PAGAIDU VALDĪBA

Vēl viens arguments par piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā.

— ka kategoriska atteikšanās piedalīties revolucionārajā pagaidu valdībā, ko jau tagad rekomendē mūsu partijas labējais spārns, nenovēršami padara nenoteiktu, svārstīgu un sadrumstalotu revolucionārā proletariāta darbību bruņotas sacelšanās sagatavošanā, organizēšanā un realizēšanā; —

Sarakstīts 1905. y. ap/iļa beigas

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XVI

REFERĀTS PAR S.-D. PIEDALĪŠANOS REVOLUCIONĀRAJĀ PAGAIDU VALDĪBĀ 18. APRĪLĪ (1. MAIJA)

Mans uzdevums — apskatīt jautājuma nostādni par sociāldemokrātijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā. Pirmajā acumirklī var likties dīvaini, ka lamlīdzīgs jautājums ir radies. Var iedomāties, ka sociāldemokrātijas stāvoklis ir lielisks un tās piedalīšanās varbntība revolucionārajā pagaidu valdībā ir loti liela. Īstenībā tas tīt nav. Šā jautājuma apspriešana no ļoti tuvas praktiskas realizēšanas viedokļa būtu donkichotisms. Bet šo jautājumu mums ir uztiepis ne tik daudz lielu praktiskais stāvoklis, cik literārā polemika. Nepieciešams vienmēr paturēt prātā, ka šo jautājumu pirmais pacēla Martinovs jau pirms 9. jaiumrn. Lūk, ko viņš rakstīja savā brošūrā „Divas diktatūras" (10. un 11. lpp.):

„Iedomājieties, lasītāj, uz vienu bridi, ka Ļeņina utopija ir realizēta. Iedomājieties, ka partijai, kuras biedru sastāvs ir sašaurināts tiktā), ka tajā piedalās tikai profesionāli revolucionāri, ir izdevies „sagatavot.' noteikt un izdarīt visas tautas bruņotu sacelšanos". Vai nav acīm redzams, ka visas tautas gribu tūdaļ pēc revolūcijas ieceltu tieši šo partiju par pagaidu valdību? Vai nav acīm redzams, ka tauta tieši šai partijai un nevis kādai citai uzticētu revolūcijas tuvāko likteni? Vai nav acīm redzams, ka šī partija, nevēlēdamās pievilt lautas tai agrāk dāvāto uzticību, būtu spiesta, viņai būtu pienākums ņemt savās rokās varu un saglabāt to, līdz kamēr viņa ar revolucionāriem līdzekļiem nodrošinās revolūcijas uzvaru?"

Šāda jautājuma nostādne ir neticama, bet faktiski tā tāda ir: Martinovs domā, ka, ja mēs ļoti labi sagatavotu un virzītu sacelšanos, tad nokļūtu izmisuma pilnā stāvoklī. Ja mēs savu slridu atstāstītu kādam ārzemniekam, tad viņš nekad neticētu, ka šāda jautājuma nostādne ir iespējama, un nesaprastu mūs. Tikai zinot Krievijas sociāldemokrātijas uzskatu vēsturi un zinot žurnālā „Rabočeje I)jeIo“ „astē vilkšanās^41 uzskatu raksturu, var saprast mūsu strīdu. Jautājums ir kļuvis par neatliekamu teorijas jautājumu, kura noskaidrošana ir nepieciešama. Tas ir jautājums par mūsu mērķu skaidrību. Es ļoti lūgtu biedrus, atstāstot mūsu debates Krievijas praktiķiem, pastiprināti uzsvērt šo jautājuma nostādni, ko devis Martinovs.

„Iskras^44 9fi. nr-ā iespiests Pļechanova raksts. Mēs ļoti esam cienījuši un cienījam Pļechanovu par visām tām „pārestībām^44, ko viņš nodarījis oportunistiem un kas viņam sagādājušas daudzu personu goda pilnu naidu. Bet par Martinova aizstāvēšanu mēs viņu cienīt nevaram. Te mūsu priekšā nav agrākais Pļechanovs. Rakstam viņš liek virsrakstu: „Jautājumā par varas sagrābšanu^44. Ar to jautājums tiek mākslīgi sašaurināts. Mēs jautājumu tā nekad neesam nostādījuši. Pļechanovs lietu attēlo tā, it kā avīze „Vperjod^44 būtu nosaukusi par ,.filistrības virtuoziem” Mark.su un Engelsu. Bet īstenībā tas tā nav. tā ir maza krāpšana. Marksa vispārējo koncepciju šai jautā jumā avīze „Vperjod^44 ir īpaši uzsvērusi kā pareizu. Vārdi par filis-tribu attiecās uz Martinovu vai L. Martovu. Kai kāda būtu mūsu gatavība augsti vērtēt visus tos. kas strādā kopā ar Pļechanovu, bet tomēr Martinovs nav Markss. Pļechanovs veltīgi notušē martinovismu.

Martinovs apgalvo — ja mēs ļoti enerģiski piedalīsimies sacelšanās norisē, mums rodas lielas briesmas, ka proletariats var piespiest mūs saņemt varu. Šajā prātojumā ir sava veida, tiesa, ačgārna loģika. Sakarā ar šo sava veida norādījumu uz uzvaras briesmām cīņā pret patvaldību avīze „Vperjod^44 jautā Martinovam un L. Marlovam, par ko ir runa: par sociālistisku vai demokrātisku diktatūru? M unis citē ievērojamos Engelsa vārdus, ka bīstams stāvoklis ir vadonim, kurš dabūjis varu tādas šķiras vārdā, kas vēl nav pilnīgi nobriedusi, lai kļūtu par valdošo šķiru. Avīzē „Vperjod^44 mēs izskaidrojām, ka Engelss norāda uz vadoņa stāvokļa bīstamību, kad tas post factum* konstatē,

I>ēc notikumu nomešanas, ar atpakaļejošu datumu. НЫ.

ka principi atšķiras no īstenības, vārdi no laktiem. Šada atšķirība ved uz bojā eju politiska kraeha un nevis iizis-kas sakāves* nozīmē. Jums jāapgalvo (lada ir hngelsa ■doma), ka apvērsums ir sociālistisks, kamēr īstenībā tas ir tikai demokrātisks. Ja mēs pašlaik solītu Krievijas proletariātam. ka spējam jau tagad pat nodrošināt pilnīgu kundzību, tad mēs izdarītu kļūdu, kādu izdara s.-r. Mēs, s.-d., vienmēr esam smējušies tieši par šo s.-r. kļūdu, kuri teica, ka revolūcija būšot „nevis buržuāziskā, bet demokrātiskā". Mēs vienmēr esam teikuši, ka revolūcija nevis vājinās, bet stiprinās buržuāziju, bet proletariātam dos nepieciešamos apstākļus sekmīgai cīņai par sociālismu.

Bet ja nu runa ir par demokrātisku apvērsumu, tad mūsu priekšā ir divi spēki: patvaldība un revolucionārā tauta, I. i.. proletariats kā galvenais cīnītājs spēks un zemniecība, un visādi sīkburžuaziski elementi. Proletariāta intereses nesakrīt ar zemniecības un sīkburžuazijas interesēm. Sociāldemokrātijā vienmēr ir uzsvērusi, ka šī šķi-riskā atšķirība revolucionārās tautas dzīlēs ir nenovēršama. Cīņas objekts sīvas cīņas laikā var iet no rokas rokā. Revolucionārā tauta tiecas uz tautas patvaldību, visi reakcionārie elementi aizstāv cara patvaldību. Tāpēc sekmīgs apvērsums nevar nebūt proletariāta un zemniecības demokrātiskā diktatūra, kuru intereses pret cara patvaldību ir vienādas. Lozungu ..soļot atsevišķi, sist kopīgi" atzīst tiklab ..Iskra". kā arī ,.Vperjod". bet „Vperjod" piebilst. ja kopīgi sit. tad kopīgi arī jānosit un kopīgi jāatsit ienaidnieka mēģinājumi atgūt zaudēto. Pēc patvaldības gāšanas cīņa nevis izbeigsies, bet saasināsies. Reakcionārie spēki tieši tad noorganizēsies, lai nopietni cīnītos. Ja mēs lietojam sacelšanās lozungu, tad mums nevajag baidīt sociāldemokrātiju ar iespējamību, ka sacelšanās var uzvarēt. Iekarojušiem tautas patvaldību, mums tā jāaizstāv, bet tā 1 ieši ir revolucionāri demokrātiskā diktatūra. Baidīties no 1ās nav nekāda pamala. Republikas iekarošana ir proletariātam gigantisks iekarojums, kaut arī sociāldemokrātam republika nav „absolūts ideāls" kā buržuāziskajam revolucionārām. bet vienīgi brīvības garantija plašai cīņai par sociālismu. Parvuss saka. ka nevienā zemē brīvības ieka-

Sk. šu sējuma 246,—246. Ipp. НЫ.

rošana neesot prasījusi Iik gigantiskus upurus. Tas ir liesa. To apstiprina arī Eiropas buržuāziskā prese, kas no malas uzmanīgi seko Krievijas notikumiem. Patvaldības pretošanās viselementarākām reformām ir neticami stipra, bet jo stiprāka ir darbība, toties stiprāka ir arī pretdarbība. No tā izriet patvaldības pilnīga kracha lielā varbūtība. Visam jautājumam par revolucionāro demokrātisko diktatoru ir jēga, ja patvaldība liek pilnīgi gāzta. Iespējams, ka pie mums atkārtosies 1848.—1850. gada nolikumi, t. i., patvaldība liks nevis gāzta, bet ierobežota un pārvērtīsies par konstitucionālu monarchiju. Tad ne par kādu demokrātisku diktatūru nevar būt ne runas. Bet ja patvaldnieciskā valdība patiešām tiks gāzta, tad tā ir jāaizstāj ar citu. Un šī cila valdība var būt tikai revolucionārā pagaidu valdība. Tā var balstīties tikai uz revolucionāro tautu, t. i.. uz proletariātu un zemniecību. Tā var būt tikai diktatūra, t. i.. nevis „kārtības" organizācija, bet kara organizāciju. Kas dodas triecienā pret cietoksni, tas nevar atteikties turpināt karu arī pēc tam, kad viņš cietoksni ir ieņēmis. Viens no diviem: vai nu ieņemsim cietoksni. lai to noturētu, vai arī nedosimies uzbrukumā un teiksim, ka gribam tikai mazu vietiņu cietokšņa tuvumā.

Pāriešu pie Pļechanova. Viņš lielo dzi|i nepareizu paņēmienu. Viņš izvairās no svarīgiem principiāliem jautājumiem, ķerdamies pie sīkumainas piesiešanās, lietojot zināmā mērā viltojumu. (Biedra Barsova izsauciens:- ,,.Iā!“) „Vperjod" apgalvo, ka visumā Marksa schema ir pareiza (schema: patvaldību vispirms nomaina buržuāziskā monarchija un pēc tam — sīkburžuaziskā demokrātiskā republika), bet ja mēs jau iepriekš pēc šās schemas nospraudīsim robežas, līdz kurām mēs iesim, tad mēs būsim filistri. Tādējādi tas, ka Pļechanovs aizstāv Marksu, ir „vcrlorene Uebesmiihe“ (veltīgas mīlas pūles). Aizstāvēdams Marlinovu, Pļechanovs atsaucas uz Komunistu Savienības Gentr. Komitejas^87 „Uzsaukumu"88 Savienības biedriem. Pļechanovs šo „Uzsaukumu" atkal tomēr atstāsta nepareizi. Viņš atstāj ēnā to, ka šis „Uzsaukums" lika rakstīts tad, kad pilnīga tautas uzvara jau nebija izdevusies, neraugoties uz to, ka proletariāta sacelšanās Berlinē 1848. g. bija uzvaroša. Buržuāziski konstitucionālā monarchija jau bija nomainījusi patvaldību, un tātad- par pagaidu valdību, kas balstās uz visu revolucionāro tautu, nevarēja būt ne runas. Visa „Uzsaukuma^11 jēga ir tā, ka Markss pēc tautas sacelšanās neveiksmes dod padomu strādnieku šķirai organizēties un gatavoties. Vai patiešām šie padomi derīgi, lai noskaidrotu stāvokli Krievijā pirms sacelšanās sākuma? Vai patiešām šie padomi izskaidro mūsu strīda jautājumu, kas paredz uzvarošu proletariāta sacelšanos? „Uzsaukums^11 sākas tā: „...Abu revolucionāro gadu laikā, 1848..un 1849., Komunistu Savienība parādīja sevi divējādi, pirmkārt, ar to, ka tās biedri visur enerģiski piedalījās kustībā... tālāk ar to. ka tās uzskati par kustību^11 (kas starp citu izteikti „Komunistiskajā

Manifestā^11) „ir izrādījušies par vienīgi pareiziem^11.....Tai

pašā laikā agrākā spēcīgā Savienības organizācija kļuva ievērojami vājāka. Lielākā daļa biedru, kas tieši bija piedalījušies revolucionārajā kustībā, domāja, ka slepeno biedrību laiks ir pagājis un ka pietiek ar atklātu uzstāšanos vien. Atsevišķi pulcii.ii un ciema sabiedrības sāka atstāt novārtā sakarus ar Centrālo Komiteju (ar Centrālo Valdi — Zentralbehorde) un pakāpeniski izbeidza tos pavisam. Tādējādi, kamēr demokrātiskā partija, sīkburžiin-zijas partija, Vācijā organizējās arvien vairāk, strādnieka partija zaudēja savu vienīgo drošo balstu, saglabājās organizētā veidā vislielākais atsevišķos apvidos vietējiem mērķiem, un tāpēc nokļuva vispārējā kustībā (in der allge-meinen lievvegung) pilnīgi sīkburiuazisko demokrātu kundzībā un vadībā“ („Ansprache"[94], 75. Ipp.).

Tātad Markss 1850. g. konstatē, ka sīkburžuaziskā demokrātijā jau pagājušās 1848. g. revolūcijas laikā ir kļuvusi vairāk organizēta, bet strādnieku partija mazāk organizēta. Dabiski, ka visa Marksa uzmanība tiek vērsta uz to, lai strādnieku partija atkal nenokļūtu buržuāzijas astē. „...Pašlaik, kad gaidāma jauna revolūcija, ir visai svarīgi, lai strādnieku partija uzstātos iespējami vairāk organizēta, iespējami vienprātīgāk un iespējami patstāvīgāk, ja tā negrib, ka buržuāzijā to ekspluatē no jauna, kā 1848. g., un negrib vilkties tai astē^11 (,.Ansprache“, 70. Ipp.).

Tieši tāpēc, ka buržuāziskā demokrātijā ir vairāk organizēta, Markss nešaubās, ka tā gūs neapšaubāmu pārsvaru, jn lūdiil notiks jauns apvērsums. ..Ka sīkburžuaziskā demokrātijā revolūcijas tālākās attīstības gaitā Vācijā uz zināmu laiku (lūr einen Augenblick) gūs dominējošo ietekmi, tas nemaz nav apšaubāms^1' („Ansprache“, 78. Ipp.). ļieniot visu to vērā, mēs sapratīsim, kāpēc Markss savā „Ansprache“ nesaka nc vārda par proletariāta piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā. Tāpēc nepavisam nav taisnība Pļechanovam, kad viņš apgalvo, it kā Markss ..nav pieļāvis pat domu par to, ka proletariāta politiskie pārstāvji var kopā ar sīkburžuazijas pārstāvjiem strādāt jaunas sabiedriskas iekārtas radīšanā" (,.Iskra", 96. nr.). Tas nav tiesa. Markss nepacel jautājumu par piedalīšanos rev. pag. valdībā, bet Pļechanovs attēlo lietu tā, it kā Markss izlemtu šo jautājumu noraidoši. Markss saka: mēs, s.-d.. vienmēr esam bijuši astē. mēs esam organizēti vājāk, mums vajag patstāvīgi organizēties tam gadījumam, jā sīkburžuazija pēc jaunā apvērsuma izrādīsies pie varas. Marlinovs no šīm Marksa premisām taisa šādu secinājumu: Mums. s.-d., kas pašlaik esam organizēti labāk nekā sīkburžuaziskā demokrātijā un izveidojam neapšaubāmi patstāvīgu partiju, jābaidās no tā. ka veiksmīgas sacelšanās gadījumā mums nāksies piedalīties rev. pag. vaid. Jā! Biedri Pļechanov, marksisms ir viena lieta, martinovisms cita lieta. Lai uzskatāmāk parādītu, cik atšķirīgs ir stāvoklis Krievijā 1905. g. un Vācijā 1850. g., pakavēsimies vēl pie dažām interesantām „Uzsaukuma" vietām. Markss pat nepieminēja proletariāta demokrātisko diktatūru, jo viņš ticēja tiešai proletariāta sociālistiskajai diktatūrai tūdaļ pēc sīkburžuaziskā apvērsuma. Piemēram, sakarā ar agraro jautājumu viņš saka, ka demokrātijā grit) radīt sīkburžuazisku zemnieku šķiru, bet strādniekiem ir jādarbojas pret šo plānu lauku proletariātu interešu un savu paša interešu labā. Viņiem ir jāprasa, lai konfiscētais feodālais zemes īpašums paliktu valsts īpašums un tiktu izlietots strādnieku kolonijām, kurās asociētajam lauku proletariātam jāizmanto visi lielās agrokulturas līdzekļi. Skaidrs, ka, pastāvot šāda veida plāniem. Markss nevarēja runāt par demokrātisko diktatūru. Viņš rakstīja nevis revolūcijas priekšvakarā kā organizētā proletariātu pārstāvis, bet pēc revolūcijas kā organizējošos strādnieku pārstāvis. Markss uzsver kā pirmo uzdevumu, ka „pēc apvērsumu Г,К nekavējoties jādodas uz Vāciju, jāsasauc partijas kongress un jāieteic tam spert soļus, lai centralizētu strādnieku klubus'*. Tādējādi patstāvīgas strādnieku partijas ideja, kas mums pārgājusi miesā un asinīs, toreiz bija jauna. Nav jāaizmirst, ka 1848. g., kad Markss rediģēja brīvo un ļoti revolucionāro avīzi (,.Neue Rheinische Zei-tung""1’), viņš nebalstījās ne uz kādu strādnieku organizāciju. Viņa avīzi atbalstīja radikālie buržuji, kas avīzi tik tikko neizputināja, kad Markss lajā pēc jūnija dienām uzbruka Farizes buržuāzijai. Tāpēc jau arī šai „Uzsaukumā*1 tīk daudz liek runāts par patstāvīgu strādnieku organizāciju. Tur ir runa par to, ka līdzās jaunajai oficiālajai valdībai jādibina revolucionārās strādnieku valdības tiklab strādnieku klubu un strādnieku komiteju veidā, kā arī ciemu sabiedrību padomju un komunālo pārvalžu veidā. Tur ir runa par to, ka strādniekiem jābūt apbruņotiem un jāorganizē patstāvīga strādnieku gvarde. Kā programas 2. punkts tiek norādīts, ka tajās blakus buržuāzijas kandidātiem jābūt izvirzītiem strādnieku kandidātiem pēc iespējas no Savienības biedriem. Cik vāja bijusi šī Savienība, to rāda tas, ka Marksam vajadzēja pierādīt nepieciešamību izvirzīt pašu kandidatūras. Secinājums no visa tā ir tas. ka Markss nepieminēja un neizšķīra jautājumu par piedalīšanos rcv. pag. valdībā, jo šim jautājumam toreiz nevarēja būt nekādas praktiskas nozīmes, un visa uzmanība tika vērsta vienīgi uz patstāvīgas strādnieku partijas organizēšanu.

Pļechanovs tālāk „lskrā" saka, ka avīze ..Vperjod“ neminot nekādus pierādījumus pēc būtības, aprobežodamās ar dažu iemīļotu vārdiņu atkārtošanu, ka ,,Vperjod“ it kā gribot kritizēt Marksu. Vai tā ir? Vai mēs, gluži otrādi, neredzam, ka „Vperjod" nostāda jautājumu uz konkrēta pamata, ņemot vērā reālos sabiedriskos spēkus, kas Krievijā piedalās cīņā par demokrātisku apvērsumu. Pļecha-novs turpretim nesaka neviena vārda par konkrētiem Krievijas apstākļiem. Visa viņa bagaža aprobežojas ar pāri nevietā minētu citātu. Tas ir neticami, bet tas tā ir. Krievijas situācijā tik ļoti atšķiras no Rietumeiropas situācijās, ka Parvuss varēja pat izvirzīt jautājumu, kur mums ir revolucionārā demokrātijā. Tā kā Pļechanovs nespēja pierādīt, ka „Vperjod" grib „kritizēt" Marksu, tad viņš aiz ausīm pievelk Maehu un Avenariusu. Es noteikti nesaprotu. kāds sakars šiem rakstniekiem, pret kuriem es nejūtu ne mazāko simpātiju, ar sociālās revolūcijas jautājumu. Viņi rakstīja par individuālo un sociālo pieredzes organizāciju vai kaut ko tamlīdzīgu, bet par demokrātisko diktatūru tiešām neprātoja. Vai tikai Pļechanovs nezina, ka Parvuss kļuvis par Maehu un Avenariusa piekritēju? (Smiekli.) Vai varbūt PJechanova stāvoklis ir tāds, ka viņam ne no šā, ne no tā jānoslāda sev par uzbrukuma mērķi Machs un Avenariuss. Pļechanovs tālāk suka, ka Markss un Engelss drīz vien zaudējuši ticību tam, ka sociālā revolūcija ir tuvu. Komunistu Savienība saira. Sākās emigrantu intrigas, ko Markss un Engelss izskaidroja ar to, ka bija revolucionāri, bet nebija revolūcijas. Pļechanovs „Iskrā" raksta: „Proletariāta politiskos uzdevumus viņi būtu noteikuši" (Markss un Engelss. kas zaudējuši ticību tam, ka sociālā revolūcija ir tuvu) „jau tajā pieņēmumā, ka demokrātiskā iekārta paliks valdošā diezgan ilgu periodu. Uet tieši tāpēc viņi vēl noteiktāk nosodītu sociālistu piedalīšanos sīkburžuaziskā valdībā" (,,lskra“, 9(>. nr.). Kāpēc? Atbildes nav. Pļechanovs atkal demokrātiskās diktatūras vielā liek sociālistisko, t. i., atkārto Marlinova kļūdu, no kuras daudzreiz enerģiski brīdinājusi ..Vperjod". Bez demokrātiskās proletariāta un zemniecības diktatūras republika Krievijā nav iespējama. Šo apgalvojumu ,,Vperjod“ ir izvirzījusi, pamatodamās uz reālās situācijās analizi. Diemžēl Markss šo situāciju nezināja un par to nerakstīja. Un tāpēc šās situācijās analizi ar Marksa citātiem vien nevar nedz apstiprināt, nedz apgāzt. Bet par konkrētiem apstākļiem Pļechanovs nesaka ne vārda.

Vēl mazāk izdevies ir otrais citāts no Engelsa. Pirmkārt, ļoti dīvaini, ka Pļechanovs atsaucas uz privātu vēstuli, nenorādīdams, kur un kad tā publicēta^100. Par Engelsa vēstuļu publicēšanu mēs būtu ļoti pateicīgi, bet vēlētos redzēt šo vēstuļu pilnīgu tekstu. Tomēr mums ir daži dati, lai spriestu par Engelsa vēstules palieso jēgu.

Mēs precizi zinām — tas otrkārt, — ka deviņdesmito gadu Itālijā situācijā nemaz nebija līdzīga Krievijas situācijai. Itālijā jau vairāk nekā četrdesmit gadus bija brīvība. Krievijā strādnieku šķira nevar ne sapņot par šādu brīvību bez buržuāziskās revolūcijas. Itālijā tātad strādnieku šķira jau sen varēja attīstīt patstāvīgu organizāciju sociālistiskām apvērsumam. Turati ir itāliešu Miljerans. Tāpēc ļoti iespējams, ka arī toreiz Turati ir uzstājies ar Milje-rana idejām. Šādu pieņēmumu pilnīgi apstiprina tas, ka pēc paša Pļechanova vārdiem Engelsam vajadzējis skaidrot Turati starpību starp buržuāziski demokrātisko un sociālistisko apvērsumu. Tātad Engelss ir tieši baidījies no tā. ka Turati izrādīsies kļūmīgā vadoņa stāvoklī, kas nesaprot tā apvērsuma sociālo jēgu, kurā tas piedalās. Par Pļechanovu mums tātad vēlreiz jāatkārto, ka viņš sajauc demokrātisko un sociālistisko apvērsumu.

Bet varbūt Marksa un Engelsa darbos var atrast atbildi uz jautājumu nevis par konkrēto Krievijas situāciju, bet par proletariātu revolucionārās cīņas vispārējiem principiem? Vismaz ,.Iskra" ir izvirzījusi vienu šādu vispārēju jautājumu.

93. nr-ā tā raksta: „Labākais ceļš. lai proletariātu organizētu partijā, kas opozicionāru buržuāziski demokrātiskajai valstij, ir buržuāziskās revolūcijas attīstības ceļš no apakšas, proletariātam spiežot uz demokrātiju, kas atrodas pie varas". ,,lskra“ saka: „„Vperjod" grib, lai proletariātu spiediens uz revolūciju (?) notiktu ne tikai no apakšas, ne tikai no ielas, bet arī no augšas, no pagaidu valdības pilīm". Šis formulējums ir pareizs; „Vperjod" patiešām to grib. Šeit mūsu priekšā ir patiesi vispārējs principiāls jautājums: vai revolucionārā darbība pieļaujama no apakšas vai no augšas arī. l'z šo vispārējo jautājumu var atrast atbildi Marksa un Engelsa darbos.

Es domāju interesanto Engelsa rakstu: „Bakuņinieši darbā"101 (1873. g.). Engelss īsi apraksta Spānijas 1873. g. revolūciju, kad šo zemi pārņēma intransižentu, t. i., galējo republikāņu, sacelšanās. Engelss uzsver, ka toreiz nevarējusi būt ne runa par tūlītēju strādnieku šķiras atbrīvošanu. Uzdevums bijis tas, lai proletariats ātrāk izietu iepriekšējās stadijas, kas sagatavo sociālo revolūciju, lai tiklu novērsti šķēršļi, kuri stāv tās ceļā. Spānijas strādnieku šķira varēja izmantot šo iespējamību, tikai aktivi pie-dalīduinās revolūcijā. Šādu piedalīšanos tolaik traucēja bakuņiniešu ietekme un starp citu viņu ideja par vispārējo streiku, ideja, ko tik pareizi kritizē Engelss. Engelss starp citu apraksta nolikumus Alcoy* pilsētā, kur ir :t() tūkstoš fabrikas strādnieku. Proletariats tur izrādījies par stāvokļa kungu. Ko tad viņš toreiz izdarījis? Pretēji Itakuņinisma principiem bijis jāpiedalās revolucionārajā pagaidu valdībā. „Bakuņinieši, — saka Engelss, — daudzus gadus sludināja, ka ikviena revolucionārā darbība no augšas uz apakšu ir kaitīga; visam jātiek organizētam un realizētam no apakšas uz augšu“.

Tātad, lūk, kā atbildēja Engelss uz ,,lskras“ uzstādīto vispārējo jautājumu par „no augšas un no apakšas*’. ,Iskras“ princips: „tikai no apakšas un nekādā gadījumā no augšas“ ir anarchistisks princips. Taisīdams secinājumu no Spānijas revolūcijas notikumiem, Engelss saka: „Baku-ņiniešiem bija jārīkojas pretēji saviem pašu principiem, pretēji principam, it kā revolucionārās valdības nodibināšana ir jauna krāpšana un jauna pret strādnieku šķiru vērsta nodevība** (kā mūs tagad grib pārliecināt Pļecha-novs). „Pretēji šiem principiem bakuņiniešiem bija jāsēž atsevišķu pilsētu valdības komitejās un turklāt kā bezspēcīgam mazākumam, ko majorizēja un politiski ekspluatēja buržuāzijā**. Tātad Engelsam nepatīk tikai tas, ka bakuņinieši bijuši mazākumā, bet nevis tas, ka viņi tur sēdējuši. Brošūru nobeidzot, Engelss saka, ka bakuņiniešu piemērs „mums rāda, kā nevajag taisīt revolūciju**.

Ja Martovs aprobežotu savu revolucionāro darbu vienīgi tikai ar darbību no apakšas, tad viņš atkārtotu bakuņiniešu kļūdu.

Bet ,,lskra“, izgudrojusi principiālās domstarpības ar avīzi „Vperjod**, pati noklīst uz mūsu viedokli. Piemēram, Martinovs saka, ka proletariātam kopā ar lautu esot jāpiespiež buržuāzijā novest revolūciju līdz galam. Bet tas jau nav nekas cils kā revolucionārā „tautas** diktatūra, t. i„ proletariātu un zemniecības diktatūra. Buržuāzijā nebūt negrib novest revolūciju līdz galam. Bet lautai tas jāgrib savas dzīves sociālo apstākļu dēļ. Revolucionārā diktatūra izglītos viņu un iesaistīs politiskajā dzīvē.

,,lskra“ 95. nr-ā raksta:

„Bet, ja neatkarīgi no mūsu gribas revolūcijas iekšējā dialektika galu galā tomēr iznestu mūs pie varas, kad nacionālie apstākļi sociālismā

* — Alkojā. Red.

'J3 8. sēj.

realizēšanai vēl nav nobrieduši, mēs nesāktu kāpties atpakaļ. Mēs spraustu sev par mērķi sagraut revolūcijas šauros nacionālos ietvarus un pamudināt uz revolūcijas ceļu Rietumus, kā pirms simt gadiem Francija pamudināja uz šo ceļu Austrumus".

Tātad pali ,,Iskra“ atzīst, ka, ja notiktu tāda nelaime, ka mēs uzvarētu, tad mums vajadzētu rīkoties tieši tā. kā norāda ,,Vperjod“. Tātad praktiskajā jautājumā „Iskra" seko avīzei ,,Vperjod“ un iedragā pati savu poziciju. Nesaprotu tikai, kā var Martovu un Martinovu pret viņu gribu izvilkt pie varas? Tas jau ir pilnīgs absurds.

„Iskra" min kā piemēru Franciju. Bet tā ir jakobiņu Francija. Baidīt ar jakobinismu revolūcijas momentā ir vislielākā vulgaritāte. Demokrātiskā diktatūra, kā es jau aizrādīju, ir nevis „kārtības" organizācija, bet kara organizācija. Pat tad, ja mēs iekarotu Pēterburgu un giļotinētu Nikolaju, mums turpmāk būtu vairākas Vandejas^103. Un Markss to lieliski saprata, kad 1848. g. „Jaunajā Reinas Avīzē" atgādināja par jakobiņiem. Viņš teica: „1793. g. terors nav nekas cits kā plebejisks paņēmiens, lai tiklu galā ar absolūtismu un kontrrevolūciju"103. Mēs arī dodam priekšroku tam, lai tiktu galā ar Krievijas patvaldību ar „plebejisku" paņēmienu, un atstājam „Iskrai" žirondistu paņēmienus. Krievijas revolūcijai ir neredzēti izdevīga situācijā (pret tautas interesēm vestais karš, patvaldības aziatiskais konservatīvisms uti.). Un šī situācijā ļauj cerēt, ka sacelšanās iznākums būs sekmīgs. Proletariāta revolucionārais noskaņojums aug nevis ik dienas, bet ik stundas. Un šādā momentā martinovisms ir ne vien muļķība, bet noziegums, jo tas iedragā proletariāta revolucionārās enerģijas vērienu, aizcērt saknes viņa revolucionārajam entuziasmam. (Ļadovs: „Pilnīgi pareizi!") Šī ir tā pati kļūda, ko citā situācijā jautājumā nevis par demokrātisko, bet par sociālistisko diktatūru Bernšteins izdarīja Vācijas partijā.

Lai dotu jums konkrētu priekšstatu, kādas īstenībā ir šīs izdaudzinātās rev. pag. vaid. „pilis", atsaukšos vēl uz vienu avotu. Engelsam viņa rakstā „Die Reichsverfassungs-kampagne"* ir apraksts, kā viņš piedalījies revolūcijā šo „piļu" tuvumā^104. Viņš apraksta, piem., sacelšanos Reinas Prūsijā, kas bija viens no visvairāk industrializētiem Vā-

— „Kampaņa par imperijas konstitūciju". Red.

rijas centriem. Izredzes, ka demokrātiskā partija uzvarēs, saka viņš, šeit bija sevišķi labvēlīgas. Uzdevums bija pārsviest visus brīvos spēkus uz Reinas labo krastu, izplatīt sacelšanos plašākā arēnā un mēģināt radīt šeit ar land-vera (zemessargu) palīdzību revolucionārās armijas kodolu. Tieši tādu priekšlikumu ari ierosināja Engclss, kad viņš brauca uz Elberl'eldi, lai darītu visu iespējamo sava plāna realizēšanai. Un Engelss uzbrūk sīkburžuaziskajiem barvežiem par to, ka viņi nav pratuši organizēt sacelšanos, nav sagādājuši naudu, piem., strādnieku apgādāšanai, kuri cīnījās uz barikādēm, utt. Vajadzēja rīkoties enerģiskāk, saka Engelss. Vispirms vajadzēja atbruņot Elberfeldes pilsoņu armiju un sadalīt tās ieročus strādniekiem, pēc tam piedzīt piespiedu nodokli šādā veidā apbruņoto strādnieku uzturēšanai, bet šis priekšlikums, saka Engelss, bija vienīgi un tikai mans ierosinājums. Ļoti godājamai Sabiedriskās Drošības Komitejai nebija ne mazākās tieksmes uz šādiem „teroristiskiem pasākumiem”.

Tādējādi tajā laikā, kad mūsu Markss un Engelss (tas ir, Martinovs un Martovs) (ho mēri ski smiekli) baida mūs ar jakobinismu, Engelss šaustīja revolucionāro sīk-buržuaziju par nevērību pret ,,jakobinisku“ darbības veidu. Engelss saprata, ka gatavoties karot un atteikties no valsts kases un valsts varas — kara laikā — nozīmē necienīgā kārtā rotaļāties ar vārdiem. Kur tad jūs ņemsit naudu sacelšanās vajadzībām, ja tā kļūs par visas lautas sacelšanos, jauniskriešu kgi? Taču ne no valsts kases? Tas ir buržuāziski! Tas ir jakobinisinsl

Sakarā ar sacelšanos Badenē Engelss raksta: „Insurrek-eijas valdības rokās bija visas izredzes gūt panākumus: gatava armija, pilni arsenāli, bagāta valsts kase, vienprātīgi iedzīvotāji”. Visi un katrs vēlāk saprata, ko vajadzēja darīt šādos apstākļos. Vajadzēja organizēt karaspēku nacionālās sapulces sargāšanai, atsviest austriešus un prūšus, pārsviest sacelšanos uz kaimiņvalstīm un „nostādīt nevarīgo Vācijas tā sauc. nacionālo sapulci sacēlušos iedzīvotāju un sacēlušās armijas teroristiskajā ietekmē; vajadzēja tālāk organizēt sacelšanās spēkus, nodot tās rīcībā bagātīgas naudas sumas, ieinteresēt sacelšanās kustībā lauku iedzīvotājus, tūdaļ atceļot visas feodālās klausības. Un visu to vajadzēja darīt nekavējoties, lai sacelšanās raksturu padarītu enerģisku. Nedēļu pēc Drošības Komitejas iecelšanas bija jau par vēlu".

Mēs esam pārliecināti, ka revolucionārie s.-d. momentā, kad notiks sacelšanās Krievijā, pēc Engeisa piemēra ierakstīdamies revolūcijas zaldātos, dos tādus pašus „jako-biniskus“ padomus. Turpretim mūsu ,,Iskra“ labāk raksta par vēlēšanu biļetenu aplokšņu krāsu, atvirzīdama olrajā vietā jautājumu par rev. pag. vaid. un revolucionāru satversmes sapulces aizsardzību. Mūsu ,,Iskra“ nekādā gadījumā nedomā rīkoties „no augšas".

No Karlsrues Engelss devās uz Pfalcu. Pagaidu valdībā bija viņa draugs d’Eslers (kas kādreiz atbrīvoja Engelsu no aresta). „Par oficiālu piedalīšanos kustībā, kas bija sveša mūsu partijai, nevarēja būt ne runas,—saka Engelss.

— Man bija jāieņem kustībā tā vieta, kādu tikai arī varēja ieņemt „Jaunās Reinas Avīzes" darbinieki — zaldata vieta". Mēs jau runājām par to Komunistu Savienības sairšanu, kas atstāja Engelsu gandrīz bez jebkādiem sakariem ar strādnieku organizācijām. Tas padara saprotamu mūsu minēto citātu: „Man piedāvāja daudzus civilus un militārus posteņus, — raksta Engelss, — posteņus, ko es, ne minūti nešaubīdamies, pieņemtu, pastāvot proletāriskai kustībai. Šajos apstākļos es tos visus noraidīju".

Kā redzat. Engelss nebaidījās rīkoties no augšas, nebaidījās no pārāk lielas proletariāta organizētības un spēka, kas viņu varētu novest pie piedalīšanās pagaidu valdībā. Engelss, gluži otrādi, nožēloja, ka kustība nav pietiekoši sekmīga, nav pietiekoši proletāriskā, tāpēc ka strādnieki ir pilnīgi neorganizēti. Bet pat šādos apstākļos Engelss pieņēma posteni: viņš kalpoja armijā par Vilicha adjutantu, uzņēmās inunicijas piegādi, ar neticamām grūtībām pārvadāja pulveri, svinu, patronas utt. „Mirt par republiku, tāds bija mans toreizējais mērķis", raksta Engelss.

Biedri, ļauju jums spriest, vai šī pēc Engeisa vārdiem attēlotā pagaidu valdības aina ir līdzīga tām „pilīm", ar kurām jaunā „Iskra" cenšas atbaidīt no mums strādniekus. lAplausi.) (Runātājs lasa savas rezolūcijas projektu un komentē l o.)

14

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR REVOLUCIONĀRO PAGAIDU VALDĪBU

Ņemot vērā:

1) ka tiklab Krievijas proletariāta tiešās intereses, kā ari viņa cīņas intereses par sociālismā galamērķiem prasa iespējami pilnīgu politisko brīvību un tātad — patvaldnie-«iskās valdīšanas formas atviclošanu ar demokrātisku republiku;

2) ka bruņota lautas sacelšanās pilnīgu panākumu gadījumā, l. i., gāžot patvaldību, katrā ziņā novedīs pie revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanās, kura vienīgā tikai spēj nodrošināt pilnīgu aģitācijas brīvību un sasaukt satversmes sapulci, kas patiesi izteic tautas gribu un kas ievēlēta, pamatojoties uz vispārēju, liešu un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesībām, aizklāti nododot balsis;

3) ka šī demokrātiskā revolūcija Krievijā nevis vājinās, bet stiprinās buržuāzijas kundzību, kura izdevīgā brīdī, nerēķinoties ne ar ko, nenovēršami mēģinās atņemt Krievijas proletariātam revolūcijas perioda iekarojumu lielāko daļu, —

KSDSP III kongress nolemj:

a) ka strādnieku šķirā jāizplala pārliecība par revolucionārās pagaidu valdības nepieciešamību un strādnieku sapulcēs jāapspriež nosacījumi, lai nekavējoties pilnīgi realizētu visas mūsu programas tuvākās politiskās un ekonomiskās prasības;

b) gadījumā, ja noliek uzvaroša tautas sacelšanās un pilnīga patvaldības gāšana, ir pieļaujama mūsu partijas pilnvaroto līdzdalība revolucionārajā pagaidu valdībā nolūkā nesaudzīgi cīnīties pret visiem kontrrevolucionariem mēģinājumiem un aizstāvēt strādnieku šķiras patstāvīgās intereses;

c) šādas piedalīšanās nepieciešamie noteikumi ir: stingra partijas kontrole pār tās pilnvarotajiem un sociāldemokrātijas, kura cīnās par pilnīgu sociālistisku apvērsumu un tanī ziņā ir nesamierināmi naidīga visām buržuāziskajām partijām, neatkarības pastāvīga aizsargāšana;

d) neatkarīgi no tā, vai būs iespējama sociāldemokrātijas līdzdalība revolucionārā pagaidu valdībā, jāpropagandē visplašākos proletariāta slāņos ideja, ka apbruņotajam un sociāldemokrātijas vadāmajam proletariātam nepieciešams pastāvīgi izdarīt spiedienu uz pagaidu valdību, lai aizsargātu, nostiprinātu un paplašinātu revolūcijas iekarojumus.

Sarakstīts pirms 1905. y. tti. аргЦа 1. maija)

15

RUNA PAR LABOJUMIEM REZOLŪCIJĀ PAR REVOLUCIONĀRO PAGAIDU VALDĪBU 19. APRĪLĪ (2. MAIJĀ)

Visā visumā es domāju tāpal kā b. Zimins. Dabiski, ka es kā literāts pievērsu uzmanību jautājuma literārajai nostādnei. Cīņas mērķa svarīgumu b. Zimins norādījis ļoti pareizi, un es pilnīgi pievienojos viņam. Nevar cīnīties, nedomājot ieņemt punktu, par kuru cīnies...

Biedra Zimina labojums pie punkta 2): ,,ka realizēšana utt... pagaidu valdība, kas vienīgā tikai^11 utt., ir pilnīgi lietderīgs, un es to pieņemu labprāt. — Tāpat arī labojums pie 3. punkta, — te ir īstā vieta norādīt, ka pastāvošajos sabiedriski ekonomiskajos apstākļos buržuāzijā nepieciešami kļūs stiprāka. — Punktā a) izteiciens „proletariats prasīs“ rczolulivajā daļā labāks nekā mans formulējums, jo smaguma centrs ir pārcelts uz proletariātu. Punktā b) pilnīgi vietā ir norādījums uz atkarību no spēku samēra. Šādā formulējumā, man šķiet, lieks kļūst 1». Andre-jeva^105 labojums. Pie tā paša man gribētos zināt Krievijas biedru domas, vai izteiciens „tuvākās prasības” ir skaidrs un vai iekavās nevajadzētu piebilst „minimālās progra-mas“. Punktā c) man lietots vārds ,,ir“, bet b. Ziminnm tiek likti^11. — acīm redzot šeit vajadzīgs stila labojums. Гиг, kur liek runāts par partijas kontroli, man šķiet, ka mans vecais formulējums „sociāldemokrātijas neatkarības aizsargāšana^11 ir labāks nekā b. Zimina ierosinātais — „saglabāšana^11. Mūsu uzdevums ne tikai „saglabāt^11 sociāldemokrātijas neatkarību, bet arī pastāvīgi „aizsargāt^11 to. Biedra Sosnovska labojums, kas attiecas uz šo punktu,.

formulējumu tikai pasliktina, padarīdams to vairāk izplūdušu. Biedra Andrejeva labojumi pa daļām ietilpst manas un b. Zimina rezolūcijas punktos. Pie tā paša, nezin vai ir īsti vietā ienest formulējumā izteicienu „pagaidu valdība" daudzskaitlī, kā ierosina b. Andrejevs. Protams, mums var būt daudzas pagaidu valdības, bet atzīmēt to nav vajadzīgs, jo mēs nepavisam netiecamies uz šādu drumstalošanu. Mēs vienmēr būsim par vienotu Krievijas pagaidu valdību un centīsimies radīt „vienotu un turklāt Krievijas centru". (S m i e к I i.)

10

REFERĀTS PAR REZOLŪCIJU ATTIECĪBĀ UZ ZEMNIEKU KUSTĪBAS ATBALSTĪŠANU 19. APRĪLĪ (2. MAIJA)

Ņemot vērā 17 biedru paziņojumu, kuri norādīja, ka v isai nepieciešams paātrināt kongresa darbu, es centīšos būt cik vien iespējams lakonisks. Patiesību sakot, principiālu strīda punktu aplūkojamā jautājumā nav; tie netika izvirzīti pat partijas krizes laikā, kas bija bagāta ar ,.prin-cipialām“ domstarpībām.

Turklāt rezolūcijas projekts jau diezgan sen iespiests avīzē ,,Vperjod“, un es aprobežošos, vienkārši aizstāvēdams šo rezolūciju.

Jautājums par zemnieku kustības atbalstīšanu patiesībā sadalās divos jautājumos: 1) teorētiskie pamali un 2) partijas praktiskā pieredze. Uz pēdējo jautājumu atbildi dos otrs referents b. Barsovs^101’, kas lieliski pazīst visprogresīvāko zemnieku kustību — Gurijā. Bet kas attiecas uz jautājuma teorētiskajiem pamatiem, tad lieta tagad sašaurinās līdz sociāldemokrātijas izstrādāto lozungu atkārtošanai, piemērojot tos pašreizējai zemnieku kustībai. Šī kustība mūsu acu priekšā kļūst plašāka un aug. Valdība nāk klajā atkal ar vecajiem mēģinājumiem piekrāpt zemniekus ar viltus piekāpšanos. Nepieciešams nostādīt pretim šai sa-gandēšanas politikai mūsu partijas lozungus.

Šie lozungi manuprāt formulēti šādas rezolūcijas projektā:

„Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija ka apzinīgā proletariāta partija tiecas pilnīgi atbrīvot visus darba ļaudis no jebkādas ekspluatācijas un atbalsta ik-

vienu revolucionāru kustību, kas vēršas pret mūsdienu sabiedrisko un politisko iekārtu. Tāpēc KSDSP visenerģiskākā veidā atbalsta arī mūsdienu zemnieku kustību, aizstāvēdama visus revolucionāros pasākumus, kas spējīgi uzlabot zemniecības stāvokli, šai nolūkā neapstādamās muižnieku zemes ekspropriācijās priekšā. Pie tam KSDSP, būdama proletariāta šķiras partija, nelokāmi tiecas uz to, lai organizētu lauku proletariātu patstāvīgā šķiras organizācijā, ne brīdi neaizmirstot uzdevumu izskaidrot tam, ka tā intereses un zemnieku buržuāzijas intereses ir naidīgi pretējas, izskaidrot tam, ka tikai kopīga lauku un pilsētu proletariāta cīņa pret visu buržuāzisko sabiedrību var novest pie sociālistiskās revolūcijas, kas vienīgā spēj patiesi atbrīvot no nabadzības un ekspluatācijas visu trūcīgo lauku laužu masu.

Kā praktisku aģitācijas lozungu zemniecības vidū un kā līdzekli ienest vairāk apzinīguma šai kustībā KSDSP ieteic nekavējoties nodibināt revolucionārās zemnieku komitejas, lai vispusīgi atbalstītu visus demokrātiskos pārveidojumus tin realizētu tos detaļās. Un šādās komitejās KSDSP tieksies uz patstāvīgu lauku proletariāta organizēšanos nolūkā, no vienas puses, atbalstīt visu zemniecību visos tās revolucionāri demokrātiskajos pasākumos, bet no otras puses, nolūkā sargāt lauku proletariāta patiesās intereses tā cīņā pret zemnieku buržuāziju" (,,Vperjod“, 11. nr.*).

Agrārā jautājuma komisijā, ko delegāti nodibināja jau pirms kongresa sākšanās, lai sagatavotu tā darbus, šis projekts jau tika apspriests. Lai gan domas bija ļoti dažādas, tomēr iezīmējās dažas galvenās nianses, un es pakavēšos pie tām. Iespējamo un nepieciešamo revolucionāro pasākumu raksturs agrarajā jautājumā pēc rezolūcijas projekta sašaurinās līdz „zemniecības stāvokļa uzlabošanai". Tātad rezolūcija skaidri izteic ar to visu s.-d. kopīgo pārliecību, ka mūslaiku sabiedriski ekonomiskās iekārtas pašu pamatu pārveidošana ar šiem līdzekļiem nebūt nevar tikt sasniegta. Tā ir mūsu atšķirība no sociālistiem revolucionāriem. Revolucionārā zemniecības kustība var novest pie ievērojamas viņu stāvokļa uzlabošanās, bet nevis pie kapitālisma aizstāšanas ar citu ražošanas veidu.

Sk. šā sējumu 207. un 208. lpp. Red.

Rezolūcija runā par pasākumiem, kas neapstāsies muižnieku zemes ekspropriācijās priekšā. Saka, ka šis formulējums grozot mūsu agraro programu. Es domāju, ka šis ieskats ir nepareizs. Protams, redakcija var likt uzlabota: nevis mūsu partija, bet zemniecība neapstāsies ekspropriācijās priekšā; bet mūsu partija atbalsta zemniecību,— atbalsta arī tad. kad tā neapstāsies šo pasākumu priekšā. Ekspropriācijās vietā vajag lietot šaurāku jēdzienu — ..konfiskācijā", jo mēs noteikti esam pret jebkādu izpirkšanu. Mēs nekad neapstāsimies zemes konfiskācijas pasākumu priekšā. Bet, ja atstājam sāņus šos atsevišķos labojumus, tad mēs redzēsim, ka agrarās programas grozījuma mūsu rezolūcijā nav. Visi sociāldemokrātijas rakstnieki vienmēr ir izteikušies tādā nozīmē, ka punkts par nogriezumiem nekādā ziņā nenorāda zemnieku kustības robežu. — nekādā ziņā neapcērp un neierobežo to. Tiklai» Plechanovs, kā arī es presē esam norādījuši, ka s.-d. partija nekad nesāks atturēt zemniekus no revolucionāriem agrarās pārveidošanas pasākumiem līdz pat „vispārējai zemes pārdalīšanai"107. Tādējādi mēs negrozām savu agraro programu. Mums tagad noteikti jāizsakās praktiskajā jautājumā par zemnieku atbalstīšanu līdz galam, lai novērstu jebkuru iespēju notikt jebkādiem pārpratumiem un nepareiziem iztulkojumiem. Tagad zemnieku kustība ir dienas kārtībā, un proletariāta partijai vajag oficiāli paziņot, ka tā visādi atbalsta un nebūt neaprobežo šās kustības vērienu.

Tālāk rezolūcija runā par nepieciešamību nodalīt lauku proletariāta intereses un par tā īpašu organizāciju. Sociāldemokrātu sapulcē aizstāvēt šo elementāro patiesību nav vajadzības. Agrārajā komisijā tika runāts, ka vēlams piemetināt norādījumu par lauku strādnieku un zemnieku streiku atbalstīšanu it sevišķi labības pļaujas laikā, siena laikā u. tml. Principiāli pret to, protams, neko nevar iebilst. Lai izsakās praktiķi par šāda norādījuma iespējamo nozīmi tuvākajai nākotnei.

Rezolūcija pēc tam runā par zemnieku revolucionāro komiteju organizēšanu.

Avīzes „Vperjod" 15. nr-ā sīkāk attīstīta tā doma. ka prasībai nekavējoties organizēt revolucionārās zemnieku komitejas jākļūst par aģitācijas centrālo punktu^95. Par „dzīves apstākļu uzlabošanu" tagad runā pat reakcionāri, bet viņi aizstāv ierēdniecisku, birokrātisku it kā uzlabošanas veidu, turpretim sociāldemokrātijai, protams, jāaizstāv revolucionārs ceļš. Galvenais uzdevums ir ienest zemnieku kustībā politisku apzinīgumu. Zemnieki neskaidri apzinās, kas viņiem vajadzīgs, bet saistīt savas vēlēšanās uu prasības ar vispārējo politisko iekārtu viņi neprot. Tāpēc viņus visvieglāk var apkrāpt politiski blēži, pārnesot jautājumu no politiskiem pārveidojumiem uz. ekonomiskiem „uzlabojumiem", kas īstenībā nav realizējami bez politiskiem pārveidojumiem. Tāpēc revolucionāro zemnieku komiteju lozungs ir vienīgi pareizais. Bez revolucionārām tiesībām, ko realizē šīs komitejas, zemnieki nekad nevarēs nosargāt to. ko viņi tagad iekaros. Tiek iebilsts pret to, ka mēs arī šeit grozot agraro programu, kas nerunā par revolucionārām zemnieku komitejām, nerunā par to uzdevumiem demokrātisko pārveidojumu laukā. Sis iebildums nav pamatots. Mēs negrozām savu programu, bet piemērojam to zināmam konkrētam gadījumam. Ja nav šaubu, ka zemnieku komitejas esošajos apstākļos var būt tikai revolucionārās, tad mēs, norādīdami uz to, piemērojam programu revolucionārajam momentam, bet nevis grozām to. Piemēram, mūsu programa saka, ka mēs atzīstam nāciju pašnoteikšanos: ja konkrētie apstākļi liks mums izteikties zināmas nācijās pašnoteikšanās labā, tās pilnīgas neatkarības labā. — tas būs nevis programas grozījums, bet gan tās piemērojums. Zemnieku komitejas ir elastīgs institūts, kas derīgs tiklab tagadējos apstākļos, kā arī, teiksim, pastāvot revolucionārai pagaidu valdībai, kad šīs komitejas kļūtu par tās orgāniem. Saka, ka šīs komitejas varot kļūt reakcionāras un nevis revolucionārās. Bet mēs. s.-d., nekad neesam aizmirsuši, ka zemniekam ir divējāda daba un ka iespējama reakcionāru zemnieku kustība pret proletariātu. Pašlaik las nav galvenais, galvenais ir tas, ka tagadējā laikā zemnieku komitejas, kuras tiek dibinātas agraro pārveidojumu sank-cionēšanai, var būt tikai revolucionārās. Pašlaik zemnieku kustība neapšaubāmi ir revolucionārā. Saka: pēc zemes sagrābšanas zemnieki nomierināšoties. Iespējams. Bet pat-valdnieciskā valdība nevar nomierināties, kad zemnieki sagrābuši zemi, un te ir visa lietas būtība. Sankcionēt šo sagrābšanu varēs tikai revolucionārā valdība vai revolucionārās zemnieku komitejas.

Beidzot, rezolūcijas noslēguma daļa vēlreiz nosaka sociāldemokrātijas poziciju zemnieku komitejās, proti, nepieciešamību iet kopā ar lauku proletariātu un organizēt to atsevišķi un patstāvīgi. Arī uz laukiem tikai proletariats uir būt līdz galam revolucionārā šķira.

17

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR ZEMNIEKU KUSTĪBAS ATBALSTĪŠANU

Ņemot vērā:

1) ka tagad pieaugošā zemnieku kustība, būdama sti-chiska un politiski neapzinīga, tomēr neizbēgami vēršas pret pastāvošo politisko iekārtu un pret privileģētajām šķirām;

2) ka sociāldemokrātijas uzdevumos ietilpst jebkuras revolucionārās kustības atbalstīšana pret pastāvošo sabiedrisko un politisko iekārtu;

3) ka sociāldemokrātiem, pamatojoties uz iepriekš teikto, jātiecas nodalīt zemnieku kustības revolucionāri demokrātiskās pazīmes (īpatnības), attīstīt tās un novest līdz galam;

4) ka sociāldemokrātijai kā proletariāta partijai visos gadījumos un visos apstāk|os vajag nelokāmi tiekties uz lauku proletariāta patstāvīgu organizēšanos un izskaidrot tam, cik nesamierināms ir viņa interešu un zemnieku buržuāzijas interešu pretstats, —

KSDSP III partijas kongress uzdod visām partijas organizācijām:

a) propagandēt visplašāko proletariāta slāņu vidū, ka KSDSP sprauž par savu uzdevumu visenerģiskākā veidā atbalstīt tagadējo zemnieku kustību, nekādā ziņā neuzstājoties pret tās revolucionārajām izpausmēm, līdz pat muižnieku zemes konfiskācijai;

b) kā praktisku lozungu aģitācijai zemniecības vidū un kā paņēmienu vislielākā apzinīguma ienešanai zemnieku kustībā izvirzīt plānu nekavējoties organizēt revolucionārās zenmieku komitejas, lai realizētu visus revolucionāri demo-kratiskos pārveidojumus zemniecības interesēs un lai atbrīvotu lo no policejiski ierēdnieciskā un muižnieciskā jūga:

c) rekomendēt zemniekiem atteikties izpildīt karaklausību, pilnīgi atteikties maksāt nodokļus un neatzīt varas iestādes, lai ar to dezorganizētu patvaldību un atbalstītu revolucionāro triecienu pret to;

d) zemnieku komitejās tiekties uz lauku proletariat;» patstāvīgu organizēšanos un iespējami ciešāku tā tuvināšanu pilsētu proletariātam vienotā sociāldemokrātiskā strādnieku šķiras partijā.

Sarakstīts 1905. (/. SO. anrili IJ. maijā)

IUJNA JAUTĀJUMA 1>AR STRĀDNIEKU UN

INTELIĢENTU ATTIECĪBĀM S.-D. ORGANIZĀCIJĀS 20. APRĪLI (3. MAIJĀ)

Es nevaru būt vienis prātis ar biedriem, kas teica, ka jautājuma paplašināšana esot nevietā. Tā ir pilnīgi vietā.— Šeit teica, ka s.-d. ideju nesēji esot lielāko tiesu inteliģenti. Tas ir nepareizi. Ekonomisma laikmetā revolucionāro ideju nesēji bija strādnieki un nevis inteliģenti. To apgalvo arī ..Strādnieks", brošūras autors, kura izdota ar b. Akselroda priekšvārdu.

Biedrs Sergejevs šeit apgalvoja, ka vēlēšanu princips nedošot lielāku informētību. Tas ir nepareizi. Ja vēlēšanu principu pielietotu īstenībā, tad tas neapšaubāmi dotu vairāk informētības. — Tālāk norādīja uz to, ka šķelšanās priekšgalā parasti bijuši inteliģenti. Šis norādījums ļoli svarīgs, bet tas vēl neizšķir jautājumu. Es jau sen savos iespiestajos darbos ieteicu, lai komitejās iesaista strādniekus iespējami lielākā skaitā^96. Laika periodu pēc II kongresa raksturo tas, ka šo pienākumu izpilda nepieliekoši,— tāds iespaids man radies no sarunām ar praktiķiem. Ja Saratovā komitejā ir iesaistīts tikai viens strādnieks, tas nozīmē, ka nav pratuši izvēlēties piemērotus cilvēkus no strādniekiem. Nav šaubu, ka to noteica arī šķelšanās partijas iekšienē: cīņa komiteju sargāšanas dē] kaitīgi ietekmējusi praktisko darbu. Tāpēc jau arī mēs visādi centāmies paātrināt kongresa sasaukšanu.

Nākamā centra uzdevums ir pārorganizēt ievērojamu

skaitu mūsu komiteju. Nepieciešams pārvarēt komitejnieku .....rtību. (Aplausi un svilpieni.)

Es dzirdu, ka b. Sergejevs svilpj, bet nekomitejnieki plaukšķina. Es domāju, ka uz lielu jāpalūkojas plašāk. Iesaistīt strādniekus komitejās ir ne vien pedagoģisks, bet ari politisks uzdevums. Strādniekiem ir šķiras instinkts, un ar nelielu politisku iemaņu strādnieki diezgan ātri kļūst par konsekventiem sociāldemokrātiem. Man ļoti patiktu, ja mūsu komitejās uz katriem 2 inteliģentiem būtu 8 strādnieki. Ja literatūrā izteiktais padoms, — pēc iespējas iesaistīt komitejās strādniekus, — ir izrādījies nepietiekams, tad būtu lietderīgi, lai šāds padoms liktu izteikts kongresa vārdā. Ja jums būs skaidra un noteikta kongresa direktiva, tad jums būs radikāls līdzeklis cīņai pret dema-goģiju: lūk, skaidra kongresa griba.

24 8. sēj.

И)

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR STRĀDNIEKU UN

INTELIĢENTU ATTIECĪBĀM S.-l). ORGANIZĀCIJĀS

Ņemot vērā:

1) ka mūsu partijas labējais spārns līdz šim laikam sistemātiski turpina jau kopš ekonomisma laikiem sākušos mēģinājumus sēt naidu un neuzticību starp partijas biedriem — strādniekiem un inteliģentiem, mēģinājumus attēlot mūsu partijas organizācijas kā tīri inteliģentiskas, ko veikli izmanto sociāldemokrātijas ienaidnieki, — mēģinājumus apsūdzēt sociāldemokrātiskās organizācijas tieksmē ar partijas disciplinu saistīt strādnieku šķiras pašdarbību, — mēģinājumus dižoties ar vēlēšanu principa lozungu, lielāko liesu lieko nopietnu nedarot, lai to realizētu dzīvē;

2) ka pilnīga vēlēšanu principa kundzība, kas iespējama un nepieciešama, pastāvot brīviem politiskiem apstākļiem, nav realizējama, pastāvot patvaldībai, — bet ka, arī pastāvot patvaldībai, vēlēšanu sistēmas pielietošana būtu iespējama daudz plašākos apmēros, nekā tas tiek darīts tagad, ja par šķērsli nebūtu las formālais partijas organizācijas izplūdums un tā viņas faktiskā dezorganizētība, par kurām partijai jāpateicas lain pašam sociāldemokrātijas labējam spārnam. —

KSDSP 111 kongress, atzīdams par savu uzdevumu ar daudzu organizatorisku reformu palīdzību sagatavot līdz tuvākajiem kongresiem apstākļus, lai iespējamos apmēros patiesi realizētu vēlēšanu principu partijas dzīvē, vēlreiz atgādina sociāldemokrātiskās strādnieku partijas apzinīgo piekritēju uzdevumu: stiprināt visiem spēkiem partijas saites a г strādnieku šķiras masu, paceļot arvien plašākus ii ii plašākus proletāriešu un pusproletariešu slāņus līdz pilnīgam sociāldemokrātiskām apzinīgumam, atlīstot viņu ievolucionāro sociāldemokrātisko pašdarbību, rfipējoties, lai strādnieku masa izdalītu iespējami lielāku skaitu slrādnieku, kuri spējīgi vadīt kustību un partijas organizācijas kā vietējo centru un visas partijas centra locekļi,— radot cik vien iespējams vairāk strādnieku organizāciju, kas ietilpst mūsu partijā, — rūpējoties par to, lai strādnieku organizācijas, kas nevēlas vai kam nav iespējas iestāties partijā, vismaz pieslietos tai.

Sarakstīts 1905. о• 22. apriti (5. maijā)

20

PIEZĪME, APSPRIEŽOT REZOLŪCIJU PAR STRĀDNIEKU UN INTELIĢENTU ATTIECĪBĀM S.-D. ORGANIZĀCIJAS 22. APRĪLĪ (5. MAIJA)

Es nevarēju sēdēt mierīgi, kad runāja, ka neesot strādnieku, kas derētu par komitejas locekļiem. Jautājums tiek novilcināts; acīm redzot partijā ir slimība. Strādniekus vajag iesaistīt komitejās. Dīvaini: kongresā ir pavisam trīs literāti, pārējie ir komitejnieki, un tomēr iznāk, ka literati ir par strādnieku iesaistīšanu, bet komitejnieki nezin kāpēc uztraucas.

Biedru Golubina^108 un Michailova paziņojumi ir augstākā mērā vērtīgi.

21

KUNA PAR TO, KĀDĀ KĀRTĪBĀ JĀAPSPRIEŽ REZOLŪCIJAS PAR STRĀDNIEKU UN INTELIĢENTU ATTIECĪBĀM S.-D. ORGANIZĀCIJĀS 22. APRĪLĪ (5. MAIJA)108

Sai lietā es neesmu vienis pratis ar b. Sergejevu: tieši lādu kongresu rezolūciju jau nemaz nav. Ar literātu vēlēšanos vien vēl nepieliek. Turklāt rezolūcijas lika nevis noraidītas, bet atvirzītas uz citu dienas kārtības punktu. Norāda uz to, ka strādniekiem dota tiesība ar CK piekrišanu gāzt komiteju. Tas ir par maz: vajadzīga direktiva un nevis dc-magoģija. Biedrs Sergejevs nepareizi iztulko avīzi „Vper-jod“, minēdams no tās, ka „lakstīgalu ar dziesmām ne-baro“. Tieši tas, ka statūtu paragrafs ir īss, liek pieņemt rezolūciju, kas dod zināmu direktivu. Es izsakos pret 1). Andrejeva priekšlikumu. Nav pareizi, ka ne „ekonomisti** un ne ,,meņševiki“ ieviesuši dcmagoģiju. Gluži otrādi, tieši viņi bija demagogi. Rezolūcija tad arī ir brīdinājums pret demagoģiju. Tāpēc es neatlaidīgi prasu rezolūcijas sa glabāšanu.

RUNA, APSPRIEŽOT PARTIJAS STATŪTUS 21. APRĪLI (4. MAIJA)

Jāatzīstas, ka argumenti, ar kuriem b. Ivanovs aizstāv savu viena centra ideju, man šķiel nepamatoti. (Lasa b. Ivanova argumentacij u):

,,IJie 4. un 5. §. Divu centru sistēmu ar balansē tūju — Padomi ir nosodījusi pati dzīve. No partijas krizes vēstures ir acīm redzams, ka tā ir pārāk labvēlīga augsne domstarpību, ķildu, galma intrigu attīstībai. Tā nozīmē Krievijas pakļaušanos ārzemēm: CK pēc sava sastāva nav pastāvīga iekrišanas dēļ, CO red. ir pastāvīga, Padome dzīvo ārzemēs. Visi svarīgākie iebildumi pret vienu centru, kas pamatoti uz Krievijas faktisko nošķirtību no ārzemēm, no vienas puses, tikai apstiprina domu, ka šķelšanās starp diviem centriem ir iespējama un ticama, no otras puses, lielā mērā atkrīt, ja kongress padarīs par obligātām periodiskas apspriedes starp CK Krievijas un ārzemju locekļiem".

Izrādījās tomēr, ka šeit pieminētās jaukās īpašības vienādā mērā piemīt tiklai) ārzemju СО, kā arī „patiesi krie-viskajai“ CK. Visā b. Ivanova konstrukcijā es redzu kļūdu, ko paredzējusi loģika: post hoc, ergo propter hoc*. Tā kā (rīs centri mums, atvainojiet par izteicienu, ir sariebuši, — tad lai mums ir viens centrs. Es šeit neredzu „propter^11! Mūsu nelaimes noteica nevis mechanisms, bel personas: liela taču ir tā, ka atsevišķas personas, maskodamās ar formalistisku statūtu iztulkošanu, izvairījās no kongresa gribas pildīšanas. Vai tad „paliesi krieviskā" CK „dialektiski" nepārvērtās par savu pretstatu? Biedrs Ivanovs prāto tā: ārzemes ir izturējušās slikti, — tās jānostāda „aplenkuma stāvoklī" un jāsaņem „ežādas cimdos". Es,

It:I zināms, vienmēr esmu bijis gan „aplenkuma stāvokļa^1', gnu ,.ežādas cimdu" piekritējs, tāpēc pret šādiem pasākumiem neiebildīšu, bet vai tad CK nav pelnījusi to pašu? turklāt, kas gan sāks apstrīdēt, ka СО var būt, bet CK nevar būt pastāvīga? Tas taču tomēr ir fakts. Hei praktiski es atturēšos no jebkāda strīda: agrāk mums bija Padome, bet tagad būs apspriede (CK ārzemju un Krievijas daļas apspriede). Pavisam tikai trīs lieki burti. Mūsu rati \isu laiku svērās pa labi uz СО pusi — b. Ivanovs labajā pusē liek apakšā salmus priekšdienām, bet manuprāt vajadzētu likt tos apakšā arī kreisajā pusē, CK pusē. Es pievienotos b. Michailova ierosinājumam par komiteju likvidēšanu, bet es patiešām nezinu, kas ir perifērija? „Sēdētājus un zīmoga glabātājus" vajag izskaust, bet kā lai procizi definē jēdzienu — perifērija? ,,2/a no perifērijas balsīm!" — bet kas varēs to precizi reģistrēt? Man turklāt jabrīdina kongress, lai tas nepiepilda statūtus ar daudziem paragrāfiem. Labus paragrāfus rakstīt ir viegli, bet praksē lie lielāko tiesu izrādās lieki. Nevajag pārvērst statūtus par labu vēlējumu sakopojumu ...

23

RUNA PAR PARTIJAS STATUTU 9. § REDAKCIJU 21. APRĪLĪ (4. MAIJA)'

Es aizstāvēju komiteju likvidēšanu, bet partijas Padomē, momentā, kad uzliesmoja mušu frakcionarais naids, es izteicos pret to, jo izlietot šo tiesību bija zināmā mērā nepieklājīgi. Ja šis paragrafs draud komitejām, kas sastāv no inteliģentiem, tad es sevišķi izsakos par to! Inteliģenci vienmēr vajag turēt ežādas cimdos. Viņa vienmēr ir daždažādu intrigu priekšgalā, un tāpēc es ierosinu vārda „perifērija" vietā likt vārdus: „organizētie strādnieki" (iesniedz savu labojumu rakstiski): „9. §. Centrālajai Komitejai jāizformē vietējā komiteja, ja par izformēšanu izteiksies 2/s vietējo strādnieku, kas ietilpst partijas organizācijās".

Uz mazu inteliģentisku perifēriju nevar, bet uz simtiem organizēto strādnieku var un vajag paļauties. So paragrafu es gribu cieši saistīt ar jautājumu par pārskatu sniegšanu. Mums šai ziņā par piemēru jāņem Bunds, kam vienmēr precizi zināms organizēto strādnieku skaits. Un, ja mūsu CK vienmēr zinās, cik zināmā organizācijā ir organizēto strādnieku, tad CK ar viņu ieskatu jārēķinās un tai ir pienākums likvidēt vietējo komiteju pēc organizēto strādnieku pieprasījuma.

24

RUNA JAUTĀJUMĀ PAR VIENOŠANOS AR SOCIĀLISTIEM REVOLUCIONĀRIEM 23. APRĪLI (6. MAIJA)

Man jāziņo kongresam par kādu neizdevušos mēģinājumu vienoties ar s.-r. Uz ārzemēm atbrauca b. Gapons. Satikās ar s.-г., tad ar ,,Iskru“ un pēc tam ari ar mani. Viņš man teica, ka pievienojoties s.-d. viedoklim, bet dažu apsvērumu dēļ viņš neatrodot par iespējamu paziņot to atklāti. Es viņam sacīju, ka diplomātijā ir ļoti laba lieta, bet ne starp revolucionāriem. Mūsu sarunu es neatstāstīšu— tās saturs izteikts avīzē „Vpcrjod"[97]. Uz mani viņš atstāja tāda cilvēka iespaidu, kas revolūcijai nodevies pilnīgi, kam ir ierosme un attīstīts prāts, bet kam, diemžēl, nav konsekventa revolucionārā pasaules uzskata.

Pēc kāda laika es saņēmu no b. Gapona rakstisku uzaicinājumu piedalīties sociālistisko organizāciju konferencē, kuras mērķis pēc Gapona domām esot šo organizāciju darbības saskaņošana. Lūk, to 18 organizāciju saraksts, kuras, kā teikts šai vēstulē, bija aicinātas uz b. Gapona konferenci:

1) Soc.-revolucionāru partija. 2) KSDSP. ,,Vperjod“. 3) KSDSP. ,,Iskra“. 4) Poļu sociālistiskā partija. 5) Polijas un Lietuvas s.-d. 6) PPS. „Proletariat". 7) Latviešu SDSP. 8) Bunds. 9) Armēņu s.-d. strādnieku organizācija. 10) Armēņu revolucionārā federācijā (Drošāk). 11) Baltkrievu sociālistiskā gromada. 12) Latviešu s.-d. savienība. 13) Somijas aktivās pretestības partija. 14) Somijas strādnieku partija. 15) Gruzinu soc.-feder.-revolucionāru partija.

10) Ukraiņu revolucionārā partija. 17) Lietuvju s.-d. partija. 18) Ukraiņu soc. partija.

Es aizrādīju ir b. Gaponam, ir kādam ievērojamam s.-r., ka konferences apšaubāmais sastāvs var lietu apgrūtināt. Konferencē nogrupējas milzīgs s.-r. pārsvars. Konferences sasaukšana uz ilgu laiku aizkavējās. ,,Iskra“ atbildēja, kā tas redzams no b. Gapona man uzrādītiem dokumentiem, ka viņa atrod par labāku tiešu vienošanos ar organizētām partijām. „Smalks" mājiens uz ,,Vperjod“, kas, lūk, ir dezorganizators utt. Galu galā ,.Iskra“ konferencē neieradās. Mēs kā „Vperjod" redakcijas un kā Vairākumu Komiteju Biroja pārstāvji konferencē ieradāmies. Te mēs ieraudzījām, ka tā ir s.-r. konference. Izrādījās, ka strādnieku partijas vai nu nepavisam nav aicinātas, vai arī nav nekādu ziņu, ka tās būtu aicinātas. Tā bija pārstāvēta Somijas aktivās pretestības partija, bet nebija Somijas strādnieku partijas.

Uz mūsu jautājumu, kāpēc? — mums atbildēja, ka uzaicinājums Somijas strādnieku partijai nodots caur aktivās pretestības partiju, jo — tā paskaidroja s.-г., kas to teica — viņi neesot zinājuši, kā to paziņot tieši. Tomēr katram, kas kaut cik pazīst apstākļus ārzemēs, zināms, ka ar Somijas strādnieku partiju var sazināties kaut vai ar Zviedrijas SDSP vadoņa Brantinga vidulājību. Konferencē bija PPS pārstāvji, bet nebija Polijas un Lietuvas s.-d. pārstāvja. Un nebija iespējams noskaidrot, vai viņi bijuši uzaicināti. No Lietuvju s.-d., revolucionārās Ukraiņu partijas neesot saņemta atbilde, kā mums paziņoja tas pats s.-r.

Jau pašā sākumā lika izvirzīts nacionālais jautājums. PPS izvirzīja jautājumu par vairākām satversmes sapulcēm. Un tas dod man pamatu sacit, ka turpmāk būtu nepieciešams vai nu pavisam atsacīties no piedalīšanās konferencē, vai arī sarīkot konferenci no vienas tautības strādnieku partiju pārstāvjiem, vai arī aicināt uz konferenci vietējo partijas komiteju pārstāvjus no rajoniem, kurus apdzīvo nekrievi. Bet es nebūt no lā nesecinu, ka konferences nav iespējamas principiālu domstarpību dēļ. Nepieciešams tikai, lai tiklu izvirzīti tīri lietišķīgi jautājumi.

No ārzemēm mēs nevaram kontrolēt konferenču sastāvu u. tini. Nepieciešams, lai būtu pārstāvēts krievu centrs им obligati ar vietējo komiteju pārstāvju piedalīšanos. Jautājums, kura dēļ mēs aizgājām, bija jautājums attiecībā uz latviešiem. Aizejot no konferences, inēs iesniedzām Šādu paziņojumu:

..Svarīgais vēsturiskais moments, ko pārdzīvo Krievija, izvirza s.-d. un revolucionāri demokrātiskajām partijām, un organizācijām, kas darbojas valstī, uzdevumu par praktisku vienošanos, lai sekmīgāk uzbruktu palvaldnieciskajam režimain.

Piešķirot šā iemesla pēc ārkārtīgi nopietnu nozīmi šai nolūkā sasaucamajai konferencei, mums dabiski ļoti stingri jāizturas jautājumā par tās sastāvu.

Biedra liapona sasauktajā konferencē diemžēl šis viņas darba auglīguma nepieciešamais nosacījums nebija pietiekami ievērots, un mēs i.ipēc bijām spiesti jau pašā tās konstruēšanās sākumā spert soļus, kas nodrošinātu šai apspriedei reālus panākumus.

Tīri lietišķīgais konferences raksturs prasīja, piemēram, vispirms, lai piedalīšanās iespēja konferencē tiklu dota tikai tādām organizācijām, kuras ir tiešām reals spēks Krievijā.

Tomēr izrādījās, ka konferences sastāvs dažu organizāciju realitātes ziņā ir visai neapmierinošs. Tanī izrādījās pārstāvēta pat tāda organizācija, kuras fiklivilate ir neapšaubāma. Mēs runājam par Latviešu s.-d. savienību.

Latviešu SDSP pārstāvis pieprasīja šo Savienību noraidīt, piešķirot šai prasībai ulliinativu raksturu.

Pilnīgā „Savienības'* fiktivilate, kas pēc tam noskaidrojās īpašā ее Iru s.-d. organizāciju pārstāvju apspriedē, piedaloties „Savienības" delegātiem, dabiski, piespieda arī mūs — pārējās s.-d. organizācijas un partijas, kas bijām konferencē — pievienoties šai ullimativajai prasībai.

Bet tūlīt, jau ar pirmajiem soļiem, mēs sadūrāmies ar krasu visu rev.-demokr. partiju pretestību, kuras ar savu atteikšanos izpildīt mūsu ultimalivo prasību izvēlējās labāk vienu fiklivu grupu nekā veselu rindu pazīstamu s.-d. organizāciju.

Beidzot, konferences praktiskā nozīme vēl vairāk samazinājās ar to, ka tanī nebija veselas rindas citu s.-d. organizāciju, kuru piedalīšanās, cik mums izdevās noskaidrot, nebija pienācīgā kārtā nodrošināta.

Spiesti sakarā ar visu to atstāt konferenci, mēs līdz ar to izsakām pārliec ibu. ka viena mēģinājuma neveiksme neapturēs neatlaidīgu cenšanos to atkārtot vistuvākajā nākotnē ttu ka visu revolucionāro partiju priekšā stāvošo praktiskās vienošanās uzdevumu veiks šī tuvākā konference, kuras sastāvā būs nevis fiktīvas, bet Krievijā paliesi darbojošās organizācijas.

Par Latviešu SDSP I'. Hoziņš.

Par Kr. SDSP „Vprrjod" N. Ļeņins.

Par Bunda Cenlr. Kom. — I. Gelfins.

Par Arni. SOS organizāci ju — Lers".

Pēc l’/a—2 nedēļām b. Gapons iedeva man šādu paziņojumu:

„Dārgais hiedril Nosūtot Jums divas deklarācijas, kas nāk no jums zināmās konferences, lūdzu pazibot tās nākošajam KSDSP III kongresam. Turu par savu pienākumu personīgi par sevi piebilst, ka es pieņemu šīs deklarācijas ar dažiem iebildumiem jautājumos par sociālistisko programu un federalislisko principu.

Gcorgijs Capons*'.

Reizē ar šo paziņojumu tika nodoti divi interesanti dokumenti, kuros vērš uz sevi uzmanību šādas vietas:

„Federatīvā principa lietošana to tautību attiecībās, kuras paliek vienas valsts paspārnē ...

Socializacija, t. i., visas tās zemes pāriešana darba zemnieku sabiedriskā pārzināšanā un lietošanā, kurus apstrādāšana balstās uz sveša darba ekspluatāciju, pie kam šā soļa konkrēto formu, realizēšanas konsekvences un apjomu noteikšana paliek atsevišķo tautību partiju kompetencē, pielāgojoties viņu zemes apstākļu īpatnībām; sabiedriskas, municipālās un obšēinu saimniecības attīstīšana ...

...Maizi — izsalkušajiem I

Zemi un tās labumus — visiem darba ļaudīm!

— Satversmes sapulci no visu Krievijas impērijas vietu pārstāvjiem, izņemot Poliju un Somiju!

... Satversmes sapulces sasaukšana Kaukazijai kā autonomai, ar Krieviju federalivi saistītai daļai*'...

Konferences rezultāts, kā redzams no minētiem citātiem, pilnīgi attaisno bažas, kas mūs pamudināja atstāt konferenci. Te mūsu priekšā ir novilkums no s.-r. programas ar visvisāda veida piekāpšanos nacionālistiskām neproletaris-kām partijām. Dīvaini bija piedalīties konferencē izvirzīto jautājumu izšķiršanā bez nacionālām proletāriskām partijām. Konference, piemēram, izvirzījusi prasību pēc īpašas satversmes sapulces Polijai. Mēs nevaram būt ne par, ne pret. Mūsu programa atzīst tautību pašnoteikšanās principu. Bet nav pieļaujams izšķirt šo jautājumu bez Polijas un Lietuvas s.-d. Konference sadalījusi satversmes sapulci — un tas izdarīts bez. strādnieku partiju piedalīšanās 1 Mēs nevaram pieļaut tamlīdzīgu jautājumu praktisku izšķiršanu bez proletāriešu partijas līdzdalības. — Bet līdz ar to es atzīstu, ka principiālās domstarpības tomēr neizslēdz praktisku konferenču iespējamību, bet, pirmkārt,— Krievijā, otrkārt, pēc reālo spēku pārbaudes un, treškārt, atdalot nacionālos jautājumus vai vismaz uzaicinot konferencē vietējo komiteju pārstāvjus no tiem rajoniem, kur ir nacionālus s.-d. partijas un partijas, kas nav s.-d.

Pāreju uz iesniegto rezolūciju par praktisku vienošanos nr s.-r. (lasa projektu b. Voinova redakcijā):

„Apstiprinot II kongresa rezolūcijā noteiktās KSDSP attiecības pret n.-r. partiju un ievērojot:

1) ka s.-d. kaujinieciskas pagaidu vienošanās ar s.-г. organizāciju iiotīīkā cīnīties pret patvaldību ir tagadējā laikā vispār vēlamas;

2) ka tādas vienošanās nekādā gadījumā nedrīkst ierobežot s.-d. tirādu, partijas pilnīgo patstāvību un pārkāpt viņas proletāriskās taktikas un viņas principu viengabalainību un tīrību, —

KSDSP 111 kongress uzdod CK un vietējām komitejām vajadzības gadījumā realizēt kaujinieciskas pagaidu vienošanās ar s.-r. organizācijām, pie kam vietējas vienošanās var noslēgt tikai ar GK tiešu kontroli".

Es pievienojos šim projektam. Tikai vai nevar kaut kā mīkstināt beigas, piemēram, nevis „ar CK tiešu kontroli'1, bet atstāt tikai „ar CK kontroli".

RUNA SAKARA AR ZIŅOJUMU PAR CK DARBĪBU 25. APRĪLĪ (8. MAIJĀ)

Patiešām, ziņojums par CK darbību vairāk skāra CK techniku nekā politiku. Kopš 1900. g. es, sekoju partijas centrālā aparala darbībai, un man jākonstatē gigantisks progress. Ja tas mūs neapmierina, tad jāsaka, ka pilnīgs apmierinājums taču radīsies, varbūt tikai pastāvot proletariāta diktatūrai, un diezin vai arī tad! Paturiet prātā, ka ,.kooplacija“ arvien vēl kaitē! CK maz runā par savu politiku, jo nekā laba par to viņa nevarēja pateikt. Tās galvenā kļūda ir cīņa pret kongresa sasaukšanu. Ja kongress būtu sasaukts pirms gada, tas būtu vairāk samierinošs nekā tagad. Es pats aizstāvu likvidēšanu, bet es katrā ziņā esmu pret to vienā gadījumā, — kad to dara tāpēc, ka aģitēts par kongresu, bet pie tā es negribu apstāties: vairāk prieka ir par vienu atgriezušos grēcinieku nekā par 99 taisnīgajiem. Kas attiecas uz man adresētiem pārmetumiem, tad teikšu vienīgi, ka literāts neko nav spējīgs iz darīt bez partijas.

26

REZOLŪCIJA PAR KONGRESA PROTOKOLU IZDOŠANU^110

Kongress uzdod CK tūdaļ sākt izdot īsu informāciju par III kongresu ar pilnīgu programas, statutu un rezolūciju tekstu.

Kongress uzdod CK darīt visu. lai paātrinātu šās informācijās publicēšanu.

Kongress uzdod kongresa protokolu izdošanas komisijai:

I) galīgi noteikt, kas konspiratīvu apsvērumu dēļ nekāda gadījumā nav publicējams, 2) noteikt, kādā veidā un kādos apmēros partijas biedri jāiepazīstina ar III kongresa protokolu nepublicēto daļu, 3) izdarīt izdevumam nepieciešamos saīsinājumus, kas attiecas vienīgi uz debatēm par sēdes kārtību vai noraidītiem sīkiem rezolūciju labojumiem

SarakslUs 1905. q. 25. apriti ■X. maijā)

27

REZOLŪCIJAS PROJEKTS SAKARA AR NOTIKUMIEM KAUKAZIJA^111

Ņemot vērā:

1) ka Kaukazijas īpašie sociāli politiskās dzīves apstākļi veicinājuši tur mūsu partijas viskaujinieciskāko organizāciju rašanos;

2) ka Kaukazijas iedzīvotāju vairākuma revolucionārais noskaņojums tiklab pilsētās, kā arī uz laukiem nonācis tik tālu, ka jau visa tauta sacēlusies pret patvaldību;

3) ka patvaldnieciskā valdība jau sūta karaspēku un artilēriju uz Guriju, gatavodama visnesaudzīgāko sagrāvi visiem svarīgākajiem sacelšanās centriem;

4) ka patvaldības uzvara pār tautas sacelšanos Kauka-zijā, kuru atvieglo tas, ka turienes iedzīvotāji ir cittautieši, atstās viskaitīgākās sekas uz sacelšanās sekmēm visā Krievijā; —

Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongress Krievijas apzinīgā proletariāta vārdā sūta dedzīgu sveicienu Kaukazijas varonīgajam proletariātam un zemniecībai un uzdod CK un partijas vietējām komitejām veikt visenerģiskākos pasākumus, lai iespējami plaši izplatītu ziņas par lietu stāvokli Kaukazijā ar brošūru, mītiņu, strādnieku sapulču, pulciņu pārrunu utt. palīdzību, kā arī lai savlaicīgi atbalstītu Kaukaziju ar bruņotu spēku.

Sarakstīts 1905. g. 90. aprīli (9. maijā)

POLITISKIE SOFISMI

Krievijas revolūcija vēl tikai sākusies, un tomēr tajā jau pilnīgi skaidri saskatāmas buržuāzijas politisko revolūciju parastās pazīmes. Apakšslāņi cīnās, augšslāņi izmanto. Visas revolucionārās cīņas neticamās grūtības pilnīgi ir gulušās un gulstas uz proletariātu kā šķiru un uz atsevišķiem iznācējiem no buržuāziskās inteliģentās jaunatnes. No visām jau pa daļai iekarotām brīvībām (pareizāk: no nožēlojamām brīvības daļiņām) deviņas desmitdaļas iegūst sabiedrības augšslāņi, nestrādājošās šķiras. Krievijā pretēji likumam tagad valda vārda, sapulču un preses brīvība, nesalīdzināmi lielāka nekā pirms 10 gadiem, nekā pirms gada, bet to kaut cik plašos apmēros izmanto vienīgi buržuāziskās avīzes, vienīgi „liberāļu^11 sapulces. Strādnieki laužas uz brīvību, cirzdami sev visnotaļ ceļu uz sfērām, kas līdz šim viņiem bija nezināmas un tika uzskatītas par pilnīgi nepieejamām, tomēr šī proletāriskā elementa izvirzīšanās nevis apgāž, bet apstiprina mūsu domu. Piedalīšanās aktivitāte politiskajā cīņā ir pretēji proporcionālā cīņas augļu piesavināšanās aktivitātei. Samērs starp legālo un nelegālo (I. i., likuma pieļauto un pretlikumīgo) kustību ir toties „izdevīgāks”, jo izdevīgāks sabiedriski ekonomiskajā iekārtā, ir tās vai citas šķiras stāvoklis. Liberālās buržuāzijas kustība, it īpaši pēc 9. jan-vara, tik plaši izplatījusies likuma pieļautās formās, ka nelegālā liberālā kustība bālē mūsu acu priekšā pārsteidzoši ātri. Strādnieku šķiras kustība, neraugoties uz to, ka lā vienā no saviem vissvarīgākajiem momentiem ietērpās archi-„likumīgā“ formā (Pēterburgas strādnieku ļaužu lūguma iesniegšana caram), izrādījās sevišķi nelikumīga, un pret to tika vērsta sevišķi barga, militārā izrēķināšanās.

25 8. sēj.

Strādnieku šķiras kustība kļuva vēl nesalīdzināmi plašāka, bet samērs starp legālo un nelegālo elementu gandrīz nemaz nav grozījies par labu pirmajam.

Kāpēc šī starpība? Tieši tāpēc, ka visa Krievijas sabiedriski ekonomiskā iekārta nodrošina vislielākos augļus tam, kas vismazāk strādā. Kapitālismam pastāvot, nevar būt citādi. Tas ir kapitala likums, kas pakļauj sev ne tikai ekonomisko, bet arī politisko dzīvi. Apakšslāņu kustība ceļ revolucionāro spēku; tā ceļ tādu tautas masu, kura, pirmkārt, patiešām spēj sagraut visu satrunējušo ēku un kura, otrkārt, nav piesaistīta pie šās ēkas ne ar kādām sava stāvokļa īpatnībām, kura labprāt sagāzīs to. Vēl vairāk, tā, pat neapzinādamās savus mērķus pilnīgi, tomēr ir spējīga un tiecas to sagraut, jo šās tautas masas stāvoklis ir bez izejas, jo mūžīgā apspiešana mudina to uz revolucionāru ceļu, bet zaudēt tā var tikai važas. Šis tautas spēks, proletariats, satrunējušās ēkas valdītājiem liekas tik draudošs tāpēc, ka pašā proletariāta stāvoklī ir kaut kas tāds, kas draud visiem ekspluatatoriem. Tāpēc pati mazākā proletariāta kustība, lai cik neievērojama tā būtu sākumā, lai cik sīks būtu iemesls, no kura tā radusies, nenovēršami draud pāraugt savus tiešos mērķus un kļūt nesamierināma, ārdoša visai vecajai iekārtai.

Proletariāta kustībai pašu galveno šās šķiras stāvokļa īpatnību dēļ, pastāvot kapitālismam, ir nelokāma tendence kļūt drosmīgai cīņai par visu, par pilnīgu uzvaru pār visu tumšo, ekspluatalorisko, verdzinošo. Turpretim liberālās buržuāzijas kustībai to pašu iemeslu dēļ (t. i., buržuāzijas stāvokļa galveno īpatnību dēļ) ir tendence nevis uz cīņu, bet uz izlīgšanu, nevis uz radikālismu, bet uz oportunismu, nevis uz „netaktiskām^11, drošām un noteiktām pretenzijām uz pilnīgu uzvaru, bet uz biklu kalkulāciju par visvairāk ticamiem un iespējamiem tuvākajiem ieguvumiem. Kas cīnās pa īstam, tas dabiski cīnās par visu; kas priekšroku dod izlīgumiem un nevis cīņai, tas dabiski jau iepriekš norāda tos „kumosiņus", ar kuriem viņš gatavs apmierināties vislabākajā gadījumā (sliktākajā gadījumā viņš apmierinās pat ar to, ka cīņas nav, t. i., uz ilgu laiku samierinās ar vecās pasaules valdītājiem).

Lūk, kāpēc pilnīgi dabiski, ka sociāldemokrātijā kā revolucionārā proletariāta partija tik rūpīgi izturas pret

savu proffrnmu, tik rūpīgi nosaka jau laikus uz priekšu savu galamērķi, — darba ļaužu pilnīgu atbrīvošanu, — tik neiecietīgi izturas pret visiem mēģinājumiem apcirpt šo galamērķi; to pašu iemeslu dēļ sociāldemokrātijā tik dogmatiski stingri un doktrināri nelokāmi šķir sīkos tuvākos ekonomiskos un politiskos mērķus no galamērķa. Kas cīnās par visu, par pilnīgu uzvaru, tas nedrīkst neuzmanīties, lai sīkie ieguvumi nesaistītu rokas, nenovirzītu no ceļa, neliktu aizmirst to, kas ir vēl samērā tālu un bez kā visi sīkie iekarojumi ir vienīgi nieki un nīcība. Gluži otrādi, buržuāzijas partijai, kaut arī pašai visvairāk brīvību mīlošai un visvairāk tautu mīlošai, ir nesaprotamas un svešas šīs rūpes par prograraām, mūžīgi kritiskā izturēšanās pret nelieliem pakāpeniskiem uzlabojumiem.

Uz šādām domām mūs uzvedināja „Krievijas konstitūcijas projekts^11, ko šajās dienās izlaidusi žurnālā „Osvo-boždeņije“ redakcija ar virsrakstu: „Krievijas impērijas valsts pamatlikums^1*. Šis projekts, kas jau diezgan sen pazīstams Krievijā, tagad izdots ar piezīmēm un paskaidrojošu rakstu kā „vienīgais pilnīgais, galīgais un pašu autoru caurskatītais izdevums**. Izrādās, ka tas nav „Atbrīvošanas savienības** projekts, to izstrādājusi tikai privātā grupa, kas pieder pie šās Savienības. Tādējādi mēs šeit vēl un vēlreiz redzam tās bailes no skaidras, noteiktas un atklātas programas, kuras piemīt liberālismam. Liberālajai partijai Krievijā ir neizmērojami lielāki naudas līdzekļi un literārie spēki, neizmērojami lielāka kustības brīvība uz legālā pamata nekā sociāldemokrātijai, — un tai pašā laikā tās atpalicība no sociāldemokrātijas programas noteiktības ziņā duras acīs. Liberāļi tieši izvairās no pro-gramām, viņi dod priekšroku atsevišķiem pretrunīgiem paziņojumiem savā orgānā (piem., jautājumā par vispārējām vēlēšanu tiesībām) vai privātu grupu „projektiem**, kas ne ar ko nesaista visu partiju (vai visu „Atbrīvošanas savienību**) visumā. Tā, protams, nevar būt nejaušība; tas ir neizbēgams rezultāts, kas izriet no buržuāzijas kā šķiras sociālā stāvokļa mūsdienu sabiedrībā, — šķiras, kas iežņaugta starp patvaldību un proletariātu, kas saskaldīta frakcijās sīku interešu izšķirību dēļ. Politiskie sofismi izriet no šā stāvokļa pilnīgi dabiski.

Vienam no šādiem sofismiem mēs gribētu tagad pievērst lasītāju uzmanību. Osvoboždencu konstitūcijas projekta pamatpazīmes ir zināmas: monarchija liek saglabāta, — republikas jautājums netiek pat apspriests (acīm redzot buržuāzijas ,,realpolitiķi“ uzskata šo jautājumu par nenopietnu!), tiek radīta parlamenta divpalātu sistēma ar vispārēju, tiešu, vienlīdzīgu un aizklātu balsošanu apakš-palalai, ar divpakāpju vēlēšanām augšpalātā. Augšpalātas pārstāvjus ievēlē zemes sapulces un pilsētu domes. Mēs domājam, ka lieki uzkavēties pie šā projekta detaļām. Interesants ir tā vispārējais plāns un tā ,,principialā“ aizstāvēšana.

Valsts varu mūsu pašapmierinātie liberāļi cenšas iespējami vienmērīgāk un* „taisnīgāk" sadalīt starp trim spēkiem: monarchs, augšpalata (Zemes palata), apakš-

palata (Tautas pārstāvju palata): patvaldnieciskā birokrātijā, buržuāzijā, „tauta" (tas ir, proletariats, zemniecība un sīkburžuazija vispār). Liberālie publicisti sirds dziļumos sapņo par to, lai cīņu starp šiem dažādajiem spēkiem un dažādām šo spēku kombinācijām aizstātu ar to „taisnīgu" apvienošanu vienā vienībā... uz papīra! Vajag parūpēties par pakāpenisku, līdzsvarotu attīstību, vajag attaisnot vispārējās vēlēšanu tiesības no konservatīvisma viedokļa (Struves kga priekšvārds aplūkojamam projektam); vajag radīt valdošo šķiru interešu reālu nodrošināšanu (t. i., reālo konservatīvismu) monarchijas un augšpalātas veidā; vajag ietērpt visu šo it kā gudro, bet patiesībā ļoti naivo konstrukciju augstā stilā izteiktos so-fismos. Krievijas proletariātam ilgi jo ilgi būs jārēķinās ar liberāļu sofismiem. Laiks sākt tuvāk iepazīties ar tiem!

Divpalātu sistēmas aizstāvēšanu liberāļi sāk, iztirzādami paredzamos iebildumus pret to. Raksturīgi, ka šie iebildumi liek pilnīgi aizgūti no parastā liberāli narodņicisko ideju loka, kuras plaši propagandē mūsu legālā prese. Jo, lūk, krievu sabiedrībai esot „dziļi demokrātisks raksturs", Krievijā nepastāvot nekas līdzīgs augstākajai šķirai, kura spēcīga ar politiskiem nopelniem, bagātību u. tml., jo muižniecība pie mums bijusi kalpojoša kārta bez „politiskas godkāres" un arī tās materiālā nozīme esot „iedragāta". No sociāldemokrātā viedokļa ir pat smieklīgi nopietni uzlūkot šīs narodņiciskās frāzes, kurās nav ne vārda patiesības. Muižniecības politiskās privilēģijas Krievijā ir vispārzināmas; tās spēks uzreiz redzams no konservatīvās partijas un mērenās jeb Šipova partijas tendencēm; tās materiālo nozīmi „iedragā^11 vienīgi buržuāzijā, ar kuru muižniecība saplūst, pie kain visa šī iedragāšana nebūt netraucē to, ka muižniecības rokās koncentrēti gigantiski līdzekļi, kas ļauj aplaupīt desmitiem miljonu darba ļaužu. Apzinīgajiem strādniekiem šai ziņā nav jālolo ilūzijas, narodņiciskās frāzes par krievu muižniecības niecīgumu liberāļiem vajadzīgas tikai tādēļ, lai muižniecības nākamās konstitucionālās privilēģijas padarītu pieņemamākas. Šāda liberālā loģika ir psicholoģiski neizbēgama: vajag parādīt, ka mūsu muižniecība ir niecīga, lai muižniecības privilēģijas iztēlotu kā niecīgu atkāpšanos no demokrātismā.

Buržuāzijai, atrodoties starp āmuru un laktu, tāpat psi-choloģiski neizbēgamas ir ideālistiskās frāzes, ar kurām tagad tik bezgaumīgi operē mūsu liberalisms vispār un tā iemīļotie filozofi it sevišķi. „Krievijas atbrīvošanas kustībai, — lasām mēs paskaidrojošā rakstā, — demokrātijā ir ne tikai fakts, bet arī morāli politisks postulāts. Ikvienai sabiedriskai formai tikumisko attaisnojumu šī kustība stāda augstāk nekā vēsturisko attaisnojumu"... Tīri labs tās tukši skanīgās un bezsaturīgās frazeoloģijas parau-dziņš, ar kuru mūsu liberāļi „attaisno" savus demokrātijās nodevības paņēmienus! Viņi žēlojas par „ļaunākajiem pārmetumiem (?), ko vērš pret krievu liberālo partiju galē-jāko elementu pārstāvji, it kā šī partija birokrātiskās patvaldības vietā cenšoties likt buržuāziski muižniecisku patvaldību", — un tai pašā laikā vienīgai patiesi demokrātiskai sava projekta iestādei, Tautas pārstāvju palatai, mūsu liberāļi liek dalīties varā kā ar monarchiju, tā ar augšējo, zemes palatu!

Lūk, viņu „likumiskie" un „morāli politiskie" argumenti par labu augšpalatai. Pirmkārt, „divpalātu sistēma pastāv Eiropā visur, izņemot Grieķiju, Serbi ju, Bulgāriju un Luksemburgu"... Tātad ne jau visur, ja ir vairāki izņēmumi? IJn tad, kas tad tas par argumentu: Eiropā ir ļoti daudz antidemokrātisku institūtu, tāpēc... tāpēc tie jāpārņem mūsu „dziļi demokrātiskajam" liberālismam? Otrais arguments: „bīstami koncentrēt likumdošanas varu viena organa rokās", jāradot otrs organs, lai izlabotu kļūdas, „pārāk sasteigtus" lēmumus... „vai Krievijai jābūt drosmīgākai nekā Eiropai ?“. Tātad Krievijas liberālisms negrib būt drosmīgāks par Eiropas liberālismu, kas jau neapšaubāmi zaudējis visu savu progre-sivitali aiz bailēm no proletariāta! Neko teikt, labi „atbrīvošanas" kustības barveži! Krievija vēl nav spērusi nevienu kaut cik nopietnu soli uz brīvību, bet liberāli jau baidās no „sasteigtības". Vai tad ar šiem argumentiem, kungi, nevar attaisnot arī atteikšanos no vispārējām vēlēšanu tiesībām?

Trešais arguments: „vienas no galvenajām briesmām, kas draud ikvienai politiskai kārtībai Krievijā, ir briesmas pārvērsties par jakobiniskas centralizācijas režimu". Kādas šausmas! Oportunisli liberāļi, kā redzams, neatsakās aizņemties ieročus pret tautas apakšslāņu demokrātismu no sociāldemokrātijas oportunistiem, jaun-iskriešiem. Muļķīgais „jakobinisma" biedēklis, ko izvilkuši Akselrods, Martinovs un Ko, lietderīgi kalpo osvobožden-ciem. Bet atļaujiet, kungi, ja jūs patiesi bītos no centra-lisma galējībām (un nevis no konsekventa demokrātismā „galējībām"), tad kāpēc gan vajadzēja aprobežot vispārējās vēlēšanu tiesības vietējās, zemes un pilsētu iestādēs?? Bet jūs taču aprobežojat tās. Sava projekta 68. pantā jūs nosakāt, ka „katrai personai, kurai ir liesība piedalīties Tautas pārstāvju palatas vēlēšanās, ir tāda pati tiesību piedalīties vietējās vēlēšanās, ja viņa ir nodzīvojusi zināmā apriņķī vai pilsētā noteiktu laiku, kam nav jābūt ilgākam par vienu gadu“. Šis pants taču ieved cenzu, tas taču faktiski padara vēlēšanu tiesības nevispārējas, jo ikviens saprot, ka tieši strādniekiem, kalpiem, dienas strādniekiem visbiežāk ir jāklaiņo no pilsētas uz pilsētu, no apriņķa uz apriņķi un ka viņiem nav noteiktas pastāvīgas dzīves vietas. Kapitāls pārsviež strādnieku masas no vienas valsts malas uz otru, atņem viņiem pastāvīgu dzīves vietu, un par to strādnieku šķirai jāzaudē daļa savu politisko tiesību!

Šī vispārējo vēlēšanu tiesību aprobežošana tiek realizēta tieši tām zemes un pilsētu iestādēm, kas ievēlē augšējo, zemes palatu. Cīņai it kā pret jakobiniskā centralisma galējībām kalpo divējāda atkāpšanās no demokrātismā: pirmkārt, vispārējo vēlēšanu tiesību aprobežošana ar pastāvīgas dzīves vietas cenzu, otrkārt, atteikšanās no tiešo vēlēšanu tiesību principa, ievedot divpakāpju vēlēšanas 1 Vai patiešām no tā vēl nav skaidrs, ka jakobinisma biedēklis kalpo vienīgi visādiem oportunisticm?

Jā, ne velti Struves kgs ir izteicis savas principiālās simpātijās sociāldemokrātiskajiem žirondisliem — jaun-iskriešiem, ne velti viņš lielīja Martinovu, slaveno cīnītāju pret ,,jakobinismu“. Sociāldemokrātiskie jakobinisma ienaidnieki tieši ir bruģējuši un bruģē ceļu liberālajiem buržujiem.

Osvoboždencu apgalvojums, ka tieši augšpalata, ko ievēlē zemes iestādes, esot spējīga paust „decentralizācijas principu", paust „dažādo Krievijas daļu daudzveidības momentu", ir vislielākā muļķība. Decentralizāciju nevar paust, aprobežojot vēlēšanu vispārīgumu; daudzveidību nevar paust, aprobežojot tiešo vēlēšanu principu. Ne jau tā ir lietas būtība, ko cenšas aptumšot osvoboždenci. Būtība ir tā, ka augšpalata pēc viņu sistēmas neizbēgami kļūs it sevišķi un galvenokārt par muižniecības un buržuāzijas orgānu, jo tieši proletariats visvairāk tiek atstumts ar pastāvīgās dzīves vietas cenzu un divpakāpju vēlēšanu sistēmu. Šī lietas būtība ir tik skaidra ikvienam, kas kaut cik pazīst politiskos jautājumus, ka paši projekta autori paredz neizbēgamu iebildumu.

„Bet teiks, — lasām rakstā, — lai kā būtu organizētas vēlēšanas, ir paredzams, ka vietējā dzīvē valdošā nozīme paliks lielajiem zcmesīpašniekiem un uzņēmēju šķirai. Mēs domājam" (kāda dziļi demokrātiskā doma!), „ka arī šeit izpaužas pārspīlētās bailes no „buržuāziskā elementa". Tur nav nekā netaisna (!!), ka zemesīpašnieku un rūpniecības šķira dabū pietiekošu (1) iespēju pārstāvēt savas intereses (ar vispārējām vēlēšanu tiesībām buržuāziskajam elementam nepietiek!), ja līdzās tam paveras plaša citu iedzīvotāju grupu pārstāvniecības iespēja. Tikumiski nepieļaujamas un politiski bīstamas ir tikai privilēģijas"...

Lai strādnieki krietni iegaumē šo „liberālo" tikumis-kumu. Tas ļauj dižoties ar demokrātismu, nosodīt „privilēģijas" un attaisnot pastāvīgas dzīves vietas cenzu, divpakāpju vēlēšanas, monarchiju ... Monarchija laikam gan nav „privilēģija", vai arī tā ir privilēģija, kas morāliski pieļaujama un politiski nav bīstama!

Labi sāk mūsu „atbrīvošanas” kustības barveži no sabiedrības! Pat savos visdrosmīgākajos projektos, kas nebūt nesaista visu viņu partiju, viņi jau iepriekš izdomā reakcijas attaisnojumu, aizstāv buržuāzijas privilēģijas, solis-tiski pierādīdami, ka privilēģija nav privilēģija. Pat savā literārajā darbībā, kas visbrīvākā no materiāliem aprēķiniem, kas vistālākā tiešiem politiskiem mērķiem, viņi jau prostituē demokrātismā jēdzienu un apmelo viskonsekventākos buržuāziskos demokrātus — lielās i'ranču revolūcijas laikmeta jakobiņus. Kas tad būs tālāk? Kā sāks runāt lietišķīgie liberālās buržuāzijas politiķi, kas atbildīgi partijas priekšā, ja visideālistiskākie liberāli jau tagad nodarbojas ar nodevības teorētisku sagatavošanu? Ja osvo-boždencisma galējo kreiso visdrosmīgākās vēlēšanās nesniedzas tālāk par monarchiju ar divpalātu parlamentu; ja tikai to uzprasa liberālismā ideologi, par kādu cenu gan tad salīgs liberālismā veikalnieki?

Revolucionārajam proletariātam liberālismā politiskie sofismi dod nelielu, bet vērtīgu materiālu, lai iepazītos ar patieso šķirisko dabu, kāda ir pat progresivājiem buržuāzijas elementiem.

Iespiests plc auizes „Vperjod'' teksta

Vperjod". 18. nr„ 1905. g. 18. (5.) maijā

PAZIŅOJUMS PAR KRIEVIJAS

SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS III KONGRESU

Biedri strādnieki! Nesen notika KSDSP III kongress, kam jābūt jauna posma sācējam mūsu sociāldemokrātiskās strādnieku kustības vēsturē. Krievija pārdzīvo diženu vēsturisku momentu. Revolūcija ir uzliesmojusi un iedegas arvien plašāk, pārņemdama jaunus apvidus un jaunus iedzīvotāju slāņus. Proletariats stāv revolūcijas kaujas spēku priekšgalā. Viņš jau ir nesis vislielākos upurus brīvības lietai un tagad gatavojas izšķirošai kaujai pret cara patvaldību. Apzinīgie proletariāta pārstāvji zina, ka brīvība neglābs darba ļaudis no nabadzības, apspiešanas un ekspluatācijas. Buržuāzijā, kas šobrīd aizstāv brīvības lielu, jau otrajā dienā pēc revolūcijas pacentīsies atņemt strādniekiem iespējami lielāku daļu tās iekarojumu, uzstāsies kā nesamierināms proletariāta sociālistisko prasību ienaidnieks. Bet mēs nebaidāmies buržuāzijas, kas ir brīva, apvienota un kļuvusi stiprāka. Mēs zinām, ka brīvība dos mums iespēju plaši, atklāti un masveidīgi cīnīties par sociālismu. Mēs zinām, ka ekonomiskā attīstība ar nepielūdzamu spēku — un jo brīvāk tā notiks, jo ātrāk, — raks bedri kapiiala varai un sagatavos sociālismā uzvaru.

Biedri strādnieki! Lai sasniegtu šo diženo mērķi, mums jāsaliedē visi apzinīgie proletārieši vienotā Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partijā. Mūsu partija sāka izveidoties jau sen, tūdaļ pēc 1895. un 1896. gada plašās strādnieku kustības. 1898. gadā sapulcējās pirmais

kongress, kas nodibināja Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju un nosprauda tās uzdevumus. 1903. gadā notika otrais kongress, kas deva partijai programu, pieņēma vairākas rezolūcijas par taktiku un pirmoreiz mēģināja radīt viengabalainu partijas organizāciju. Tiesa, šis pēdējais uzdevums partijai uzreiz neizdevās. Otrā kongresa mazākums negribēja pakļauties kongresa vairākumam un sāka šķelšanos, kas atnesa lielu ļaunumu s.-d. strādnieku kustībai. Šās šķelšanās pirmais solis bija nevēlēšanās izpildīt otrā kongresa lēmumus, atteikšanās strādāt kongresa radīto centrālo iestāžu vadībā; pēdējais solis bija atteikšanās piedalīties III kongresā. 111 kongresu sasauca Birojs, ko ievēlēja Krievijā strādājošo komiteju vairākums, un partijas CK. Kongresā tika aicinātas visas komitejas, atdalījušās grupas un ar komitejām neapmierinātās perifērijas, un viņu milzīgais vairākums, tai skaitā gandrīz visas mazākuma komitejas un organizācijas, ievēlēja savus delegatus un sūtīja tos uz ārzemēm uz kongresu. Tādējādi tika sasniegts viss, kas realizējams mūsu policejiskajos apstākļos, lai sasauktu visas partijas kongresu, un tikai partijas bijušās Padomes trīs ārzemju locekļu atteikšanās radīja to, ka kongresu boikotēja viss partijas mazākums. III kongress, kā redzams no tā tālāk citētās rezolūcijas^112, uzliek šiem trim locekļiem visu atbildību par partijas sašķelšanu. Un tomēr III kongress, kaut arī mazākums nepiedalījās, darīja visu, lai mazākums varētu strādāt kopā ar vairākumu vienā partijā. III kongress atzina, ka nepareizs ir tas pagrieziens uz novecojušiem, savu laiku pārdzīvojušiem ekonomisma uzskatiem, kurš iezīmējies mūsu partijā, bet tajā pašā laikā kongress radīja pre-cizas un noteiktas, partijas statulu nostiprinātas, visiem tās biedriem obligātās tiesību garantijas jebkuram mazākumam. Mazākumam tagad ir bezierunu, partijas statutu nodrošināta tiesība aizstāvēt savus uzskatus, idejiski cīnīties, — tikai tā, lai strīdi un domstarpības nenovestu pie dezorganizacijas, netraucētu pozitivo darbu, nesadrumsta-lotu mūsu spēkus, nebūtu par šķērsli vienprātīgai cīņai pret patvaldību un pret kapitālistiem. Tiesību izdot partijas literatūru statūti tagad dod ikvienai pilntiesīgai partijas organizācijai. Partijas CK uzlikts tagad par pienākumu transportēt jebkuru partijas literatūru, ja to prasa

Boļšcvistiskās avīzes „Proletarij^44 1. n-ra 1905. g. 27. (14.) maijā pirmā lappuse ar V I. Ļeņina rakstu „Paziņojums par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresu^44 un galveņu jātu kongresa rezolūcijām Samazināts

piecas pilntiesīgas komitejas, t. i„ viena sestfi dala no visām pilntiesīgajām partijas komitejām. Komiteju autonomija noteikta precizāk, komiteju personālais sastāvs pasludināts par neaizskaramu, t. i., CK atņemta tiesība izslēgt locekļus no vietējām komitejām un ievest jaunus bez komitejas piekrišanas. Vienīgais izņēmums no tā ir tas gadījums, ja 2/з organizēto strādnieku prasa komitejas atcelšanu: tad pēc statūtiem, ko pieņēmis III kongress, šī atcelšana ir obligātā Centrālajai Komitejai, ja 2/з no tās piekrīt strādnieku lēmumam. Katrai vietējai komitejai dota tiesība apstiprināt perifērijas organizācijas par partijas organizācijām. Perifērijai dota tiesība izvirzīt kandidātus komiteju locekļiem. Partijas robežas noteiktas precizāk, saskaņā ar partijas vairākuma vēlēšanos. Radīts viens centrs divu vai trīs centru vietā. Nodrošināts noteikts Krievijā strādājošo biedru pārsvars pār partijas ārzemju daļu. Vārdu sakot, trešais kongress darījis visu, lai novērstu jebkuru iespēju pārmest, ka vairākums ļaunprātīgi izmanto savu pārsvaru, ka partijas centrālās iestādes mechaniski nomāc, ka tās ir despotiskas u. t. jpr., u. tml. Radīta pilnīga iespēja visiem sociāldemokrātiem strādāt kopīgi, droši iestāties vienas partijas rindās, kas pietiekami plaša un dzīves spējīga, pieliekami nostiprinājusies un spēcīga, lai paralizētu vecās pulciņu savrupības tradici-jas. lai izdzēstu pagātnes rīvēšanās un sīkumaino konfliktu pēdas. Lai jel visi sociāldemokrātijas darbinieki, kas patiesi cienī partejību, tagad seko III kongresa aicinājumam, lai tā lēmumi ir sākuma punkts partijas vienības atjaunošanai, jebkādas dezorganizacijas novēršanai, proletariāta rindu saliedēšanai. Mēs esam pārliecināti, ka tieši apzinīgie strādnieki, kas vislabāk prot vērtēt saliedēta, vienprātīga darba nozīmi, kas visdziļāk izjutuši, cik liels ir nesaskaņu, svārstību un savstarpējo cīņu kaitīgums, tagad ļoti enerģiski prasīs, lai visi partijas biedri tiklab no tās apakš-slāņiem, kā arī no tās augšslāņiem vispār un bez ierunām atzīst partijas disciplinu!

Tiekdamies saglabāt visos savos organizatoriskajos un taktikas lēmumos pēctecības sakaru ar otrā kongresa darbu, III kongress mēģināja ievērot jaunos momenta uzdevumus rezolūcijās par partijas sagatavošanu atklātai cīņai, par nepieciešamību ļoti enerģiski praktiski piedalīties bruņotās sacelšanās kustībā un partijai vadīt to, un, beidzot, par partijas izturēšanos pret revolucionāro pagaidu valdību. Kongress vērsa visu partijas biedru uzmanību uz nepieciešamību izmantot jebkuru valdības svārslīšanos, jebkuru juridisku vai faktisku mūsu darbības brīvības paplašināšanos, lai nostiprinātu proletariāta šķiras organizāciju, lai sagatavotu tā atklātu cīņu. Bet bez šiem sociāldemokrātiskās strādnieku partijas vispārējiem un pamata uzdevumiem pārdzīvojamais revolucionārais moments izvirza to priekšējās rindās cīņā par brīvību, izvirza to avangardā, izdarot bruņotu sacelšanos pret patvaldību. Jo neatlaidīgāka kļūst cara varas pretošanās tautas tieksmei pēc brīvības, toties varenāk aug revolucionārā trieciena spēks, toties iespējamāka ir pilnīga demokrātijās uzvara ar strādnieku šķiru tās priekšgalā. Uzvarošas revolūcijas veikšana, tās iekarojumu sargāšana uzliek gigantiskus uzdevumus uz proletariāta pleciem. Bet proletariats nenobīsies no lielajiem uzdevumiem. Viņš ar nicināšanu atmetīs no sevis tos, kas sola viņam nelaimes no viņa uzvaras. Krievijas proletariats pratīs veikt savu pienākumu līdz galam. Viņš pratīs nostāties tautas bruņotas sacelšanās priekšgalā. Viņš nenobīsies no grūtā uzdevuma piedalīties revolucionārajā pagaidu valdībā, ja šis uzdevums būs viņam jāveic. Viņš pratīs atsist visus kontr-revolucionaros mēģinājumus, pratīs nesaudzīgi samīt visus brīvības ienaidniekus, ar savām krūtīm nosargāt demokrātisko republiku, revolucionārā ceļā panākt visas mūsu minimālās programas realizēšanu. Krievijas proletāriešiem vajag nevis bīties no šāda iznākuma, bet gan dedzīgi to vēlēties. Uzvarējuši gaidāmajā demokrātiskajā revolūcijā, mēs līdz ar to spersim gigantisku soli uz priekšu, uz savu sociālistisko mērķi, mēs nometīsim no visas Eiropas smago reakcionārās militārās lielvalsts jūgu un palīdzēsim ātrāk, noteiktāk un drošāk doties uz sociālismu mūsu brāļiem, visas pasaules apzinīgajiem strādniekiem, kas tā novārdzināti buržuāziskajā reakcijā un garīgi atdzīvojas tagad, redzēdami revolūcijas panākumus Krievijā. Bet ar Eiropas sociālistiskā proletariāta palīdzību mēs spēsim ne tikai nosargāt demokrātisko republiku, bet arī doties uz sociālismu ar septiņjūdžu soļiem.

Tāpēc uz priekšu, biedri strādnieki, uz organizētu, vienprātīgu un neatlaidīgu cīņu par brīvību!

Lai dzīvo revolūcija!

Lai dzīvo starptautiskā revolucionārā sociāldemokrātijā!

KSDSP Centrālā Komiteja

,'Proļeiarij", 1. nr.. 1905. g. Iespiests pēc avīzes ..Proletarij"

97. (ik.) maijā teksta

PAR KONGRESA KONSTITUEŠANOS^113

Papildinājumā pie šās rezolūcijas, kas pieņemta kongresa sākumā, CK atzīsi par nepieciešamu piebilst, pamatojoties uz vēlākajiem datiem, sekojošo. Kongress noteica, ka mūsu partijas pilntiesīgo balsu kopējais skaits galīgi ir 7t, t. i., 62 balsis 31 pilntiesīgai organizācijai un 9 balsis partijas centrālajām iestādēm. Kremenčugas, Kazaņas un Kubaņas komitejas kongress neatzina par pilntiesīgām. Kongresā piedalījās ar lēmēja balsstiesībām šādu komiteju delegāti: Pēterburgas, Maskavas, Tveras (kongresa beigās), Rīgas, Ziemeļu, Tulas, Ņižņij-Novgorodas, Uralu, Samaras, Saralovas, Kaukazijas savienības (8 balsis, t. i., līdzinās četrām komitejām), Voroņežas, Nikolajevas, Odesas, Poles-jes, Ziemeļrietumu, Kurskas un Orlas-Brjanskas. Pavisam 21 organizācija ar 42 balsīm, tad CK delegāti un CK pārstāvji Padomē pavisam ar 4 balsīm. Kopā 46 balsis no 71. Ar padomdevēja balsstiesībām piedalījās delegāti no Archangeļskas komitejas, Uralu savienības (otrais delegāts, kas ieradās uz kongresa beigām), Kazaņas komitejas un Odesas komitejas; no Jekaterinoslavas, Charkovas un Minskas grupas, ,,Vperjod“ redakcijas un Ārzemju organizācijas komitejas. Kremenčugas komitejas delegāts izteica vēlēšanos piedalīties kongresa darbā, bet atbrauca par vēlu. Tālāk, trešā kongresa delegāti kongresa sēžu laikā saņēma dokumentu, no kura redzams, ka ārzemēs ieradušies, pateicoties Organizācijas Komitejas pūlēm radīt visas partijas kongresu, šādu organizāciju pārstāvji: CK Pēterburgas grupas, CK Odesas grupas, Nikolajevas komitejas, Charkovas komitejas, Kijevas komitejas. Jekaterin. komitejas, Kubaņas komitejas, Donas komitejas, Doņecas savienības, Sibīrijas savienības, Maskavas komitejas perifērijas, Sormovas perifērijas, Smoļenskas komitejas, Krimas savienības un Ukrainas s.-d. savienības. Šis dokuments ir vēstule „Biedriem, kas sapulcējušies kongresā pēc Organizācijas Komitejas aicinājuma", vēstule, ko parakstījuši visu nosaukto organizāciju pārstāvji. No tā redzams, ka Organizācijas Komitejai patiesi izdevies vārda pilnā nozīmē nodrošināt visas partijas kongresa iespējamību.

Kongresam bija pavisam 26 sēdes. Dienas kārtībā bija taktikas jautājumi: 1) Bruņota sacelšanās. 2) Izturēšanās pret valdības politiku apvērsuma priekšvakarā un pašā apvērsuma momentā. 3) Izturēšanās pret zemnieku kustību. Pēc tam organizatoriskie jautājumi. 4) Strādnieku un inteliģentu attiecības partijas organizācijās. 5) Partijas statūti. Tālāk jautājumi par izturēšanos pret citām partijām un organizācijām, proti: 6) — pret KSDSP atšķēlušos daļu. 7) — pret nacionālām s.-d. partijām. 8) — pret ,,so-cialrevolucionariem". 9) — pret liberāļiem. Tālāk 10) Propagandas un aģilacijas uzlabošana. 11) CK pārskats. 12) Vietējo komiteju delegātu pārskati. 13) Vēlēšanas. 14) Kongresa protokolu un lēmumu publicēšanas un amata personu amatā stāšanās kārtība.

Kongresa protokolu izdošana uzdota īpašai kongresa ievēlētai komisijai, kas savu darbu jau sākusi.

KSDSP CK

,.Proļetarij", 1. nr.. 1905. fl. Iespiests pēc avi:es „Proletarij"

27. (11.) maijā teksta

76 8, ‘ēj.

TREŠAIS KONGRESS"4

Ilgā nn neatlaidīgā cīņa par kongresu KSDS Partijā beidzot ir galā. Trešais kongress ir noticis. Visa viņa darba pilnīga novērtēšana būs iespējama tikai pēc kongresa protokolu publicēšanas. Pašreiz, pamatojoties uz publicēto „Paziņojumu11^98 un kongresa dalībnieku iespaidiem, mēs gribam nospraust tikai galvenos partijas attīstības ceļa rādītājus, kas izpaudušies III kongresa lēmumos.

Apzinīgā proletariāta partijai Krievijā III kongresa priekšvakarā bija izšķirami trīs galvenie jautājumi. Pirmkārt, jautājums par partijas krizi. Otrkārt, daudz svarīgākais jautājums par partijas organizācijas formu vispār. Treškārt, — galvenais jautājums par mūsu taktiku pašreizējā revolucionārā momentā. Aplūkosim šo trīs jautājumu atrisināšanu, pāriedami no mazāk svarīgā uz svarīgāko.

Partijas krize atrisinājās pati no sevis jau ar kongresa sasaukšanas faktu vien. Krizes pamats, kā zināms, bija II kongresa mazākuma neatlaidīgā nevēlēšanās pakļauties tā vairākumam. Cēlonis tam, ka šī krize bija tik moku pilna un tik ilgstoša, bija III kongresa sasaukšanas novilcināšanās, bija partijas faktiskās šķelšanās, apslēptas un slepenas šķelšanās pastāvēšana, liekulīgi ievērojot ārēju un ārišķīgu vienību un vairākumam drosmīgi pūloties, lai paātrinātu liešu izeju no neiespējamā stāvokļa. Kongress šo izeju deva, tieši nostādīdams mazākuma priekšā jautājumu par vairākuma lēmumu atzīšanu, t. i., par partijas vienī-

bas faktisku atjaunošanu vai arī par tās pilnīgu formālu izjaukšanu. Mazākums izšķīra šo jautājumu otrajā nozīmē, izvēlēdamies sašķelšanos. Padomes atteikšanās piedalīties kongresā pretēji neapšaubāmi izteiktai partijas pilntiesīgo organizāciju vairākuma gribai, visa mazākuma atteikšanās ierasties kongresā bija, kā jau „Paziņojumā" teikts, pēdējais solis uz sašķelšanos. Mēs šeit neapstāsimies pie kongresa formālā likumīguma, kas pilnīgi pierādīts „Paziņojumā". To argumentu, ka kongress, kuru nav sasaukusi Padome, t. i., kurš nav sasaukts pēc partijas statūtiem, ir nelikumīgs, grūti pat ņemt nopietni pēc visas partijas konflikta vēstures. Ikvienam, kas apguvis jebkādas partijas organizācijas pamatus vispār, skaidrs, ka disciplinu attiecībā pret zemāko kolēģiju nosaka disciplina attiecībā pret augstāko kolēģiju; disciplinu attiecībā pret Padomi nosaka Padomes pakļaušanās tās pilnvaru devējiem, t. i., komitejām un to kopumam, partijas kongresam. Kas nav vienis prātis ar šo ābeci, tas nenovēršami nonāk pie absurdā secinājuma, ka nevis pilnvarotās personas ir atbildīgas pilnvaru devēju priekšā un viņām jādod tiem pārskats, bet otrādi. Bet, atkārtojam, pie šā jautājuma nav vērts ilgi uzkavēties ne tikai tāpēc, ka lietu nesaprast var tikai tie, kas nevēlas saprast, bet vēl arī tāpēc, ka kopš sašķelšanās momenta strīds par formalitātēm starp dalām, kuras sašķēlušās, kļūst par sevišķi sausu un bezmērķīgu seholastiku.

Mazākums tagad ir atšķēlies no partijas, tas ir noticis fakts. Mazākuma viena da|a droši vien pārliecināsies no kongresa lēmumiem un vēl vairāk no protokoliem, ka dažādās pasakas par mcchnnisku apspiešanu u. tml. ir naivas, ka jaunajos statūtos ir pilnīgas mazākuma tiesību garantijas vispār, ka šķelšanās ir kaitīga. — un ieklausies partijā. Otra daļa varbūt kādu laiku spītēsies, neatzīdama partijas kongresu. Attiecībā uz šo dalu mums tikai jāvēlas, lai tā cik vien iespējams ātrāk iekšēji noorganizētos par viengabalainu organizāciju ar savu īpašu taktiku un īpašiem statūtiem. Jo ātrāk tas būs, toties vieglāk būs visiem un ikvienam, plašai partijas darbinieku masai tikt skaidrībā par šķelšanās iemesliem un tās novērtējumu, toties vieglāk realizējama būs praktiskā vienošanās starp partiju un atšķēlušos organizāciju, raugoties pēc darba vajadzībām uz vielām, toties ātrāk beidzot iezīmēsies ceļš uz neizbēgamo partijas vienības atjaunošanu nākotnē.

Aplūkosim tagad otro jautājumu, partijas vispārējās organizatoriskās normas. III kongress diezgan būtiski pārstrādāja šīs normas, skalot cauri visus partijas statūtus. Šī caurskatīšana skāra trīs galvenos punktus: a) statutu 1. § grozījumus; b) CK tiesību un komiteju autonomijas precizu noteikšanu, paplašinot šo autonomiju; c) vienota centra radīšanu. Kas atliecas uz izdaudzināto jautājumu par statutu 1. §, tad to jau pietiekoši noskaidrojusi partijas literatūra. Pilnīgi pierādīts, ka Martova izplūdušā formulējuma principiālā aizstāvēšana ir nepareiza. Kautska mēģinājumam aizstāvēt šo formulējumu nevis ar principiāliem apsvērumiem, bet ar lo, ka tas esot ērts no Krievijas konspirativo apstākļu viedokļa, nebija un nevarēja būt panākumu. Kas strādājis Krievijā, tas ļoti labi zina, ka šādu ērtības apsvērumu nemaz nav. Tagad tikai jāgaida partijas kolektivā darba pirmā pieredze statutu jaunā 1. § realizēšanā. Mēs uzsveram, ka tā realizēšanā ir vēl jāstrādā un daudz jāstrādā. Lai pats sevi ieskaitītu partijas biedros „zem vienas partijas organizācijas kontroles", — tur nekāds darbs netiek prasīts, jo šī formula ir tukša skaņa un visu laiku, no otrā līdz treša jam kongresam, ir bijusi tukša skaņa. Lai radītu plašu dažāda veida partijas organizāciju tīklu, sākot no šaurām un konspiratīvām un beidzot ar iespējami plašākām un iespējami mazāk konspiratīvām, tur vajadzīgs neatlaidīgs, ilgs, prasmīgs organizatorisks darbs, kas tagad arī jāveic mūsu CK un vēl vairāk mūsu vietējām komitejām. Tieši komitejām būs jāapstiprina partijas organizāciju nosaukums vislielākajam organizāciju skaitam, būs jāizvairās pie tam no jebkādas nevajadzīgas vilcināšanās un piesiešanās, vienmēr un nemitīgi būs jāpropagandē strādnieku vidū ideja, ka nepieciešams dibināt cik vien iespējams vairāk visdažādāko strādnieku organizāciju, kas ietilptu mūsu partijā. Mēs te nevaram ilgāk uzkavēties pie šā interesantā jautājuma. Piezīmēsim tikai, ka revolucionārais laikmets rada sevišķu nepieciešamību krasi norobežot sociāldemokrātiju no visām un visādām demokrātiskām partijām, liet šāda norobežošana nav domājama, ja pastāvīgi nestrādā, paplašinot partijas organizāciju skaitu un nostiprinot lo savstarpējos sakarus. Šis sakaru nostip-riiiāšanas darbs slarp citu jāveicina divnedēļu pārskatiem, ko noteicis kongress. Novēlēsim, lai šie pārskati nepaliktu uz papīra, lai praktiķi sakarā ar lo netēlotu sev formalitāšu un kancelejisma šausmas, lai viņi sākumā pieradinātu sevi pie mazuma, kaut vai vienkārši paziņojot katras, pat vissīkākās, pat no centra visattālākās partijas organizācijas biedru skaitu. „Katrs iesākums ir grūls“, saka paruna, bet pēc tam jau būs redzams, kāda milzīga nozīme ir pieradumam pie regulāriem organizatoriskiem sakariem.

Pie jautājuma par vienu centru mēs ilgi neuzkavēsimies. III kongress ar tikpat milzīgu vairākumu noraidīja ,,div-centrību", ar kādu II kongress to pieņēma. Tā cēloņus viegli sapratīs ikviens, kas uzmanīgi seko partijas vēsturei. Kongresi mazāk rada jauna, bet vairāk nostiprina jau izstrādātos rezultātus. Ap II kongresa laiku stabilitātes balsts bija un par tādu lika atzīta ,,Iskras“ redakcija, — viņai tika dots pārsvars. Krievijas biedru dominēšana pār ārzemju biedriem, pastāvot toreizējam partijas attīstības līmenim, likās vēl problemātiskā. Pēc otrā kongresa izrādījās, ka nestabila ir tieši ārzemju redakcija, — turpretim partija izauga, neapšaubāmi un ievērojami izauga tieši Krievijā. Šādos apstākļos tam, ka СО redakciju ieceļ partijas Centrālā Komiteja, nevarēja nesimpatizēt partijas darbinieku masa.

Beidzot, mēģinājumi precizāk norobežot CK un vietējo komiteju tiesības, idejisku cīņu un dezorganizējošas ķildas gluži tāpat nenovēršami izriet no visas notikumu gaitas pēc II kongresa. Te mūsu priekšā ir konsekventa un sistemātiskā „partijas pieredzes uzkrāšanās". Pļechanova un Ļeņina vēstule neapmierinātajiem redaktoriem 1903. g. 0. oktobrī^99 ir tiekšanās norobežot dusmu un domstarpību elementus. CK 1903. g. 25. novembra ultimāts ir tā pali tiekšanās, noformēta literārās grupas ierosinājuma veidā. Padomē esošo CK pārstāvju paziņojums 1904. g. janv. beigās^100 ir mēģinājums aicināt visu partiju šķirt cīņas idejiskās formas no boikota u. tml. Ļeņina vēstule CK Krievijas locekļiem 1904. g. 26. maijā^101 ir tā apstākļi! atzīšana, ka nepieciešams formāli garanlēt mazākuma tiesības. Pazīstamā ,,22-u deklarācija" (1904. g. rudens) ir tas pats skaidrākā, vairāk izstrādātā un kategoriskākā veidā. Pilnīgi dabiski, ka šo ceļu gāja arī III kongress, kas „pilnīgi izkliedēja, ar formāliem lēmumiem izkliedēja aplenkuma stāvokļa mirāžu". Kādi tieši ir šie formālie lēmumi, t. i., partijas statulu pārveidojumi, to mēs šeit neatkārtosim, jo tas redzams no statūtiem un no „Paziņojuma". Piezīmēsim tikai divas lielas. Pirmkārt, var cerēt, ka, garantējot tiesības izdot literatūru un nodrošinot komitejas pret „likvidāciju", tiks atvieglota atgriešanās partijā tām nacionālajām s.-d. organizācijām, kas atšķēlušās. Otrkārt, komiteju personālā sastāva neaizskaramības nodibināšana lika paredzēt, ka šo neaizskaramību iespējams izlietot ļaunprātīgi, I. i., to neērtību, ka absolūti nederīga komiteja ir „nenomaināma". Tādējādi radās jauno partijas statūtu 9. §, kas nodibina komitejas atcelšanas noteikumus, ja to prasa 2/з no vietējiem strādniekiem, kas ietilpst partijas organizācijās. Pagaidīsim pieredzes norādījumus, lai izlemtu, cik praktisks ir izrādījies šis noteikums.

Beidzot, pārejot pie pēdējā un paša galvenā kongresa darba priekšmeta, pie partijas taktikas noteikšanas, mums jāpiezīmē, ka te nav īstā vieta uzskaitīt atsevišķas rezolūcijas un sīki aplfikot to saturu. Varbūt mums tas būs jādara īpašos, galvenajām rezolūcijām veltītos rakstos. Bet šeit nepieciešams attēlot vispārējo politisko situāciju, kādā bija jāorientējas kongresam. Krievijas revolūcijai, kas sākusies, ir iespējama divējāda gaita un iznākums. Iespējams, ka cara valdība pratīs vēl izgrozīties no žņaugiem, kuros tā iespiesta, ar niecīgu piekāpšanos, ar kaut kādu ,,.šipovisku" konstitūciju. Tāds iznākums ir maz ticams, bet, ja patvaldības starptautiskais stāvoklis uzlabosies, piem., samērā izdevīga miera gadījumā, ja buržuāzijas nodevība attiecībā pret brīvības lielu realizēsies ātri, salīgstot ar tiem, kas pie varas, ja nenovēršamā revolucionārā eksplozija vai eksplozijas beigsies ar tautas sakāvi, — tad šis iznākums būs. Mūs, sociāldemokrātus, un arī visu apzinīgo proletariātu tad gaida ilga pelēka ikdiena, kur būs nikna šķietami konstitucionālā buržuāzijas kā šķiras kundzība, visvisāda strādnieku politiskās pašdarbības apspiešana, lēns ekonomisks progress, pastāvot jauniem apstākļiem. Mēs, pro-

lams, nezaudēsim dūšu, lai kāds bulu revolūcijas iznākums, mēs izmantosim ikvienu apstākļu pārmaiņu, lai paplašinātu un nostiprinātu patstāvīgu strādnieku partijas organizāciju, lai politiski audzinātu proletariātu jaunai cīņai. Šo uzdevumu starp citu ņēma vērā kongress rezolūcijā par atklātu KSDSP uzstāšanos.

Iespējams un daudz vairāk ticams ir otrs revolūcijas iznākums, tieši tā „pilnīgā demokrātijās uzvara ar strādnieku šķiru tās priekšgalā", par kuru runā „Paziņojums"*. Nav nemaz jārunā par to, ka mēs darīsim visu, kas vien mūsu spēkos, lai sasniegtu šo rezultātu, lai novērstu apstākļus, kuri pieļauj pirmo iznākumu. Arī objcklivie vēsturiskie apstākļi izveidojas Krievijas revolūcijai labvēlīgi. Nejēdzīgais un kauna pilnais karš savelk nāves cilpu pār cara valdību un rada neparasti izdevīgu momentu, lai revolucionāri iznīcinātu militārismu, lai plaši propagandētu tautas apbruņošanu pastāvīgo armiju vietā, lai ātri realizētu šo pasākumu, kam iedzīvotāju masa simpatizēs, ilgā un nedalītā patvaldības valdīšana sakrājusi lautā revolucionārās enerģijas daudzumu, kāds vēslurē laikam gan nav redzēts: līdzās milzīgai strādnieku kustībai paplašinās un aug zemnieku sacelšanās, saliedējas sīkburžuaziskā demokrātijā — it īpaši brīvo profesiju pārstāvji. Vēstures ironija sodījusi patvaldību ar to, ka pat sabiedriskiem spēkiem, kas attiecībā pret viņu draudzīgi, tādiem kā kleri-kalisms. ir pa daļai jāorganizējas pret viņu, laužot vai izplešot policejiskā birokrātismā ietvarus. Rūgšana garīdzniecības vidū, tās tiekšanās uz jaunām dzīves formām, klerikāļu izdalīšanās, kristīgo sociālistu un kristīgo demokrātu parādīšanās, „citticībnieku", sektantu ult. sašutums: viss tas vislielākā mērā nāk par labu revolūcijai, radot ļoti labvēlīgu pamalu aģitācijai par pilnīgu baznīcas atdalīšanu no valsts. Brīvie un nebrīvie, apzinīgie un neapzinīgie revolūcijas sabiedrotie aug un vairojas nevis dienām, bet stundām. Varbūtība, ka tauta uzvarēs patvaldību, kļūst lielāka.

Šī uzvara iespējama tikai tad, ja proletariats varonīgi sasprindzinās savus spēkus. Tā uzstāda sociāldemokrātijai tādas prasības, kādas vēl ne reizi un nekur vēsture nav izvirzījusi strādnieku partijai demokrātiskā apvērsuma laikmetā. Te mūsu priekšā nav labi pazīstami lēna sagatavošanās darba ceļi, bet ļoti lieli, grandiozi uzdevumi organizēt sacelšanos, koncentrēt revolucionāros proletariāta spēkus, saliedēt tos ar visas revolucionārās tautas, ar bruņota uzbrukuma spēkiem, nodibināt revolucionāru pagaidu valdību. Rezolūcijās, kas tagad publicētas vispārējai zināšanai, III kongress mēģināja ņemt vērā šos jaunos uzdevumus un sniegt saviem spēkiem atbilstošas direklivas apzinīgo proletāriešu organizācijām.

Krievija tuvojas gadsimtiem ilgās visu progresīvo tautas spēku cīņas atrisinājumam pret patvaldību. Neviens vairs tagad nešaubās par to, ka visenerģiskāk šai cīņā piedalīsies proletariats un ka tieši viņa piedalīšanās cīņā izšķirs revolūcijas iznākumu Krievijā. Mums, sociāldemokrātiem, tagad būs jābūt cienīgiem visrevolucionārākās šķiras pārstāvjiem un vadītājiem, būs jāpalīdz viņai izcīnīt visplašāko brīvību, — ķīlu uzvaras gājienam uz sociālismu.

,,Prolelarij", 1. nr., Iespiests pēc avīzes ,,Proļetarij"

1905. (/. 27. (U.) maijā teksta

UZVAROŠA REVOLŪCIJA

Tagad jūs bieži dzirdat un lasāt šos vārdus. Ko tie īsti nozīmē? Nedrīkst dievināt „revolūcijas” jēdzienu (to nenovēršami darīs un jau dara buržuāziskie revolucionāri). Nedrīkst radīt ilūzijas, radīt sev initus — materiālistiskā vēstures izpratne un šķiras viedoklis katrā ziņā tam ir naidīgi.

Un tomēr nav šaubu, ka mūsu acu priekšā notiek divu spēku cīņa, cīņa uz dzīvību un nāvi, — tieši divu spēku cīņa, jo par cīņas objektu ir kļuvusi cara patvaldība respective^102 tautas patvaldība. Šie divi spēki ir revolūcija un kontrrevolūcija.

Mūsu uzdevums tātad ir precizi izprast, kāds ir (1) šo sociālo spēku šķiriskais saturs; (2) kāds ir šo spēku cīņas realais, ekonomiskais saturs tagad, pašlaik.

īsa atbilde uz šiem jautājumiem (atbilde, kas jāattīsta pamatīgi) ir šāda:

revolucionārie spēki = proletariats un zemniecība (zemniecība kā revolucionārās sīkburžuazijas galvenais pārstāvis; inteliģences revolucionārās nozīmes niecīgums).

Uzvarošā revolūcija = proletariāta un zemniecības demokrātiskā diktatūra.

Apvērsuma saturs = demokrātiskās politiskās iekārtas radīšana, kas pēc savas ekonomiskās nozīmes ir tas pals, kas (1) kapitālisma attīstības atbrīvošana; (2) dzimtbūšanas atlieku iznīcināšana; (3) iedzīvotāju masas, it īpaši tās apakšslāņu, dzīves līmeņa un kultūras līmeņa celšana. [Amerika un Krievija, pauperisms un kapitālisms.]

Mythcnbildung^103 kā buržuāziskās demokrātijās vēsturiskās pozīcijas nenovēršamas sekas. [Salīdzināt advokātu rezolūcijas11^104.] Visi „sociālisti"...

Uimvalzung^104, Umsturz^105... kur? pie inteliģences?? pie advokātiem? — Nil^106. Tikai pie proletāriešiem un pie zemniekiem. Kas var nostiprināt viņu iekarojumus?? Tikai republika, demokrātiskā diktatūra.

Saraksiits 1905. o. maijā un jūnijā Pirmoreiz iespiests 1№6. p. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

РАН POLITIKAS SAJAUKŠANU АН PEDAGOĢIJU

Mums ir ne mazums sociāldemokrātu, kas, ietekmējoties no ikvienas strādnieku sakāves atsevišķās viņu sadursmēs ar kapitālistiem vai ar valdību, krīt pesimismā un nevērīgi noraida visas valodas par strādnieku kustības augstākajiem un diženajiem mērķiem, atsaucoties uz to, ka mums neesot pietiekami stipras ietekmes uz masu. Kur nu mums! Kur nu mums! saka tādi ļaudis. Nav nemaz ko prātot par sociāldemokrātijas kā revolūcijas avangarda lomu, ja mēs pat pa īstam nezinām masu noskaņojumu, neprotam saplūst kopā ar masu, pacelt strādnieku masu! Sociāldemokrātu neveiksmes šā gada 1. maijā ievērojami pastiprinājušas šādu noskaņojumu. Meņševiki jeb jauniskrieši, protams, pasteidzās uztvert to, lai vēlreiz kā īpašu lozungu izvirzītu lozungu: pie masām! gluži kā par spīti kādam, gluži kā atbildēdami uz domām un valodām par revolucionāro pagaidu valdību, par revolucionāri demokrātisko diktatūru u. Iml.

Nevar neatzīties, ka šajā pesimismā un secinājumos no tā, kurus izdara steidzīgie jauniskriešu publicisti, ir viena ļoti bīstama pazīme, kas spēj nopietni kaitēt sociāldemokrātiskajai kustībai. Nav vārdam vietas, paškritika ir pilnīgi nepieciešama ikvienai dzīvai un dzīves spējīgai partijai. Nav nekā vulgārākā par pašapmierinātu optimismu. Nav nekā likumīgāka par norādījumiem uz pastāvīgu, absolūtu nepieciešamību padziļināt un paplašināt, paplašināt un padziļināt mūsu ietekmi masās, mūsu stingri marksistisko propagandu un aģitāciju, mūsu tuvošanos strādnieku šķiras ekonomiskajai cīņai utt. Bet tieši tāpēc, ka šādi norādījumi ir likumīgi vienmēr un pastāvīgi, jebkuros apstākļos un stāvokļos, tos nevajag pārvērst par īpašiem lozungiem, Me nevar attaisnot mēģinājumus celt uz tiem kaut kādu īpašu sociāldemokrātijas virzienu. Te ir robeža, kuru pārkāpjot jūs šos neapstrīdamos norādījumus pārvēršat par kustības' uzdevumu un vēriena sašaurināšanu, par momenta neatliekamo progresivo politisko uzdevumu doktrināru aizmiršanu.

«

Padziļināt un paplašināt darbu un ietekmi masās vajag vienmēr. Bez tā sociāldemokrāts nav sociāldemokrāts. Itin neviena organizācija, grupa, pulciņš nevar uzskatīt sevi par sociāldemokrātisku organizāciju, ja tās pastāvīgi un regulāri nedara šo darbu. Mēs esam stingri norobežojušies atsevišķā patstāvīgā proletariāta partijā ievērojamā mērā tādēļ, lai vienmēr un nelokāmi darītu šo marksistisko darbu, paceļot līdz apzinīga socialdemokratisma līmenim pēc iespējas visu strādnieku šķiru, neļaujot nekādām, itin nekādām politiskām vētrām — vēl jo vairāk politiskām dekorāciju maiņām — atraut mūs no šā neatliekamā darba. Bez šāda darba politiskā darbība nenovēršami izvirstu par rotaļu, jo nopietnu nozīmi proletariātam šī darbība iegūst tikai tad un tādā mērā, kādā tā paceļ noteiktas šķiras masu, ieinteresē šo šķiru, virza to uz aktivu, apzinīgu piedalīšanos nolikumos. Mēs jau teicām, ka šis darbs vajadzīgs vienmēr: pēc katras sakāves par to var un vajag atgādināt, to vajag uzsvērt, jo tā vājums vienmēr ir viens no proletariāta sakāves cēloņiem. Pēc katras uzvaras arī vienmēr vajag atgādināt šo darbu un uzsvērt tā nozīmi, jo citādi uzvara būs šķietama, tās augļi nebūs nodrošināti, tās reālā nozīme visai mūsu lielajai cīņai par mūsu galamērķi būs niecīga un var izrādīties pat negativa (proti, tai gadījumā, ja daļēja uzvara iemidzinās mūsu modrību, vājinās neuzticību pret nedrošiem sabiedrotajiem, ļaus aizlaist garām momentu turpmākam un vēl nopietnākam triecienam pret ienaidnieku).

Bet tieši tāpēc, ka šis darbs — padziļināt un paplašināt ietekmi uz masām — vienmēr vajadzīgs vienādi, tiklab pēc katras uzvaras, kā arī pēc katras sakāves, tiklab politiskā sastinguma laikmetā, kā arī visvētrainākā revolucionārā laikā, tieši tāpēc tad arī norādījums uz to nav padarāms par kaut kādu īpašu lozungu, uz to nevar celt īpašu virzienu, neriskējot ieslīdēt demagogi jā un progresīvās un vienīgās patiesi revolucionārās šķiras uzdevumu noniecināšanā. Sociāldemokrātiskās partijas politiskajā darbībā vienmēr ir un būs zināms pedagoģijas elements: visa algoto strādnieku šķira ir jāaudzina cīnītāju lomai par visas cilvēces atbrīvošanu no jebkādas apspiešanas, pastāvīgi jāapmāca arvien jauni un jauni šās šķiras slāņi, jāprot piekļūt pie vispelēkākiem, neattīstītākiem šās šķiras pārstāvjiem, ko vismazāk skārusi tiklab mūsu zinātne, kā arī dzīves zinātne, lai spēļu sāki runāt ar viņiem, spētu tuvoties viņiem, spētu konsekventi, pacietīgi pacelt viņus līdz sociāldemokrātiskai apziņai, nepārvēršot mūsu mācību par sausu dogmu, mācot to nevis pēc grāmatas vien, bet arī ar piedalīšanos šo vispelēkāko un visne-altīstītāko proletariāta slāņu ikdienišķajā dzīves cīņā. Šai ikdienišķajā darbībā, atkārtojam, ir zināms pedagoģijas elements. Sociāldemokrāts, kas aizmirstu šo darbību, vairs nebūtu sociāldemokrāts. Tas ir liesa. Bet pie mums lagad bieži aizmirst, ka sociāldemokrāts, kas politikas uzdevumus sāktu sašaurināt līdz pedagoģijai, arī — kaut arī cita iemesla dēj — vairs nebūtu sociāldemokrāts. Kas iedomātos iztaisīt no šās ..pedagoģijas*1 īpašu lozungu, nostādīt to pretim „politikai**, celt uz šā pretnostādījuma īpašu virzienu, apelēt pie masas šā lozunga vārdā pret sociāldemokrātijas „politiķiem**, tas uzreiz un nenovēršami noslīdētu līdz demagoģijai.

Ikviens salīdzinājums klibo, tas ir sen zināms. Ikviens salīdzinājums attēlo tikai vienu pusi vai tikai dažas salīdzināmo priekšmetu vai jēdzienu puses, uz laiku un no-sacīli abstrahējot citas puses. Atgādināsim lasītājam šo vispār zināmo, bet bieži aizmirsto patiesību un salīdzināsim sociāldemokrātisko partiju ar lielu skolu, zemāko, vidējo un augstāko vienā un tai pašā laikā. Nekad un nekādos apstākļos šī lielā skola nevarēs aizmirst ābeces mācīšanas darbu, zināšanu pirmsākumu un patstāvīgas domāšanas pirmsākumu iemācīšanas darbu. Tomēr, ja kāds iedomātos atkratīties no augstāko zināšanu jautājumiem, atsaukdamies uz ābeci, ja kāds sāktu šo augstāko zināšanu (kuras, salīdzinot ar ābecnieku loku, pieejamas daudzkārt šaurākam personu lokam) nedrošos, apšaubāmos, „šauros** rezultātus nostādīt pretim drošiem, dziļiem, plašiem un solidiem pamatskolas rezultātiem, tas būtu neticami tuvredzīgs. Tas varētu pat veicināt lo, ka pilnīgi tiek sagrozīta visa lielās skolas jēga, jo augstāko zināšanu jautājumu ignorēšana atvieglotu šarlatāniem, demagogiem un reakcionāriem galīgi apmulsināt cilvēkus, kas mācījušies ābeci vien. Vai vēl, salīdzināsim partiju ar armiju. Nedz miera, nedz kara laikā nedrīkst aizmirst rekru.šu apmācīšanu, šaušanas mākslu, kara lietu ābeces izplatīšanu masās plašumā un dziļumā. Bet ja manevru vai īsto cīņu vadītāji.. .[107]

Saroks'its 1905. Q. jūnijā Pirmoreiz iespiests V.V2Ci. p. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

VĒSTULĒ STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM

Zenevā, 1905. g. 2. jūnijā.

Starptautiskajam sociālistiskajam birojam.

Dārgie biedri! Pirms dažām nedēļām notika KSDSP 3. kongress. Drīz tiks izdota un piegādāta Birojam speciālā brošūra"® i'ranču un vācu valodā ar kongresa rezolūciju tulkojumu. Saskaņā ar kongresa lēmumu avīze ,,Iskra“ vairs nav partijas Centrālais Organs. Turpmāk СО būs nedēļas avīze „Proļetarij"117, kas iznāk Ženevā.

CK, saskaņā ar jaunajiem statūtiem būdama vienīgā mūsu partijas centrālā iestāde, iecels partijas pārstāvi Starptautiskajā birojā. Mēs lūdzam Jūs turpmāk griezties pie CK pārstāvja b. Uļjanova: 3, rue de la Colline, Genēvc.

Saņemiet, dārgie biedri, mūsu brālīgo sveicienu.

Par KSDSP CK N. Ļeņins (V. Nļjcmovs)

Iespiesto 1905. q. atsevišķā lapiņā Iespiesta pēc hektografēlās tapiņas

ar hekUtgraļu teksta

KONSERVATĪVĀS buržuāzijas padomi

Pirms dažām nedēļām Maskavā nolika otrais zemstiešu kongress. Krievijas avīzēm neļauj iespiest ne vārda par šo .kongresu. Angļu avīzes ziņo veselu rindu detaļu pēc aculiecinieku vārdiem, kas piedalījušies kongresā, un pārraida pa telegrāfu ne tikai tā lēmumus, bet arī dažādu nianšu pārstāvju runu saturu. 132 zemstu pārstāvju lēmumu būtība aprobežojas ar to, ka pieņemta tieši tā konstitūcijas programa, ko publicējis Struves kgs un ko mēs iztirzājām „Vperjod" 18. nr-ā („Politiskie sofismi“)[108]. Šī programa paredz divpalātu tautas pārstāvniecības sistēmu, saglabājot monarchiju. Augšpalāta — no zemstu un domju delegātiem, apakšpalata — ievēlēta vispārējā, tiešā, vienlīdzīgā un aizklātā balsošanā. Mūsu legālās avīzes, kas spiestas klusēt par kongresu, jau sākušas iespiest sīkas ziņas par šo programu, un tāpēc tagad tās iztirzāšana iegūst sevišķi svarīgu nozīmi.

Kas attiecas uz pašu zemstu kongresu, tad mums, jādomā, ne vienreiz vien vēl būs jāatgriežas pie tā. Pagaidām, pamatojoties uz angļu avīzēm, paziņosim vienīgi kādu sevišķi interesantu šā kongresa nolikumu: domstarpības jeb šķelšanos starp „liberālo" jeb oportunistisko jeb Šipova partiju un „radikālo" partiju. Domstarpības radušās vispārējo vēlēšanu tiesību dēļ, ko pirmā pārlija negrib. Svētdien, 7. maijā (24. aprilī), noskaidrojies, ka 52 kongresa locekļi seko Šipovam un gadījumā, ja tiek atzītas vispārējas vēlēšanu tiesības, gatavi aiziet no kongresa. Pirmdien apmēram divdesmit no viņiem balsojuši kopā ar vairākumu par vispārējām vēlēšanu tiesībām.

l*ēc tam vienbalsīgi pieņemta rezolūcija par satversmes sapulces sasaukšanu, pamatojoties uz vispārējām vēlēšanu tiesībām, pie kam ievērojams vairākums turklāt izteicies par labu tiešu vēlēšanu tiesībām un par to, lai nebūtu (satv. sapulcē) domju un zemstu pārstāvju. Tātad pagaidām šipovieši zemstiešu kongresā ir uzvarēti. Vairākums nonācis pie secinājuma, ka monarchijas saglabāšana un revolūcijas novēršana iespējama, vienīgi dāvinot vispārēju, tiešu, vienlīdzīgu un aizklātu vēlēšanu tiesības, kas padarītas nekaitīgas, netieši un nevienlīdzīgi ievēlējot vienu no divām palatām.

Ļoti pamācošs ir tas, kā šo kongresu un šo lēmumu novērtē Anglijas konservativā buržuāzijā. „Mums, ārzemniekiem, — raksta ,,Taims“ — pilnīgi neiespējams novērtēt šā ievērojamā kongresa politisko nozīmi, iekāin mēs no ticamiem avotiem nedabūsim zināt, cik lielos apmēros to atbalsta krievu tautas plašās masas. Šis kongress var nozīmēt īsta konstitucionālā pārveidojuma sākumu; tas var būt pirmā pakāpe ceļā uz revolūciju; tas var būt vienkāršs feierverks, pret kuru birokrātijā izturējusies iecietīgi, zinādama, ka tas izdegs, nenodarījis tai nekā ļauna”.

Izcili pareizs raksturojums! Patiešām, Krievijas revolūcijas turpmāko gaitu vēl ne tuvu nenosaka tāds notikums kā šis kongress. „Plašo tautas masu atbalsts” ir vēl zem jautājuma zīmes, nevis runājot par pašu tautas atbalsta laktu (tās atbalsts ir neapšaubāms), bet vairāk par šā atbalsta spēku. Ja valdība sacelšanos uzvarēs, tad izrādīsies, ka liberāļu kongress tieši ir vienkāršs feierverks. Un mērenie Eiropas liberāļi ieteic, protams, zelta vidus ceļu: mērenu konstitūciju, kas novērstu revolūciju. Bet valdības apmulsums iedveš viņiem bažas un neapmierinātību. Aizliegums publicēt kongresa lēmumus avīzei „Taims” šķiet dīvains, jo pa saviem apriņķiem izklīdušiem delegātiem ir visas iespējas informēt visu Krievijas sabiedrību par saviem lēmumiem. „Pilnīgi aizliegt kongresu, arestēt sapulcējušos zemstiešus, izmantot viņu kongresu par iemeslu šķietamai reformai, visi šādi valdības pasākumi būtu saprotami. Bet atļaut zemstiešiem sapulcēties un izklīst un pēc tam mēģināt noklusēt viņu lēmumus, — tas jau ir vienkārši muļķīgi”.

Cara valdības muļķīgums, kas liecina par tās apmulsumu

27 8. sēj.

un par tās nespēku (jo apmulsums revolucionārā momentā ir pati drošākā nespēka pazīme), iedveš nopietnas bēdas Eiropas kapitalam (,,Taims“ ir Sitijas organs, pasaules bagātākās pilsētas solido finanēu dūžu organs). Sis apmulsums palielina īstas, uzvarošas revolūcijas iespējamību, kura savā ceļā aizskalo visu, kura iedveš šausmas Eiropas buržuāzijai. Viņa rāj patvaldību par apmulsumu, liberāļus — par „pārmērīgām^11 prasībām! „Kādās piecās dienās — sašutumā raksta „Taims“ — grozīt savus uzskatus un pieņemt galējus lēmumus (vispārējās vēlēšanu tiesības) un turklāt tādā jautājumā, par kuru Eiropas visvairāk pieredzējušās likumdošanas sapulces svārstītos izteikties veselas sesijas laikā“. Eiropas kapitāls ieteic Krievijas kapitalam rīkoties pēc viņa parauga. Mēs nešaubāmies, ka šis padoms tiks uzklausīts, — bet diezin vai agrāk kā pēc patvaldības ierobežošanas. Pret absolūtismu Eiropas buržuāzijā kādreiz cīnījās vēl „pārmērīgāk", vēl revolucionārāk nekā Krievijas buržuāzijā. Krievijas patvaldības „nepiekāpība" un Krievijas liberālismā pārmērība ir atkarīgas nevis no viņu pieredzes trūkuma, kā tas jāsecina no tā, kā jautājumu nostāda „Taims", bet no apstākļiem, kas atrodas ārpus viņu gribas, no starptautiskās situācijās, no ārējās politikas, bet visvairāk no tā Krievijas vēstures mantojuma, kas piespieda pie sienas patvaldību un sakrāja tās pajumtē Rietumeiropā vēl neredzētas pretrunas un konfliktus. Krievijas carisma kādreizējā izdaudzinātā izturība un spēks nepieciešami nosaka revolucionārā trieciena spēku pret to. Tas ir ļoti nepatīkami visiem pakāpenības mīļotājiem un oporlunistiem, tas iedveš bailes pat daudziem sociāldemokrātiem no astē gājēju nometnes, bet — tas ir fakts.

„Taims" apraud Šipova sakāvi. Tikai novembrī viņu vēl atzina par reformas partijas galvu! bet tagad... „lūk, cik drīz revolūcija aprij pati savus bērnus". Nabaga Ši-povs! Gan piedzīvot sakāvi, gan iegūt revolūcijas bērna nosaukumu — kāda likteņa netaisnība! „Radikāļi", kas izgāzuši Šipovu zemstiešu kongresā, rada avīzes „Taims" sašutumu. Viņi — šausmās kliedz „Taims" — turas pie franču Konventa teorētiskajiem principiem. Visu pilsoņu vienlīdzības un tiesību vienlīdzības, tautas suverenitātes u. t. jpr. doktrina „izrādījās, kā jau parādījuši noti-

kurni, varbūt viens no visļaunākajiem starp visiem postošās sofistikas izdomājumiem, ko Žans Žaks Ruso novēlējis cilvēcei^1'. „-Tas ir galvenais stūrakmens, jakobinisma sakne, kura klātbūtne vien jau liktenīgi ietekmē taisnīgas un dziedinošas reformas panākumus".

Liberālismā oportunisti un sociāldemokrātijas oportu-nisti ir aizkustinoši vienprātīgi savā tieksmē izmantot šo „jakobinisma" biedēkli. Demokrātiskās revolūcijas laikmetā biedēt ar jakobinismu var tikai nelabojami reakcionāri vai nelabojami filistri.

,.Proļetarij“, 2. nr., 1905.0 3. jūnijā (21. maijā)

Iespiests pēc avīzes „Proļetarij' teksta

27*

PAR REVOLUCIONĀRO PAGAIDU VALDĪBU

Iespiests 1905. о• <21. un 27. maijā) i 2. un 3. nr-ā

un 9. jūnijā zē ,,Prolelarij".

Iespiests pēc iwizes „Proļetarij” teksta

PIRMAIS RAKSTS PĻECHANOVA VĒSTURISKĀ IZZIŅA

Partijas trešais kongress pieņēma rezolūciju jautājumā par revolucionāro pagaidu valdību. Šī rezolūcija izteic tieši to poziciju, kāda mums bija avīzē „Vperjod". Tagad mēs esam nodomājuši sākt sīki iztirzāt visus iebildumus pret mūsu poziciju un izskaidrot no visām pusēm kongresa rezolūcijas palieso principiālo jēgu un praktisko nozīmi. Sāksim ar Pļechanova mēģinājumu nostādīt šo jautājumu uz stingri principiālā pamata. Pļechanovs savam rakstam licis virsrakstu: „Jautājumā par varas sagrābšanu". Viņš kritizē „taktiku, ko virza (acīm redzot „Vperjod") uz politiskās varas sagrābšanu proletariāta rokās". Īstenībā, kā to ļoti labi zina ikviens, kas pazīst avīzi „Vperjod", nekad „Vperjod" nav izvirzījusi jautājumu par varas sagrābšanu un nav virzījusi nekādu „taktiku uz sagrābšanu". Pļechanovs cenšas patiesi apspriesta jautājuma vietā likt citu, izdomātu jautājumu; lai pārliecinātos par to, vajag tikai atcerēties strīda gaitu.

Marlinovs pirmais izvirzīja jautājumu savās slavenajās „Divās diktatūrās". Viņš apgalvoja, — ja mūsu partija ņemšot vadošu dalību sacelšanās kustībā, tad no tā, gadījumā, ja būs panākumi, izrietēšot nepieciešamība, ka tai jāpiedalās revolucionārajā pagaidu valdībā, bet šāda piedalīšanās esot principiāli nepieļaujama un nevarot novest ne pie kā cita kā tikai pie pazudinoša un kompromitējoša iznākuma. „Iskra" aizstāvēja šo poziciju. „Vperjod" iebilda, ka šāds iznākums, gluži otrādi, ir visvairāk vēlamais, ka sociāldemokrātijas piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā, kas ir tas pats, kas proletariāta un zemniecības demokrātiskā diktatūra, pieļaujama, ka bez šādas diktatūras neizdosies nosargāt republiku. Tātad abas strīda puses, atbildot uz Martinova izvirzīto jautājumu, pie-pēma divus pieņēmumus un izšķīrās secinājumos no tiem: abas pieņēma 1) vadošu proletariāta partijas piedalīšanos sacelšanās kustībā; 2) sacelšanās uzvaru un pilnīgu patvaldības gāšanu; tās izšķīrās, novērtējot taktiskos secinājumus no šiem pieņēmumiem. Vai patiešām tas līdzinās „taktikai, ko virza (!!) uz varas sagrābšanu (??)“? Vai patiešām nav skaidrs, ka Pļechanovs tiecas novirzīties no Martinova dotās jautājuma nostādnes, ko apsprieda ,,īskra“ un ,,Vperjod“? Mēs strīdējāmies par to, vai sacelšanās veiktā uzvara ir bīstama, vai ir postoša, ja tā var novest pie nepieciešamības piedalīties revolucionārajā pagaidu valdībā. Pļechanovs izteic vēlēšanos pastrīdēties par to, vai vajag virzīt taktiku uz varas sagrābšanu. Baidāmies, ka Pļechanova vēlēšanās (kas saprotama tikai no Martinova dotās jautājuma nostādnes notušēšanas viedokļa) paliks nevainīga vēlēšanās, jo neviens par šo tematu nav strīdējies un nestrīdas.

Kāda nozīme ir šā jautājuma samainīšanai visā Pļcchano-va argumentācijā, tas sevišķi uzskatāmi redzams no epizoda ar „filistrības virtuoziem". Pļechanovam nodod miera šis izteiciens, ko lietojusi avīze „Vperjod". Pļechanovs atgriežas pie tā kādas septiņas reizes, bargi un nikni iegalvodams saviem lasītājiem, ka „Vperjod" esot iedrošinājusies apzīmēt Marksu un Engelsu ar šo ne visai glaimojošo epitetu, ka „Vperjod" sākot „kritizēt“ Marksu u. t. jpr., utt. Mēs lieliski saprotam, ka Pļechanovam, kas spraudis sev mērķi reabilitēt Martinovu un „sagraut" „Vperjod", būtu visai patīkami, ja „Vperjod" būtu pateikusi kaut vai ko līdzīgu tai nejēdzībai, ko viņai piedēvē Pļechanovs. Bet liela jau ir tā, ka „Vperjod“ neko līdzīgu nav teikusi, un ikviens uzmanīgs lasītājs viegli atmaskos Pļechanovu, kas interesantu principiālu jautājumu padarījis neskaidru ar pilnīgi tukšu un sīkumainu piesiešanos.

Lai cik garlaicīgi ir atbildēt uz piesiešanos, bet tomēr nākas sīki izskaidrot, kāds īstenībā bija šis epizods ar izdaudzinātajiem „filistrības virtuoziem". „Vperjod" sprieda šādi. Mēs visi runājam par republikas iekarošanu. Lai iekarotu to īstenībā, nepieciešams, lai mēs sāktu „kopīgi sist" patvaldību, — mēs, t. i„ revolucionārā tauta, proletariats un zemniecība. Bet ar to vēl nepieliek. Nepietiek pat „kopīgi pilnīgi sakaut" patvaldību, t. i„ pavisam nogāzt patvaldnie-cisko valdību. Nepieciešams vēl „kopīgi atsist" nenovēršami gaidāmos izmisuma pilnos mēģinājumus atjaunot gāzto patvaldību. Šis „kopīgi atsist", attiecinot to uz revolucionāru laikmetu, nav nekas cils kā proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra, kā proletariāta piedalīšanās revolucionārajā valdībā. Tāpēc cilvēki, kas biedē strādnieku šķiru ar iespējamo šās diktatūras perspektīvu, t. i., tādi cilvēki kā Martinovs un L. Martovs jaunajā „Iskrā", nonāk pretrunā paši ar savu lozungu — cīnīties par republiku un novest revolūciju līdz galam. Šie cilvēki pēc būtības prāto tā, it kā viņi gribētu ierobežot, apcirpt savu cīņu par brīvību, — proti, atmērīt sev jau iepriekš vispieticīgāko iekarojumu gabaliņu, kaut kādu apcirptu konstitūciju republikas vietā. Tādi cilvēki, teica „Vperjod", filistriski vulgarizē pazīstamo marksistisko tēzi par XIX (un XX) gadsimta revolūcijas trim galvenajiem spēkiem un tās trim pamatstadijām. Šās tezes saturs ir tas, ka pirmā revolūcijas stadija ir absolūtisma ierobežošana, kas apmierina buržuāziju; otrā — republikas iekarošana, kas apmierina „tautu", t. i„ zemniecību un sīkburžuaziju vispār; trešā — sociālistiskais apvērsums, kas vienīgais tikai spējīgs apmierināt proletariātu. „Šī aina ir pareiza visā visumā", rakstīja „Vperjod". Mūsu priekšā patiešām ir pacelšanās uz šīm trim dažādajām schematiskajām pakāpēm, kas atšķiras ar to, kādas šķiras labākajā gadījumā var pavadīt mūs šai kāpšanā. Bet ja mēs šo pareizo, marksistisko triju pakāpju schemu sapratīsim tā, ka pirms jebkuras pacelšanās vajag iepriekš atmērīt sev pieticīgu mēru, piemēram, ne vairāk kā vienu pakāpi, ja mēs pēc šās schemas pirms jebkuras pacelšanās „sastādīsim sev darbības plānu revolucionārā laikmetā", tad mēs būsim filistrības virtuozi.

Lūk, kāds prātojums bija avīzes „Vperjod" 14. nr-ā^109. Un, lūk, šeit nu Pjechanovs sadomājis piesieties pēdējiem pasvītrotajiem vārdiem. „Vperjod" — paziņo viņš svinīgi — līdz ar to ir nosaukusi par filistru Marksu. jo

Markss tieši pēc šās schemas sastādīja sev darbības plānu visrevolucionārākajā laikmetā!

Pierādījums? Pierādījums ir tas, ka 1850. gadā, kad revolucionārā Vācijas lauta lika sakauta 1848.—1849. gada cīņā, nespēdama pilnīgi sakaut patvaldību, kad liberālā buržuāzijā jau bija dabūjusi apcirptu konstitūciju un pārgājusi reakcijas pusē, — vārdu sakot, kad Vācijas demokrātiski revolucionārā kustība bija pacēlusies tikai uz vienu pašu pirmo pakāpi vien un apstājusies, nespēdama pacelties augstāk, tad... tad Markss teica, ka jauna revolucionārā pacelšanās būs pacelšanās uz otro pakāpi.

Jūs smīnat, lasītāj? P|echanova siloģisms ir iznācis patiešām mazlietiņ... kā lai to maigāk izsaka?... „dialek-tisks“. Tā kā Markss zināmā konkrētas demokrātiskās revolūcijas konkrētā momentā ir teicis, ka pēc notikušās pacelšanās uz pirmo pakāpi ir gaidāma pacelšanās uz otro, — tad tāpēc tikai Marksa „kritiķi^1* var dēvēt par filistriem cilvēkus, kuri pirms pacelšanās uz pirmo pakāpi biedē mūs ar šausmīgo perspektivu (sevišķi sekmīgi organizētas un veiktas sacelšanās gadījumā) — lēcienu par divām pakāpēm uzreiz.

Jā, jā, nelaba lieta ir „kritizēt** Marksu... un ne visai laba lieta — neveiksmīgi atsaukties uz Marksu. Martinovs ir neveiksmīgi iztulkojis Marksu. Pļechanovs ir neveiksmīgi aizstāvējis Martinovu.

Un lai kāds kašķīgs lasītājs nesecina no mūsu vārdiem, it kā mēs sludinām „taktiku, kas virzīta** uz obligātiem lēcieniem par divām pakāpēm uzreiz, neatkarīgi no sabiedrisko spēku samēra. Nē, nekādu tamlīdzīgu taktiku mēs nesludinām. Mēs tikai cīnāmies pret tādu cilvēku ietekmi uz proletariātu, kuri spējīgi runāt par republiku un par revolūcijas novešanu līdz galam un tai pašā laikā biedē sevi un citus ar piedalīšanās iespējamību demokrātiskajā diktatūrā. Mēs jau aizrādījām avīzes „Vperjod** 14. nr-ā, ka pēc tagadējiem revolucionārajiem uzplūdiem reakcija, protams, būs nenovēršama, bet tā atņems mums toties mazāk brīvības, jo vairāk mēs iekarosim tagad un jo nesaudzīgāk mēs spiedīsim un iznīcināsim kontrrevo-lucionaros spēkus iespējamās (un vēlamās) demokrātiskās diktatūras laikmetā. Tāpat mēs aizrādījām avīzes „Vperjod** 14. nr-ā, ka pašam jautājumam par šo diktatūru ir jēga.

likai pieļaujot tāda veida notikumus, kad demokrātiskā revolūcija nonāk līdz pilnīgai absolūtisma gāšanai, līdz republikai, bet nevis apstājas pusceļā.

Tagad pāriesim no epizoda ar „filistrības virtuoziem^1* pie slavenā „Uzsaukuma^11 (Komunistu Savienības Centrālās Komitejas Uzsaukuma Savienības biedriem 1850. gada martā) satura, ko citē Pļechanovs. Šai ārkārtīgi interesantajā un pamācošajā .„Uzsaukumā^11 (ko būtu vērts nesaīsinātu pārtulkot krievu valodā) Markss aplūko konkrētu politisku situāciju Vācijā 1850. g., norāda uz jaunas politiskās eksplozijas varbūtību, konstatē, ka revolūcijas gadījumā varas pāriešana republikāniskās, sīkburžuaziskās demokrātiskās partijas rokās ir nenovēršama, un analizē proletariāta taktiku. Atsevišķi aplūkodams taktiku pirms revolūcijas, revolūcijas momentā un pēc sīkburžuaziskās demokrātijās uzvaras, Markss pastāv uz to, ka nepieciešams radīt „patstāvīgu slepenu un atklātu strādnieku partijas organizāciju^11, ar visiem spēkiem cīnās pret „tās noniecināšanu līdz oficiālās buržuāziskās demokrātijās piedēkļa lomai^11, uzsver, cik svarīga ir strādnieku apbruņo-šana, patstāvīgas proletāriskās gvardes organizēšana, stingra proletāriešu uzraudzība pār nodevīgo sīkburžua-zisko demokrātiju utt.

Visā „Uzsaukumā^11 ne vārds nav teikts ne par strādnieku partijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā, ne par proletariāta un zemniecības revolucionāro demokrātisko diktatūru. Pļechanovs no tā secina, ka Marksam, „kā redzams, nav bijis pat domas, ka revolucionārā proletariāta politiskie pārstāvji var strādāt kopā ar sīkburžua-zijas pārstāvjiem, lai radītu jaunu sabiedrisko iekārtu^11. Šā secinājuma loģika klibo. Markss neizvirza jautājumu par strādnieku partijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā, bet Pļechanovs taisa slēdzienu, ka Markss šo jautājumu izšķir vispār un principiāli pilnīgi negativā garā. Markss runā tikai par konkrētu situāciju, Pļecha-novs taisa vispārēju secinājumu, nepavisam neaplūkodams jautājumu konkrēti. Bet pa tam pietiek ielūkoties dažās

Uzsaukuma^11 vietās, kuras Pļechanovs ir izlaidis, lai redzētu, ka viņa secinājumi ir pilnīgi nepareizi.

„Uzsaukums^11 sarakstīts uz revolucionārā laikmeta divu gadu, 1818. un 1849., pieredzes pamata. Šās pieredzes rezultātus Markss formulē šādi: „Tai pašā laikā (t. i., tieši 1848.—1849. g.) agrākā spēcīgā Komunistu Savienības organizācija kļuva ievērojami vājāka. Biedru lielākā daļa, kas tieši bija piedalījusies revolucionārajā kustībā, domāja, ka slepeno biedrību laiks ir pagājis un ka pietiek ar atklāto darbību vien. Atsevišķi pulciņi un organizācijas (Gemeinden) sāka atstāt novārtā savus sakarus ar Centrālo Komiteju un pakāpeniski pārtrauca tos pavisam. Tādējādi tai laikā, kad demokrātiskā partija, sīkburžuazijas partija, Vācijā organizējās arvien vairāk, strādnieku partija zaudēja savu vienīgo drošo balstu, saglabājās organizētā veidā, ja daudz, tad atsevišķos apvidos vietējiem nolūkiem un tāpēc vispār pilnīgi nokļuva sīkburžuazisko demokrātu kundzībā un vadībā“[110]. Un nākošajā „Uzsaukuma" lappusē Markss paziņo: „Pašlaik, kad gaidāma jauna revolūcija,... visai svarīgi, lai strādnieku partija uzstātos iespējami vairāk organizēta, iespējami vienprātīgāka un iespējami patstāvīgāka, jā viņa negrib, ka viņu no jauna kā 1848. g. ekspluatē buržuāzijā, un ja viņa negrib, ka buržuāzijā velk viņu aiz sevis".

Labi apdomājiet šo kategorisko apgalvojumu nozīmi! Pēc 2 gadi ilgas atklātas revolūcijas, pēc tautas sacelšanās uzvaras Berlinē, pēc revolucionārā parlamenta sasaukšanas. pēc tam kad daļa valsts bija atradusies atklātas sacelšanās stāvoklī un vara uz laiku pārgāja revolucionāro valdību rokās, — Markss konstatē revolucionārās tautas sakāvi un partijas organizētības ziņā sīkburžuaziskās demokrātijās ieguvumu, strādnieku partijas zaudējumu. Vai tad tas skaidrāk par skaidru nenorāda uz tādu politisko situāciju, kad jautājumu par strādnieku partijas piedalīšanos valdībā nebija iemesla pat izvirzīt? Pēc divi gadi ilga revolucionārā laikmeta, kad Markss deviņus mēnešus atklāti izdeva visrevolucionārāko strādnieku partijas avīzi, nākas konstatēt, ka šī partija ir pilnīgi dezorganizēta, ka pilnīgi trūkst kaut cik krasi izteiktas proletāriskās strāvas vispā-

l eja kustībā (Stefana Borna strādnieku brālības^11" ir pārak nenozīmīgas), ka proletariats pilnīgi pakļuvis ne tikai zem buržuāzijas kundzības, bet arī zem tās vadības! Acīm redzams, ka ekonomiskās attiecības vēl bija visai neattīstītas, lielrūpniecības nebija gandrīz nemaz, nekādas patstāvīgas strādnieku kustības kaut cik nopietnos apmēros nebija, sīkburžuazija valdīja nedalīti. Saprotams, ka šādos apstākļos rakstnieks, kas iztirzā konkrētu situāciju, nevarēja pat pieļaut domu, ka iespējama strādnieku partijas piedalīšanās pagaidu valdībā. Saprotams, ka Marksam savā „Uzsaukumā" vajadzēja mēģināt iekalt (atvainojiet par izteicienu) Komunistu Savienības biedriem tādas patiesības, kas tagad mums liekas ābeces patiesības. Marksam vajadzēja pierādīt, ka vēlēšanās strādniekiem nepieciešams izvirzīt īpašus kandidātus neatkarīgi no buržuāziskās demokrātijās. Marksam vajadzēja atspēkot demokrātiskās frāzes, ka, lūk, strādnieku atdalīšana „saskaldot" (šo ievērojiet! saskaldīt var tikai to, kas vakar vēl bijis vienots un kas joprojām ir idejiski vienots!) demokrātisko partiju. Marksam vajadzēja brīdināt Komunistu Savienības biedrus neaizrauties ar šīm Irazēm. Marksam vajadzēja Savienības CK vārdā solīt, ka, tiklīdz būs iespējams, tiks sasaukts strādnieku partijas kongress, lai centralizētu strādnieku klubus. — revolucionāro 1848. un 1849. gada laikā vēl nepastāvēja tādi apstākļi, lai varētu iedomāties, ka iespējams īpašs strādnieku partijas kongress!

Secinājums no tā ir skaidrs: slavenajā „Uzsaukumā" Markss nepavisam nepieskaras jautājumam, vai proletariātu piedalīšanās revolucionārā pagaidu valdībā principiāli pieļaujama. Markss apskata vienīgi tikai konkrēto Yrācijas situāciju 1850. gadā. Markss pie tam nesaka ne vārda par Komunistu Savienības piedalīšanos revolucionārā valdībā, tāpēc ka toreizējos apstākļos nevarēja rasties pat doma par šādu piedalīšanos strādnieku partijas vārdā, demokrātiskās diktatūras nolūkos.

Marksa doma ir, lūk, šāda: mēs, 1850. g. Vācijas sociāldemokrāti, neesam organizēti, mēs esam sakauti pirmajā revolūcijas periodā, mūs pilnīgi velk aiz sevis buržuāzijā; mums jāorganizējas patstāvīgi, katrā ziņā, bez ierunām, par katru cenu patstāvīgi, — citādi arī nākošajā uzvarā, ko gūs spēcīgā sīkburžuazijas partija, kas pastiprinājusi savu organizāciju, mēs tāpat būsim astē.

Martinova doma bija, lūk, šāda: mēs, 1905. gada Krievijas s.-d., esam organizēti patstāvīgā partijā un gribam doties pirmajā triecienā pret carisma cietoksni, soļot sīk-buržuaziskās tautas priekšgalā. Bet, ja mēs pārāk labi noorganizēsim triecienu un, pasarg dievs, beigsim to ar uzvaru, tad mums varbūt būs jāpiedalās revolucionārā pagaidu valdībā vai pat demokrātiskā diktatūrā. Bet šī piedalīšanās ir principiāli nepieļaujama.

Un Pļechanovs grib nopietni pārliecināt kādu, ka Marti-novu var aizstāvēt pēc Marksa? Laikam gan Pļechanovs tur ,,.Iskras" lasītājus par bērniem. Bet mēs teiksim tikai to, ka marksisms ir viena lieta, bet martinovisms ir cita lieta.

Lai tiktu galā ar „Uzsaukumu^14, nepieciešams izskaidrot vēl šādu aplamu Pļechanova ieskatu. Viņš pareizi norāda, ka 1850. g. martā, kad rakstīts „Uzsaukums", Markss ticēja kapitālisma vecuma nespēkam un sociālistiskā revolūcija viņam šķita „pavisam tuvu". Ļoti drīz Markss savu kļūdu izlaboja: jau 1850. g. 15. septembrī viņam radās nesaskaņas ar Saperu (Sapērs ar Vilichu palika Savienības mazākumā un izstājās no tās), kas tiktāl pakļāvās buržuāziski demokrātiskajam revolucionarismam jeb utopismam, ka teica: „mums vai nu tūdaļ jātiek pie varas, vai arī mēs varam iet gulēt". Markss iebilda Saperam, ka nevar uzskatīt par revolūcijas virzītāju tikai savu gribu vien un nevis īstenos apstākļus. Proletariātam varbūt vēl būs jāpārdzīvo 15, 20, 50 gadu ilgs pilsoņu karu un starptautisku sadursmju laiks „ne tikai tādēļ, lai grozītu šos apstākļus, bet arī tādēļ, lai grozītu paši sevi, proletāriešus, un padarītu sevi par politiskās kundzības spējīgiem"119. Pļechanovs īsi stāsta par šo Marksa uzskatu pārmaiņu un taisa slēdzienu:

„Proletariāta politiskos uzdevumus viņi" (Markss un Engelss pēc šās „pārmaiņas") „būtu noteikuši jau ar to pieņēmumu, ka demokrātiskā iekārta paliks valdošā diezgan ilgu periodu. Bet tieši tāpēc viņi vēl noteiktāk nosodītu sociālistu piedalīšanos sīkburžuaziskā valdībā“ („Iskra", 96. nr.).

Šis PJechanova slēdziens ir pilnīgi nepareizs. Tas nozīmē liesi to sociālistiskās un demokrātiskās diktatūras sajaukšanu, par ko mēs ne vienreiz vien esam pārmetuši L. Marto-vam un Martinovam. Markss un Engelss 1850. gadā nešķiroja demokrātisko un sociālistisko diktatūru vai, pareizāk, nepavisam nerunāja par pirmo, jo kapitālisms viņiem šķita vecs un vārgs, bet socialisms — tuvs. Tāpēc tai laikā viņi nešķiroja arī minimālo programu no maksimālās progra-inas. Turpretim, ja šo šķirošanu izdarām (kā tagad darām mēs visi, marksisti, karodami tās nesaprašanas pēc pret „sociālistu revolucionāru^1' buržuāziski demokrātisko revolucio-narismu), tad vajag īpaši iztirzāt jautājumu par sociālistisko un demokrātisko diktatūru. To nedarīdams, Pļechanovs rīkojas nekonsekventi. Izvēlēdamies izvairīgu formulējumu, vispār runādams „par sociālistu piedalīšanos sīkburžuaziskā valdībā", viņš līdz ar to jautājumu par sociālistisko diktatūru pabāž skaidri, noteikti un precizi nostādītā demokrātiskās diktatūras jautājuma vietā. Viņš (ja lietojam „Vperjod" salīdzinājumu*) sajauc Miljerana piedalīšanos kabinetā līdzās Galifē sociālistiskā apvērsuma priekšvakara laikmetā ar Varlena piedalīšanos revolucionārajā valdībā līdzās sīkburžuaziskajiem demokrātiem, kas sargāja un nosargāja republiku.

Markss un Engelss 1850. gadā uzskatīja, ka socialisms ir tuvu, un tāpēc pietiekami nenovērtēja demokrātiskos iekarojumus, kas viņiem likās pilnīgi droši, tāpēc ka sīburžua-ziskās demokrātiskās partijas uzvara bija neapšaubāma^120. 25 gadus vēlāk, 1875. g., Markss norādīja uz Vācijas nedemokrātisko iekārtu — „absolūtismu, kas izrotāts parlamentārām formām"121. 35 gadus vēlāk, 1885. g., Engelss pareģoja, ka gaidāmajā Eiropas satricinājumā vara Vācijā pāries sīkburžuaziskās demokrātijās rokās^122. No tā izriet gluži pretējais tam, ko grib pierādīt Pļechanovs: ja Markss un Engelss būtu sapratuši, cik nenovēršama ir samērā ilgstoša demokrātiskās iekārtas kundzība, tad viņi jo vairāk nozīmes būtu piešķīruši proletariāta un zemniecības demokrātiskai diktatūrai nolūkā nodrošināt republiku, pilnīgi iznīcināt visas absolūtisma pēdas un pilnīgi notīrīt arēnu kaujai par sociālismu. Viņi jo vairāk būtu nosodījuši astē gājējus,

Sk. ša sējuma 260. lpp. Red.

kas demokrātiskā apvērsuma priekšvakarā spējīgi baidīt proletariātu ar revolucionāri demokrātiskās diktatūras iespējamību.

Pļechanovs pats jūt, cik vāja viņa pozicija, kas balstās uz nepareizu „Uzsaukuma'1 iztulkojumu. Tāpēc viņš uzmanīgi atrunājas, ka nepretendējot ar savu izziņu galīgi izsmelt jautājumu, — kaut gan taisa „izsmeļoši^11 kategoriskus secinājumus, neminēdams itin neko citu kā tikai izziņu, kas neattiecas uz lielu, un nepamēģinādams pat iztirzāt konkrēto avīzes „Vperjod^11 doto jautājuma nostādni. Pļechanovs cenšas uztiept avīzei „Vperjod^11 tiklab vēlēšanos „kritizēt^11 Marksu, kā arī Macha un Avenariusa viedokli. Šis Pļechanova mēģinājums rada pie mums tikai smaidu: laikam gan vāja ir Pļechanova pozicija, ja viņš nevar atrast sev mērķi starp patiesajiem avīzes „Vperjod^11 apgalvojumiem un viņam jāizgudro mērķis no sižetiem, kas pilnīgi sveši tiklab avīzei „Vperjod^11, kā arī aplūkojamam jautājumam. Beidzot, Pļechanovs atsaucas vēl uz vienu pierādījumu, kas viņam šķiet „neatvairāms^11. Īstenībā šis pierādījums (Engeisa vēstule Turati 1894. gadā) ir jau pavisam vājš.

Cik redzams no tā, kā Pļechanovs atstāsta šo vēstuli (diemžēl Pļechanovs necitē visu vēstuli un nenorāda, vai tā bijusi iespiesta un kur tieši), tad Engelsam ir bijusi jāpierāda Turati atšķirība starp sociālistisko un sīkburžua-zisko revolūciju. Ar to ir pateikts viss, b. Pļeclīanov! Turati ir itāliešu Miljerans, bernšteinietis, kam Džioliti piedāvāja portfeli savā ministru kabinetā. Turati acīm redzot sajaucis divus apvērsumus, kam ir visdažādākais šķiriskais saturs. Turati iedomājās, ka viņš realizēs proletariāta kundzības intereses, bet Engelss skaidroja viņam, ka tanī situācijā, 1894. gada Itālijā (t. i., dažus gadu desmitus pēc Itālijas pacelšanās uz „pirmās pakāpes^11, pēc politiskās brīvības iekarošanas, kas ļāva proletariātam atklāti, plaši un patstāvīgi organizēties!), viņš, Turati, uzvarējušās sīkburžua-ziskās partijas ministru kabinetā darbos aizstāvēs un realizēs citas šķiras, sīkburžuazijas intereses. Mūsu priekšā tātad ir viens no miljeranisma gadījumiem; pret miljera-nisma sajaukšanu ar demokrātisko diktatūru „Vperjod^11 sacēlās tieši, un avīzes „Vperjod^11 argumentiem Pļechanovs pat nepieskārās. Mūsu priekšā ir raksturīgs tāda neīsta stāvokļa piemērs, no kura Engelss jau sen brīdināja galējo partiju vadoņus, proti, kad viņi nesaprot apvērsuma īsto raksturu un neapzinīgi realizē ,,citas“ šķiras intereses. Dieva dēļ, b. Pļechanov, vai patiešām tam ir kaut jebkāds sakars ar jautājumu, ko ierosināja Martinovs un iztirzāja „Vperjod"? Vai patiešām briesmas, ka cilvēki, kas pacēlušies uz pirmās pakāpes, sajauks otro pakāpi ar trešo, var būt attaisnojums tam, ka mūs pirms pacelšanās uz pirmās pakāpes baidīs ar perspektivu, ka iespējama pacelšanās par divām pakāpēm uzreiz??

Nē, Pļechanova „nelielā vēsturiskā izziņa" nepierāda itin neko. Viņa principiālo secinājumu: „piedalīties revolucionārajā valdībā kopā ar sīkburžuazijas pārstāvjiem nozīmē nodot proletariātu" nebūt neapstiprina atsaukšanās uz tām situācijām, kādas bija 1850. g. Vācijā un 1894. g. Itālijā un kas radikāli atšķiras no Krievijas situācijās 1905. gada janvarī un maijā. Jautājumā par demokrātisko diktatūru un revolucionāro pagaidu valdību šī atsaukšanās nedod neko. Bet, ja Pļechanovs grib piemērot savu secinājumu šim jautājumam, ja viņš jebkuru proletariāta piedalīšanos revolucionārajā valdībā, cīnoties par republiku demokrātiskā apvērsuma laikā, atzīst par principiāli nepieļaujamu, tad mēs apņemamies pierādīt viņam, ka tas ir anarchisma „princips", ko pavisam nedivdomīgā veidā nosodījis Engelss. Šo pierādījumu mēs minēsim nākošajā rakstā.

OTRAIS RAKSTS

TIKAI NO APAKŠAS VAI ARĪ NO APAKŠAS UN NO AUGŠAS?

Iepriekšējā rakstā, iztirzājot Pļechanova vēsturisko izziņu, mēs parādījām, ka Pļechanovs nepamatoti taisa vispārējus un principiālus secinājumus, pamatojoties uz Marksa vārdiem, kas pilnīgi un vienīgi atliecas uz konkrēto Vācijas situāciju 1850. gadā. Šī konkrētā situācijā pilnīgi izskaidro, kāpēc Markss tolaik neizvirzīja un nevarēja izvirzīt jautājumu par Komunistu Savienības piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā. Tagad mēs sāksim iztirzāt vispārējo un principiālo jautājumu, vai šāda piedalīšanās ir pieļaujama.

2Я 8. sēj.

Vispirms nepieciešams precizi nostādīt strīda jautājumu. Laime, ka šajā ziņā mēs varam izmantot vienu no mūsu! oponentu dotajiem formulējumiem, lai tādējādi novērstu debates par strīda būtību. „Iskras" 93. nr-ā teikts: „Labā- ļ kais ceļš šādai organizēšanai (proletariāta organizēšanai partijā, kas opozicionārā buržuāziski demokrātiskajai val-j stij) ir buržuāziskās revolūcijas attīstības ceļš no apakšas | (,,Iskras“ kursivs), proletariātam izdarot spiedienu uz demokrātiju, kas ir pie varas". I n tālāk „Iskra" runā par avīzi „Vperjod", ka ,.tā grib, lai proletariāta spiediens uz revolūciju noliktu ne tikai „no apakšas", ne tikai no ielas, bet arī no augšas, no pagaidu valdības pilīm".

Tātad jautājums ir nostādīts skaidri, „Iskra" grib spiedienu no apakšas, „Vperjod" — ,,nc likai no apakšas, bet arī no augšas". Spiediens no apakšas ir pilsoņu spiediens uz revolucionāro valdību. Spiediens no augšas ir revolucionārās valdības spiediens uz pilsoņiem. Vieni ierobežo savu darbību ar spiedienu no apakšas. Otri nav vienis prā-lis ar šādu ierobežošanu un prasa papildinot spiedienu no apakšas ar spiedienu no augšas. Strīds tātad sašaurinās tieši līdz jautājumam, ko mēs esam likuši apakšvirsrakstā: tikai no apakšas vai arī no apakšas un no augšas? Vieni saka: proletariats demokrātiskās revolūcijas laikmetā principiāli nevar pieļaut spiedienu no augšas, „no pagaidu valdības pilīm". Otri saka: principiāli nepieļaujams, ka proletariats demokrātiskās revolūcijas laikmetā bez ierunām atsakās no spiediena no augšas, no piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā. Tādējādi runa ir nevis par to, vai zināmā konjunktūrā ir iespējams, vai, pastāvot tādam un tādam spēku samēram, ir realizējams spiediens no augšas. Nē, tagad mēs neiztirzājam itin nekādu konkrētu situāciju, un tāpēc, ka vairākkārt ir mēģināts viena strīda jautājuma vietā liki citu, mēs ļoti lūdzam, lai lasītāji ņem to vērā. Mūsu priekšā ir vispārējs principiāls jautājums — vai demokrātiskās revolūcijas laikmetā pieļaujama pāreja no spiediena no apakšas uz spiedienu no augšas.

Šā jautājuma noskaidrošanai vispirms pievērsīsimies zinātniskā sociālismā dibinātāju taktikas uzskatu vēsturei. Vai šajā vēsturē nav bijuši strīdi tieši vispārējā jautājuma dēļ par spiediena pieļaušanu no augšas? Tāds strīds ir bijis. Iemeslu tam deva spāniešu sacelšanās 1873. g. vasarā.

435

Tās mācības, kas sociālistiskajam proletariātam jāgūst no šās sacelšanās, Engelss novērtēja rakstā „Bakuņinieši darbā", kas 1873. gadā ievietots Vācijas soc.-dem. avīzē „Volksslaat"123 un 1804. gadā pārdrukāts brošūrā „Internationales aus dem Volksstaat“*. Paskatīsimies taču, kādus vispārējus secinājumus taisīja Engelss^121.

1873. g. 9. februārī Spānijas karalis Amadeo atteicās no tropa — „pirmais karalis, kas sarīkoja streiku", zobojas Engelss. 12. februārī tika pasludināta republika. Masku provincēs pēc tam uzliesmoja karlistu sacelšanās. 10. apriti tika ievēlēta Satversmes sapulce, kas 8. jūnijā pasludināja federativu republiku. 11. jūnijā konstituējās jaunais Pi-i-Margala ministru kabinets. Galējie republikāņi, tā sauktie ,,intrahsiženli“ (nesamierināmie), pie tam neiekļuva konstitūcijas izstrādāšanas komisijā. Un, kad 3. jūlijā tika pasludināta šī jaunā konstitūcija, inlransiženti sāka sacelšanos. No 5. līdz 11. jūlijam viņi uzvarēja Saviļās, Granadas, Alkojas, Valensijas un vairākās citās provincēs, Salmerona valdība, kurš nomainīja no amata atkāpušos Pi-i-Margalu, sūtīja karaspēku pret provincēm, kas bija sacēlušās. Sacelšanos apspieda pēc vairāk vai mazāk sīvas pretošanās: Kadiksa krita 1873. g. 20. jūlijā, Kartagena — 1874. gada 11. janvarī. Tādi ir īsie ('hronoloģiskie dati, ar kuriem Engelss sāk savu apskatu.

Novērtējot šā notikuma mācības, Engelss vispirms uzsver, ka Spānijā cīņa par republiku nebūt nav bijusi un nav varējusi būt cīņa par sociālistisku apvērsumu. „Spānijā — viņš saka — rūpniecības ziņā ir tiktāl atpalikusi zeme, ka tur nevar būt ne runa par tūlītēju pilnīgu strādnieku šķiras atbrīvošanu. lekām lieta nonāks līdz tam, Spānijai katrā ziņā jāpārdzīvo vēl dažādas iepriekšējas attīstības pakāpes un jānovāc no ceļa vesela rinda šķēršļu. Noiet šīs iepriekšējās pakāpes iespējami īsākā laika sprīdī, ātri novērst šos šķēršļus, — tādas bija izredzes, ko pavēra republika. Bet izmantot šīs izredzes varēja tikai tad, jaaktivi politiski iejauktos Spānijas strādnieku šķira. Strādnieku masa juta to; viņa visur tiecās uz to, lai piedalītos notikumos, lai izmantotu izdevīgu gadījumu darbībai, ne-

,,Pai‘ starptautiskiem tematiem no „Tautas valsts" “. Reti.

atstājot, kā līdz tam, brīvu darba lauku mantīgo šķiru darbībai un intrigām^1'.

Tātad runa bija par cīņu republikas dēļ, par demokrātisku un nevis sociālistisku revolūciju. Jautājumu par strādnieku iejaukšanos notikumos tolaik izvirzīja divējādi: no vienas puses, bakuņinieši (jeb „aliansisti", — „alianses" dibinātāji cīņai pret marksistisko „internacionāli") noliedza politisko darbību, piedalīšanos vēlēšanās utt. No otras puses, viņi bija pret piedalīšanos revolūcijā, kuras mērķis nav nekavējoties pilnīgi atbrīvot strādnieku šķiru, bija pret jebkādu piedalīšanos revolucionārajā valdībā. Lūk, šī pēdējā lietas puse tad arī ir mums sevišķi interesanta no mūsu strīda jautājuma viedokļa. Šī lietas puse tad arī starp citu deva iemeslu formulēt principiālo atšķirību starp diviem taktikas lozungiem.

„Bakuņinieši — saka Engelss — daudzus gadus sludināja, ka ikviena revolucionārā darbība no augšas uz apakšu ir kaitīga, ka viss jāorganizē un jārealizē no apakšas uz augšu“.

Tātad princips: „tikai no apakšas" ir anarchistisks princips.

Engelss tieši parāda šā principa sevišķo nejēdzību demokrātiskās revolūcijas laikmetā. No šā principa dabiski un nenovēršami izriet tas praktiskais secinājums, ka revolucionāro valdību dibināšana ir nodevība pret strādnieku šķiru. Un bakuņinieši taisīja tieši šādu secinājumu, sludināja tieši kā principu, ka „revolucionārās valdības dibināšana ir jauna strādnieku šķiras krāpšana, jauna nodevība pret strādnieku Sķiru“.

Kā lasītājs redz, mūsu priekšā ir tieši tie divi „principi", līdz kuriem aizrunājās arī jaunā „Iskra", proti: 1) pieļaujama vienīgi revolucionārā darbība no apakšas pretstatā taktikai „no apakšas un no augšas"; 2) piedalīšanās revolucionārā pagaidu valdībā ir nodevība pret strādnieku šķiru. Abi šie jauniskriešu principi ir anarchistiski principi. Faktiskā cīņas gaita par republiku Spānijā tieši parādīja, cik nejēdzīgi un cik reakcionāri ir abi šie principi.

Engelss parāda to atsevišķos Spānijas revolūcijas epi-zodos. Lūk, piemēram, uzliesmo revolūcija Alkojas pilsētā. Tā ir fabriku pilsēta ar 30 tūkstošiem iedzīvotāju, kura izcēlusies samērā nesen. Strādnieku sacelšanās uzvar, kaut arī to vada bakuņinieši, kas principiāli izvairās no revolūcijas organizēšanas idejas. Pēc notikušā bakuņinieši sāka lielīties, ka viņi esot izrādījušies par „stāvokļa kungiem". Un kā tad šie ,,kungi“ izmantoja savu „stāvokli", vaicā Engelss. Pirmkārt, viņi nodibināja Alkojā „labklājības komiteju", t. i., revolucionāru valdību. Bet šie paši aliansieši (bakuņinieši) savā kongresā 1872. gada 15. septembrī, t. i., tikai desmit mēnešus pirms revolūcijas, bija lēmuši: „ikviena politiskas, tā sauktās pagaidu vai revolucionārās varas organizēšana var būt vienīgi jauna krāpšana un izrādītos tikpat bīstama proletariātam kā visas šobrīd pastāvošās valdības". Engelss nevis atspēko šīs anarchistiskās frāzes, bet aprobežojas ar sarkastisku piezīmi, ka tieši rezolūcijas piekritējiem vajadzējis kļūt par „šās pagaidu un revolucionārās valdības varas dalībniekiem" Alkojā. Engelss zākā šos kungus ar nicināšanu, kādu viņi pelnījuši, jo, būdami pie varas, viņi parādījuši „absolūtu nevarību, apmulsumu un enerģijas trūkumu". Engelss ar tādu pašu nicināšanu atbildētu uz apsūdzībām „jakobinismā", kuras iepatikušās sociāldemokrātijas žirondistiem. Viņš parāda, ka vairākās citās pilsētās, piem., San-Likar-de-Baramedā (ostas pilsēta ar 26 tūkstošiem iedzīvotāju Kadiksas tuvumā) „aliansie-šiem pretēji viņu anarchistiskajiem principiem tāpat vajadzēja nodibināt revolucionāru valdību". Viņš pārmet viņiem, ka viņi „nav zinājuši, ko darīt ar savu varu". Ļoti labi zinādams, ka bakuņiniskie strādnieku vadoņi ir piedalījušies pagaidu valdībās kopā ar intramilentiem, t. i., kopā ar republikāņiem, slkburžuazijas pārstāvjiem, Engelss pārmet bakuņiniešiem nevis viņu piedalīšanos valdībā (kā tas būtu jādara pēc jaunās „Iskras" „principiem"), bet nepietiekošu organizētību, nepietiekoši enerģisku piedalīšanos, viņu pakļaušanos buržuāzisko republikāņu kungu vadībai. Ar kādiem iznīcinošiem sarkasmiem Engelss apbērtu cilvēkus, kas revolūcijas laikmetā noniecina „techniskās" un militārās vadības nozīmi, tas starp cilu redzams no tā, ka Engelss bakuņiniskajiem strādnieku vadoņiem pārmeta, ka viņi, iekļuvuši revolucionārajā valdībā, atstājuši „politisko un militāro vadību" buržuāzisko republikāņu kungiem, bet pasi barojuši strādniekus ar krāšņām frāzēm un papīra projektiem par „sociālām^111 re-formām.

Engelss kā īsts sociāldemokrātijas jakobinietis ne tikai prata vērtēt, cik svarīga ir darbība no augšas, ne tikai pilnīgi pieļāva piedalīšanos revolucionārajā valdībā kopā ar republikānisko buržuāziju, bet prasīja, lai tāda piedalīšanās notiek un lai revolucionārajai varai būtu enerģiska militārā iniciatīva. Engelss pie tam atzina par savu pienākumu dot praktiski vadošus militārus padomus.

„Kaut gan sacelšanās, — viņš saka, — tika sākta bez jēgas, tai tomēr būtu lielākas izredzes gūt panākumus, ja to vadītu kaut ar pilienu saprāta^112, kaut arī tikai pēc Spānijas militāro dumpju parauga. Tādos dumpjos saceļas vienas pilsētas garnizons, virzās uz kaimiņu pilsētu, aizrauj sev līdzi tās garnizonu, kas sapropagandēts jau iepriekš, un tādā veidā insurgenti, kuru skaits aug līdzīgi lavinai, dodas uz galvaspilsētu, kamēr laimīga kauja vai pret viņiem izsūtītā karaspēka pāriešana viņu pusē izšķir uzvaru. Sis paņēmiens bija sevišķi ērti lietojams šajā gadījumā. Insurgenti jau sen visur bija organizēti brīvprātīgo bataljonos; tiesa, disciplina tajos bija nožēlojama, bet katrā ziņā ne sliktāka kā vecās, pa lielākai daļai izformētās spāniešu armijas atliekās. Vienīgais uzticamais valdības karaspēks bija žandarmi, bet viņi bija izkaisīti pa visu zemi. Uzdevums vispirms bija neļaut šiem žandarmiem sapulcēties kopā, bet tas bija iespējams, tikai uzbrūkot un drosmīgi dodoties kaujā atklātā laukā. Šāds rīcības veids nedraudēja ar lielām briesmām, jo valdība varēja sūtīt pretim brīvprātīgajiem vienīgi tikpat nedisciplinētu karaspēku, kādi bija arī paši šie brīvprātīgie. Un, kas gribēja uzvarēt, tam nebija citu ceļu uz uzvaru^111.

Lūk, kā sprieda zinātniskā sociālismā dibinātājs, kad viņam bija darīšana ar sacelšanās un tiešas cīņas uzdevumiem revolucionārās eksplozijas laikmetā! Neraugoties uz to, ka sacelšanos bija sākuši sīkburžuaziskie republikāņi; neraugoties uz to. ka proletariātam nebija jāat-

I isina nedz sociālistiskā apvērsuma, nedz elementāri nepieciešamās politiskās brīvības jautājums; — neraugoties uz visu to, Engelss ļoti augstu vērtēja strādnieku iespējami aklivu piedalīšanos cīņā par republiku, Engelss prasīja no proletariāta vadoņiem, lai viņi visu savu darbību pakļautu uzvaras nepieciešamībai uzsāktajā cīņā; Engelss pie tam kā viens no proletariāta vadoņiem arī pats interesējās pat par militārās organizācijas detaļām, Engelss ne-a[slāja novārtā, ja tas bija nepieciešams uzvarai, arī novecojušos militāro dumpju cīņas paņēmienus, Engelss par vissvarīgāko uzskatīja uzbrukšanu un revolucionāro spēku centralizēšanu. Visrūgtākos pārmetumus viņš vērsa pret bakuņiniešiem par to, ka viņi padarījuši par principu ,.lo, kas bija nenovēršams ļaunums Vācijas zemnieku kara laikmetā un maija sacelšanās laikā Vācijā 1849. gadā, proti, revolucionāro spēku sadrumstalotību un savrupi bin kas vieham un tam pašam valdības karaspēkam ļāva apspiest vienu atsevišķu sacelšanos pēc otras”. Engelsa uzskati par sacelšanās vadīšanu, par revolūcijas organizēšanu, par revolucionārās varas izmantošanu atšķiras no jaunās „Iskras” astē vilkšanās uzskatiem kā debess no zemes.

Rezumējot Spānijas revolūcijas mācības, Engelss vispirms aizrāda, ka „bakuņinieši, tiklīdz viņi atradušies nopietna revolucionārā stāvokļa priekšā, bijuši spiesti izmest pār bortu visu savu līdzšinējo programu”. Proti, pirmkārt, vajadzēja izmest pār bortu principu, ka jāatturas no politiskās darbības, no vēlēšanām, „valsis iznīcināšanas” principu. Otrkārt, „viņi izmeta pār bortu to principu, ka strādniekiem nav jāpiedalās nekādā revolūcijā, kuras mērķis nav nekavējoties pilnīgi atbrīvot proletariātu, viņi paši piedalījās neapšaubāmi tīri buržuāziskā kustībā”. Treškārt, — un šis secinājums atbild tieši uz mūsu strīda jautājumu — „viņi rupji pārkāpa principu, ko paši tikko bija pasludinājuši: it kā revolucionārās valdības dibināšana ir tikai jauna krāpšana un jauna nodevība pret strādnieku šķiru, — viņi to rupji pārkāpa, gluži mierīgi sēdēdami atsevišķu pilsētu valdības komitejās un turklāt gandrīz visur kā bezspēcīgs mazākums, ko buržuju kungi majorizē un politiski ekspluatē”. Neprazdami vadīt sacelšanos, revolucionāros spēkus sadrumstalodami un nevis tos centralizēdami, atdodami revolūcijas vadīšanu buržuju kungiem, likvidēdami stingro un spēcīgo Internacionāles organizāciju, „bakuņinieši devuši mums Spānijā neatdarināmu paraudziņu, kā nevajag taisīt revoluciju“.

* *

*

Rezumējot iepriekš teikto, dabūjam šādus secinājumus:

1) Principiāli aprobežot revolucionāro darbību ar spiedienu no apakšas un atteikties no spiediena arī no augšas ir anarchisms.

2) Kas nesaprot jaunos uzdevumus revolūcijas laikmetā, uzdevumus darboties no augšas, kas neprot noteikt šādas darbības nosacījumus un programu, tam nav jēgas par proletariāta uzdevumiem ikvienā demokrātiskā revolūcijā.

3) Tas princips, ka sociāldemokrātijai nav pieļaujams piedalīties kopā ar buržuāziju revolucionārā pagaidu valdībā, ka ikviena šāda piedalīšanās ir nodevība pret strādnieku šķiru, ir anarehisma princips.

4) Proletariāta partijai ikviens „nopietns revolucionārs stāvoklis" izvirza uzdevumu apzināti vadīt sacelšanos, organizēt revolūciju, centralizēt visus revolucionāros spēkus, veikt drošu militāru uzbrukumu, ļoti enerģiski izmantot revolucionāro varu.

5) Markss un Engelss nevarēja atzīt par pareizu un nekad nebūtu atzinuši par pareizu jaunās „Iskras" taktiku tagadējā revolucionārajā momentā, jo šī taktika tieši ir visu iepriekš minēto kļūdu atkārtojums. Markss un Engelss būtu nosaukuši jaunās „Iskras" principiālo pozi-ciju par proletariāta „pakaļpuses" vērošanu un anarehis-tisko maldu atkārtojumu.

Nākošajā rakstā mēs sāksim iztirzāt revolucionārās pagaidu valdības uzdevumus^125.

SAGRAVE

Jūras kauja Korejas jūras šaurumā saistījusi visas pasaules politiskās preses uzmanību. Sākumā cara valdība mēģināja slēpt rūgto patiesību saviem uzticamajiem pavalstniekiem, bet drīz pārliecinājās, ka šāds mēģinājums ir bezcerīgs. Noslēpt visas Krievijas flotes pilnīgo sagrāvi tik un tā nebūtu iespējams.

Vērtējot pēdējās jūras kaujas politisko nozīmi, jāatkārto tas, ko mēs teicām avīzes „Vperjod" 2. nr-ā* sakarā ar Port-Arluras krišanu. Pilnīgs cariskās Krievijas militārs krachs kļuva acīm redzams jau toreiz, bet Baltijas eskadra iedvesa Krievijas patriotiem vēl nelielu cerību. Visi saprata, ka galīgais kara iznākums atkarīgs no vienas vai otras puses uzvaras uz jūras. Patvaldība redzēja, ka nelaimīgs kara iznākums ir vienlīdzīgs „iekšējā ienaidnieka" uzvarai, t. i., revolūcijas uzvarai. Tāpēc uz kārts tika likts viss. Simtiem miljonu rubļu tika iztērēti, lai steidzīgi nosūtītu Baltijas eskadru. Pa visām malām salasīta ekipāžā, steigā pabeigta pēdējā karakuģu sagatavošana braucienam, palielināts šo kuģu skaits, pievienojot jauniem un spēcīgiem bruņukuģiem „vecos šķirstus". Lielā armada, — tikpat milzīga, tikpat neveikla, nejēdzīga, bezspēcīga, drausmīga kā visa Krievijas impērija, — devās ceļā, Šķiezdama traku naudu par oglēm, par uzturu, kļūdama par vispārēju izsmieklu Eiropā, it īpaši pēc spožās uzvaras pār zvejnieku laivām, rupji pārkāpdama visas neitralitātes paražas un prasības. Pēc visskopākajiem aprēķiniem šās armadas vērtība bija gandrīz 300 miljonu

.Sk. Sa sējuma 31.—38. lpp. Red.

rubļu, turklāt tās nosūtīšana izmaksāja 100 miljonu rub*ļ ļu, — kopā 400 miljonu rubļu izsviests šim pēdējam cara patvaldības kara trumpim.

Tagad ari pēdējais trumpis ir sists. To gaidīja visi, bet neviens nedomāja, ka Krievijas flotes sakāve izrādīsies par tik nesaudzīgu sagrāvi. Gluži kā mežoņu bars Krievi! jas kuģu armada uzdrāzās tieši virsū lieliski apbruņotajai un ar visiem jaunākās aizsardzības līdzekļiem apgādātajai] Japanas flotei. Divas dienas ilga kauja, — un no divdesmit Krievijas karakuģiem ar 12—15 tūkstoš cilvēku lielu eki-, pāžu nogremdēti un iznicināti trīspadsmit, saņemti gūstā četri, izglābās un ieradās Vladivostokā tikai viens kuģis (,,A!mazs“). bojā gājusi ekipāžās lielākā daļa, saņemts gūstā ,,pats“ Roždestvenskis un viņa tuvākais palīgs Ņebo-galovs, bet visa Japanas flote izgājusi no kaujas neskarta, zaudēdama tikai trīs mīnu kuģus.

Kriefljas kara flote galīgi iznīcināta. Karš neglābjami zaudēts. Krievijas karaspēka pilnīga izdzīšana no Man-džurijas, tas, ka japaņi atņems Sachalinu un Vladivostok ku — tagad ir tikai laika jautājums. Mūsu priekšā ir ne likai patvaldības militārā sakāve, bet pilnīgs militārs kraehs.

Šā kraeha kā visas carisma politiskās sistēmas kraeha nozīme kļūst arvien skaidrāka tiklab Eiropai, kā arī visai krievu lautai ar kairu jaunu sitienu, ko dod japaņi. Pret patvaldību saceļas viss, — gan lielburžuazijas un sīk-buržuazijas apvainotā nacionālā patmīlība, gan sašutuma pilnais armijas lepnums, gan rūgtums, ka bezjēdzīgajā kara avantūrā zaudēti desmiti un simti tūkstoši jaunu dzīvību, gan niknums, ka izlaupīti simtiem miljoni tautas naudas, gan bažas par nenovēršamo financialo kraehu un ilgu ekonomisko krizi šāda kara rezultātā, gan bailes bargās tautas revolūcijas priekšā, ko (pēc buržuāzijas domām) cars varētu un ko viņam vajadzētu novērst, savlaicīgi „prātīgi" piekāpjoties. Aug un kļūst plašāka prasība pēc miera, sašutusi ir liberālā prese, sāk draudēt pat ļoti mērenie elementi, tādi kā „šipoviskā" virziena zemes-īpašnieki, tautas pārstāvju tūlītēju sasaukšanu prasa pat sulainiskā „Novoje Vremja".

Eiropas buržuāzijā, šis cara varas drošākais balsts, ari sāk zaudēt pacietību. Viņu baida nenovēršamā pārgrupēs:mās starptautiskajās attiecībās, jaunās un spirgtās Ja-panas augošā varenība, militārā sabiedrotā zaudēšana I .iropā. Viņu dara nemierīgu to miljardu liktenis, kurus tā augstsirdīgi aizdevusi patvaldībai. Viņu nopietni uztrauc revolūcija Krievijā, kas pārāk saviļņo Eiropas proletariātu un draud ar vispasaules revolucionāru ugunsgrēku. Runādama „draudzības" vārdā pret carismu, viņa aicina to lull prātīgam, neatlaidīgi uzstājas par lo, ka nepieciešams miers — miers ar japāņiem un miers ar liberālo Krievijas buržuāziju. Eiropa nebūt neslēpj sev, ka mieru ar Japanu tagad var pirkt tikai par ļoti augstu cenu, bet viņa saprātīgi un lietišķīgi rēķina, ka ikviens jauns mēnesis, kurā notiek karš no ārpuses un revolūcija iekšienē, nenovēršami paaugstina šo cenu un palielina tādas revolucionārās eksplozijas briesmas, kas noslaucīs kā smilšu graudu visu ..piekāpšanās" politiku. Eiropa saprot, ka patvaldībai ir ļoti grūti, gandrīz neiespējami tagad vairs apstāties, — pārāk tālu tā aizgājusi, un, lūk, viņa, šī buržuāziskā Eiropa, cenšas nomierināt tiklab pati sevi, kā. arī savu sabiedroto ar rožainiem sapņiem.

Lūk, ko raksta, piemēram, franču patriotiskās buržuāzijas avīze ,,Le Siēcle"* Korneli rakstiņā ar virsrakstu „Kādas epopejas gals": „Tagad, kad krievi pēc daudzām sakāvēm uz sauszemes ir uzvarēti uz jūras, jviņu valdībai ir pienākums noslēgt mieru un pārveidot savus militāros spēkus. Avanluristiskas valdības savu tieksmju rezultātā vai savas drošības nolūkos dažkārt ir spiestas ievilkt karā tās tautas, pār kurām viņas valda. Un, tā kā šādas valdības cīņā par uzvaru riskē ar visu savu pastāvēšanu, tad viņas prasa no savām tautām jaunus un jaunus upurus, tādējādi vezdamas tās uz galīgu bojā eju. Tāda bija Francijā mūsu divu impēriju vēsture. Tāda būtu bijusi arī trešās impērijas vēsture, ja būtu izdevies pie mums šādu impēriju radīt.

Turpretim Krievijas valdības stāvoklis tieši nav tāds; tā sakņojas pašās krievu lautas dzīlēs, un kopējās nelaimes nešķir valdību no tautas, bet tikai ciešāk saliedē tās vienu ar otru. Uzvarēts Cezars vairs nav Cezars. Nelaimīgs cars var palikt svēts un populārs cars".

— „Gadsimts". Red.

Ak un vail Šovinistiskā franču bodnieka lielība ir „jau pārāk redzama**, viņa apgalvojumi, it kā karš neesot šķīris Krievijas valdību no tautas, ir tādā pretrunā ar vispār zināmiem faktiem, ka rada smaidu un liekas naiva un nevainīga viltība. Lai brīdinātu savu draugu un sabiedroto, Krievijas patvaldnieku, no nenovēršamā kracha, uz kuru tas kā paliess ,,Cezars“ iet akli un neatlaidīgi, franču buržujs laipni iegalvo šim Cezaram, ka viņam neesot jālīdzinās citiem cezariem, ka viņam esot vēl cita, labāka izeja. „Ko vēlas, tam tic“. Franču buržuāzijā tik ļoti vēlas, lai tai būtu varens sabiedrotais — cars, ka tā ieaijā sevi ar romantisku pasaku par nelaimi, kas saliedējot krievu tautu ar caru. Arī pats Korneli kgs, saprotams, nopietni netic šai pasakai, — jo mazāk mums ir vērts to ņemt nopietni.

Avanluristiskas mēdz būt ne tikai cezaru valdības, bet arī vislikumīgāko monarchu valdības, kuri pieder pie visai vecām dinastijām. Krievijas patvaldībā, kas palikusi iepakaļ vēsturei par veselu gadsimtu, avanturisliskā elementa ir vairāk nekā jebkurā Francijas impērijā. Patvaldība tieši avanturistiski iegrūda tautu nejēdzīgā un apkaunojošā karā. Tagad viņa slāv pelnīta gala priekšā. Karš atsedza visas viņas vātis, atklāja, cik tā sapuvusi, parādīja, ka tā pilnīgi šķirta no tautas, sagrāva vienīgos ceza-riskās kundzības balstus. Izrādījās, ka karš ir bargā tiesa. Tauta jau ir teikusi savu spriedumu šai laupītāju valdībai. Revolūcija šo spriedumu izpildīs.

.,Proļetarij*\ 3. nr.. 1905. g. Iespiests pēc avīzes Proļetarij'*

9. jūnijā (27. maijā) teksta

REVOLUCIONĀRĀ CĪŅA UN LIBERĀLAIS MAKLERISMS

Politisko partiju rašanās ir viena no visinteresantākajām un raksturīgākajām mūsu interesantā laikmeta īpatnībām. Vecā kārtība, patvaldība, brūk. Par to, tieši kā un tieši kādu vajag celt jauno kārtību, sāk domāt arvien plašāki ne tikai tā sauc. „sabiedrības*', t. i., buržuāzijas, bet arī „tautas**, t. i., strādnieku šķiras un zemniecības, slāņi. Priekš apzinīgā proletariāta ir milzīga nozīme nospraust programu un nokārtot politiskās cīņas organizēšanu šiem dažādo šķiru mēģinājumiem. Lai cik daudz nejauša, pat-vajīga, dažkārt tukši skaļa ir šajos mēģinājumos, ko lielāko tiesu ierosinājuši atsevišķi, nevienam neatbildīgi ,,dar-binieki**, kuri nevienu neved aiz sevis, tomēr visā visumā lielo sabiedrības šķiru pamalinlereses un tendences izpaužas ar nevaldāmu spēku. Šķietamajā paziņojumu, prasību un programu chaosā iezīmējas mūsu buržuāzijas politiskā seja un tās patiesā (nevis tikai ārišķīgā) politiskā pro-grama. Proletariats dabū arvien vairāk un vairāk materiāla, и lai spriestu par to, kā darbosies Krievijas buržuāzijā, kas tagad runā par politisku darbību, — kādā pozicijā tā nostāsies izšķirošajā revolucionārajā cīņā, kurai Krievija tik strauji tuvojas.

Ārzemju žurnāls ,,Osvoboždeņije“, kas bez jebkāda cenzūras traucējuma rezumē Krievijas liberāļu neskaitāmo uzstāšanos kopsavilkumus, dažreiz dod sevišķi vērtīgu materiālu buržuāzijas politikas pētīšanai. Šajā žurnālā tikko iespiestā (vai no 5. apr. „Novosti** pārdrukātā) „„Atbrīvošanas savienības** programa** ar pamācošiem P. S. kga komentāriem ir lielisks papildinājums zemstu kongresu lēmumiem un osvoboždencu konstitūcijas pro-jeklain, par kuru mēs runājām avīzes ,,Vperjod“ 18. nr-ā^113. „Izstrādājot un nobalsojot šo programu — pareizi saka 1'. S. kgs — sperts liels solis uz Krievijas konstitucionāli demokrātiskās partijas radīšanu1^113.

Nav šaubu, ka Krievijas liberāļiem tas ir liels solis, kas izceļas jau diezgan ilgajā liberāļu kustības epopejā. Un cik sīks tomēr ir šis lielais liberāļu „solis", salīdzinot ar to, kas vajadzīgs īstas partijas radīšanai, salīdzinot pat ar to, ko šai nolūkā jau radījusi kaut vai sociāldemokrātijā! buržuāzijai ir neizmērojami lielāka legālās uzstāšanās brīvība nekā proletariātam, neizmērojami lielāks inteliģento spēku un naudas līdzekļu daudzums, nesalīdzināmi lielākas ērtības partijas organizācijai, — bet pa tam mūsu priekšā arvien vēl ir „partija" bez oficiālā nosaukuma, bez kopējas, skaidras un precizas prograinas, bez taktikas, bez partijas organizācijas, „partija", kas pēc kompetentā P. S. kga atsauksmes sastāv no „zemstu frakcijas" un no „Atbrīvošanas savienības", I. i., no neorganizēta personu konglomerātā plus organizācija. Varbūt tomēr zemstu frakcijas locekļi ir ,.partijas biedri" tajā slavenajā nozīmē, ka viņi, atzīdami programu, strādā „vienas partijas organizācijas kontrolē", „Atbrīvošanas savienības" vienas grupas kontrolē? Cik ļoti šāda izpratne par partijas biedru neatbilst visam sociāldemokrātijas garam, tikpat ērta un lietderīga tā ir liberāļiem, tikpat raksturīga tā ir visai viņu politiskajai sejai. No partijas šādas izpratnes (kas iz-leikta nevis rakstītos statūtos, bet šās „partijas" realajā konstrukcijā) izriet starp cilu tas, ka partijas organizēto locekļu, t. i., „Atbrīvošanas savienības" biedru, vairākums ir par vienpalaias sistēmu un tomēr atteicas no tās savā programā, pilnīgi noklusē jautājumu, iztapdami partijas neorganizētajiem biedriem, iztapdami „zemstu frakcijai", kas stāv par divpalātu sistēmu. „Spēku" samērs, var teikt, ir providencials politiski aktivai buržuāzijai: organizētie inteliģenti domā, neorganizētie veikalnieki, barveži, kapitālisti dara.

P. S. kgs, kas no visas sirds apsveic „Atbrīvošanas savienības" programu, pie tam principiāli aizstāv tiklab pro-gramas neskaidrību, nepilnību, nepabeigtību, kā arī orgāni-

zntorisko izplūdumu un laktiskos noklusējumus, aizstāv „reālās politikas'1 apsvērumu dēļ! Mēs vēl atgriezīsimies pie šā nesalīdzināmā, visai buržuāziskā liberālismā būtībai ārkārtīgi raksturīgā jēdziena; bet tagad sāksim iztirzāt liberāļu programas pamatus.

Oficiālā nosaukuma partijai, kā jau mēs teicām, nav. 1Л S. kgs sauc viņu lai pašā vārdā, kas, šķiet, figurē arī mūsu legālo liberālā virziena avīžu lappusēs, — „konstitucionāli demokrātiskā partija". Un, lai cik mazsvarīgs pirmajā acumirklī ir nosaukuma jautājums, tomēr arī šeit mēs uzreiz dabūjam materiālu izskaidrojumam, kāpēc buržuāzijai atšķirībā no proletariāta vajag apmierināties ar politisku izplūdumu un pat „principiāli" aizstāvēt to,— tieši „vajag" nevis tikai savu vadoņu subjektīvo noskaņojumu vai īpašību dēļ, bet visas buržuāzijas šķiras kā kopuma objektivo pastāvēšanas apstākļu dēļ. Nosaukums „konstitucionāli demokrātiskā partija" uzreiz atgādina pazīstamo izteicienu: mēle dota cilvēkam lādē], lai slēptu savas domas. Nosaukums „к.-d. p.“ izgudrols tādēļ, lai slēptu partijas monarchistisko raksturu. Patiešām, kas gan nezina, ka visa šī partija, tiklab tās saimnieku daļa — zemstu frakcija, kā arī „Atbrīvošanas savienība", slāv par monarchiju? Par republiku ne vieni, ne otri pat nerunā, uzskatot šādas valodas par „nenopietnām", un viņu konstitūcijas projektā monarchija tiek atzīta kā valdīšanas forma tieši un noteikti. Tātad mūsu priekšā ir konstitucionālās monarchijas piekritēju partija, monarchislu konstilucionalistu partija. Tas ir fakts, par kuru nav ne mazāko šaubu un kurš nav novēršams ne ar kādiem prātojumiem par „principiālu" republikas atzīšanu (kaut gan mēs līdz šim neesam dzirdējuši, ka „konslitucionalisti demokrāti" tā prātotu!), jo svarīga tieši ir nevis tikai „principiālā", bet praktiski politiskā atzīšana, atzīšana, ka ir vēlēšanās iekarot un nepieciešamība cīnīties.

liet tur jau ir lietas būtība, ka buržuju kungi nevar jau lagad saukties savā īstajā vārdā. Tas ir tikpat neiespējami, cik neiespējami ir kailam iziet uz ielas. Nevar atklāti teikt patiesību, nevar skaļi aussprechen was ist (teikt to, kas ir), tāpēc ka tas būtu tikpat kā atzīt vienu no vismežonīgākajām un kaitīgākajām politiskām privilēģijām, tikpat kā atzīt savu nnfidemokralismu. Bet buržuāzijā, kas cīnās

par politisko brīvību, nevar to atzīt ne tikai tāpēc vien, ka tas taču ir pārāk apkaunojoši, neveikli un nepieklājīgi. Nē, buržuāziskās politikas vīri neapstāsies nekādas nepieklājības priekšā, ja to prasīs viņu intereses. Bet pašlaik viņu intereses prasa brīvību, bet brīvību nevar iegūt bez tautas, un tautas atbalstu nevar sev nodrošināt, nodēvējoties par „demokrātu^1* (= tautas patvaldības piekritēju), neslēpjot savu monarchismu.

Tādējādi buržuāzijas šķiriskais stāvoklis nenovēršami noved pie tā, ka pati viņas politisko pamatuzdevumu nostādne ir iekšēji nestabila un neīsta: cīņa par brīvību, par senseno patvaldības privilēģiju sagraušanu nav savienojama ar privātā īpašuma privilēģiju aizstāvēšanu, jo šīs privilēģijas liek „saudzīgi izturēties** pret monarchiju. Reālā monarchistiskās konstitūcijas programa tāpēc tiek ietērpta skaistā gaisīgā demokrātiskās konstitūcijas tērpā. Un šī programas reālā satura izrotāšana ar apzināti melīgu, ārišķīgu un neīstu spožumu tiek dēvēta par „reālu poli-tiku“... Liberālās buržuāzijas ideologs ar neatdarināmu nevērību, ar lielisku pašapmierinātību tāpēc runā par „teorētisku paštīksmināšanos**, ar ko nodarbojoties „galējo partiju pārstāvji** („Osvoboždeņije**, 69. un 70. nr„ 308. lpp.j. Reālie buržuāzijas politiķi negrib tīksmināt sevi nedz ar sarunām, pat nedz ar sapņiem par republiku, jo viņi negrib cīnīties par republiku. Bet tieši tāpēc viņi jūt nepārvaramu vajadzību tīksmināt tautu ar „demokratis-ma“ mānekli. Viņi negrib sevi krāpt attiecībā uz savu nespēju atteikties no monarchijas, un tieši tāpēc viņiem jākrāpj tauta, noklusējot savu monarchismu.

Partijas nosaukums, kā redzat, nemaz nav tik nejauša un tik nesvarīga lieta, kā varētu domāt no pirmā acu uzmetiena. Reizēm jau paša nosaukuma skaļums, manierība atklāj visas partijas programas un visas taktikas dziļo iekšējo trūkumu. Jo intimāk izjūt lielburžuazijas ideologs savu uzticību monarchijai, toties skaļāk viņš zvērē un dievojas, iegalvodams visiem savu demokrātismu. Jo vairāk sīkburžuazijas ideologs atspoguļo tās nestabilitāti, tās nespēju konsekventi un nelokāmi cīnīties par demokrātisko revolūciju un par sociālismu, toties dedzīgāk viņš plātās par „sociālistu revolucionāru** partiju, par kuru pareizi tika teikts, ka viņas socialisms nepavisam nav revolucionārs un viņas revolucionārisms nepavisam nav saistīts ar sociālismu. Atliek tikai, lai patvaldības piekritēji nosauktu sevi (kā viņi to mēģinājuši jau ne vienreiz vien) par „tautas partiju", un mums būs pilnīga aina par to, kā šķiras intereses maina savu izskatu politiskās izkārtnēs.

Liberālās buržuāzijas izkārtne (jeb „Atbrīvošanas savienības" programa) sākas, kā jau izkārtnei piederas, ar efektīgu ievadu: „„Atbrīvošanas savienība" atzīst, ka smagā tiklab ārējā, kā arī iekšējā krize, ko pārdzīvo Krievija, pašlaik ir saasinājusies tiktāl, ka taulai jāņem šās krizes atrisināšana savās rokās kopā ar citām sabiedrības grupām, kuras uzstājušās pret pastāvošo režimu".

Tātad lai vara pāriet tautas rokās, lai dzīvo tautas patvaldība cara patvaldības vietā. Vai ne tā, kungi? Vai ne to prasa demokrātisms?

Nē, tā ir teorētiska paštīksmināšanās un reālās politikas nesaprašana. Tagad visa vara ir patvaldnicciskās monarch ijas rokās. Tai pretim stāv tauta, t. i., proletariats un zemniecība, kas jau sākuši cīņu, sīvi to ved un varbūt... varbūt pat aizrausies ar šo cīņu līdz pilnīgai ienaidnieka gāšanai. Bet līdzās „tautai" stāv arī „citas sabiedrības grupas", t. i., „sabiedrība", t. i., buržuāzijā, zcmesīpašnieki, kapitālisti, profesionālā inteliģence. Un, lūk, tad arī varu vajag sadalīt trīs vienādās daļās. Vienu trešdaļu atstāt monarehijai, otru dot buržuāzijai (augšpalata, kas dibināta uz netiešām un pēc iespējas uz faktiski nevienlīdzīgām, ne uz vispārējām vēlēšanu tiesībām), atlikušo trešdaļu — tautai (apakšpalata uz vispārējo utt. vēlēšanu tiesību bāzes). Tā būs „taisnīga" dalīšana, kur nodrošināta stingra aizsardzība privātīpašumam un iespēja vērst organizēto monarehijas spēku (karaspēku, birokrātiju, policiju) pret tautu, ja tā „aizrausies" ar kādu „nesaprātīgu" prasību no to skaita, kuras izvirza „galējo partiju pārstāvji vienīgi teorētiskas paštīksmināšanās dēļ". Šī taisnīgā dalīšana, kas revolucionāro tautu padara par nekaitīgu mazākumu, par vienu trešdaļu, ir „pārveidība pašos pamatos uz demokrātismā pamatiem", bet nebūt ne uz monarehisma pamatiem un ne uz buržuāzisko privilēģiju pamatiem.

Kā izdarīt šo dalīšanu? Ar godīga maklerisma palīdzību.

23 8. iēj.

Uz to jau sen pravietiski norādīja P. Struves kgs, jau priekšvārdā Viles iesniegumam, atzīmēdams, ka mērenās partijas vienmēr iegūst, ja saasinās cīņa starp galējām partijām. Cīņa starp patvaldību un revolucionāro tautu saasinās. Vajag laipot starp vienu un otru, balstīties uz, revolucionāro tautu (pievilinot to ar „demokrātismu*1) pret patvaldību, balstīties uz monarchiju pret revolucionārās tautas „galējībām**. Meistariski laipojot, katrā ziņā iznāks kaut kas līdzīgs iepriekš minētajai dalīšanai, pie kam buržuāzijai gan vismaz viņas „trešdaļa** nodrošināta katrā ziņā un bez ierunām, bet daļu sadalīšana starp tautu un patvaldību ir atkarīga no viņu izšķirošās cīņas iznākuma. Uz ko vajag lielāko tiesu balstīties, tas atkarīgs no momenta — tāda ir tirgošanās politikas, tas ir, „reālās** politikas, būtība.

Pašreizējā momentā visa vara vēl ir patvaldības rokās. Tāpēc vajag teikt, ka vara jāsaņem savās rokās tautai. Tāpēc vajag dēvēties par demokrātu. Tāpēc vajag izvirzīt prasību „nekavējoties sasaukt satversmes sapulci uz vispārēju utt. vēlēšanu tiesību pamatiem, lai izstrādātu Krievijas konstitūciju**. Tagad lauta ir neapbruņota, sadrumstalota, neorganizēta, bezspēcīga pret patvaldniecisko monarchiju. Visas tautas satv. sapulce apvienos to un būs liels spēks, kas stāvēs pretim cara spēkam. Lūk, tad nu, kad viens otram pretim stāvēs cara vara un saliedētais revolucionārais tautas spēks, tad arī sāksies īstie svētki buržuāzijai, tikai tad arī varēs ar drošu cerību uz panākumiem „saskaņot** šos divus spēkus un nodrošināt visizdevīgāko rezultātu mantīgajām šķirām.

Tāds ir reālo liberālismā politiķu aprēķins. Aprēķins nav muļķīgs. Šai aprēķinā pilnīgi apzinīgi tiek iekļauta monarehijas saglabāšana un visas tautas satversmes sapulces pieļaušana tikai līdzās monarehijai. Pastāvošās varas gāšanu, monarehijas aizstāšanu ar republiku buržuāzijā negrib. Tāpēc Krievijas buržuāzijā (pēc Vācijas 1848. gada buržuāzijas parauga) stāv par tautas un troņa ,,vie-nošanos**. Lai šai vienošanās politikai būtu panākumi, nepieciešams, lai nedz viena, nedz otra no cīnītājām pusēm, nedz tauta, nedz tronis, nevarētu gūt pilnīgu uzvaru, lai tās viena otru līdzsvarotu. Tad un tikai tad buržuāzijā varēs savienoties ar monarchiju un pavēlēt tautai paklau-sit, piespiest lautu apmierināties ar vienu ,,trešda]u“... vai varbūt ar vienu simto daļu varas. Visas tautas satversmes sapulcei būs taisni tik daudz spēka, lai piespiestu caru dot konstitūciju, bet tai nebūs un nedrīkst būt (no buržuāzijas interešu viedokļa) lielāks spēks. Tai vajag tikai līdzsvarot monarchiju, bet nevis gāzt to, tai vajag atstāt materiālos varas ieročus (karaspēku u. c.) monarehijas rokās.

Osvoboždenci smejas par šipoviešiem, kas grib dot caram varas spēku, tautai domu spēku. Vai tomēr patiesībā šipo-viešu pozicijā nestāv arī paši osvoboždenci? Arī viņi taču ļ negrib dot tautai visu varu, viņi taču paši aizstāv cara va-| ras vienošanos ar tautas domām!

Mēs tātad redzam, ka buržuāzijas kā šķiras intereses pilnīgi dabiski un nenovēršami pašreizējā revolucionārajā momentā noved pie tā, ka jāizvirza visas tautas satversmes sapulces lozungs un nebūt nav jāizvirza revolucionārās pa-gaidu valdības lozungs. Pirmais lozungs ir vienošanās, tirgošanās un maklerisma lozungs vai arī ir kļuvis par lādu. ļ Otrais ir revolucionārās cīņas lozungs. Pirmais — monar-chistiskās buržuāzijas lozungs, otrais — revolucionārās tautas lozungs. Pirmais lozungs vairāk par visu nodrošina iespējamību saglabāt monarchiju, neraugoties uz revolu-I cionaro tautas spiedienu. Otrais — izvirza tiešu ceļu uz [ republiku. Pirmais atstāj caram varu, ierobežojot to tikai [ ar tautas domām. Otrais ir vienīgais lozungs, kas konsekventi un bez atrunām ved uz tautas patvaldību šā vārda pilnā nozīmē.

Tikai šī dziļā izšķirība starp to, kā politiskos uzdevumus nostāda liberālā buržuāzijā un revolucionārais proletariats, izskaidro mums bez pieminētām vēl veselu rindu ,,osvoboždencu“ programas blakus pazīmju. Tikai no šās izšķirības viedokļa var saprast, piem., osvoboždencu atrunas nepieciešamību, ka viņu Savienības lēmumus „var uzlūkot par obligātiem tikai tiktāl, ciktāl politiskie apstākļi paliek nemainīgi^11, ka liek pieļauts „pagaidu un nosacīts elements" prograniā. Šī atruna (sīki un sevišķi „garšīgi" attīstīta P. S. kga komentāros) katrā ziņā nepieciešama tautas un carisma „vienošanās" partijai. Šī atruna ļauj saprast skaidrāk par skaidru, ka tirgošanās („reālās") politikas vārdā „Atbrīvošanas savienības" biedri atteiksies no ļoti

ļoti daudzām savām demokrātiskajām prasībām. Viņu programa nav viņu nelokāmās pārliecības (tāda buržua' zijai nepiemīt) izpausme, nav norādījums uz to, par ki obligāti jācīnās. Nē, viņu programa ir vienkārša uzprasi Sana, kas jau iepriekš rēķinās ar nenovēršamu „nolaišam no ccnas“ atkarīgi no tā, cik „nepiekāpīga" būs viena vi otra karojošā puse. Konstitucionāli „demokrātiskā“ (lasi konstitucionāli monarehistiskā) buržuāzijā salīgs ar carismi jiar zemāku cenu nekā tās tagadējā programa, — par t nav šaubu, un apzinīgajam proletariātam šai ziņā nav jāloli nekādas ilūzijas. No tā rodas P. S. kga naids pret mini malās programas šķiršanu no maksimālās programas, pre „stingriem programatiskiem lēmumiem vispār". No tā iz*: riet P. S. kga apgalvojumi, ka „Atbrīvošanas savienības" programa (kas tīšu prātu izteikta, nevis precizi formulējot noteiktas prasības, bet literāri, aptuveni tās aprakstot) „vairāk nekā pieliekoša partijai, kas sprauž reālās politikas mērķus". No tā izriet „demokrātu" monarehistu programā tautas apbruņošanas noklusēšana, izvairīšanās noteikti formulēt prasību par baznīcas atdalīšanu no valsts, apgalvojums, ka netiešo nodokļu atcelšana ir nerealizējama, apspiesto tautību politiskās pašnoteikšanās aizstāšana ar viņu kulturālo pašnoteikšanos. No tā izriet naivi vaļsirdīgā atzīšanās par sakaru starp demokrātismu un kapitala interesēm, atzīšanās, ka nepieciešams nevis ,.atbalstīt atsevišķus uzņēmumus un uzņēmējus, bet pastiprināti atbalstīt tautas ražošanas spēku attīstību", veicināt „rūpniecības uzplaukšanu" utt. No tā izriet agra rās reformas sašaurināšana līdz tīri birokrātiskai zemes „piešķiršanai" zemniekiem, obligati garantējot muižniekiem „atlīdzību“ par zemniekiem nododamo zemi, — t. i., citiem vārdiem, pa-rādjūga un dzimtbūtnieciskā „īpašuma" neaizskaramības noteikta aizstāvēšana. Viss tas, atkārtojam, ir buržuāzijas kā šķiras stāvokļa dabisks un nenovēršams rezultāts mūslaiku sabiedrībā. Viss tas ir apstiprinājums dziļajai atšķirībai starp proletārisko revolucionārās cīņas politiku un buržuāzisko liberālā maklerisma politiku.

,,Prolctarij3. nr., 1905. у. 9. iunijā (27. maijā)

Iespiests pčc avīzes „Рго\с1аги,$ teksta, kas salīdzināts ur tokrakslu

EBREJU STRĀDNIEKIEM^120

Izdodot ebreju valodā pārskatu par KSDSP III kongresu, partijas Centrālā Organa redakcija atzīst par vajadzīgu ieikt dažus vārdus sakarā ar šo izdevumu.

Visas pasaules apzinīgā proletariāta dzīves apstākļi vērsti uz to, lai radītu iespējami ciešākus sakarus un vairāk vienotības dažādu tautību strādnieku plānveidīgajā sociāldemokrātiskajā cīņā. Diženais lozungs „Visu zemju proletārieši, savienojieties!“, kas pirmoreiz atskanēja vairāk nekā pirms pusgadsimta, tagad kļuvis ne tikai par dažādu zemju sociāldemokrātisko partiju lozungu vien. Šis lozungs arvien vairāk iemiesojas tiklab starptautiskās sociāldemokrātijas taktikas apvienošanā, kā arī organizatoriskās vienības radīšanā starp dažādu tautību proletāriešiem, kas cīnās par brīvību un sociālismu vienas un tās pašas despotiskās valsts jūgā.

Krievijā visu tautību strādnieki atrodas tādos ekonomiskos un politiskos spaidos, kādu nav nevienā valstī, it īpaši tie strādnieki, kas nepieder pie krievu tautības. Ebreju strādnieki cieš ne tikai no vispārējiem ekonomiskiem un politiskiem spaidiem, kas tos žņaudz kā beztiesīgu tautību, bet arī vēl no spaidiem, kas viņiem laupa elementārās pilsoņu tiesības. Jo smagāki šie spaidi, toties stiprāka ir nepieciešamība pēc iespējami ciešākas vienības starp dažādu tautību proletāriešiem, jo bez šādas vienības nav iespējama uzvaroša cīņa pret šiem spaidiem. Jo cītīgāk cariskā laupītāju patvaldība cenšas sēt nevienprātību, neuzticību un naidu viņas apspiesto tautību vidū, jo riebīgāka ir viņas politika, kas tumšās masas rīda uz zvēriskiem grautiņiem,— toties vairāk gulstas uz mums, sociāldemokrātiem, pienākums strādāt, lai visas dažādo tautību savrupās sociāldemokrātiskās partijas saplūstu vienotā Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partijā.

Mūsu partijas 1 kongress, kas notika 1898. gada pava sari, izvirzīja par savu mērķi radīt šādu vienību. Partija lai iznīcinātu jebkuru domu, ka viņai ir nacionāls rakstu* deva sev nevis krievu, bet Krievijas partijas nosaukumu Ebreju strādnieku organizācija — Bunds — ietilpa partijl kā autonoma daļa. Diemžēl, kopš šā momenta ebreju ut neebreju sociāldemokrātu vienība vienā partijā bija iznīcl nāta. Bunda darbinieku vidū sāka izplatīties nacionalistis kas idejas, kas ir krasā pretrunā visam sociāldemokrāti jas pasaules uzskatam. Bunds nevis tiecās tuvināt ebreju strādniekus neebreju strādniekiem, bet sāka piekopt pirmi^ atraušanu no pēdējiem, izvirzot savos kongresos ebreju kā nācijās savrupību. Bunds nevis turpināja Krievijas soļ cialdcmokratiskās partijas I kongresa darbu tādā virzienā lai vēl stiprāk apvienotu Bundu ar partiju, bet spēra soli lai atdalītos no partijas: Bunds vispirms izstājās no KSDSI vienotās ārzemju organizācijas un nodibināja patstāvīgu ārzemju organizāciju, bet vēlāk Bunds izstājās arī no KSDSP, kad mūsu partijas II kongress 1903. gadā ar ievē^ rojamu balsu vairākumu atteicās atzīt Bundu par vienīgo ebreju proletariāta pārstāvi. Bunds stingri stāvēja par to.] ka viņš esot ne tikai vienīgais ebreju proletariāta pārstā-vis, bet ka viņš turklāt savā darbā neesot aprobežots ne arļ kādiem rajonu ietvariem. KSDSP II kongress, protams, nevarēja pieņemt šādus nosacījumus, jo daudzos apgabalos,] piemēram, Dienvidkrievijā, organizētais ebreju proletariats] ietilpst kopīgajā partijas organizācijā. Bunds, ar to nerē-j ķinādamies, izstājās no partijas un tādējādi izjauca sociāldemokrātiskā proletariāta vienību, neraugoties uz II kongresā kopīgi veikto darbu, neraugoties uz partijas progra-mu un organizatoriskiem statūtiem.

Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija savā III un III kongresā izteica savu nelokāmo pārliecību, ka šī! Bunda izstāšanās no partijas bijusi dziļa un nožēlojama ■ Bunda kļūda. Bunda kļūda ir viņa principiāli nepareizo nacionālistisko uzskatu rezultāts: to izraisīja nepamatotā pretenzija uz ebreju proletariāta vienīgās pārstāvniecības monopolu, no kura nenovēršami jāizriet federalistiskajam organizēšanās principam: to izraisīja ilggadīgā politika, kas bija vērsta uz to, lai sevi attālinātu un nošķirtu no partijas. Mēs esam pārliecināti, ka šī kļūda ir jāizlabo un tā katrā ziņā tiks izlabota kustības turpmākajā attīstībā. Mēs sevi uzskatām par idejiski vienotiem ar ebreju sociāldemokrātisko proletariātu. Pēc II kongresa mūsu Centrālā Komiteja piekopa nevis nacionālistisku politiku, bet rūpējās par tādu komiteju (Poļesjes, Ziemeļrietumu) radīšanu, kas apvienotu vienkopus visus vietējos tiklab ebreju, kā arī neebreju strādniekus. KSDSP III kongresā pieņemta rezolūcija par literatūras izdošanu žargonā. Sākdami šās rezolūcijas izpildīšanu, mēs tagad nesaīsināti pārtulkotu iespiežam žargonā krievu valodā jau iznākušo pārskatu par KSDSP III kongresu. No šā pārskata ebreju strādnieki, — tiklab tie, kas pašlaik atrodas mūsu partijā, kā arī tie, kas pagaidām ir ārpus tās, — redzēs, kā noris mūsu partijas attīstība. Ebreju strādnieki no šā pārskata redzēs, ka mūsu partija jau iziet no tās iekšējās krīzes, kas viņu mocīja pēc II kongresa. Viņi redzēs, kādas ir mūsu partijas īstās tieksmes un izturēšanās pret citām nacionālām sociāldemokrātiskām partijām un organizācijām, kā arī visas partijas un tās centra izturēšanās pret savām atsevišķām daļām, no kurām tā sastāv. Viņi beidzot redzēs, — un tas ir pats galvenais, — kādas taktikas dircktivas attiecībā uz visa apzinīgā proletariāta politiku šajā revolucionārajā momentā izstrādājis KSDSP III kongress.

Biedri! Tuvojas laiks, kad jāsāk politiskā cīņa pret cara patvaldību, — proletariāta cīņa par visu Krievijas šķiru un tautu brīvību, par brīvību proletariātam tiekties uz sociālismu. Mūs gaida smagi pārbaudījumi. No mūsu apzinīguma un sagatavotības, no mūsu vienības un noteiktības ir atkarīgs revolūcijas iznākums Krievijā. Ķersimies jel drošāk un vienprātīgāk pie darba, darīsim visu, ko mēs spējam, lai dažādu tautību proletārieši sagaidītu brīvību paliesi vienotas Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas vadībā!

Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieka partijas Centrālā Orc/ana Redakcija.

Sarakstīt s 1905. g■ maija beioās ļjūnija sakumā)

Pirmoreiz iespiests 1905. gadā kā priek&t'ārds brošūrai ebreju valodā:

„Paziņojums par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Iespiests pēc brošūras teksta

III kongresu** Tulkots no ebreju valodas

JAUNĀ REVOLUCIONĀRĀ STRĀDNIEKU SAVIENĪBA

Mums piegādāti Krievijā iespiestie un izplatītie Krievijas atbrīvošanas savienības (KAS) Centrālās Komitejas uzsaukumi: 1) uzsaukums, neminot, kam, kurš paziņo KAS mērķus un tās raksturu; 2) uzsaukums strādniekiem par KAS Strādnieku savienības nodibināšanu un 3) šās Strādnieku savienības statūti. No šiem dokumentiem redzams, ka „KAS nav kaut kāda partija ar noteiktu, tikai viņai piemītošu programu, — viņa ir visu to savienība, kuri vēlas, lai patvaldības varu nodod tautas rokās ar bruņotas sacelšanās palīdzību, sasaucot satversmes sapulci" uz vispārēju utt. vēlēšanu tiesību pamata. „Neatliekamā nepieciešamība — lasām pirmajā uzsaukumā — sasniegt tuvāko kopējo mērķi, satversmes sapulci, novedusi pie KAS rašanās, kura izvirzījusi par savu mērķi saliedēt visus, kas vēlas, lai Krievija būtu politiski brīva, un vēlas praktiski paveikt revolūcijas darbu. Un, kad šis mērķis būs sasniegts, KAS pārtrauks savu darbību, uzliekot organizētajai civilajai milicijai tautas pārstāvju apsardzību un sabiedriskās drošības lietu".

Strādnieku savienības statūtos ir 43 paragrafi. Strādnieku savienības mērķis izteikts šādi: „1) organizēt družinas bruņotas sacelšanās nolūkam; 2) savākt nepieciešamos naudas līdzekļus bruņošanās vajadzībām un stingri proletāriskā rakstura literatūrai". Strādnieku savienības organizācija sastāv no četru pakāpju kolēģijām: 1) strādnieku grupas (lielāko tiesu no vienas un tās pašas darbnīcas); 2) rūpnīcas padomes; 3) rajonu sapulces; 4) Strādnieku savienības komitejas. Visas augstākās kolēģijas sastādās no zemākās kolēģijas vēlētiem pārstāvjiem ar diviem izņēmumiem: pirmkārt, Strādnieku savienības komitejās ietilpst pa vienam Krievijas atbrīvošanas savienības CK loceklim; otrkārt, nav teikts ne vārds par to, ka šī CK būtu ievēlējama, ka pār to būtu kaut kāda kontrole. Par Strādnieku savienības attiecību pret KAS teikts vienīgi: „Caur mums (KAS CK) Strādnieku savienība būs saistīta ar visām citām strādnieku un nestrādnieku savienībām". Par pašas KAS organizāciju, par viņas CK attiecībām pret visu KAS nav teikts ne vārda. Uzsaukumā strādniekiem KAS CK savu tiešo uzdevumu izteic šādi: „Mēs izstrādāsim sīku sacelšanās plānu, norādīsim jums, kā formēt družinu, iemācīsim apbruņoties, uzkrāsim šaujamos ieročus. Mēs, beidzot, apvienosim visu to cilvēku darbību, kuri, būdami izkaisīti visās pilsētās un vietās, vēlas atbrīvot Krieviju no patvaldības jūga, un apvienojuši dosim signālu sākt vispārēju sacelšanos". Beidzot atzīmēsim vēl, ka SS statūtos (4.§) teikts: „aicinājums nodibināt Strādnieku savienību tiks izplatīts visās S.-Peter-burgas un tās apkārtnes rūpnīcās".

No visa iepriekš teiktā redzams, ka mums darīšana ar mēģinājumu nodibināt „patstāvīgu", ārpus partijām stāvošu bruņotas tautas sacelšanās organizāciju vispār un Pēterburgas strādnieku sacelšanās organizāciju it īpaši. Mēs šeit nepieskarsimies jautājumam par to, cik nopietns ir šis mēģinājums — par to galīgi spriest var tikai pēc tā rezultātiem, bet iepriekš — vienīgi pamatojoties uz privātām un konspiralivām ziņām par KAS; mūsu rīcībā nekādu ziņu par to nav. Mēs gribam pakavēties pie šā mēģinājuma principiālās nozīmes novērtējuma un pie tiem taktikas un organizatoriskajiem uzdevumiem, ko tas izvirza sociāldemokrātijai.

Nav šaubu, ka mūsu priekšā ir viens no svarīgiem pierādījumiem tam, cik ļoti nobriedis jautājums par bruņotu lautas sacelšanos. To ierosina vairs nevis teorētiķi, bet praktiķi. To izvirza nevis kā secinājumu no noteiktas pro-gramas (tā šo jautājumu izvirzīja, piemēram, ārzemju sociāldemokrātiskajā literatūrā It)02. g.)[114], bet kā neatliekamu aktualu praktiskās kustības jautājumu. Runa te vairs nav par jautājuma apspriešanu, pat ne par sacelšanās sagatavošanu vispār, bet par tiešu sacelšanās vadīšanu. Acīm

redzot visa lietu gaiļa atdūrusies uz sacelšanos, visa cī par brīvību novedusi pie tā, ka nepieciešams tieši šāds šķirošs iznākums. No tā starp citu redzams, cik dziļi mal tie sociāldemokrāti, kas mēģina atvilkt partiju atpak lai tā tieši neliktu dienas kārtībā šādu uzdevumu.

Tālāk, mūsu aplūkojamais mēģinājums pierāda, ka rev lucionarū demokrātijā Krievijā spērusi lielu soli uz priekš Mēs jau sen, jau avīzes ,,Vperjod“ 7. nr-ā*, norādījām u šās jaunās grupas parādīšanos patvaldībai naidīgo spēk partiju un organizāciju skaitā. Mēs norādījām, ka pa Krievijā notiekošās revolūcijas raksturs, proti: buržuazis demokrātiskās revolūcijas, nenovēršami ved un vedīs u to, ka aug un vairojas visdažādākie kaujinieciskie elementi, kas izteic visatšķirīgāko tautas slāņu intereses, kuri gatavi izšķirošai cīņai, kvēli uzticīgi brīvības lietai, gatavi upurēt visu šai lietai, bet kuri neorientējas un nav spējīgi orientēties notiekošās revolūcijas vēsturiskajā nozīmē, tās šķiriskajā saturā. Šādu sabiedrisko elementu strauja augšana visai raksturīga tādam laikmetam, kad visa tauta ir patvaldības apspiesta un kad atklāta politiskā cīņa vēl nav varējusi galīgi norobežot šķiras un radīt skaidras, pat plašām masām saprotamas partijas. Bet visi šādi nenorobe-žojušics, neizkristalizējušies elementi jau tieši izveido revolucionārās demokrātijās kadrus. Viņu kaujinieciskā nozīme demokrātiskajā revolūcijā ir ļoti liela: viņu nenoteiktais ārpusparlijas stāvoklis, no vienas puses, ir simptoms tam, ka ceļas uz sīvu cīņu un uz sacelšanos iedzīvotāju starpslāņi, tādi slāņi, kas vismazāk saplūduši ar vienu vai otru no divām kapitālistiskās sabiedrības naidīgajām šķirām, zemniecības, sīkburžuazi jas utt. slāņi. No otras puses, šo bezpartejisko revolucionāru stāšanās uz revolūcijas ceļa ir ķīla tam, ka tagad vieglāk, plašāk un ātrāk tiks ierosināti un iesaistīti cīņā tautas slāņi, kas ir vistālāk no šķiriskās noteiktības un kas visādā ziņā ir visvairāk atpalikušie. Vecajos laikos Krievijā revolucionārā bija vienīgi inteliģence. Jaunajos laikos revolucionārs ir kļuvis pilsētu proletariats. Tagad kļūst revolucionārā pret patvaldību vesela rinda citu, dziļi „tautisku", ar masu visciešākā veidā saistītu sociālo elementu. Šo elementu uzstāšanās nepieciešama tautas sa

sit. šā sējuma 141. Ipp. Red.

celšanās lietai. Viņu kaujinieciskā nozīme, atkārtojam, ir ļoti liela. Bet viņu politiskā nozīme proletāriskai kustībai dažreiz var būt ne tikai maza, tā var būt pat negativa. Šie elementi ir tikai revolucionāri, tikai demokrāti tieši tāpēc, ka viņiem ir sveši sakari ar vienu noteiktu šķiru, kas stingri norobežojusies no valdošās buržuāzijas, t. i., ar proletariātu. Cīnoties par brīvību ārpus cieša .sakara ar proletariāta cīņu par sociālismu, šo elementu lomas objektivā nozīme līdz ar to sašaurinās līdz buržuāzijas interešu realizēšanai. Kas kalpo brīvības lietai vispār, nekalpodams speciāli tam, kā proletariats izmanto šo brīvību, šās brīvības izlietošanai proletariāta cīņas labā par sociālismu, tas līdz ar to galu galā ir cīnītājs par buržuāzijas interesēm un ne vairāk. Mēs nemazinām šādu cilvēku varonību. Mēs nebūt nemazinām viņu milzīgo lomu brīvības iekarošanas darbā. Bet mēs apgalvojām un apgalvojam visnoteiktākā kārtā, ka viņu darbība vēl ne nieka negarantē, ka uzvaras augļi, brīvības augļi liks izlietoti par labu proletariātam, sociālismam. Kas slāv ārpus partijām, tas līdz ar to, kaut arī- pret savu gribu un neapzināti, kalpo valdošās partijas interesēm. Kas cīnās par brīvību ārpus partijām, tas līdz ar to kalpo tā spēka interesēm, kurš nenovēršami valdīs, pastāvot brīvībai, t. i., buržuāzijas interesēm. Lūk, kāpēc mēs iepriekš nosaucām ārpus partijām stāvošu sacelšanās organizāciju par „patstāvīgu” pēdiņās. Īstenībā atrašanās ārpus partijām, nodrošinādama šķietamu patstāvību, ir vislielākā nepalstāvība, vislielākā atkarība no valdošās partijas. īstenībā tie, kas ir tikai revolucionāri un tikai demokrāti, nav nekas vairāk kā buržuāziskās demokrātijās priekšpulks, bet reizēm vienkārši tai kalpojošs spēks, pat lielgabalu gaļa lai.

Tagad no šīm vispārējām tēzēm pāriesim pie sīkākas iepazīšanās ar mūsu dokumentiem. „Atmetīsim uz laiku partiju strīdus un principiālās nesaskaņas, — izsaucas KAS CK savā pirmajā uzsaukumā — saliedēsimies vienā varenā vienībā, Krievijas atbrīvošanas savienībā, un veltīsim savus spēkus, līdzekļus un zināšanas lautai tās lielajā cīņā pret kopīgo ienaidnieku, patvaldību. Līdz satversmes sapulcei mums visiem jāiet kopā: tikai tā dos politisko brīvību, bez kuras nav domājama pareiza partiju cīņa”. Cik necik apzinīgs strādnieks ļoti labi zina, ka tauta, kas cīnās pret patvaldību, sastāv no buržuāzijas un proletariāta. Buržuāzijā ļoti grib brīvību, buržuāzijā vis-, vairāk trokšņo tagad, uzstājas gan presē, gan sapulcēs pret patvaldību, bet vai patiešām atradīsies tik naivs cilvēks, kas nesaprastu, ka buržuāzijā ne vien neatteiksies no privātīpašuma uz zemi un kapitālu, bet, gluži pretēji, nikni aizstāvēs tos pret strādnieku uzbrukumu? Strādniekam atmest principiālās nesaskaņas ar buržuāziju, kurai blakus viņš cīnās pret patvaldību, nozīmē atmest sociālismu, atmest domu par sociālismu, atmest sociālismā sagatavošanas darbu. Strādniekam, vārdu sakot, tas nozīmē atmest domu par savu ekonomisko atbrīvošanos, par darba ļaužu atbrīvošanos no nabadzības un apspiešanas. Taču visur pasaulē buržuāzijā ir cīnījusies par brīvību un iekarojusi to lielāko tiesu ar strādnieku rokļm, lai pēc tam nikni cīnītos pret sociālismu. Tātad aicinājums atmest domstarpības ir buržuāzisks aicinājums. Zem bezpartejiskuma maskas KAS CK dod strādniekiem buržuāziskās frāzes, iepludina viņos buržuāziskās idejas, sagandē viņu sociālistisko apziņu ar buržuāzisku miglu. Apzinīgi simpatizēt domai, ka uz laiku jāatinet domstarpības starp strādniekiem un buržuāziju, var tikai sociālismā ienaidnieki, liberālie buržuji, osvoboždenci, bet neapzinīgi — vienīgi revolucionārie demokrāti, tādi kā sociālisti revolucionāri, kas nedomā par sociālismu. Strādniekiem jācīnās par brīvību, ne uz brīdi neatmetot domu par sociālismu un tā realizēšanas darbu, spēku sagatavošanu un organizēšanu sociālismā iekarošanai.

KAS Centrālā Komiteja saka: „Noskaidrojot jautājumu par attiecībām pret pastāvošām partijām un organizācijām, mēs, KAS CK, paziņojam, ka mēs neparedzam principiālu nesaskaņu rašanās iespēju ar sociāldemokrātiskām partijām, jo Savienības ideja nav pretrunā ar viņu pro-gramām“... Sie vārdi rāda, cik lielā mērā KAS CK nesaprot sociālismu. Centrālā Komiteja pat neparedz nesaskaņu rašanās iespēju ar sociāldemokrātiju, bet mēs jau parādījām, ka pastāv dziļi principiālā nesaskaņa! Centrālā Komiteja neredz, ka Savienības ideja un sociāldemokrātijas programa ir pretrunā, bet pa tam mēs jau parādījām, ka šī pretruna ir tikpat dziļa kā pretruna starp proletariātu un buržuāziju. Mūsu visdziļākā nesaskaņa ar KAS

ir tieši tā, ka KAS pilnīgi noklusē sociālismu. Ikviens politisks virziens, kas pieļauj sociālismā noklusēšanu, pašos pamatos ir pretrunā ar sociāldemokrātijas programu.

Mūsu citētie vārdi rāda, ka KAS simpatizē sociāldemokrātijai. Nezinādami neko par KAS, izņemot tās izlaisto lapiņu, pagaidām mēs nevaram novērtēt, cik sirsnīgas ir šīs simpātijās. Mēs katrā ziņā nekad neapmierināsimies ar platoniskām simpātijām vien, mums ar platonisku mīlestību vien nepieliek. Mēs gribam, lai mums ne tikai simpatizētu, bet lai mūs saprastu un lai ar mūsu programu būtu vienis prālis tie, kas negribētu, lai viņu idejas ir pretrunā ar šo programu. Krievijas atbrīvošanas savienība runā par savu uzdevumu „plaši izplatīt strādnieku vidū literatūru, kas ievieš stingri proletārisku (kursivs mūsu) pasaules uzskatu". Tie ir ļoti labi vārdi, bet ar vārdiem vien vēl nepietiek. Ja šie labie vārdi būs pretrunā ar darbiem, tad nekāda sirsnība netraucēs šo vārdu autoriem faktiski kļūt par buržuāzisko ideju novadītājiem strādnieku šķirā. Patiešām, padomājiet, ko nozīmē šis „stingri proletāriskais pasaules uzskats"? Kas spriedīs par to, vai tāds un tāds pasaules uzskats ir stingri proletārisks? Vai ir iespējams atrisināt šo jautājumu, „uz laiku atmetot partiju strīdus un principiālās nesaskaņas"? Vai šai nolūkā nevajadzēs ..uz laiku atmest" literatūras izplatīšanu strādnieku vidū?

KAS Centrālā Komiteja no jauna laiž darbā strādnieku „pašdarbības" lozungu. Mūsu partija jau ne vienreiz vien piedzīvojusi mēģinājumus radīt īpašu virzienu sociāldemokrātijā, izmantojot šo izdaudzināto lozungu: tā bija ar „ekonomistiem" pagātnē, tāds stāvoklis ir ar meņševikiem jeb jauniskriešiem tagadnē. Katru reizi un vienmēr ir izrādījies, ka šis lozungs (neatkarīgi no tā, vai to apzinās vai neapzinās cilvēki, kas laiž to darbā) derīgs tikai tam, lai kalpotu elementiem, kuri viszemāk vērtē principiālu kustības izturēlību un idejiskumu. Paraugieties uz šo vecā lozunga jauno izlietošanu: vai tad aicinājums uz „pašdarbību" tā novērtējumā, kas ir „stingri proletārisks pasaules uzskats", nesavienojas mūsu acu priekšā ar anti-proletarisku, buržuāzisku frāžu „pašdarbīgu" atkārtošanu, ar buržuāziskās nepartejiskuma idejas sludināšanu? Mēs turpretim atbildēsim KAS CK: stingri proletārisks pasaules uzskats ir tikai viens, proti, marksisms. Stingri proletāriskā programa un taktika ir starptautiskās revolucio-» nārās sociāldemokrātijas programa un taktika. To mur liecina starp citu tieši proletariāta pieredze, proletariate kustības pieredze visā pasaulē, no Vācijas līdz Amerika un no Anglijas līdz Itālijai. Pagājis vairāk nekā pusgadsimts kopš tā laika, kad ši kustība pirmo reizi uznāca plašā politiskā arēnā 1848. g.; proletariāta partijas ir izveidojušās un izaugušas par miljonu armijām; viņas pārdzīvojušas vairākas revolūcijas, izgājušas cauri visdažā-dākiem pārbaudījumiem, pārdzīvojušas novirzienus gan pa labi, gan pa kreisi, cīņu gan pret oportunismu, gan pret anarchismu. Un visa šī gigantiskā pieredze ir apstiprinājums marksistiskajam pasaules uzskatam un sociāldemokrātiskajai programai. Visa šī pieredze galvo par to, ka arī to strādnieku lielum lielā daļa, kuri tagad seko KAS, atnāks, neizbēgami un nenovēršami atnāks pie sociāldemokrātijas!

Turpinām citātu no uzsaukuma: ...„Kā organizācija, kas lielāko liesu ir praktiska, KAS savā darbībā neatšķiras arī no sociālistu revolucionāru partijas tiktāl, ciktāl mūs ar viņu vieno līdzekļu kopība — bruņota cīņa pret patvaldību, un mērķa kopība — satversmes sapulces sasaukšana uz demokrātiskiem pamatiem^1*... Pēc visa iepriekš teiktā mūs, protams, nevar pārsteigt šī revolucionārās demokrātijās un sociālistu revolucionāru tuvināšanās. Uzsverot tieši šai uzsaukuma vietā savas organizācijas praktisko raksturu un aprobežojot savu solidaritāti ar sociālistiem revolucionāriem („tiktāl, ciktāl") ar līdzekļu un tuvākā mērķa kopību, KAS, kā redzams, pagaidām atturas noteikt sociālistu revolucionāru „principu** attiecību pret „stingri proletāriskā pasaules uzskata" principiem. Šāda atturēšanās ļoti slikti rekomendētu sociāldemokrātu, bet tā ļoti labi rekomendē revolucionāro demokrātu. Diemžēl tomēr uzsaukuma nākošā frāze rāda, cik tālu var novest „bezpartejiska" pozicija ... „Mums nav pat nekādu iebildumu — saka KAS CK — pret „Atbrīvošanas savienību", lai gan mūsu politiskie uzskati atšķiras pašos pamatos, ja, protams, „Atbrīvošanas savienībā" piesātināsies ar apziņu, ka satversmes sapulces sasaukšanai nepieciešama bruņota sacelšanās".

Pirmkārt, sakarā ar to aizrādīsim, ja KAS pašos pamatos ir domstarpības tikai ar „Atbrīvošanas savienības" politiskajiem uzskatiem, tātad KAS it kā nav domstarpību и r „Atbrīvošanas savienības" ekonomisko programu, — tātad KAS tieši atsakās no sociālismā un pilnīgi nostājas uz revolucionārās buržuāziskās demokrātijās pamata! Ar šo secinājumu, protams, ir pretrunā KAS simpatizēšana „stingri proletāriskām pasaules uzskatam", bet „bezpartejiskās" pozicijas būtība jau ir tieši tas, ka tā rada bezgalīgas un bezizejas pretrunas.

Otrkārt, kāda tad īsti ir dzi|ākā pamatatšķirība starp KAS un „Atbrīvošanas savienības" politiskajiem uzskatiem? KAS taču tūdaļ pārspēja pati sevi: nupat viņa aicināja „līdz satversmes sapulcei iet kopā" un „uz laiku atmest" (acīm redzot uz laiku līdz satversmes sapulcei) „partiju strīdus un principiālās domstarpības", bet tagad tieši pati KAS jau pirms satversmes sapulces sāk strīdu un saka, ka tā nav vienis prātis ar „Atbrīvošanas savienību", kas savā programā uzņēmusi visas tautas satversmes sapulces sasaukšanu uz demokrātiskiem pamatiemll Kā gan KAS, izteikdama vēlēšanos „propagandēt savus politiskos uzskatus", noklusē to, kādi ir šie uzskati? Vai KAS ir republikaniete atšķirībā no monarehistiskās „Atbrīvošanas savienības"? Vai KAS politiskajos uzskatos ietilpst, piemēram, prasība iznīcināt pastāvīgo armiju un tās vietā likt tautas apbruņošanu? prasība pilnīgi atdalīt baznīcu no valsts? pilnīgi iznīcināt netiešos nodokļus? utt. Vēlēdamās lietu vienkāršot un atvieglot, atvirzot partiju strīdus un principiālās domstarpības, KAS īstenībā ir lietu sarežģījusi un apgrūtinājusi ar savas pozicijas pilnīgo neskaidrību.

Treškārt, kā mēs uzzināsim, vai „Atbrīvošanas savienība" izpilda noteikumu, ko viņai uzstāda KAS, t. i„ kā mēs uzzināsim, vai „Atbrīvošanas savienība" patiesi ir „piesātinājusies ar apziņu, ka bruņota sacelšanās ir nenovēršama"? Vai mēs gaidīsim, lai „Atbrīvošanas savienība" oficiāli paziņo par to? Bet „Atbrīvošanas savienība" nevēlas neko teikt par savas programas realizēšanas līdzekļiem. „Atbrīvošanas savienība" ļauj saviem biedriem brīvi izvēlēties ne tikai šos līdzekļus, bet arī grozīt pašu programu. „Atbrīvošanas savienība" uzskata sevi par „konstitucionāli demokrātiskās" (lasi: konstitucionāli m narchistiskās) partijas daļu, kuras otra daļa ir zemstu fra cija, kas nevēlas sevi saistīt itin ne ar kādu programu l ne ar kādu taktiku. Kāda gan pēc tā ir nozime noteik mam, ko KAS uzstāda „Atbrīvošanas savienībai"? Tālā kas gan nezina, ka osvoboždenci nesaista sevi ne ar kā pilnīgi noteiktu prograinu, ne ar kādu taktiku tieši tād lai atsevišķos gadījumos viņiem būtu pilnīga brīvība i teikties (it īpaši neoficiāli) gan terora, gan sacelšan labā? Tātad mēs nonākam pie tā neapšaubāmā secin juma, ka „Atbrīvošanas savienības" ietekmīgām personā un pat ietekmīgām grupām nemaz nebūs grūti, ja viņa to vēlēsies, iestāties KAS un ieņemt tur vadošu stāvokli. Pastāvot KAS bezpartejiskajai pozicijai, vairāki no viņas gribas neatkarīgi apstākļi (lielu naudas līdzekļu avoti, sabiedriskie sakari utt.) izveidosies par labu šādam iznākumam. Bet šāds iznākums nozīmētu apbruņotu tautas dru-žinu pārvēršanu par liberālās buržuāzijas ieroci, strādnieku sacelšanās pakļaušanu viņas interesēm. Šāds iznākums nozīmētu, ka Krievijas demokrātiskajā revolūcijā buržuāzijā politiski ekspluatē proletariātu. Pēc šāda iznākuma lieta nonāktu līdz tam, ka buržuāzijā dotu naudu proletariāta apbruņošanai, parūpētos, lai ar vispārēja partejis-kuma sludināšanu atvilktu viņu no sociālismā, vājinātu viņa saites ar sociāldemokrātiju un tādējādi gūtu vislielākās izredzes padarīt strādniekus par savu ieroci, atņemt viņiem iespēju aizstāvēt revolūcijā savas īpašās, „partejiskās", proletāriskās intereses.

* *

*

No visa teiktā paši par sevi izriet tie taktikas uzdevumi, ko sociāldemokrātijai izvirza jaunās savienības rašanās. Vai tieši šai savienībai, KAS, un it īpaši tās nekontrolējamajai un neatbildīgajai CK var vai nevar uzticēties, to mēs nezinām. Mēs runāsim nevis par KAS CK, bet par KAS strādnieku savienību, un pat ne par šo strādnieku savienību, bet par šādām strādnieku savienībām vispār. Tādā vai citādā veidā, ar lādu vai citādu nosaukumu, tādos vai citādos apmēros šādas „savienības", organizācijas, grupas, pulciņi Krievijā tagad rodas visur un visās vielas. Visa patvaldības politika, kas liek tautai ķerties pie ieročiem un palavoties uz sacelšanos, nenovēršami izraisa šādu grupu izveidošanos. Raibais, šķiriskajā ziņā nenoteiktais, bieži vien nejaušais šo grupu sastāvs kopā ar viņu sociāldemokrātiskā darba nepavisam nepietiekamo plašumu un dzijumu nenovēršami piešķir šīm grupām vispārpartejisku revolucionāri demokrātisku grupu raksturu. Jautājums par sociāldemokrātijas praktisko izturēšanos pret viņām ir viens no visneatliekamākajiem mūsu partijas jautājumiem.

Mums vispirms un katrā ziņā jāizlieto visi līdzekļi, lai izskaidrotu šādu grupu locekļiem vispār, bet strādniekiem il sevišķi sociāldemokrātisko viedokli, nepieļaujot šai ziņā ne mazāko neskaidrību, ne mazāko noklusēšanu, pierādot, ka nepieciešama tieši partejiska un katrā ziņā partejiska sociāldemokrātiskā proletariāta organizācija, ja viņš negrib, ka buržuāzijā viņu politiski ekspluatē. Bet būtu drausmīgs pedantisms, ja mēs iedomātos atmest ar roku šādām grupām vai arī ja mēs „nogulētu" viņu izveidošanos un viņu gigantisko svarīgumu cīņā par brīvību. Būtu nepiedodams doktrinarisms, ja sociāldemokrāti sāktu uzpūtīgi vai nicinoši izturēties pret ,,vispārpartejiskiem“ strādniekiem, kas ietilpst šādās grupās. No šīm kļūdām, kas iespējamas it sevišķi tāpēc, ka atdzīvojies ar nožēlošanu pieminamais ekonomisms un mūsu uzdevumu šaurā astē vilkšanās izpratne sociāldemokrātijas rindās, — no šīm kļūdām mēs it īpaši gribētu brīdināt visus partijas biedrus. Nepieciešams pielikt visas pūles, lai realizētu savstarpēju pakalpojumu apmaiņu starp šīm grupām un mūsu partijas organizācijām nolūkā apbruņot iespējami lielāku skaitu strādnieku. Nepieciešama ārkārtīgi uzmanīga, taktiska un biedriska izturēšanās pret strādniekiem, kuri gatavi mirt par brīvību, kuri organizējas un bruņojas cīņai, kuri pilnīgi jūt līdzi proletariāta cīņai un kurus atdala no mums tas, ka viņiem trūkst sociāldemokrātiskā pasaules uzskata, ka viņiem ir aizspriedumi pret marksismu, ir tādu vai citādu novecojušu revolucionāru uzskatu paliekas. Nekas nav vieglāk kā tūdaļ saraut sakarus ar šādiem citādi domājošiem strādniekiem vai vienkārši novērsties no viņiem, bet nav arī nekā muļķīgāka par šādu metodi. Mums jāpatur prātā, ka sociāldemokrātijā var būt

.40 8. sēj.

stipra tikai ar plašu proletariāta masu vienību, un šī vi*J nība kapitālisma sadrumstalojošo, atšķirošo, notrulinoša apstāk|u rezultātā nav radāma uzreiz, bet vienīgi ar neatfl laidīgu darbu un milzīgu pacietību. Mums jāpatur prātjfl mūsu Eiropas biedru pieredze, kuri atzīst par savu pienM kurnu uzmanīgi, biedriski izturēties pat pret strādniekiem kas ir katoļu savienību biedri, neatstumjot viņus ar niciļ nošu izturēšanos pret viņu reliģiskajiem un politiskajiem aizspriedumiem, bet neatlaidīgi, taktiski un pacietīgi i.zl mantojot katru politiskās un ekonomiskās cīņas gadījumi» viņu izglītošanai un tuvināšanai apzinīgajam proletariātam] uz kopīgas cīņas pamata. Cik daudzkārt lielākam jābūtļ mūsu pienākumam rūpīgi izturēties pret strādniekiem re-ļ volucionariem, kas gatavi cīnīties par brīvību, kas sociāldemokrātijai vēl ir sveši! Atkārtojam: ne mazākā mērā nenoklusēt sociāldemokrātiskos uzskatus un ne mazākā mērā nenicināt revolucionārās grupas, kas nav vienis prātis ar šiem uzskatiem. Kamēr šādas grupas nav oficiāli pieslējušās kādai nesocialdemokratiskai partijai, līdz tam laikam mums ir ne tikai tiesība, bet arī pienākums uzlūkot viņas par tādām, kas pieslienas KSDSP. Tieši tā mums jāuzlūko arī, piemēram, Krievijas atbrīvošanas savienības Strādnieku savienība. Mums jāpieliek visas pūles, lai iepazīstinātu šās savienības biedrus ar sociālistisko literatūru, lai runās propagandētu mūsu uzskatus visu šās savienības nozarojumu visās sapulcēs. Pat brīvajās Eiropas zemēs tiek atzīta par utopisku doma, ka, pastāvot kapitālismam, varētu padarīt visus proletāriešus par apzinīgiem sociāldemokrātiem. Bet nedz Eiropā, nedz Krievijā nav utopiska doma par sociāldemokrātijas vadošo ietekmi uz visu proletariāta masu. Vajag tikai mācīties realizēt šo ietekmi, vajag paturēt prātā, ka neapzinīgo strādnieku izglītošanā

mūsu labākais sabiedrotais būs mūsu ienaidnieki, valdība ļ un buržuāzijā — un tad mēs panāksim to, ka izšķirošajā ] momentā visa strādnieku masa atsauksies uz socialdemo- ļ kralijas aicinājumu!

ProlefarijM, 4. nr., 1905. 17. (4.J jūnija

Iespiests pēc avīzes „Profe/ari;" teksta

|rEVOLUCIONĀRĀ PROLETARIĀTA DEMOKRĀTISKU: UZDEVUMI*27

Sociāldemokrātijā kā strādnieku kustības apzinīgā izteicēja izvirza sev par mērķi pilnīgi atbrīvot visus darba ļaudis no jebkādas apspiešanas un ekspluatācijas. Šā mērķa sasniegšanai, ražošanas līdzekļu privātīpašuma iznīcināšanai un sociālistiskās sabiedrības radīšanai nepieciešami ļoti augsti attīstīti kapitālisma ražošanas spēki un milzīga strādnieku šķiras organizētība. Bez politiskās brīvības nav domājama nedz pilnīga ražošanas spēku attīstība mūslaiku buržuāziskajā sabiedrībā, nedz plaša, atklāta un brīva šķiru cīņa, nedz proletariāta masu politiskā izglītība, audzināšana un saliedēšana. Lūk, kāpēc apzinīgais proletariats vienmēr izvirza par savu uzdevumu noteiktu cīņu par pilnīgu politisko brīvību, par demokrātisku revolūciju.

Šo uzdevumu sev izvirza ne tikai proletariats vien. Arī buržuāzijai vajadzīga politiskā brīvība. Izglītotie mantīgo šķiru pārstāvji jau sen pacēluši brīvības karogu: revolucionārā inteliģence, kas cēlusies lielāko tiesu no šīm šķirām, ir varonīgi cīnījusies par brīvību. Bet visa buržuāzijā visumā nav spējīga noteikti cīnīties pret patvaldību: viņa baidās zaudēt šai cīņā savu īpašumu, kas piesaista viņu pastāvošajai sabiedrībai; viņa baidās no pārāk revolucionārās strādnieku uzstāšanās, kuri nekad neapstāsies pie demokrātiskās revolūcijas vien, bet tieksies uz sociālistisku apvērsumu; viņa baidās pilnīgi saraut saites ar ierēdniecību, ar birokrātiju, kuras intereses tūkstošiem pavedieniem saistītas ar mantīgo šķiru interesēm. Tāpēc buržuāzijas cīņai par brīvību ir raksturīgs gļēvums, nekonsekvence, nenoteiktība. Viens no proletariāta uzdevumiem ir bīdīt uz priekšu buržuāziju, izvirzīt visas tautas priekšā pilnīga

-

demokrātiskā apvērsuma lozungus, ķerties patstāvīgi droši pie šo lozungu realizēšanas, vārdu sakot, būt ava gardam, priekšpulkam cīņā par visas tautas brīvību.

Krievijas sociāldemokrātiem, lai veiktu šo uzdevum jau ne vienreiz vien bijis jākaro pret buržuāziskā liber lisma nekonsekvenci. Atgādināsim, piemēram, kā St~ ves kgs sāka savu no cenzūras brīvo darbību kā politic cīnītājs par Krievijas atbrīvošanu^11. Viņš sāka to priekšvārdu Vites „Iesniegumam'*, kur tika izvirzīts pr nīgi „šipovisks" (runājot tagadējo politisko iedalījum valodā) lozungs: „tiesības un valdonīgu zemsti". Sociāli demokrātijā parādīja, cik atpalicis, cik nejēdzīgs, ci reakcionārs ir šis lozungs, prasīja noteiktu un drošu demokrātisku programu, pati izvirzīja šādu programu kl nešķiramu savas partijas programas sastāvdaļu. Socialde-mokratijai bija jācīnās pret demokrātijās uzdevumu šauru izprašanu viņas pašas rindās, kad tā sauktie ekono-misti visādi noniecināja šos uzdevumus, sludināja „ekonomisku cīņu pret uzņēmējiem un pret valdību", neatlaidīgi uzstājās, ka nepieciešams sākt ar tiesību iekarošanu, turpināt ar politisku aģitāciju un tikai pēc tam pakāpeniski (stadiju teorija) pāriet uz politisko cīņu.

Tagad politiskā cīņa ir ārkārtīgi vērtusies plašumā, revolūcija pārņēmusi visu zemi, vismērenākie liberāļi kļuvuši par „galējiem", un var likties, ka tādas vēsturiskas izziņas no nesenās pagātnes, kādas mēs tikko minējām, ir nevietā, ka tām nevar būt nekāda sakara ar dzīvo, vētraino tagadni. Bet tas var likties tikai pirmajā acumirklī. Protams, tādi lozungi kā satversmes sapulce, vispārēju, tiešu un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesības ar aizklātu balsošanu (ko jau sen un agrāk par visiem izvirzījuši sociāldemokrāti savā partijas programā) kļuvuši par vispārēju ieguvumu, tos pieņēmis nelegālais žurnāls ,.Osvobožde-ņije", tie ietilpināti „Atbrīvošanas savienības" programā, kļuvuši par zemstiešu lozungiem, tos atkārto visādās balsīs legālā prese. Krievijas buržuāziskā demokrātismā progress pēdējos gados un mēnešos ir neapšaubāms. Buržuāziskā demokrātijā mācās no notikumiem, atmet primitivos lozungus (tādus kā Šipova lozungs: tiesības un valdonīgu zemsti), klibo nopakaļ revolūcijai. Bet viņa tieši klibo nopakaļ revolūcijai; veco pretrunu vietā starp viņas vārdiem un darbiem, starp demokrātismu principā un demokrātismu „realajā politikā", rodas jaunas pretrunas, jo revolūcijas augšana uzstāda arvien augstākas un augstākas prasības demokrātijai. Bet buržuāziskā demokrātijā, paaugstinādama savus lozungus, vienmēr paliek iepakaļ notikumiem, vienmēr velkas astē, vienmēr formulē šos lozungus par dažiem grādiem zemāk, nekā to prasa patiesi revolucionārā patiesa ciņa par patiesu brīvību.

Patiešām, ņemiet šo vispār atzīto lozungu, kas jau kļuvis populārs: satversmes sapulce, pamatojoties uz vispārējām utt. vēlēšanu tiesībām. Vai tas ir pieliekošs, raugoties no konsekventa demokrātismā viedokļa? Vai tas ir pietiekošs no pašreizējā momenta neatliekamo revolucionāro uzdevumu viedokļa? Uz abiem šiem jautājumiem nevar atbildēt citādi kā tikai negativi. Lai pārliecinātos par to, vajag tikai uzmanīgi iztirzāt mūsu partijas programu, kuru diemžēl nepietiekami bieži atceras, citē un izplata mūsu organizācijas. (Kā laimīgu izņēmumu, kas vērts, lai to plaši atdarinātu, atzīmēsim neseno mūsu partijas pro-gramas pārdrukāšanu Rīgas, Voroņežas un Maskavas komitejas lapiņās.) Mūsu programa arī nostāda degpunktā visas tautas satversmes sapulces lozungu (ar vārdiem: „visas tautas" mēs norunāsim īsuma dēļ apzīmēt vispārējas utt. vēlēšanu tiesības). Bet šis lozungs māsu programā slāv nevis vientuļš, bet tādā kontekstā, ar tādiem papildinājumiem un paskaidrojumiem, kas padara neiespējamu tā nepareizu iztulkošanu tiem cilvēkiem, kuri visnekonsek-ventāk cīnās par brīvību vai pat cīnās pret brīvību. Sis lozungs ir mūsu programā sakarā ar lozungiem: 1) cara patvaldības gāšana; 2) tās aizstāšana ar demokrātisku republiku; 3) demokrātiskās konstitūcijas nodrošināta tautas patvaldība, t. i., visas augstākās valsts varas koncentrēšana likumdošanas sapulces rokās, kas sastādīta no tautas pārstāvjiem un izveido vienu palalu.

Vai var šaubīties par to, ka visu šo lozungu atzīšana obligātā ikvienam konsekventam demokrātam? Taču vārds „demokrāts" gan pēc gramatiskās jēgas, gan pēc politiskās nozīmes, ko tam piešķīrusi visa Eiropas vēsture, nozīmē: tautas patvaldības piekritējs. Tātad ir smieklīgi runāt par demokrātismu un tai pašā laikā noliegt kaut vai vienu no šiem lozungiem. Bet galvenā pretruna starp buržuāzijas liekšanos aizstāvēt par katru cenu privātīpašumu un vēlē sanos izcīnīt brīvību ir tik dziļa, ka liberālās buržuāzijai pārstāvji, piekritēji nenovēršami iekļūst šajā smieklīgajā stāvoklī. Kā visiem zināms, Krievijā milzīgā ātrumā vei^ dojas ļoti plaša liberālā partija, pie kuras pieder gan ,,At brīvošanas savienība^1*, gan milzums zemstiešu, gan tāda avīzes kā „Naša Žizņ", „Naši Dņi“, „Sin Otečestva^11, „Rusļ skije Vedomosti" u. t. jpr., ult. Šai liberāli buržuāziskā partijai patīk, lai viņu sauktu par „konstitucionāli demo-j kratisku“ partiju. Turpretim īstenībā, kā redzams no ne-! legālā žurnālā „Osvoboždeņije" paziņojumiem un progra-mas, šī partija ir monarchistiska. Viņa nemaz negrib] republiku. Viņa negrib vienu palatu un ieved augšpala* tai netiešas un faktiski nevispārējas vēlēšanu tiesībasļ (dzīves vietas cenzs). Viņa nemaz negrib, lai visa augstākā valsts vara pārietu tautas rokās (kaut gan ārišķības dēļ i viņai ļoti patīk runāt par varas pāreju tautai!). Viņa ne-! grib patvaldības gāšanu, viņa grib tikai varas sadalīšanu starp 1) monarehiju, 2) augšpalātu (kur pārsvarā būs zemesīpašnieki un kapitālisti) un 3) apakšpalatu, kas . vienīgā liek celta uz demokrātiskiem pamatiem.

Tādējādi mūsu priekšā ir neapšaubāmais fakts, ka mūsu „demokrātiskā" buržuāzijā, pat tās visprogresīvākie, izglītotākie, tieši kapitalam vismazāk pakļautie pārstāvji velkas revolūcijai astē. Šī „demokrātiskā" partija baidās tautas patvaldības. Atkārtodama mūsu lozungu par visas tautas satversmes sapulci, viņa īstenībā pilnīgi sagroza šā lozunga jēgu un nozīmi, viņa apkrāpj tautu, lietodama šo lozungu, pareizāk sakot, ļaunprātīgi lietodama šo lozungu.

Kas ir „visas tautas satversmes" sapulce? Tā ir tāda sapulce, kas, pirmkārt, patiešām izteic tautas gribu; — tam vajadzīgas vispārējas ult. vēlēšanu tiesības un pilnīga priekšvēlēšanu aģitācijas brīvības garantija. Tā ir tāda sapulce, kurai, otrkārt, jxttiesi ir spēks un vara „nodibināt" valsts kārtību, kas nodrošina tautas patvaldību. Skaidrs kā skaidra diena, ka, ja nav šo divu nosacījumu, tad sapulce nevar būt ne patiesi visas tautas sapulce, ne patiesi satversmes sapulce. Bet mūsu liberālie buržuji, mūsu konsti-tucionalisti monarehisti (kas, zākādamies par tautu, dēvē sevi par demokrātiem) negrib neviena šā nosacījuma reālu nodrošināšanu! Viņi ne vien ne ar ko nenodrošina nedz pilnīgu priekšvēlēšanu aģitācijas brīvību, nedz patiesu spēka un varas pāreju satversmes sapulces rokās, — viņi, gluži pretēji, nodroSina viena un otra neiespējamību, jo viņi nodrošina monarchiju. Reālā vara un spēks paliek Nikolaja Asiņainā, rokās: tas nozīmē, ka niknākais lautas ienaidnieks, sasaukdams sapulci, „nodrošinās" brīvas vēlēšanas un visas tautas piedalīšanos tajās. Vai nav tiesa, cik tas ir demokrātiski? Tas nozīmē, ka satversmes sapulcei nekad nebūs un lai nekad nevajag būt (pēc liberālo buržuju domām) visam spēkam un visai varai; tai jāpaliek pilnīgi bez spēka un pilnīgi bez varas; tai vajag tikai salipt, vienoties, norunāt, sadegoties ar Nikolaju II, lai tas atvēl tai, sapulcei, daļiņu savas cara varas! Satversmes sapulce, kas ievēlēta vispārējā balsošanā, ne ar ko neatšķiras no apakšpalalas. Tātad satversmes sapulci, ko sasauc tautas gribas izteikšanai un realizēšanai, liberālā buržuāzijā nodomājusi tam, lai „nodibinātu" pār tautas gribu augšpalatas gribu un plus vēl monarchijas gribu, Nikolaja gribu.

Vai patiešām nav acīm redzams, ka, runājot, teicot runas, kliedzot par visas tautas satversmes sapulci, liberālo buržuju kungi, osvoboždenci, īstenībā gatavo pret tautu vērstu padomdevēju sapulci? Viņi grib tautu nevis atbrīvot, bet pakļaut tautu ar konstitūcijas palīdzību, pirmkārt, cara varai (monarchistiskais princips) un, olrkārt, organizētās lielburžuazijas varai (augšpalata).

Kas vēlas apstrīdēt šo secinājumu, tas lai mēģina apgalvot: 1) ka iespējams patiesi izteikt vēlēšanās tautas gribu, ja nav pilnīgas aģitācijas brīvības un ja nav faktiski iznīcinātas dažādas privilēģijas, kādas cara valdībai varētu būt šai aģitācijā; 2) ka pārstāvju sapulce, kuras rokās nav rcala spēka un varas, kas paliek cara rokās, īstenībā nav tikai padomdevēja sapulce. Apgalvot vai nu vienu, vai otru var tikai veikli šarlatani vai nelabojami muļķi. Vēsture neapgāžami pierāda, ka pārstāvniecības sapulce, kas pastāv blakus monarchistiskai varai, īstenībā, kamēr šī vara paliek monarchijas rokās, ir padomdevēja sapulce, kas monarcha gribu nepakļauj lautas gribai, bet vienīgi saskaņo tautas gribu ar monarcha gribu, t. i., dala varu starp monarchu un tautu, izkaulē jaunu kārtību, bet nevis nodibina to. Vēsture neapgāžami pierāda, ka par patiesi

brīvām vēlēšanām, par kaut cik pilnīgu visas tautas iepa<, zīstināšanu ar to nozīmi un raksturu nevar būt ne runa ja valdību, kas cīnās pret revolūciju, neaizstāj ar revc lucionaro pagaidu valdību. Ja mēs pat pieļausim uz brīd neticamo un neiespējamo, proti, ka cara valdība, kas no lēmusi sasaukt „satversmes" (lasi: padomdevēju) sapulc formāli nodrošinās aģitācijas brīvību, tad tomēr viņas re kās paliks visi tie gigantiskie labumi un priekšrocības aģi^ lacijā, kurus dod organizēta valsts vara: šos labumus ur priekšrocības pirmās tautas sapulces vēlēšanu aģitācijā izlietos 1as, kas ar visiem līdzekļiem ir žņaudzis tautu unļ kam tauta ar spēku sākusi raut laukā brīvību.

Vārdu sakot, mēs nonākam atkal pie tā paša secinājuma,! ko dabūjām arī pagājušajā reizē (,,Proļetarij“, 3. nr.)*, kadļ aplūkojām šo jautājumu no citas puses. Visas tautas sa-j tversmes sapulces lozungs pats par sevi, atsevišķi ņemts,] pašlaik ir monarchistiskās buržuāzijas lozungs, lozungs nolīgumam starp buržuāziju un cara valdību. Revolucionārās cīņas lozungs var būt vienīgi cara valdības gāšana un tās aizstāšana ar revolucionāro pagaidu valdību, kam jāsasauc visas tautas satversmes sapulce. Lai Krievijas proletariats šai ziņā nelolo ilūzijas: vispārēja satraukuma atmosfērā viņš tiek krāpts, izlietojot viņa paša lozungus. Ja izrādīsies, ka mums nav pa spēkam likt pretim bruņotajam valdības spēkam bruņotas tautas spēku, ja cara valdība netiks sakauta pilnīgi un aizstāta ar revolucionāro pagaidu valdību, — tad ikviena pārstāvniecības sapulce, vienalga kādus visas tautas un satversmes sapulces titulus tai dotu, īstenībā izrādīsies lielburžuazijas pārstāvju sapulce, lai nolīgtu ar caru par varas sadalīšanu savā starpā.

Jo vairāk tuvojas izšķirošam atrisinājumam tautas cīņa pret caru, jo ticamāks kļūst tas, ka drīz tiks realizēta prasība sasaukt tautas pārstāvjus, toties stingrāk revolucionārajam proletariātam jāuzmana „demokrātiskā" buržuāzijā. Jo drīzāk mēs iekarosim brīvību, toties drīzāk šis proletariāta sabiedrotais pārvērtīsies par tā ienaidnieku. Un šās pārvērtības notušēšanu veicinās, pirmkārt, buržuāzijas šķietami demokrātisko lozungu neskaidrība, nepilnī-gums un nenoteiktība un, otrkārt, tiekšanās padarīt pro-

Sk. 5ā sējuma 450.—452. Ipp. Red.

letariata lozungus par frāzi, aizslāt brīvības un revolūcijas reālās garantijas ar solījumiem vārdos. No strādniekiem tagad tiek prasīta desmitkārt lielāka uzmanība un modra „demokrātu" vērošana. Vārdi: „visas tautas satversmes sapulce" izrādīsies tukši vārdi, ja šī sapulce nespēs vēlēšanu un vēlēšanu aģitācijas reālo apstākļu dēļ izteikt tautas gribu, ja tai nebūs pa spēkam patstāvīgi nodibināt jauno kārtību. Smaguma centrs tagad pārvirzās no jautājuma par visas tautas satversmes sapulces sasaukšanu uz jautājumu par šās sasaukšanas paņēmieniem. Mēs atrodamies izšķirošu notikumu priekšvakarā. Neuzticoties vispārdemokratiskiem lozungiem, proletariātam jānostāda tiem pretim savi paša proletāriski demokrātiskie lozungi visā to pilnībā. Tikai spēks, ko vada šie lozungi, var īstenībā nodrošināt pilnīgu revolūcijas uzvaru.

,.Proļetarii", i. nr., 1905. u. 17. (4.J jum/n

Iespiests pēc avīzes „Prolelaril" teksta

BURŽUĀZISKĀS NODEVĪBAS PIRMIE SOĻI

Ženevā, trešdien 21. (8.) jūnijā.

Telegrāfs vakar atnesa vēsti, ka pirmdien zemstu dele-gaciju pieņēmis Nikolajs II, kas, atbildot uz kņaza Sergeja Trubeckoja un Fjodorova kga runām, noteikti apstiprinājis savu solījumu sasaukt tautas pārstāvjus.

Lai pareizi novērtētu šā „notikuma" nozīmi, vispirms jāatgādina daži lakti, kas paziņoti ārzemju presē.

24. un 25. maijā pēc vecā stila Maskavā notika zemstu un pilsētu pārstāvju trīs sapulces, kurās bija ap 300 dalībnieku. Mūsu rīcībā esošajā litografētajā caram iesniedzamās policijas un rezolūcijas tekstā, ko viņi pieņēmuši un kas atsūtīts no Krievijas, nav norādījumu par delegātu skaitu, tur minēts tikai tas, ka Apspriedē piedalījušies ne vien zemstu un pilsētu domnieki, bet arī pilsētu galvas un muižniecības maršali. Muižnieku zemes īpašuma un pilsētas kapitala pārstāvji apsprieda Krievijas politiskos likteņus. Debates, ziņo ārzemju korespondenti, bijušas ļoti karstas. Liela ietekme bijusi Sipova partijai, — kas ir mērena, bagāta ar galma sakariem. Visradikālākie bijuši provinciāļi, vismērenākie — pcterburdzieši; „centru" veidojuši maskavieši. Apsprieduši katru peticijas vārdu, par kuru galu galā balsojusi arī Pēterburga. Peticija ir iznākusi patriotiska un uzticami pavalslnieciska. „Vienīgi kvēlas tēvijas mīlestības vadīti", cienījamie buržuji atliek sāņus „visas ķildas un visas izšķirības, kas viņus šķir", un griežas pie cara. Viņi norāda uz „lielajām briesmām Krievijai un pašam tronim", kas draud ne tik daudz no ārienes, kā no „iekšēja brāļu kara". (Tiesa, Krievija likta pirms „troņa", mūsu patrioti vispirms griezušies pie troņa, tikai draudēdami — privāti un pašlepns — griezties pie tautas.)

Ivā jau parasts, petīcija pilna ar kroņa meliem, tā novel vainu uz cara padomniekiem, uz to, ka tiek sagrozīti cara priekšraksti un norādījumi, kas novedis pie policejiskās varas pastiprināšanās, pie „taisnības balss“ apslāpēšanas, kura kāpj līdz tronim, utt. Secinājums — lūgums, „kamēr nav par vēlu“, „bez kavēšanās sasaukt tautas pārstāvjus, kuri šai nolūkā ievēlējami vienlīdzīgi un bez izšķirības visiem pavalstniekiem^1*. Tautas pārstāvjiem „saskaņā*" ar caru jāizlemj jautājums par karu vai mieru un „jānodibina (arī saskaņā ar caru) atjaunināta valsts iekārta**. Tādējādi peticijā nav nedz noteiktas prasības pēc „konstitucionāli demokrātiskās** partijas it kā pieņemtām vispārēju, tiešu un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesībām ar aizklātu balsu nodošanu (tieša un aizklāta balsošana pilnīgi izlaista un, protams, ne jau nejauši), — nedz prasības pēc kaut jebkādām vēlēšanu brīvības garantijām. Peticijas autori žēlabaini saka: „Personas un sabiedrības apspiešana, vārda apspiešana un visāda patvaļa vairojas un aug“, bet nekādus līdzekļus pret to neizvirza. „Saskaņā** ar caru aug patvaļa, — saskaņā ar caru lai „atjauninās** valsts iekārta... Buržuāzijas pārstāvji stingri turas pie teorijas par „vienošanos**, protams, ne jau par tautas, bet par buržuāzijas vienošanos ar tautas apspiedējiem.

Apspriede ievēlējusi peticijas iesniegšanai caram delegāciju: Heidena, Golovina, Petrunkeviča, G. un N. Ļvova, Pēteri un Paviļu Dolgorukija, Kovaļevska, Novosiļceva, Rodičeva. Sachovskoja un Serg. Trubeckoja kungu. No Pēterburgas pievienojušies vēlāk, pieņemšanā pie Nikolaja II, Korfa, Ņikitina un Fjodorova kgs.

Pēc tam šī pati apspriede pieņēmusi šādu rezolūcija, par kuru ārzemju avīzes neziņo, bet kura reproducēta krievu lapiņā:

„Zemstu un pilsētu darbinieku apvienoto grupu apspriede, neraugoties uz ieskatu dažādību atsevišķos politiskos jautājumos, kopīgi pārliecināta, ka Krievijas tagadējā smagā iekšējā un ārējā stāvokļa pats galvenais iemesls ir līdz šim laikam neatceltā prikazu iekārta, kas noliedz personas un sabiedrības brīvību, nomāc tautas pašapziņu un tautas pašdarbību, atbīda iedzīvotājus no piedalīšanās valsts dzīvē un rada ne ar ko neaprobežotu neatbildīgās administrācijas patvaļu, kas kļūst arvien stiprāka, ka šī iekārta, kas daudzus gadus nesusi mūsu iekšējā dzīvē varmācību, melus un sairumu, šobrīd liktenīgā veidā novedusi pie lielām ārējām briesmām, ievelkot valsti posta pilnā karā, radot un atbalstot tā gaitā savstarpēju naidu un novedot mūsu zemi līdz

daudzām sakāvēm, kas beigušās ar Krievijas vēsturē vēl nepiedzīvotu mūsu jūras spēku iznicināšanu, uzskatot, ka turpmākā šās iekārta pastāvēšana apdraud ne vien lautas iekšējo mieru, kārtību un labklā-jību, bet arī troņa stiprumu, Krievijas nedalāmību un ārējo drošību, — J atzīst, ka zemes glābšanai pilnīgi nepieciešams:

1. — Neatliekami sasaukt brīvi ievēlētu visas tautas pārstāvniecību lai kopīgi ar monarehu izlemtu jautājumu par karu un mieru un nodibinātu valsts tiesisko kārtību;

2. — Nekavējoties atcelt likumus, iestādes, lēmumus un rīkojumus,! kas ir pretrunā ar personas, vārda, preses, savienību un sapulču brīvi-, bas principiem, un pasludināt politisko amnestiju;

3. — Nekavējoties atjaunināt administrācijas sastāvu, pieaicinot] centrālās pārvaldes vadīšanā personas, kas patiesi uzLicīgas valsts pār-1 veidošanas darbam un iedveš sabiedrībai uzticību".

Kādā atliecībā šī rezolūcija ir ar peliciju un ar delega- ļ cijas uzdevumiem, t. i., vai delegācijā ir apņēmusies paziņot rezolūcijas saturu vai iesniegt to kopā ar peticiju, tas nav zināms. Varbūt peticija ir oficiāls dokuments ,,tronim“, bet rezolūcija — neoficiāls dokuments „tautai"?

Par apspriedes debašu raksturu franču avīzes ,,Le Maliņ"128 korespondents Gastons Lerū kgs ziņo, ka paši „progresivākie" delegāti, provinces zemstieši, aizstāvējuši divpakāpju vēlēšanas, baidīdamies, ka tiešās vēlēšanās viņus nomākšot „pilsētas" (acīm redzot viņi baidījušies no tā, ka, pastāvot tiešām vēlēšanām, netiks pilnīgi nodrošinātas muižnieku privilēģijas pār zemniecību). „Frankfurtes Avīzes" korespondents rakstīja:

„Krievijas zemste kā politiska partija sadalās trīs frakcijās: „liberālais zemstu vairākums (vadonis — grafs Hei-dens), mēreni liberālais nacionālistiski slavofiliskais zemstu mazākums ar Sipova kgu priekšgalā un radikālo zemstiešu konstitucionalistu grupa. Raksturīgi, ka, delegatus vēlējot, ievēlēja tieši „feodālos" pārstāvjus. Mērenie gribēja, lai viņu cienīgi pārstāvji cara priekšā būtu godājamu vecu ģimeņu personas. Turpretim radikāļi, kas neloloja nekādas ilūzijas par peticijas rezultātiem, gribēja, lai veco ģimeņu pārstāvji paši savām acīm pārliecinātos par to, ka valdība labprātīgi neatdos ne pēdu".

Struves kga izslavētās „konstitucionāli demokrātiskās" (lasi: monarehistiskās) partijas nenoteiktās organizācijas ērtības nekavējās parādīties īstenībā ļoti drīz. Izlīgšanām un veikalnieciskumam, laipošanai un viltībām spēcīga un stingra partijas organizācija nav ērta. Lai ietilpst „partijā" gan „Atbrīvošanas savienība" (varbūt tā ari ir „radikāļu grupa", par kuru rakstīja „Frankfurtes Avīzes" korespondents) — gan „zemstu frakcija" (t. i., tiklab Heidena piekritēji, kā ari Šipova piekritēji, no kura Struves kgs tagad oficiāli cenšas atkratīties?). Bet zemstu frakcijā ietilpst ir Heidena piekritēji, ir šipovieši, ir... „radikāļi". Lai izprot, kas var! Viņi visi sapulcējušies aiz karstas mīlestības uz tēviju un uz buržuāzijas privilēģijām, pamatojoties uz vienošanās teoriju, ko mēs ne vienreiz vien jau esam izskaidrojuši avīzē „Proļetarij" un kas skaidri redzama tiklab „petīcijā", kā. arī „rezolūcijā".

Rezolūcijai laikam gan vajadzēja apmierināt „ideālās" radikāļu prasības. Bet peticijai „mēreno" delegātu iztulkojumā — kalpot malerialam nolīgumam ar carismu. No neinformētā pūļa ļoti rūpīgi slēpa gan apspriedes sadalīšanos frakcijās, gan delegācijās pilnvaras, gan nolīguma noteikumus, gan zemsliešu turpmākos nodomus. „Tautai", kuras vārdā buržuju kgi kaulējas ar carismu, nav jāzina „konstitucionāli demokrātiskās partijas" augstā politika! Buržuju kgi pārrunās ar caru par vārda apspiešanu, par taisnības balss nožņaugšanu, par tautas pārstāvjiem, par Krieviju, kas „saliedējusies ap vienoto tautas karogu" utt., — bet tautai nemaz nevajag zināt visu taisnību par liberāļu un „osvoboždencu" kaulēšanās politiku ... Jā, jā, ne velti Struves kgs nesen pārmeta žurnālā ,,Osvo-boždeņije" „galējām partijām" (t. i., it īpaši sociāldemokrātiem) pārmērīgu pieķeršanos šaurai, sazvērnieciskai, jakobiniskai „konspirācijai". Mēs, sociāldemokrāti, konspirējamies no cara un cara okšķeriem, rūpēdamies tai pašā laikā par to, lai tauta visu zinātu par mūsu partiju, par niansēm tās iekšienē, par tās programas un taktikas attīstību, pat par to, ko teicis viens vai otrs partijas kongresa delegāts šai kongresā. Izglītotie buržuju kgi, osvoboždenci, konspirējas... no tautas, kas precizi neko nezina par izdaudzināto „konstitucionāli demokrātisko" partiju, bet toties viņi ir vaļsirdīgi ar caru un cara okšķeriem. Nu, vai tad viņi nav demokrāti?

Par ko vaļsirdīgi runājuši zemsliešu delegāti ar galma bandu, kas nevēlējās laist viņus pie cara, to mēs nezinām. Bet viņi bija vaļsirdīgi un sarunājās ilgi. Ārzemju avīzes kāri ķēra vēstis par katru delegātu kgu „augstās politikas"

soli. Pēterburgā, 9. jūnijā (27. maijā). Zemstiešu delegācijā vispirms apmeklē iekšlietu ministru Buligina kgu, lai sūdzētos par Trepovu. — 10. jūnijā (28. maijā). Ruligins paziņojis delegācijai, ka cars to nepieņems, un devis padomu braukt projām no Pēterburgas. — 12. jūnijā (30. maijā) Uzskata par ticamu, ka cars pieņems delegāciju. Hj 15. (2.) jūnijā. Gastona Lerū kga specialtelegrama avīze ,,Le Matin": „Zemstiešu delegāti pieņēma tos noteikumu par audienci pie ķeizara, kurus viņiem uzstādīja galma ministrija. Pēc tam barons Frederikss šovakar devās uz Carskoje Selo, lai uzzinātu no cara, vai tas nolēmis pieņemt dcputaciju".

Vai jūs to dzirdat, Krievijas strādnieki un zemnieki? Lūk, kā rīkojas „demokrāti" „osvoboždenci", sazvērniecis-kuma ienaidnieki, konspirācijas nīdēji! Viņi rīko sazvērestības ar viņa policejiskās majestātes galma ministriju, viņi konspirējas pret tautu kopā ar spiegiem. Vēlēdamies būt „lautas" pārstāvji, viņi pieņem spiegu uzstādītos noteikumus par lo, kā jārunā ar cariem par „tautas" vajadzībām!

Lūk, kā rīkojas bagātie, neatkarīgie, izglītotie, liberālie, „karstas tēvijas mīlestības vadītie" ļaudis. Tas ir kas cits nekā rupjais, tumšais, no katra rīkotāja atkarīgais strādnieku pūlis, kas tieši un atklāti drāžas pie cara kopā ar kaut kādu pārdrošu popu, neaprunādamies pat ar ietekmīgiem spiegiem par noteikumiem, kādi jāievēro, sarunājoties ar caru. Vai var pieļaut republiku vai arī kaut vai tiešas vēlēšanas un vienpalatas sistēmu, ja ir šāda politiski neizglītota tautas masa? Politiski izglītotie ļaudis zina ceļus un saprot, ka vispirms jāiet pa sētas durvīm pie spiegiem, — varbūt pat jāapspriežas ar tiem, kas un kādā stilā jāsaka, griežoties pie cara, — lūk, tad nu gan „taisnības balss" patiešām „kāps līdz tronim".

Par ko salīguši „tautas", ar atļauju teikt, „pārstāvji" ar cara spiegiem, to mēs nezinām. Mēs zinām no lelegra-mām, ka delegācijās pieņemšanā „garu runu" teicis kņazs S. Trubeckojs, kurš veselu pusstundu stāstījis caram par grūto Krievijas stāvokli un apstākļiem, kas spieduši zem-stiešus griezties tieši (un nevis caur spiegiem?) pie cara. Runa atstājusi dziļu iespaidu uz caru. Fjodorova kgs runājis Pēterburgas pārstāvju vārdā. Cars atbildējis ar garu runu. Viņš izteicis nožēlošanu sakarā ar milzīgajiem upuriem, ko prasījis karš, viņš sūrojies par pēdējo sakāvi uz jūras. Viņš beidzis ar vārdiem: „Pateicos jums, kungi, par jūsu izteiktajām jūtām“ (laikam gan labas bijušas šīs „demokrātā “ Trubeckoja jūtas, par kuru izteikšanu viņš apspriedās ar spiegiem!). „Es lien, ka jums ir vēlēšanās strādāt kopā ar mani“ (cars tic liberālajai buržuāzijai; liberālā buržuāzijā tic caram; roka roku mazgā), „dibinot jaunu valsts iekārtu, kas pamatota uz jauniem principiem. Mana vēlēšanās sasaukt tautas sapulci" (kad? vai ievēlētu pārstāvju sapulci? kādā veidā un kā ievēlētu? — tas nav zināms. Trubeckoja kgs acīm redzot noslēpis dievinātajam monareham apspriedes „rezolūciju". Laikam gan spiegi devuši padomu nerunāt ar caru par šo tematu!) „ir nelokāma. Es domāju par to katru dienu. Mana griba liks izpildīta. Jūs šodien pat varat to paziņot pilsētu un sādžu iedzīvotājiem. Jūs palīdzēsit man šai jaunajā lielā. Tautas sapulce atjaunos vienību starp Krieviju un tās ķeizaru" (starp Trubeckojiem un Fjodoroviem — un ķeizaru?). „Tā būs pamats kārtībai, kas balstīsies uz krieviskiem tautas pamatiem". Delegātiem audiencē radies — stāsta oficiālā telegrama — lielisks iespaids. Cars arī izskatījies apmierināts ...

Bet tas taču izklausās pēc patiesības! Apmierināts ir cars, apmierināti ir liberālie buržuji. Viņi gatavi noslēgt drošu mieru viens ar otru. Apmierināta ir patvaldība un policija (patiesi krieviskie tautas pamati). Apmierināts ir naudas maiss (ar to kopš šā brīža pastāvīgi un regulāri apspriedīsies).

Bet vai apmierināti būs strādnieki un zemnieki, kuru intereses iztirgo buržuāziskie nodevēji?

.,1‘rofelarij5. nr.. 1<J0S. p. Iespiests pēc avīzes ..Pro/elan'/“

26. (13.) jūnijā teksta

„REVOLUCIONĀRI" BALTOS CIMDOS

Piektdien, 23. (10.) jūnijā.

Ārzemju avīzes dod jau zināmu novērtējumu zemstu delegācijās audiencei pie cara. Buržuāziskā prese kā jau^1' parasts ir sulainiskuma pilna, sajūsminoties par cara piekāpību un zemsticšu prātīgumu, kaut gan tomēr pavīd zināmas šaubas par to solījumu nopietnību, kuri doti tik nenoteiktā veidā. Sociālistiskās avīzes paziņo tieši un noteikti, ka šī pieņemšana ir komēdija.

Patvaldībai ir izdevīgi iegūt laiku un vazāt aiz deguna liberālo buržuāziju. No vienas puses, diktatoriskas pilnvaras Trepovam. No otras puses, neko neizteicošie un bezvērtīgie solījumi liberāļiem, lai radītu jaunu svārstīšanos viņu rindās, kas jau tā ir svārstīgas. Patvaldnieciskās valdības taktika nav muļķīga. Liberāļi spēlē lojalitāti, mērenību un biklumu. Patiešām, kāpēc gan valdībai neizmantot viņu muļķību un viņu gļēvumu? „Ja karš, tad jārīkojas kā karā“. Nav neviena kara bez kara viltībām. Un, ja „ienaidnieks" (liberālā buržuāzijā) ir ne īsti ienaidnieks, ne īsti vientiesīgs draugs, — tad kāpēc gan nevazāt viņu aiz deguna?

Gastons Lerū kgs, par kuru mēs jau runājām ievadrakstā, ziņo par deputacijas pieņemšanu šādus sīkumus, ne jau visai ticamus, bet katrā ziņā raksturīgus un zīmīgus. „Barons Frederikss, galma ministrs, teica deputātiem, kaut arī viņš ļoti vēloties, viņam esot grūti panākt, lai ķeizars pieņemtu Petrunkeviča kgu, kuram, kā runājot, esot revolucionāri sakari. Ministram atbildēja, ka Austrijas ķeizaram par ministru bijis Andraši, kaut gan tas kādreiz ticis notiesāts. Šis arguments novērsa pēdējos šķēršļus, un visi deputāti tika pieņemti."

Arguments ir labs. Rietumeiropas buržuāzijā sākumā tomēr cīnījās pa īstam, bija šad tad pat republikāniskā, tās vadoņus „notiesāja" — notiesāja par valsts noziegumiem, t. i., ne tikai par revolucionāriem sakariem, bet par īstu revolucionāru darbību. Pēc tam, daudzus gadus, dažreiz gadu desmitus vēlāk, šie buržuji pilnīgi samierinājās ar viskroplāko un visapcirptāko konstitūciju ne tikai bez republikas, bet arī bez vispārējām vēlēšanu tiesībām, bez īstas politiskas brīvības. Liberālie buržuji galīgi samierinājās ar „troni" un ar policiju, paši nostājās pie varas un zvēriski apspieda un pastāvīgi apspiež ikvienu strādnieku tiekšanos uz brīvību un uz sociālām reformām.

Krievijas liberālā buržuāzijā grib savienot patīkamo ar derīgo: patīkami, ka tevi uzskata par cilvēku ar „revolucionāriem sakariem", — derīgi ir, ja esi spējīgs nosēsties ministra krēslā pie ķeizara Nikolaja Asiņainā. Krievijas liberālajiem buržujiem nemaz negribas riskēt, ka tos „notiesā" par valsts noziegumiem. Viņi labāk gribētu tieši pārlēkt uz tiem laikiem, kad bijušie revolucionāri, tādi kā Andraši, kļūst par kārtības partijas ministriem! Grafs Andraši 1848. g. piedalījās revolucionārajā kustībā tik enerģiski, ka pēc revolūcijas apspiešanas viņam piesprieda nāves sodu un viņš tika aizmuguriski (in effigie) pakārts. Viņš pēc tam dzīvoja kā emigrants Francijā un Anglijā un tikai pēc 1857. gada amnestijas atgriezās Ungārijā. Tad sākās viņa „ministra" karjera. Krievijas liberāļiem nepatīk revolūcija, viņi no tās baidās, viņi, kas nav bijuši revolucionāri, grib, lai tos uzreiz daudzinātu par bijušiem revolucionāriem! Viņiem gribas uzreiz pārlēkt no 1847. uz 1857. gadu! Viņiem gribas uzreiz salīgt ar caru par tādu konstitūciju, kādas ir bijušas Eiropā reakcijas ārprātīgās trakošanas laikos pēc 1848. gada revolūcijas sakāves.

Jā, jā, Andraši piemērs ir izraudzīts lieliski. Kā saule mazā ūdens pilienā, tā šajā Andraši salīdzinājumā ar Petrunkeviču atspoguļojas paralēlē starp savā laikā revolucionāro un republikānisko buržuāzisko Eiropas demokrātiju, — un monarchistisko konslitucionalistisko (pat pēc 1905. gada 9. janvara) buržuāzisko Krievijas „demokrātiju". Eiropas buržuji sākumā kāvās uz barikādēm par republiku, pēc tam dzīvoja trimdā, beidzot kļuva neuzticīgi brīvībai, nodeva revolūciju un gāja kalpot konstitu-

41 8. sēj.

cionaliem monarchiem. Krievijas buržuji grib „mācīties no vēstures^115^1 un „samazināt attīstības stadiju skaitu**: viņi grib uzreiz nodot revolūciju, uzreiz kļūt neuzticīgi brīvībai, lntimās sarunās viņi viens otram atkārto Kristus vārdui Judasam: ko dari, to dari drīzāk!

„Kad deputātus ieveda tajā pils istabā, kurā vajadzēja! iznākt caram, — turpina Gastons Lerū kgs, — piepeši pamanīja, ka revolucionārām Petrunkevičam nav baltu,] cimdu. Leibgvardes pulkvedis Putjatins nekavējoties no-| vilka savus un steigšus iedeva tos revolucionārām Petrunkevičam**.

Sākusies pieņemšana. Kņazs Trubeckojs teicis savu runu. Pēc Gastona Lerū kga atstāstījuma, viņš sācis ar pateicību par to, ka caram „labpaticies viņus pieņemt, pierādot ar to viņiem savu uzticību**. Kņazs Trubeckojs apgalvojis (vai ne visas „konstitucionāli demokrātiskās** jeb „osvoboždencu** partijas vārdā?), ka „mēs esam kārtības un miera ļaudis**, ka „caru piekrāpuši** viņa padomnieki. Pati „drosmīgākā** vieta viņu runā bijusi tā, ka pārstāvju sapulce pēc kārtām, kā projektē Buligins, „nav pieļau-jama“... kāpēc gan, kā jūs domājat?... tāpēc, ka „jūs, jūsu majestāte, esat nevis muižnieku, tirgotāju un zemnieku cars, bet visas Krievijas cars**. „Pārstāvniecībai jāietver visa tauta bez izņēmuma**. Par zemstes apspriedes rezolūciju, ko mēs esam iespieduši ievadrakstā^115, ne skaņas, kā jau bija sagaidāms.

Fjodorova kgs runājis savā runā par financialo pusi, kāda ir... „revolūcijai baltos cimdos**. Valsts budžets pēc kara palielināšoties par 300—400 miljoniem, būšot vajadzīgs „milzīgs progresa un civilizācijās darbs**, — bet tam vajadzīga „sabiedrības neatkarība** un „visu no tautas nākušo talantīgo ļaužu aicinājums dzīvē** (kuru izraudzīšanu kontrolēs Trepovs?).

Cara atbilde ir zināma. „Pabeidzis savu runu — telegrafē Gastons Lerū kgs — cars ļoti laipni sarunājās ar katru deputātu. Viņš nonāca pat tiktāl, ka vaicāja slavenajam revolucionārām (Petrunkevičam), vai viņš neesot muižniecības maršals. Tas atbildēja, ka neesot. Tad cars izteica cerību, ka pienāks diena, kad viņš kļūs par muižniecības maršalu,

un pēc tam pievērsās citam deputātam. Kad cars izgāja no istabas, deputātus aizveda kādā tālākā pils istabā, kur viņiem piedāvāja brokastis, pēc viņu domām kādu 75 kapeiku vērtībā. Lai nu britu kā būdams, deputāti bija apmierināti ar notikušo". (Ja uzreiz ne par ministru, bet par muižniecības maršalu tomēr pasolīja iecelt! Arī Andraši taču droši vien sāka no kaut kā muižniecības maršalam līdzīga!) „Viņi jau bija sākuši sūtīt uz visām malām neskaitāmas telegramas" (par tematu, ka tagad uzticība starp caru un „tautu" ir atjaunota?), „kad viņiem paziņoja cara atbildes olicialo tekstu. Liels bija viņu izbrīns, kad viņi tur neatrada vienīgo svarīgo l'razi, kas, likās, solīja jel kaut ko. Izrādījās, ka frāze: „Mana cara griba sasaukt tautas pārstāvjus ir nelokāma" izteikta tā: „Mana cara griba ir nelokāma". Deputāti tūdaļ aizsūtīja atpakaļ šo olicialo tekstu, kuru viņi nevarēja pieņemt. Šodien zināmā mērā nepacietīgi viņi gaidīja, ka viņiem atsūtīs to tekstu, kurā ietilptu vārdi, ko viņi visi bija dzirdējuši. Viens no deputātiem šovakar teica man (G. Lerū kga telegrama datēta ar 20. (7.) juniju) sakarā ar šo dīvaino vārdu aizstāšanu: tā jau vairs nav patvaldība, bet kaut kāda triku taisīšana".

Nav slikti teikts vai arī nav slikti izdomāts, ja Lerū kgs visu to ir izdomājis. Triku taisīšana te katrā gadījumā ir, pat tad ja solījums sasaukt tautas pārstāvjus ietilpināts oficiālajā runas tekstā. Balti cimdi un turklāt balti sulaiņa cimdi ir Petrunkeviču un Rodičevu kgu politiskā akta īstā emblema. Viņi paši sāka ar triku taisīšanu ne tikai ar to, ka vienojās par audiences noteikumiem, bet arī ar to, ka slēpa kabatā savu rezolūciju un savas patiesās vēlēšanās, runāja nepieklājīgas lietas par cara krāpšanu ult., u. tml. Viņiem tagad nav tiesības žēloties par to, ka uz triku taisīšanu viņiem atbildēts ar triku taisīšanu. Jo solījums sasaukt tautas pārstāvjus itin neko nenozīmē un itin neko nedod, atstājot pilnīgu brīvību gan Buligina, gan Trepova „konstitūcijai" un visādiem novilcinājumiem. Viss paliek pa vecam, — tikai liberāli, piemuļķoti kā puikas, apkaunoti ar muižniecības maršala nosaukuma apsolīšanu, ir pakalpojuši patvaldībai, izsūtīdami telegramas par „uzticību" un ar tādiem ziņojumiem par pieņemšanu, kādu sniedza, piem., Ņikitina kgs Pēterburgas domē.

31*

Mums negribētos uzņemties Kasandras^120 lomu. Negrb bētos pareģot smieklīgu un apkaunojošu Krievijas revolūcijas iznākumu. Bet mums ir pienākums tieši un atklStli teikt strādniekiem, teikt visai tautai: lieta iet uz šādu] iznākumu. Konstitucionālā šķietami demokrātiskā partija| un visi šie osvoboždencu kungi ved lietu tieši uz šādu nevis uz citādu iznākumu. Lai jūs nepieviļ radikāli osvc boždencisko runu un zemstu rezolūciju troksnis un zva šana. Tās ir izkrāsotas kulises „tautai*1, bet aiz kulisē! notiek rosīga tirgošanās. Liberālā buržuāzijā prot sadalīt^ lomas: radikālu pļāpu — uz banketiem un uz sapulcē! rūdītu veikalnieku — uz „augsnes sagatavošanu** galmaj bandas vidū. Bet, tā kā visa vara tāpat kā agrāk un nemaz neapcirpta paliek patvaldības rokās, tad nenovēršami I iznākums no šādas lielu gaitas ir „konstitūcija**, kas simtreiz vairāk līdzinās Buligina nekā osvoboždencu konstitūcijai.

Krievijas revolūcijas liktenis tagad atkarīgs no proletariāta. Tikai viņš var darīt galu šim tirgum. Tikai viņš ar jaunu varonīgu piepūli var pacelt masas, saskaldīt svārstīgo armiju, pievilkt savā pusē zemniecību un ar bruņotu roku iegūt brīvību visai tautai, nesaudzīgi sadragājot brīvības ienaidniekus un aizsviežot sāņus savtīgos un svārstīgos buržuāziskos brīvības zvaniķus.

„Proļetarij5. nr., 1905. g. 46. (13.) jūnijā

Iespiests pēc avīzes Proļetarij"

teksta

ATKLATA VĒSTULĒ AVĪZES „LEIPZIGEK VOLKSZEITUNG“ REDAKCIJAI^180

Godājamie biedri 1

„Leipziger Volkszeitung“[116] 135. numurā b. K. Kautskis raksta par šķelšanos Krievijas sociāldemokrātijā. Mēs esam spiesti lūgt jūs iespiest mūsu atbildi uz Kautska uzbrukumiem, kā arī atļaut mums atspēkot faktiskās nepareizības, kādas ir minētajā rakstā. Mēs izteiksimies cik vien iespējams īsi.

Kautskis saka: „Tikko pabeigtā krievu kongresa rezolūciju vācu izdevums parādījies ārkārtīgi nepiemērotā momentā", rezolūcijas „dos lasītāju vairākumam pilnīgi aplamu priekšstatu par attiecībām Krievijas sociāldemokrātijā". Kautskis iet tiktāl, ka ieteic vācu biedriem neizplatīt šīs rezolūcijas.

Mēs atļausimies pret to iebilst, ka nekas nevar dot vācu biedriem tik pareizu ainu par attiecībām Krievijas sociāldemokrātijā kā KSDSP 111 kongresa oriģinal-rezolucijas, kā arī jauniskriešu sarīkotās „konferences" rezolūcijas.

Mēs paziņojam, ka Kautskis izdara lielu kļūdu, rakstīdams par lietām, par kurām viņš labākajā gadījumā zina tikai pēc baumām, un ka viņa notēlotā attiecību aina, kādas pastāv Krievijas sociāldemokrātijā, ir visai sagrozīta. Tā, piemēram, taisni jāsmejas, kad Kautskis izteic pieņēmumu, ka (KSDSP III kongresa) „rezolūcijas tagadējā momentā varbūt jau zaudējušas savu nozīmi pal tām pašām personām, kas tās sastādījušas**1. Starp mums un jauniskriešiein notiek tagad un ir notikušas pēdējo 2—3 mēnešu laikā pietiekoši daudz sarunu par apvienošanos, bet līdz šim šo sarunu rezultāts ir līdzīgs nullei.

Mēs enerģiski protestējam pret mēģinājumu apslāpēt mūsu balsi Vācijas sociāldemokrātiskajā presē ar tik rupju, mechanisku un nedzirdētu paņēmienu kā brošūras boikotu, kurā ietilpst tikai KSDSP III kongresa rezolūciju tulkojums un kura parādījās partijai piederošās Vācijas SDSP Minchenes izdevniecības (G. Pirks un Ko) izdevumā. Kautskim nav nekādu tiesību runāt par savu objektivitāti. Viņš vienmēr ir bijis neobjektivs tagadējā cīņā Krievijas sociāldemokrātijas iekšienē. Uz to, protams, viņam bija pilnīga tiesība. Bet tam, kas ir neobjektivs, labāk pārāk daudz nerunāt par objektivitāti, citādi viņu apvainos liekulībā.

Kautskis attēlo visas KSDSP III kongresa rezolūcijas kā „Ļeņina un viņa draugu uzbrukumus P|cchanovam un viņa draugiem”. Trīs mazas piezīmes par to. Pirmkārt, no 17 rezolūcijām tikai četras tieši vai netieši skar mūsu pretiniekus KSDSP iekšienē. Otrkārt, P]ccha-novs tagad ir izstājies no ,,Iskras“ redakcijas (skaties „īskras” 101. nr-u). Tas rāda, cik maz Kautskis saprot mūsu attiecības. Treškārt, mēs lūdzam vācu biedrus padomāt par iespaidu, kādu uz Krievijas sociāldemokrātiem atstās tas, ka b. Kautskis, kam ir tāda autoritāte, mēģina kompromitēt visa partijas kongresa darbu ar šādiem „attēlojumiem”: „Ļeņina un viņa draugu uzbrukumi”? Ko sāktu domāt Vācijā par cilvēkiem, kas atjautos attēlot, teiksim, partijas Drezdenes kongresa darbu (neizlasot protokolus) tā: Kautska un tā draugu uzbrukumi. ..?

Viens brīdinājuma vārds visiem Vācijas sociāldemokrātiem: Biedri! Ja jūs patiesi uzskatāt KSDSP par brāļu partiju, tad neticiet nevienam vārdam no tā, ko stāsta jums tā sauktie objektīvie vācieši par mūsu šķelšanos.

Avīze „Lcipziger Volkszeitung“ ir drukas kļūda: „neieredzēja”.

Prasiet tikai dokumentus, oriģināldokumentus. Un neaizmirstiet: aizspriedums ir tālāk no patiesības nekā nezināšana.

Ar sociāldemokrātisku sveicienu.

Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Centrālā Organa (,,Pro[elarij“) redakcija

P. S.[117] Francijas sociālisti ar objektivitāti saprot kaut ko citu nekā vācieši. Viņu centrālais organs ,,Le Sociāliste^1171^118 nupat publicējis atsevišķa pielikuma veidā KSDSP III kongresa rezolūciju tulkojumu.

Sarakstīts pēc 1905. g. 12. (25.) jūnija

Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina Iespiests pēc rokraksta

rakstu un materiālu krājumā XVI Tulkojums no uācu valoda»

REVOLUCIONĀRĀS PAGAIDU VALDĪBAS AINA

Moments. Carisms S.-Peterburgā sakauts. Patvaldnieciskā valdība gāzta, — sakauta, bet nevis nosista, nevis nonā vēta, nevis iznīcināta, nevis izrauta ar sakni.

Revolucionārā pagaidu valdība — apelē pie tautas. Strādnieku un zemnieku pašdarbība. Pilnīga brīvība. Tauta pali iekārto savu dzīves veidu. Valdības programa — pilnīgas republikāniskās brīvības, zemnieku komitejas pilnīgai agraro attiecību pārveidošanai. Sociāldemokrātiskās partijas programa pati par sevi. Sociāldemokrāti pagaidu valdībā = delegāti, sociāldemokrātiskās partijas gribas pildītāji.

Tālāk, — satversmes sapulce. Ja tauta cēlusies, tā...[119] (kaut arī ne uzreiz) var izrādīties vairākumā (zemnieki un strādnieki). Ergo^120, proletariāta un zemniecības revolucionārā diktatūra.

Tumšo spēku trakā pretošanās. Pilsoņu karš pilnā spēkā, — carisma iznīcināšana.

Proletariāta organizācija aug, sociāldemokrātijas propaganda un a^itacija palielinās desmitiem tūkstošu reižu: visas valdības tipogrāfijās etc.[121], etc. „Mit der Griindlich-keil der geschichtlichen Aktion wird auch der Umfang der Masse zunehmen, deren Aktion sie ist“[122].

Zemniecība pati saņēmusi savās rokās visas agrarās attiecības, visu zemi. Tad notiek nacionalizacija.

Milzīga ražošanas spēku augšana — visa lauku inteliģence, visas techniskās zināšanas tiek sviestas uz lauk-

saimniecības ražošanas kāpināšanu, atbrīvošanu no pinekļiem (kullurnieki, narodņiki etc., etc.)... Gigantiska kapitālistiskā progresa attīstība...

Karš: cietoksnis iet no rokas rokā. Vai nu buržuāzijā gāž proletariāta un zemniecības revolucionāro diktatūru, vai arī šī diktatūra aizdedzina Eiropu un tad...?

Ja marksistiski apspriež revolucionārās diktatūras jautājumu, tad tas jāsašaurina līdz šķiru cīņas analizei.

Ergo, kādi galvenie sabiedriskie spēki jāievēro? Ordre de bataille^123?

(a) birokrātiski militārie galma elementi ir par patvaldību plus lautas tumsības elementi (ātri irstošs konglomerāts, vakar vēl visspēcīgs, rītdien bezspēcīgs). (Dinastijas etc. rēķini iekšienē nenovēršami.)

organizācija ļoti augsta maximum

pieaugs ari

((S) vairāk vai mazāk lielā, mēreni liberālā buržuāzijā.

(Šeit es pieskaitu liberālos muižniekus, lielos finanču dūžus, tirgotājus, fabrikantus etc., etc. Tā = buržuāziskās valsts valdītāju saimnieku 2. „Var visu.“

organizācija ļoti viegla_

Konflikti starp frakcijām nenovēršami, — bet visi ir par konstitūciju pat tagad, bet rīt vēl vairāk.

Idejiskie vadoņi — pārpilnībā no ierēdņiem, muižniekiem, žurnālistiem.

(Y) sīkburžuazijas un zemnieku slānis. Desmiti miljonu.

,,Tauta“

par excellence^124.

organizācija minimum

Visvairāk tumsības, dezorganizētības.

Visvairāk bezizejas stāvokļa, tieiu labumu no revolūcija Visvairāk nestabilitātes (šodien revolūcija, rītdien, maziem uzlabojumiem, par kārtību).

Demokrāti ja.

Idejiskie vadoņi — ļoti dau<ļ demokrātiskās inteliģences. Sfl cialista revolucionārā ,,tips“.

(8) proletariats.

ļoti liela organizētība, disciplīna

Revolucionārs. Kritiska izturēšanās pret sīkburžuaziju, ī Idejisku vadoņu mazāk nekā visiem pārējiem, tikai sociāldemokrātiskā inteliģence un sociāldemokrātiskie izglītotie' strādnieki. Salīdzinot ar iepriekšējo, skaitliski daudz vājāks, bet Kampffāhigkeit* daudz stiprāka.

Cīņas objekts = republika (ietilpinot tur visas demokrātiskās brīvības, minimālo program» un nopiet-!

nas sociālās reformas). a — absolūti pret.

(5 — par konstitūciju, pret republiku (Va—Va). ((Tirgošanās elements.))

Y — revolucionārā momentā (ne droši) par republiku ] ((nestabilie cīņas elementi)).

8 — pilnīgi un pavisam par republiku.

Sarakstus 1905. g. jūnijā un jūlijā Pirmoreiz iespiests 1990. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

*

spēja cīnīties, kaujas spēja. lieti.

PROLETARIĀTA CĪŅA UN BURŽUĀZIJAS SULAIN1SKUMS

Sacelšanās un bruņota cīņa uz barikādēm Lodzā, — slaktiņš Ivanovo-Vozņesenskā, — vispārējie streiki un šaušana uz strādniekiem Varšavā un Odesā, — kauna pilnais zemstu delegācijās komēdijas gals, — tādi ir galvenie pagājušās nedēļas politiskie notikumi. Ja pie tā vēl pieskaita Ženevas avīzēs šodien (28.—15. jūnijā) paziņotās vēstis par zemnieku nemieriem Charkovas guberņas Uebedinskas apriņķī, par piecu muižu izpostīšanu un karaspēka sūtīšanu uz turieni, tad mūsu priekšā vienas nedēļas notikumos atspoguļosies visu galveno sabiedrisko spēku raksturs, kuri tik atklāti un skaidri parādās tagad revolūcijas laikā.

Proletariāta nemieri turpinās nepārtraukti, it īpaši pēc 9. janvara, viņš nedod ienaidniekam ne brīdi atpūtas, uzbrukdams lielāko tiesu ar streikiem, atturēdamies no tiešām sadursmēm ar bruņoto carisma spēku, gatavodams savus spēkus lielajai, izšķirošajai kaujai. Apvidos, kas rūpniecības ziņā visvairāk attīstīti, kur strādnieki politiski visvairāk sagatavoti, kur ekonomiskajam un vispār-politiskajam jūgam pievienojas nacionālais jūgs, — carisma policija un karaspēks darbojas sevišķi izaicinoši, tieši provocē strādniekus. Un strādnieki, kas nebija pat sagatavojušies cīņai, kas sākumā aprobežojās pat ar aizsargāšanos vien, Lodzas proletariāta personā parāda mums ne tikai jaunu revolucionārā entuziasma un varonības paraugu, bet arī augstākās cīņas formas. Viņu apbruņojums vēl ir vājš, visai vājš, viņu sacelšanās tāpat kā agrāk ir daļēja, atrauta no sakara ar vispārējo kustību, bet tomēr viņi sper soli uz priekšu, viņi milzīgā ātrumā pārklāj pilsētu ielas ar desmitiem barikāžu, viņi sagādā nopietnus zaudējumus carisma karaspēkam, viņi sīvi aizstāvas atsevišķos namos. Bruņotā sacelšanās aug tiklab dziļumā, kā

arī plašumā. Jauni cara benžu upuri — Lodzā nogalin un ievainoti gandrīz 2 000 cilv. — iededzina liesmai naidu pret nolādēto patvaldību jaunos desmitos un simti tūkstošos pilsoņu. Jaunas bruņotas kaujas arvien uzs tāmāk un uzskatamāk rāda, ka izšķiroša bruņota tau cīņa pret bruņotiem carisma spēkiem ir nenovēršama, atsevišķiem uzliesmojumiem arvien vairāk izveidojas Vi krievijas ugunsgrēka aina, kurš iedegas arvien plaši Proletariāta cīņa pārņem jaunus, visvairāk atpaliku rajonus, un cara opricņiki cenšas revolucijas labā, pi vērzdami ekonomiskās sadursmes par politiskām, visur visās vietās izskaidrodami strādniekiem ar viņu pašu li teni, ka katrā ziņā nepieciešams gāzt patvaldību, audzi nādami no viņiem nākamos tautas sacelšanās varoņus ui cīnītājus.

Bruņota tautas sacelšanās, — pie šā lozunga, ko tik no-' teikti izvirzījusi proletariāta partija — Krievijas social demokrātiskās strādnieku partijas III kongress — pieved arvien tuvāk un tuvāk paši notikumi, pats stichiskais revolucionārās kustības process, kura kļūst plašāka un asāka. Lai jel drīzāk izzūd visādas svārstības un šaubas, lai drīzāk visi un katrs apzinās, cik nejēdzīga, cik necienīga pašlaik ir atrunāšanās no Šā neatliekamā uzdevuma — visenerģiskākajā veidā gatavoties uz bruņotu sacelšanos, — cik bīstama ir aizkavēšanās, cik neatliekama ir to atsevišķo sacelšanos apvienošana un saliedēšana, | kuras uzliesmo it visur. Šie uzliesmojumi ir bezspēcīgi katrs atsevišķi. Organizētais cara valdības spēks var iznīcināt sacelšanās dalībniekus citu pēc cita, ja kustība tikpat stichiski lēni pārsviedīsies no pilsētas uz pilsētu, no rajona uz rajonu. Bet apvienoti kopā, šie uzliesmojumi var saplūst tik varenā revolucionārās liesmas straumē, pret kuru nenoturēsies nekāds spēks pasaulē. Un šī apvienošanās notiek, notiek pa tūkstoš ceļiem, kurus mēs nezinām un nenojaušam. Tauta pēc šiem atsevišķajiem uzliesmojumiem un sadursmēm mācās revolūciju, — mūsu uzdevums tikai nepalikt iepakaļ momenta uzdevumiem, vienmēr prast parādīt nākamo, augstāko cīņas pakāpi, gūstot pieredzi un norādījumus no pagātnes un tagadnes, aicinot drošāk un plašāk strādniekus un zemniekus arvien uz priekšu, uz pilnīgu tautas uzvaru, uz pilnīgu

lās patvaldnieciskās bandas iznīcināšanu, kura tagad cīnās izmisusi kā uz nāvi notiesātais.

Cik bieži sociāldemokrātijas vidū atradās ļaudis, it sevišķi tās inteliģentu spārnā, kuri noniecināja kustības uzdevumus, kuri mazdūšīgi zaudēja ticību revolucionārajai strādnieku šķiras enerģijai. Daži domā arī tagad — tā kā demokrātiskais apvērsums ir buržuāzisks pēc sava sabiedriski ekonomiskā rakstura, tad proletariātam nevajagot liekties uz vadošo lomu tajā, uz ļoti enerģisku piedalīšanos, uz progresivu lozungu izvirzīšanu par cara varas gāšanu un revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanu. Notikumi māca arī šos atpalikušos ļaudis. Nolikumi apstiprina kaujinieciskos secinājumus no revolucionārās marksisma teorijas. Demokrātiskās revolūcijas buržuāziskais raksturs nenozīmē, ka tā var būt izdevīga tikai buržuāzijai. Gluži otrādi, tā visvairāk izdevīga un visvairāk vajadzīga proletariātam un zemniecībai. Notikumi rāda arvien vairāk acīm redzami, ka tikai proletariats spējīgs noteikti cīnīties par pilnīgu brīvību, par republiku, pretēji buržuāzijas neuzticamībai un nestabilitātei. Proletariats var nostāties visas tautas priekšgalā, pievelkot savā pusē zemniecību, kas nevar gaidīt no patvaldības neko citu kā apspiešanu un varmācību, no buržuāziskajiem tautas draugiem neko citu kā neuzticību un nodevību. Proletariats jau pēc sava šķiras stāvokļa mūslaiku sabiedrībā spējīgs saprast agrāk par visām citām šķirām, ka lielos vēsturiskos jautājumus galu galā izšķir tikai spēks, ka brīvība nav iegūstama bez ļoti lieliem upuriem, ka carisma bruņotā pretošanās jāsalauž un jāiznīcina ar bruņotu roku. Citādi mēs neredzēsim brīvību, citādi Krieviju gaida Turcijas liktenis, ilga un moku pilna grimšana un sairšana, moku pilna it īpaši visām strādājošām un ekspluatējamām lautas masām. Lai buržuāzijā pazemojas un izturas sulainiski, kaulējas un diedelē pēc dāvaniņām, dzīdamās pēc nožēlojamas brīvības parodijas. Proletariats dosies kaujā, vedīs sev līdzi zemniecību, ko nomocījusi visnelietīgākā un neizturamākā dzimtbūšana un zākāšanās, dosies uz pilnīgu brīvību, ko nosargāt var tikai bruņota tauta, balstīdamās uz revolucionāru varu.

Sociāldemokrātijā ne bez apdoma izvirzīja sacelšanās lozungu. Viņa vienmēr ir cīnījusies un cīnīsies pret revo-lucionaru frāzi, viņa prasīs, lai objektivi apsver spēkfl un analizē momentu. Sociāldemokrātijā runāja par celšanās sagatavošanu jau kopš 1902. gada, nekad nei jaukdama šo sagatavošanu ar nejēdzīgu dumpju kuri® Sanu, kuru mākslīga rīkošana tikai veltīgi izšķiestu m£ spēkus. Un tikai tagad, pēc 9. janvara, sacelšanās lozur ir izvirzījusi dienas kārtībā strādnieku partija, ir atzīī sacelšanās nepieciešamība un tas, ka uzdevums gatav ties uz to ir neatliekams. Patvaldība pati padarījusi šo zungu par praktisku strādnieku kustības lozungu. Pa valdība devusi pirmās plašās un masveidīgās pilsoņu kar mācības. Šis karš ir sācies un tiek izcīnīts arvien plašā arvien asākā veidā. Mums vajag tikai vispārināt tā ml čības, izskaidrot lielo jēgu, kāda ir vārdiem „pilsoņu karš“, gūt praktiskus norādījumus no atsevišķām šā kari kaujām, organizēt spēkus, gatavot tieši un nekavējotie visu, kas nepieciešams īstam karam.

Sociāldemokrātijā nebaidās skatīties acīs patiesībai,] Viņa pazīst buržuāzijas nodevīgo dabu. Viņa zina, ka nevil) nomierina jumu, nevis mieru atnesīs strādniekam brīvība,] bet jaunu, vēl lielāku cīņu par sociālismu, cīņu pret taga-j dējiem buržuāziskajiem brīvības draugiem. Un ar visu^1 to — un tieši tāpēc — brīvība katrā ziņā vajadzīga strādniekiem, brīvība vajadzīga viņiem vairāk nekā jebkuram citam. Par pilnīgu brīvību, par demokrātisku republiku spējīgi cīnīties tautas priekšgalā tikai strādnieki, un viņi cīnīsies par to uz dzīvību un nāvi.

Nav vārdam vietas, daudz vēl tumsības un nomāktības tautā, milzums darba vēl jāpatērē strādnieku pašapziņas attīstīšanai, nerunājot jau par zemniecību. Bet paskatieties, cik strauji atliec muguru vakarējais vergs, kā mirdz brī- ! vības uguntiņa pat pusapdzisušās acīs. Paskatieties uz zemnieku kustību. Tā ir saskaldīta, neapzinīga, mēs zinām ļoti maz par tās patiesajiem apmēriem un raksturu. Bet mēs noteikti zinām, ka apzinīgais strādnieks un zemnieks, kas ceļas uz cīņu, sapratīs viens otru no pāris vārdiem, ka ikviens gaismas stars ciešāk saliedēs viņus cīņai par, brīvību, ka viņi tad neatdos nicināmi gļēvās un savtīgās buržuāzijas un muižnieku rokās savu revolūciju, to demokrātisko revolūciju, kas var dot zemi un brīvību, dot visus buržuāziskajā sabiedrībā iedomājamos dzīves at-vieglojumus darba ļaudīm tālākai cīņai par sociālismu. Paskatieties uz centrālo rūpniecības rajonu. Vai sen, kad tas mums šķita guļam dziļā miegā, vai sen, kad mēs domājām, ka tur iespējama tikai daļēja, sadrumstalota, sīka, arodnieciska kustība? Bet tur jau ir iededzies vispārējs streiks. Ir cēlušies un ceļas desmiti un simti tūkstošu. Ārkārtīgi aug politiskā aģitacija. Turienes strādniekiem, protams, vēl tālu līdz varonīgās Polijas varonīgajam proletariātam, bet cara valdība strauji izglīto viņus, strauji piespiež „panākt Poliju^11.

Nē, visas tautas bruņotā sacelšanās nav sapnis. Doma par proletariāta un zemniecības pilnīgu uzvaru pašreizējā demokrātiskajā revolūcijā nav tukša doma. Bet kādas lielas perspektīvas paver šāda uzvara Eiropas proletariātam, ko nu jau daudzus gadus viņa trauksmē uz laimi mākslīgi aptur militārā un muižnieciskā reakcija! Demokrātiskās revolūcijas uzvara Krievijā būs signals sociālistiskās revolūcijas sākumam, jaunai mūsu brāļu, visu zemju apzinīgo proletāriešu, uzvarai.

Salīdzinot ar vareno un varonīgo proletariāta cīņu, cik pretīgi nožēlojama liekas uzticami pavalstnieciskā zem-sliešu un ,,osvoboždcncu“ uzstāšanās slavenajā Nikolaja II audiencē. Komedianti saņēmuši pelnīto sodu. Nebija paspējusi nožūt tinte, ar ko viņi rakstīja savus zemiski glaimīgas sajūsmas pilnos pārskatus par žēlīgajiem cara vārdiem, kad šo vārdu īstais saturs parādījās visu priekšā jaunos darbos. Cenzūra trako. Avīze ,,Rusj“1a* apturēta vienīgi par pieticīgas adreses iespiešanu. Policijas diktatūra ar Trepovu priekšgalā zeļ. Cara vārdus oficiāli izskaidro tādā nozīmē, ka viņš solījis tautas pārstāvju padomdevēju sapulci, pie kam sensenā un „savdabīgā" patvaldība paliek neaizskarama!

Izrādījās, ka kņazam Meščerskim ir taisnība, novērtējot avīzē „Graždaņin" delegācijās pieņemšanu. Nikolajs ir pratis donner le change zemstiešiem un liberāļiem, — viņš rakstīja. Nikolajs ir pratis pavazāt viņus aiz deguna!

Svēta patiesība! Zemstiešu un osvoboždencu vadoņi ir vazāti aiz deguna. To viņiem arī vajag. Par verdzisku uzstāšanos, par to, ka viņi slēpj savas īstās domas un lēmumus par konstitūciju, par zemisko klusēšanu, atbildot uz cara jezuitisko runu, viņi ir sodīti pēc nopelniem. Viņi

vienmēr ir kaulējušies un kaulējas, cenzdamies dabūt brl» vības parodiju, kas buržuāzijai „nav bīstama^1*. Šipovi kaulējas ar Buliginu, Trubeckojs kaulējas ar Šipovu, Pel* runkevičs un Rodičevs kaulējas ar Trubeckoju, Struvtļļ kaulējas ar Petrunkeviču un Rodičevu. Viņi kaulējafll „pagaidām^11 vienodamies par zemstu delegācijās tīri šipofl visko programu. Šiem veikalniekiem labi atbildēja... В zaldata zābaka spērienu.

Vai patiešām arī šis apkaunojums Krievijas buržuazilļ kajam „osvoboždencismam^11 nebūs gala sākums? Vai pafl tiešām tie, kas spējīgi būt īsti un godīgi demokrāti, pan tagad nenovērsīsies no šās izdaudzinātās „konstitucionālu demokrātiskās partijas^11? Vai patiešām viņi nesapratis, ka -viņi uz visiem laikiem apkauno sevi un nodod revolucijae lietu, atbalstīdami „partiju^11, kurā „zemstu frakcija^11 lien uz vēdera patvaldības priekšā, bet „Atbrīvošanas savienība^11 lien uz vēdera zemstu frakcijas priekšā?

Apsveicam zemstu delegācijās finālu! Maska norauta. Izvēlieties, muižnieku kungi un buržuju kungi. Izvēlieties, kungi izglītotie cilvēki un visādu „savienību^11 biedri. Par revolūciju vai par kontrrevolūciju? Par brīvību vai pret brīvību? Kas grib būt demokrāts darbos, tam jācīnās, tam jāpārlrauc sakari ar līdējiem un ar nodevējiem, tam jārada godīga partija, kas cienī sevi un savus uzskatus, tam noteikti un negrozāmi jānostājas bruņotas sacelšanās pusē. Bet, kas grib turpināt diplomātisko spēli, pusvārdu spēli, kaulēties un vergot, vārdos izteikt draudus, kuriem neviens netic, un ar sajūsmu saņemt no dievināmā mo-narcha muižniecības maršala vietas solījumu, — pret to publiski jāpasludina vispārēja brīvības piekritēju nicināšana!

Nost ar buržuāziskajiem brīvības nodevējiem!

Lai dzīvo revolucionārais proletariats! Lai dzīvo bruņota sacelšanās par pilnīgu brīvību, par republiku, par vissvarīgākajām un neatliekamākajām proletariāta un zemniecības interesēm!

„Prnļelarij", 6. nr., 1905. g. Iespiests pēc avizes „ProletarlJ"

S. jūlijā (20. jūnijā) teksta

TREŠAIS SOLIS ATPAKAĻ

No KSDSP III kongresa rezolūcijām visiem biedriem zināms, kādai jābūt principiālai un organizatoriskai attiecībai pret tā sauc. mazākumu jeb jauniskriešiem. Atzīstot, ka nepieciešama idejiska cīņa pret „ekonomisma" paliekām, 111 kongress atzina par iespējamu mazākuma piekritēju iestāšanos partijas organizācijās ar nosacījumu, ka viņi atzīst partijas kongresus un pakļaujas partijas disciplinai. Ja nu šā nosacījuma īstenībā nav, tad visas „mazākuma" grupas jāuzskata kā ārpus partijas stāvošas, pie kam praktiskā vienošanās ar tām, protams, pieļaujama pēc CK un vietējo komiteju ieskata uz tiem pašiem pamatiem kā vienošanās ar Bundu u. tml.

Pašlaik mēs varam paziņot biedriem tikai dažas ziņas par mazākuma, kas atšķēlies no partijas, ārzemju daļu. CK jau tūdaļ pēc kongresa nosūtīja vēstuli tiklab „Ligai", kā arī partijas technikas un kases pārziņiem, lūgdama pirmo — izteikties par savām attiecībām pret III kongresu, otros — nodot partijas mantu Centrālai Komitejai. Ne uz vienu vēstuli nebija atbildes. Jauniskrieši labprāt izlietoja visas partijas vārdā partijas tipogrāfiju un noliktavu, saņēma naudu no Vācijas sociāldemokrātijas, no ārzemēm vispār, bet dot partijai pārskatu par partijas mantas lietošanu un partijas līdzekļu izdošanu viņi nav vēlējušies. Mēs uzskatām, ka šādu izturēšanos komentēt ir lieki.

Rakstā par III kongresu („Proļetarij", 1. nr.*) mēs izteicām vēlēšanos, lai atšķēlusies partijas daļa vismaz

* Sk. šā sējuma 403. Ipp. Red.

32 8. sēj.

drīzāk noorganizētos pēc iespējas viengabalaināk savā iekšienē: tad vieglāk būs noslēgt atsevišķas vienošanās un skaidrāks būs ceļš uz nākamo vienību. Diemžēl izrādās, Я ka arī šī mūsu vēlēšanās ir gandrīz neizpildāma. Maz3*a kūma „konferences^1* rezolūcijas tagad ir publicētas (sk.S visai interesanto brošuru: „Partijas darbinieku pirmSM Viskrievijas konference**, Ats. Pielikumu pie „Iskras"» 100. nr-a un tāpat „Iskras** 100. nr-u). Mēs ļoti ieteicam» visām partijas organizācijām iepazīties ar šo brošuru, jo а idejiskai cīņai pret atšķēlušos partijas daļu nekāda labāka щ materiala par šo mēs nevarētu iedomāties. Šīs rezolūcijas I parāda, ka mazākums ir pilnīgi nespējīgs organizēt pat j savus paša piekritējus. Viņi nevarēja sasaukt pat paši J savu konferenci: viņu konferenci sasaucām mēs, Vairākuma Komiteju Birojs un CK, kuri pasludināja III kongresa sasaukšanu. Meņševistisko organizāciju delegāti brauca savu organizāciju uzdevumā uz kongresu, bet nokļuva konferencē! Konference nolēma neatzīt III kongresa lēmumus — un atcelt II kongresā pieņemtos partijas statūtus! Konference nespēja konstituēties kā kongress, — tās lēmumi ir padomdevējas sapulces lēmumi, kas jāapstiprina katrai atsevišķai organizācijai. Pilnīga konferences dalībnieku saraksta nav, protokolu arī nav. Mazākuma organizācijas tātad var atbildēt tikai jā vai nē uz jautājumu, vai viņas atzīst to vai citu rezolūciju. Tā- ļ dējādi lēmējas balsis tiks nodotas apstākļos, kur nav iespē- j jams grozīt rezolūciju tekstus un kur balsotāju priekšā ! nenoliek debatēšana par rezolūcijām. Kā tiks sasumētas ] šīs lēmējas balsis, kas var dalīties, apstiprinot rezolūcijas vienu daļu un atceļot otru daļu, to zina allah. Mūsu priekšā ir bonapartisku plebiscitu princips pretstatā starptautiskajā sociāldemokrātijā vispār pieņemtajam demokrātiskās pārstāvniecības principam. Pie mums demokrātiski ievēlēti un pilntiesīgu organizāciju priekšā atbildīgi pārstāvji apspriežas un lemj. Pie viņiem pārstāvji plus viesi apspriežas un ierosina, bet pilntiesīgās organizācijas saka pēc notikušā: jā vai nē. Grūti iedomāties sistēmu, kas spējīga vairāk dezorganizēt sociāldemokrātus. Piaksē šī plebiscitu sistēma vienmēr izvirst par komēdiju.

„Organizatoriskie statūti**, ko pieņēmusi konference un kas sastāv no 13 paragrāfiem, ir savā ziņā pērle. Tiek

celta sešu slāvu augsta partijas ēka šādā kārtībā no apakšas uz augšu: 1) vadošais kolektivs, 2) komiteja, 3) apgabala kongress, 4) apgabala komiteja, 5) konference un G) izpildu komisija. Vispār runājot, zemākā kolēģija ievēlē augstāko. Tomēr attiecības starp vadošo kolektivu un komiteju nosaka nevis vēlēšanu princips, bet „vieno-šanās“ princips, kā domā jauniskrieši, vai ,,jucekļa“ princips, kā šķiet mums. No vienas puses, visa komiteja ietilpst vadošā kolektiva sastāvā kopā ar visiem ne vien rajonu komiteju, bet arī ar „īpašu iedzīvotāju slāņu vidū strādājošo grupu“ locekļiem. No otras puses, „rajona komitejā ietilpst arī komitejas pārstāvis“I! No vienas puses, visiem svarīgiem lēmumiem jāiziet no vadošā kolektiva, no otras puses, ārkārtējos gadījumos komiteja darbojas patstāvīgi „līdz rajonu komiteju aptaujai(1)“. No trešās puses, „komitejai pienākums periodiski dot rajonu komitejām pārskatu par savu darbību". Ja komitejai izteic neuzticību rajonu komiteju locekļu vairākums, tad komiteju reorganizē „pēc apgabala komitejas un rajonu komiteju savstarpējas vienošanās". Nedz tiesības, nedz sastāvs citām partijas organizācijām (to skaitā arī rajona komitejai) nemaz nav noteikts. Partijas biedra jēdziens, kura dēļ meņševiki principiāli cīnījās II kongresā, pavisam izmests pār bortu! Līdz šim laikam „vienošanās" jjrincips starp vienas un tās pašas organizācijas vai partijas biedriem, kas visos svarīgajos programas un taktikas jautājumos savā starpā sadziedājušies, tika atzīts par anarchisma principu. Visas pasaules sociāldemokrāti šādos gadījumos ir realizējuši un realizē principu par mazākuma pakļaušanos vairākumam. Jauniskrieši grib rādīt pasaulei nevīstošu paraugu, kā abi šie principi var sajaukties ļoti „dzejiskā" nekārtībā. Nesen mums nejauši gadījās ieraudzīt kādas vācu avīzes eksemplāru ar devizi: „Weder Autoritāt noch Majoritāt" — „nedz autoritātes, nedz vairākuma". Princips, kas radniecīgs jauniskriešu organizacijai-procesam. Šī avīze ir vācu anarchistu organs: ,,l)er Anarchist"*.

Centra („organa, kas apvieno visu partijas darbu") ievēlēšanā jauniskrieši dod priekšroku nevis tiešajām, bet

* — „Anarchists". Red.

32*

netiešajām vēlēšanām, caur pilnvarotiem. Izpildu komisiju ievēlē nevis vadošo kolektivu pārstāvji tieši, bet četr-pakāpju vēlēšanās! Kāpēc pēkšņi radusies nemīlestība u> tiešām vēlēšanām, to zina allah. Daži domā: vai tikai jauniskriešus neesot ietekmējis Struves kga piemērs, kurlj vēlas nodibināt augšpalatai vispārējas, bet nevis tieša»! vēlēšanas? Kā tieši tiks izdarītas šīs četrpakāpju vēlēša-j nas, arī to zina viens pats allah, jo „statūtos" par to navj ne vārda.

Pats par sevi saprotams, ka smieklīgi būtu nopietni uz-! lūkot šos statūtus, kuru jaukumus mēs ne tuvu neesam izsmēluši. Tie nekad netiks lietoti. Smagā sešstāvu kariete, pat ja to izdotos uzbūvēt, nespēs kustēt no vietas, Šo statūtu nozīme nav praktiska, bet principiālā. Tā ir lieliska, nesalīdzināma slavenās „organ izacijas-procesa" teorijas ilustrācijā. Kopš šā brīža pat aklajam jāredz, ka organizacija-process ir dezorganizacija. Līdz šim meņše-viki uzstājās kā dezorganizatori attiecībā pret saviem oponentiem, attiecībā pret II kongresu un pret tā radītiem orgāniem. Tagad meņševiki uzstājas kā dezorganizatori attiecībā pret saviem domubiedriem. Tā jau ir īsta dezor-ganizacijas pārvēršana par principu.

Mēs nebrīnāmies, ka meņševiki sākuši ar savu pašu slatutu pārkāpšanu. Nekādu Krievijas sadalīšanu apgabalos viņi nav nosprauduši. Nekādu izpildu komisiju, pat pagaidām, uz laiku līdz komiteju un organizāciju apstiprināšanai, viņi nav ievēlējuši. Konference ievēlējusi Organizācijas komisiju, kas statūtos nav paredzēta, un devusi tai īpašus uzdevumus! Tagad pat pagaidu un daļēja vienošanās ar meņševikiem ir ārkārtīgi apgrūtināta, jo nekāda oficiālā stāvokļa šai Organizācijas komisijai nav un nekādas izšķirošas nozīmes tās rīcībai nevar būt. Kas grib būt darīšanās ar meņševikiem, lai papūlas sazināties ar katru atsevišķu viņu organizāciju un pat ar katru atsevišķu „panu", kurš var teikt: „neatļaujam!".

Beidzot, sevišķi pārsteidz, ka mazākuma „statūtos" pilnīgi liek noklusēts par partijas orgāniem un partijas lileraturu vispār. Orgāni („Iskra", ,,SociaI-Demokrat“lss) ir un būs, bet nekāda sakara starp viņiem un partiju „statūti", ko pieņēmusi konference, nenodibina. Tas ir neiedomājami, bet tā tas ir. Literati ir ārpus partijas, pāri partijai. Nekādas kontroles, nekādu pārskatu, nekādas materiālas atkarības. Kaut kas līdzīgs tam, kas bija ļaunākajos franču sociālistu oporlunisma laikos: partija pali par sevi, literāti paši par sevi. No šā viedokļa varbūt nav nejaušs šāds konferences lēmums. Rezolūcija par partijas (?) literatūru: „Konference atzīst par nepieciešamu, 1) ka Organizācijas komisijai jāsper soļi, lai partijas literātiem paplašinātu iespēju legālajā presē cīnīties par partijas teorētiskajiem principiem^1*. Lūk, kāds ir meņšcvistiskās organizācijas pirmparaugs: neatbildīgu un „neatkarīgu**, lādu, kuri nav aizstājami un kurus arī neaizstāj, „partijas literātu^1* grupa. Bet pie tiem — komisija, kas rūpējas... par legālu izdevniecību!

Par šādu organizācijas tipu nopietni runāt ir grūti. Jo tuvāk ir revolūcija, jo tuvāka ir iespēja, ka sociāldemokrāti atklāti uzstāsies „legālajā^1* presē, toties stingrāk jāievēro proletariāta partijai princips, ka „partijas literātiem^1* bez ierunām jābūt atbildīgiem partijas priekšā, atkarīgiem no partijas.

Kas attiecas uz konferences rezolūcijām taktikas jautājumā, tad tās lieliski apstiprina III kongresa paziņojumu par s.-d. niansēm, kas „radniecīgas ekonomismam^1*, par „partijas darba vēriena sašaurināšanos". Nerunāsim jau nemaz par rezolūciju neticami paviršo rediģēšanu, kuras vairāk līdzinās domu uzmetumiem, aforismiem, prātojumiem un fragmentiem no pirmraksta piezīmēm. Šajā ziņā ar konferences rezolūcijām var konkurēt vienīgi „ „Atbrīvošanas savienības^1* programa^11. Mūsu priekšā ir nevis precizas, skaidras direktivas, ko dod augstākais partijas organs, bet... dažu partijas literātu spalvas lietošanas mēģinājums.

Aplūkojiet to saturu. Par aktualo jautājumu attiecībā uz sacelšanos jums neteiks, ka tā kļuvusi „nepieciešama^1*, ka vajag izskaidrot ne tikai tās politisko nozīmi, bet arī tās „praktiski organizatorisko pusi^1*, ka šai nolūkā vajag „organizēt proletariātu" un „pēc vajadzības radīt īpašas grupas" (III kongresa rezolūcija). Nē. Jums sākumā pateiks, ka iespēja pielāgot sacelšanos noteiktam termiņam un sagatavot to ar konspirativi organizatoriskiem līdzekļiem ir „izslēgta", — bet pēc tam jūs izlasīsit, ka. paplašinot aģitāciju un organizāciju, iespējams stichisko kustību pārvērst par „plānveidīgu sacelšanās kustību". Un šis juceklis lai dod idejisku vadību proletariāta par tijai! KSDSP trešais kongress atkārto un apstiprina visa* vecās patiesības par propagandu, aģitāciju, par vispār-demokrātisko kustību uti., bet pievieno tam jaunu uzdevumu: organizēt proletariātu uz sacelšanos, noskaidrot jauno cīņas paņēmienu, izšķirošās cīņas par brīvību „praktiski organizatorisko pusi“. Konference runā tikai par „sacelšanās sagatavošanu" vispār, atkārto tikai ābeces gudrības par aģitāciju un organizēšanu vispār, neuzdrošinādamās patstāvīgi nospraust nekādu jaunu uzdevumu, nedodama nekādu vadošu lozungu par nepieciešamību spert soli uz priekšu, no sagatavošanās vispār, par ko mēs runājam kopš 1902. gada, uz praktiski organizatorisku darba nostādni. Uz mata kā vecie ekonomisti. Kad uz skatuves parādījās jauni politiskās cīņas uzdevumi, tos sāka noniecināt, samainīt stadijās, vienādi pakļaut ekonomiskās cīņas uzdevumiem.

Ne tikai ekonomiskā, bet arī politiskā cīņa visplašākajos un drosmīgākajos veidos, teica revolucionārie sociāldemokrāti. Labākais politiskās aģilacijas līdzeklis ir ekonomiskā cīņa, atbildēja ekonomisti. Ne tikai propaganda un aģitacija vispār, saka tagad revolucionārie sociāldemokrāti, ne tikai sacelšanās politiskās nozīmes noskaidrošana, bet arī īpašu grupu radīšana, tūlītēja praktiski organizatoriskā darba sākšana, „visenerģiskākie pasākumi, lai apbruņotu proletariātu". Plānveidīga sacelšanās ir izslēgta, atbild jauniskrieši, vajag paplašināt aģitāciju, nostiprināt organizāciju, sagatavot slichiskā pārvēršanu par plānveidīgo; tikai uz šā pamata „var tuvināt sacelšanās momentu", „techniski kaujinieciskā sagatavošanās var iegūt vairāk vai mazāk nopietnu nozīmi"...

Viņiem vēl nav „pienācis"' sacelšanās moments! Viņiem praktiskā sagatavošanās vēl tikai „var iegūt" „vairāk vai mazāk nopietnu nozīmi"! Vai tad tā nav vistīrākās mārkus astē vilkšanās? Vai tad tā nav „neatliekamā" (pēc III kongresa ieskatiem) uzdevuma noniecināšana, kura izpildīšanai mēs vēl esam padarījuši šausmīgi maz? Vai tad šie ļaudis nekāpjas atpakaļ no sacelšanās uz aģitāciju, kā ekonomisti kāpās atpakaļ no politiskās cīņas uz ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un pret valdību? Izlasiet, kā

Struves kgs žurnālā ,,Osvoboždeņije“ 71. nr-ā kāpjas atpakaļ no lozunga: bruņota sacelšanās, kā šis liberālās buržuāzijas vadonis apstrīd tās nenovēršamību (310. lpp.), kā viņš cenšas noniecināt nozīmi, kāda ir „revolūcijai techniskajā ziņā“, kā viņš „padzijina“ sacelšanās lozungu, norādot uz „sociāli psichiskajiem apstākļiem", kā viņš aizstāj šo lozungu ar lozungu par „masu piesātināšanu ar demokrātiskās pārveidošanas idejām", — un jūs sapratīsit, cik dziļi sagandējošu iespaidu uz proletariātu atstāj jauniskriešu astē vilkšanās un kam tas ir izdevīgi.

Otrs neatliekams politisks jautājums: par revolucionāro pagaidu valdību. III kongresa rezolūcija izvirza to skaidri un gaiši. Motivējumā — cīņa par republiku; iespēja iekarot to tikai tad, ja sacelšanās uzvar pilnīgi; nepieciešams, ka revolucionārā pagaidu valdība sasauc satversmes sapulci, lai patiesi nodrošinātu vēlēšanu brīvību un pareizību; nepieciešamība gatavoties cīņai pret buržuāziju par revolūcijas iekarojumu sargāšanu. Kongresa secinājumi un tā direktivas: vajag noskaidrot proletariātam revolucionārās pagaidu valdības nepieciešamību. No- šās valdības proletariātam jāprasa precizi noteiktas lielas, proti: visas minimālās programas realizēšana. Soc.-dem. piedalīšanās valdībā (darbība „no augšas") pieļaujama; šās piedalīšanās mērķis tiek norādīts precizi (nesaudzīga cīņa pret kontrrevolūciju un strādnieku šķiras patstāvīgo interešu aizstāvēšana). Piedalīšanās noteikumi tiek norādīti ne mazāk noteikti; formālais noteikums — stingra partijas kontrole; materiālais noteikums, t. i., piedalīšanās lietderīguma noteikums, — nelokāma sociāldemokrātijas neatkarības sargāšana, sociālistiskā apvērsuma nosacījumu sagatavošana. Šis noteikumu saraksts, ar kādiem saistīta piedalīšanās valdībā, ar kādiem saistīts spiediens no augšas kā jauns darbības veids, kas piemīt tikai revolucionārām laikmetam, tiek papildināts ar norādījumu uz veidiem un nolūku, kādi ir pastāvīgam un katrā ziņā obligātām spiedienam no apakšas, — apbruņotā un sociāldemokrātijas vadītā proletariātu spiedienam uz revolucionāro pagaidu valdību. Visumā mūsu priekšā ir pilnīga atbilde uz jauno politisko jautājumu, precizs norādījums par jauno cīņas veidu nozīmi, to nolūkiem, par šās cl 1,1 as programu, par šo cīņas veidu pieļaujamības nosacījumiem.

Bel konferences rezolūcijā? Šī rezolūcija sākas ar brēcoši nepareizu apgalvojumu, it kā „izšķirošā revolūcijas uzvara pār carismu^11 var tikt iezīmēta vai nu ar pagaidu valdības nodibināšanu, „vai ar vienas vai otras pārstāvniecības iestādes revolucionāro iniciatīvu, kura nolemj tieša tautas revolucionārā spiediena ietekmē organizēt visas tautas satversmes sapulci”.

Var un vajag dot partijai norādījumus par taktiku gan sacelšanās uzvaras gadījumam, gan sakāves gadījumam, gan gadījumam, ja patiesu satversmes sapulci sasauc revolucionārā ceļā, gan gadījumam, ja cars sasauc kaut kādu tautas pārstāvniecības karikatūru. Bet saukt par izšķirošo uzvaru to, kurā trūkst visizšķirošākā uzvaras noteikuma, nozīmē ienest jucekli revolucionārajā apziņā un nevis vadīt to. Ikvienas pārstāvniecības iestādes ikviens „lēmums" organizēt satversmes sapulci ir vēl tikpat tālu no izšķirošās uzvaras, cik tālu ir vārdi no darbiem, jo cariskā vara tur rokās spēku, kas spēj neļaut vārdiem kļūt par darbiem. Jauniskriešu rezolūcija ir uz mata veco ekonomistu apgalvojums, ka, lūk, izšķiroša strādnieku uzvara varot būt vai nu tas, ka viņi izcīna 8 stundu darba dienu, vai arī tas, ka valdība dāvina 10 stundu darba dienu, no kuras strādnieki pāries uz 9 stundu darba dienu.

Konferences rezolūcijas atkārto neapšaubāmās marksisma tezes par demokrātiskās revolūcijas buržuāzisko raksturu, bet piešķir tām šauru vai nepareizu iztulkojumu. Mums dod nevis kaujas lozungu: republika, bet „monar-chistiskās iekārtas likvidācijas" procesa aprakstu. Mums dod nevis norādījumu nosacījumiem un uzdevumiem, kādi ir jaunajam cīņas paņēmienam „no" augšas", kurš iespējams un obligāts, ja proletariāta sacelšanās ir sekmīga revolūcijas laikmetā, bet tā vietā dod tēzi „palikt galējās revolucionārās opozicijas partijai". Šī teze ir ļoti laba parlamenta cīņai, ļoti laba darbībai no apakšas, bet tā ir tieši nepietiekama sacelšanās laikā. Šādā laikā „opozicijas" uzdevums ir varmācīgi gāzt valdību, bet šajā jautājumā konference nav pratusi dot vadošu lozungu.

Pieļaujot daļēju un epizodisku „varas sagrābšanu" atsevišķās pilsētās un rajonos, konferences rezolūcija atsakās no jaunās ,,Iskras“ „principa^11, it kā piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā kopā ar buržuāziju ir nodevība pret proletariātu, miljeranisms u. tini. Daļēja un epizodiska nodevība tomēr ir nodevība. Bet uzdevuma aprobežošana ar atsevišķām pilsētām vai rajoniem to neatrisina, tikai sadrumstalo uzmanību un saskalda jautājumu atsevišķās da|ās, sarežģīdama to. Beidzot, lozungs: „revolucionārās komūnas^11, kas dots konferences rezolūcijā, ar savu neskaidrību tuvojas vienkārši frāzei atšķirībā no lozunga: proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra.

Visai jauniskriešu rezolūcijai par revolucionāro pagaidu valdību ir tā pati kļūda, kas viņu rezolūcijai par sacelšanos: neprašana noteikt momenta jaunos taktikas uzdevumus, ābeces gudrību atkārtošana un nevis aicinājums doties uz priekšu, vadoša lozunga trūkums progresīvajai šķirai demokrātiskajā revolūcijā, šās šķiras uzdevumu un darbības vēriena, tās revolucionārā entuziasma un revolucionārās enerģijas noniecināšana. Šās kļūdainās taktikas līnijas politiskā tendence ir jauniskrisma tuvošanās osvo-boždencismam, vadošās lomas atdošana demokrātiskajā apvērsumā liberālajai buržuāzijai, proletariāta pārvēršana par vienkāršu tās piedēkli.

Arī citās, mazāk svarīgās konferences rezolūcijās izpaužas minētais galvenais trūkums. Piemēram, lozunga vietā: 8 stundu darba dienas realizēšana revolucionārā ceļā (III kongresa rezolūcija), tiek izvirzīts tikai vecais, pašreizējā momentā nepietiekamais lozungs aģitēt par 8 stundu darba dienas ievešanu ar likumu. Tūlītējas revolucionāro zemnieku komiteju organizēšanas vietā tiek ierosināts, ka jāizvirza tikai prasība par šo komiteju nodibināšanu līdz satversmes sapulces sanākšanai. Lozunga vietā: cīņa pret buržuāzijas atbrīvošanās kustības nekonsekvencei, aprobežotību un nepietiekamību visur, kur šīs īpašības izpaužas (III kongresa rezolūcija), — konferences rezolūcija, atkārtodama Starovera kļūdu, grib atrisināt chimerisku uzdevumu: atrast „lakmusa papīriņu^11, nosaukt „punktus^11, kuru izpildīšana ļauj saukt buržuāzisko demokrātu par neliekuļotu tautas draugu. Protams, tūdaļ izrādījās, ka jauniskriešu rezolūcijas „punkti^11 ir nepilnīgi. Nav republikas lozunga. Iznāk, ka tāda demokrātiskā grupa kā ,.Kricv. atbrīv. savienība^11 („Proļelarij^11, 4. nr.*) albilst šiem ,,punktiem^11, kaut gan īstenībā nav nekādu garantiju pret to, ka osvoboždenci šai grupā var iegūt pārsvaru.

Pats par sevi saprotams, ka avīzes rakstā mēs varējām tikai ļoti vispārējos un īsos vilcienos parādīt visas jaun-iskrisma taktikas līnijas pamalkļūdu, kas izpaudušie» konferences rezolūcijās. Cik nenopietna ir viņu „orgāni-zacija-process^11, tikpat nopietnas un svarīgas partijai ir viņu taktikas aplamās tendences. Tāpēc mēs sīki iztirzāsim šīs tendences īpašā brošūrā, ko jau iespiež un kas nāks klajā vistuvākajā laikā^13*.

,,Proļelarij", 6. nr., 1905. g. Iespiests pēc avizes „Proļelarij"

3. jūlijā (20. jūnijā) teksta

Sli. šā sējuma 456.-466. Jpp. Red.

STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM

Dārgie pilsoņi!

Avīzes „Proļelarij^11 redakcija šodien saņēma telegramu no Berlines. Kāds biedrs lūdz, lai mēs paziņojot Starptautiskajam birojam, ka saskaņā ar avīzes ,.Berliner Tage-blatt“[125] privātu telegramu Krievijas valdība esot lūgusi lielvalstis nosūtīt savus stacionārus no Konstantinopoles uz Odesu, lai palīdzētu Krievijas valdībai atjaunot kārtību.

Pilnīgi iespējams, ka Krievijas valdība, vairs neuzticēdamās pati saviem jūras spēkiem, mēģinās piedabūt Eiropas valstu karakuģus cīnīties pret Krievijas revolūciju, aizbildinoties ar Odesā dzīvojošo ārzemnieku aizsargāšanu.

Tātad pastāv lielas briesmas, ka tikai Eiropas lautas netiek piespiestas uzņemties Krievijas brīvības benžu lomu. Tāpēc mēs lūdzam Jūs, dārgie pilsoņi, apspriest šo jautājumu un pameklēt līdzekli, kā novērst šo iespē jamību. Varbūt derētu publicēt Starptautiskā sociālistiskā biroja vārdā uzsaukumu visu zemju strādniekiem. Šai uzsaukumā vajadzētu uzsvērt, ka Krievijā notiek nevis pūļa dumpji, bet revolūcija, cīņa par brīvību, ka šās cīņas mērķis ir sasaukt satversmes sapulci, ko prasa visas progresivās partijas, it īpaši SUSP. Varbūt šāds uzsaukums, pārtulkots visās valodās, iespiests visas pasaules sociālistiskajās avīzēs, izplatīts ar visiem līdzekļiem, kādi var būt mūsu rīcībā, varēs ietekmēt sabiedrisko domu un izjaukt Krievijas valdības plānus, kas ir postoši brīvībai.

Mēs ceram, ka Jūs paziņosit mums savas domas par teikto.

Pieņemiet, dārgie pilsoņi, mūsu brālīgo sveicienu.

Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Centrālās Komitejas vārdā

N. Ļeņins (VI. Uļjanovs)

Iespiests pēc rokraksta Tulkojums no franču valodas

Sarakstus W05. u- 2J. jūnijā (4. jūlijā) Pirmoreiz iespiests 1924. u. 2. februāri avizē ,,Le Peuple'* („Tauta"), 33. nr-o

Visu zemju proletārieši, savienojieties!

TRĪS KONSTITŪCIJAS JEB TRĪS VALSTS UZBUVES KĀRTĪBAS

Ko grib policija un

Ko grib visliberālākie buržuji (osvo-

Ko grib apzinīgie

boždenci jeb kon

strādnieki (sociāl

ierēdņi?

stitucionāli demo

demokrāti) ?

— Patvaldniecisku

krātiskā partija)? — Konstitucionālu

— Demokrātisku

monarchiju.

monarchiju.

republiku.

KĀDAS IR ŠĪS VALSTS UZBUVES KARTĪBAS?

PATVALDNIECISKA ļ KONSTITUCIONĀLĀ MONARCHIJA ' MONARCHIJA

DEMOKRĀTISKĀREPUBLIKA

1. Cars—patvald-1 1. Cars—konstitu-niecisks monarchs., cionals monarchs.

1. Nekāda cara.

2. Valsts padome 2. Tautas pār-(cara iecelti ierēd-1 slāvju augšpalata ņi). (netiešas, ne pa-ļ visam vienlīdzīgas

2. Nekādas augšpalātas.V*

ļ un ne pavisam vis-ļ pārējas vēlēšanas).3. Valsts dome vai 3. Apakšpalata tautas pārstāvju pa- ļ (vispārējas, tiešas domdevēja palata , un vienlīdzīgas vē-(netiešas, nevienlī- lēšanas ar aizklātu dzīgas un ncvispā- ļ balsu nodošanu), rējās vēlēšanas).

3. Viena republikas palata (vispārējas, tiešas un vienlīdzīgas vēlē-| sanas ar aizklātu balsu nodošanu).

К ADA NOZĪME IR ŠĪM VALSTS UZBUVES KARTĪBAM?

PATVALDNIECISKĀ

KONSTITUCIONĀLĀ

DEMOKRĀTISKĀ

MONARCHIJA

MONARCHIJA

REPUBLIKA

1. un 2. Pilnīga

1. Trešā da]a

1. Nekādas pat

policijas un ierēd

varas policijai un

stāvīgas varas nedi

ņu vara pār tautu.

ierēdņiem ar caru to priekšgalā.

policijai, nedz ie-rēdņiem; tie pilnīgi pakļauti tautai.

3. Padomdevēja

2. Trešā daļa

2. Nekādu privi

balss lielburžuazi-

varas lielburžuazi-

lēģiju nedz kapitā

jai un bagātajiem

jai un bagātajiem

listiem, nedz muiž

muižniekiem.

muižniekiem.

niekiem.

— Nekādas va

3. Trešā daļa va

3. Visu varu, vie

ras tautai.

ras visai tautai.

notu, pilnīgu un nedalītu varu visai tautai.

KAM KALPO ŠIS VALSTS UZBUVES KARTĪBAS?

PATVALDNIECISKĀ

KONSTITUCIONĀLĀ

DEMOKRĀTISKĀ

MONARCHIJA

MONARCHIJA

REPUBLIKA

Tam, lai visla

Tam, lai policija

Tam, lai brīva,

bākā dzīve būtu

un ierēdņi būtu at

izglītota tauta ie

galminiekiem, po

karīgi no kapitā

mācītos pati vadīt

licijai un ierēd

listiem un muiž

visas savas lietas,—

ņiem:

niekiem;

bet galvenais, tam,

— lai bagātie va

— lai kapitālisti.

lai strādnieku šķi

rētu, kā vien vēlas.

muižnieki un ba

ra varētu brīvi cī

aplaupīt strādnie

gātie zemnieki va

nīties par sociālis

kus un zemniekus:

rētu brīvi un mie

mu, par tādu kār

— lai tauta uz

rīgi, uz tiesību pa

tību, kur nebūs

visiem laikiem pa

mata un nevis pat

nedz bagāto, nedz

liktu bezliesīgumā,

vaļīgi, aplaupīt pil

nabago, kur visa

tumsībā un neiz-

sētu un lauku

zeme, visas fabri

glītībā.

strādniekus.I

kas un rūpnīcas piederēs visiem darba ļaudīm.

Iespiests 1905. g. jūnijā un jūlijā alscuišĻū lapiņāiespiests pēc lapiņas teksta

REVOLUCIONĀRĀ ARMIJA UN REVOLUCIONĀRĀ VALDĪEA

Sacelšanās Odesā un bruņukuģa ,,Potjomkins“ pāriešana revolūcijas pusē iezīmējusi jaunu un lielu soli uz priekšu pret patvaldību vērstās revolucionārās kustības attīstībā. Nolikumi apbrīnojami ātri apstiprinājuši, ka aicinājumi sacelties un nodibināt revolucionāru pagaidu valdību ir savlaicīgi, — aicinājumi, ar kuriem pie tautas bija griezušies proletariāta apzinīgie pārstāvji Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa personā. Jauns revolucionārās liesmas uzliesmojums apgaismo šo aicinājumu praktisko nozīmi un liek mums precizāk noteikt revolucionāro cīnītāju uzdevumus pašreizējā brīdī, kādu pārdzīvo Krievija.

Notikumu stiehiskās attīstības ietekmē visas tautas bruņotā sacelšanās briest un organizējas mūsu acu priekšā. Nav jau vēl tik tālā pagātnē tie laiki, kad pret patvaldību vērstas tautas cīņas vienīgā izpausme bija dumpji, t. i., neapzinīgs, neorganizēts, stiehisks, reizēm mežonīgs sašutums. Bet strādnieku kustība kā visprogresīvākās šķiras, proletariāta, kustība ātri pārauga šo sākuma stadiju. Apzinīgā sociāldemokrātijas propaganda un aģitacija padarīja savu darbu. Dumpju vietā stājās organizēta streiku ciņa un politiskas demonstrācijās pret patvaldību. 'Mežonīga militārā izrēķināšanās vairākus gadus „audzināja^11 proletariātu un pilsētu vienkāršo tautu, gatavoja tos augstākām revolucionārās cīņas formām. Noziedzīgais un kauna pilnais karš, kurā patvaldība iegrūda lautu, pārpildīja tautas pacietības mēru. Sākās pūla bruņotas pretestības mēģinājumi cara karaspēkam. Sākās īstas ielu ciņus tautai ar karaspēku, kaujas uz barikādēm. Kaukazija, Lodza, Odesa, Liepāja ir parādījušas mums pašā pēdējā laikā proletāriešu varonības un tautas entuziasma paraugus. Cīņa ir pāraugusi par sacelšanos. Brīvības benžu

kauna pilnā loma, policijas dienderu loma nevarēja pakāpeniski neatvērt acis arī pašai cara armijai. Armija sūkli svārstīties. Sākumā atsevišķi nepaklausības gadījumi, rezervistu nemieru uzliesmojumi, oficieru protesti, aģitāciju zaldatu vidū, atsevišķu rotu vai pulku atteikšanās šaut uz saviem brāļiem — strādniekiem. Pēc tam — da (as armijaя pāriešana sacelšanās pusē.

Odesas pēdējo nolikumu milzīgā nozīme ir tieši tā, ku šeit pirmo reizi carisma militāro spēku liela apmēra vienība — vesels bruņukuģis — atklāti pārgāja revolūcijas pusē. Valdība neganti pūlējās un izlietoja visvisādus trikus, lai slēptu šo notikumu no tautas, lai matrožu sacelšanos noslāpētu pašā sākumā. Nekas nelīdzēja. Pret revolucionāro bruņukuģi „Potjomkins" sūtītie karakuģi atteicās cīnīties pret biedriem. Izplatot Eiropā ziņas par „Pot-jomkina” padošanos, par cara pavēli nogremdēt revolucionāro bruņukuģi, patvaldība tikai galīgi iegrūda sevi negodā visas pasaules priekšā. Eskadra atgriezās Sevaslo-polē, valdība steidz atlaist matrožus, atbruņot karakuģus; klīst baumas par Melnās jūras flotes oficieru masveida atvaļināšanu no dienesta; uz padevušās bruņukuģa „Georgi js Pobedonosecs" atkal sācies sašutums. Liepājā un Kronštatē arī saceļas matroži, kļūst biežākas sadursmes ar karaspēku; uz barikādēm (Liepājā) notiek matrožu un strādnieku kauja pret zaldātiem. Ārzemju presē ziņo par uzbudinājumu uz daudziem citiem karakuģiem („Mi-ņins“, „Aleksandrs Otrais” utt.). Cara valdība palikusi bez flotes. Vislielākais, ko tai izdevies pagaidām panākt, tas ir — atturēt floti no aktivas pārejas revolūcijas pusē. Bet bruņukuģis „Potjomkins” palika neuzvarēta revolūcijas teritorija, un, lai kāds būtu tā liktenis, mūsu priekšā ir neapšaubāms un ļoti nozīmīgs fakts: mēģinājums izveidot revolucionārās armijas kodolu.

Nekādas represijas, nekādas daļējas uzvaras pār revolūciju neiznīcinās šā notikuma nozīmi. Pirmais solis ir sperts. Rubikona pārieta. Armijas pāreja revolūcijas pusē ir kļuvis neapšaubāms fakts visas Krievijas un visas pasaules priekšā. Jauni, vēl enerģiskāki mēģinājumi nodibināt revolucionāru armiju nenovēršami sekos notikumiem Melnās jūras flotē. Tagad mūsu uzdevums — visiem spēkiem atbalstīt šos mēģinājumus, izskaidrot visplašā-

kājām proletariāta un zemniecības masām, kāda nozīme visas tautas mērogā ir revolucionārai armijai cīņā par brīvību, palīdzēt šās armijas atsevišķām vienībām izvirzīt visas tautas brīvības karogu, kas spētu pievilkt masu, apvienot spēkus, kuri varētu salauzt cara patvaldību.

Dumpji — demonstrācijās — ielu kaujas — revolucionārās armijas pulki, — tādi ir lautas sacelšanās attīstības posmi. Tagad beidzot mēs esam nonākuši arī pie pēdējā posma. Tas, protams, nenozīmē, ka visa kustība visumā jau stāv uz šās jaunās augstākās pakāpes. Nē, kustība vēl ir joli neattīstīta, Odesas notikumos vēl skaidri redzamas vecā dumpja pazīmes. Bet tas nozīmē, ka stichiskās straumes pirmie viļņi jau aizvēlušies līdz pašam patvaldības ,,cie-tokšņa“ slieksnim. Tas nozīmē, ka pašas tautas masas apzinīgākie pārstāvji, vairs ne teorētisku apsvērumu dēļ, bet augošās kustības spiesti, ir nonākuši līdz cīņas jauniem, augstākiem uzdevumiem, līdz izšķirošas cīņas uzdevumiem pret krievu tautas ienaidnieku. Patvaldība ir darījusi visu, lai sagatavotu šo cīņu. Gadiem ilgi tā ir grūdusi tautu bruņotā cīņā pret karaspēku, un tagad tā pļauj, ko sējusi. No paša karaspēka nāk revolucionārās armijas pulki.

Šādu pulku uzdevums ir proklamēt sacelšanos, dot masām militāru vadību, kas nepieciešama tiklab pilsoņu karā, kā katrā citā karā, radīt atbalsta punktus atklātai visas tautas cīņai, pārsviest sacelšanos uz kaimiņu apvidiem, nodrošināt, — sākumā kaut vai nelielā valsts teritorijas daļā, — pilnīgu politisku brīvību, sākt satrunējušās patvaldnieciskās iekārtas revolucionāru pārbūvi, izvērst visā plašumā tautas apakšslāņu revolucionārās jaunrades darbu, to slāņu darbu, kuri miera laikā šai jaunrades darbā maz piedalās, bet kuri revolūcijas laikmetos izvirzās pirmajā vielā. Tikai apzinoties šos jaunos uzdevumus, tikai nostādot tos droši un plaši, — revolucionārās armijas pulki var gūt pilnīgu uzvaru, kļūt par revolucionārās valdības balstu. Bet revolucionārā valdība ir tikpat ne-alliekami nepieciešama lieta pašreizējā tautas sacelšanās stadijā kā revolucionārā armija. Revolucionārā armija vajadzīga militārai cīņai un tautas masu militārai vadībai pret patvaldības militārā spēka paliekām. Revolucionārā armija nepieciešama tāpēc, ka tikai ar spēku var atrisināt

33 8. sčj.

lielos vēsturiskos jautājumus, bet spēka organizācija tagadējā cīņā ir militārā organizācija. Un bez patvaldībai militārā spēka atliekām ir vēl kaimiņu valstu militarail spēks, no kurām jau lūdz atbalstu Krievijas brūkošā valdība, par ko pastāstīsim turpmāk^126.

Revolucionārā valdība nepieciešama, lai politiski vadītu tautas masas, — sākumā tai teritorijas daļā, kuru revolucionārā armija jau atkarojusi carismam, bet pēc tam ari ' visā valstī. Revolucionārā valdība nepieciešama, lai ne- 1 kavējoties uzsāktu politiskus pārveidojumus, kuru vārdā [126] revolūcija notiek, — lai izveidotu revolucionāru tautas ļ pašvaldību, lai sasauktu patiešām visas tautas un patiešām satversmes sapulci, lai realizētu tās „brīvības^11, bez kurām , nevar pareizi izpausties tautas griba. Revolucionārā vai- i dība nepieciešama, lai politiski apvienotu tautas sacēlu- j šos da|u, kas patiešām un galīgi sarāvusi saites ar pat- 1 valdību, lai politiski organizētu to. Šī organizēšana var būt, protams, tikai pagaidu, tāpat kā tikai pagaidu var būt arī revolucionārā valdība, kas saņem varu lautas vārdā, lai nodrošinātu lautas gribu, lai darbotos ar tautas palīdzību. Bet šai organizēšanai ir jāsākas nekavējoties, ciešā sakarā ar katru sekmīgu sacelšanās soli, jo politisku apvienošanu un politisku vadību nevar atlikt ne uz minūti. Tautas pilnīgai uzvarai pār carismu šī sacēlušās tautas tūlītēja politiskās vadības realizēšana ir ne mazāk nepieciešama kā tās spēku militārā vadība.

Kāds būs galējais cīņas iznākums starp patvaldības piekritējiem un tautas masu, par to nevar šaubīties neviens cilvēks, kas kaut cik saglabājis spriešanas spējas. Bet mēs nedrīkstam neredzēt to, ka nopietna cīņa vēl tikai sākas, ka mūs gaida vēl lieli pārbaudījumi. Gan revolucionārā armija, gan revolucionārā valdība ir tik augsta tipa „organismi^11, prasa tik sarežģītas iestādes, tik attīstītu pilsoņa pašapziņu, ka būtu kļūda gaidīt uzreiz vienkāršu, tūlītēju, pareizu šo uzdevumu realizēšanu. Nē, mēs to negaidām, mēs protam vērtēt tā neatlaidīgā, lēnā, bieži neredzamā politiskās audzināšanas darba nozīmi, kuru vienmēr veikusi un vienmēr veiks sociāldemokrātijā. Bet mēs nedrīkstam arī pieļaut pašreizējā brīdī vēl bīstamāko ne-

ticību tautas spēkiem, mums jāpatur prātā, kāds milzīgs izglītojošs un organizējošs spēks piemīt revolūcijai, kad varenie vēsturiskie notikumi ar varu izrauj iedzīvotājus no viņu lāču midzeņiem, no bēniņiem un pagrabiem un piespiež tos kļūt par pilsoņiem. Daži revolūcijas mēneši reizēm audzina pilsoņus ātrāk un pilnīgāk nekā politiska sastinguma gadu desmiti. Revolucionārās šķiras apzinīgo vadītāju uzdevums ir šādas audzināšanas darbā vienmēr soļot tās priekšgalā, izskaidrot jauno uzdevumu nozīmi un aicināt uz priekšu, uz mūsu lielo galamērķi. Neveiksmes, kas mūs neizbēgami gaida revolucionārās armijas izveidošanas un revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanas turpmākajos mēģinājumos, tikai iemācīs mūs, kā praktiski atrisināt šos uzdevumus, tikai piesaistīs jaunus un svaigus, tagad vēl apslēptus tautas spēkus to atrisināšanai.

Ņemiet kara lietas. Neviens sociāldemokrāts, kas cik necik pazīst vēsturi, kas mācījies pie šā jautājuma lielā lietpratēja Engelsa, nekad nav apšaubījis militāro zināšanu milzīgo nozīmi, kara technikas un militārās organizācijas milzīgo svarīgumu, kuru kā ieroci izlieto tautas masas un tautas šķiras lielu vēsturisku sadursmju izšķiršanai. Sociāldemokrātijā nekad nav noslīdējusi līdz militāru sazvērestību rotaļai, viņa nekad nav izvirzījusi pirmajā vietā militārus jautājumus, pirms nav iestājušies jau uzsākta pilsoņu kara apstākļi*. Bet tagad visi sociāldemokrāti izvirzījuši militārus jautājumus ja ne pirmajā, tad vienā no pirmajām vietām, izvirzījuši dienas kārtībā šo jautājumu pētīšanu un tautas masu iepazīstināšanu ar tiem. Revolucionārai armijai ir praktiski jāizlieto kara zināšanas un kara ieroči, lai izšķirtu visu turpmāko krievu tautas likteni, lai atrisinātu pirmo, visneatliekamāko jautājumu, jautājumu par brīvību.

Sociāldemokrātijā nekad nav raudzījusies un neraugās uz karu no sentimentālā viedokļa. Galīgi nosodīdama karus kā cilvēces strīdu atrisināšanas zvēriskus paņēmienus, sociāldemokrātijā saprot, ka kari ir neizbēgami, kamēr sabiedrība sadalīta šķirās, kamēr cilvēks ekspluatē cilvēku.

* Sal. Ļeņina „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumus", 23. lpp., par to, ka jautājumam par izšķiroša uzbrukuma veidiem carismam vēl nav pienācis laiks (1897. g.). (Sk. Rakstu 4. izd., 2. sēj., 305. un 300. lpp. Hed.)

33'

Bet, lai iznicinātu šo ekspluatāciju, mēs neizliksim bez kara, kuru vienmēr un visur uzsāk pašas ekspluatējošās valdošās un apspiedējas šķiras. Ir karš un karš. Ir karš — avantūra, kas apmierina dinastijas intereses, laupītāju bandas apetitu, kapitālistiskās iedzīvošanās varoņu mērķus. Ir karš — un tas ir vienīgais likumīgais karš kapita-listiskā sabiedrībā — karš pret tautas apspiedējiem un verdzinātājiem. Tikai utopisti vai filistri var principā nosodīt tādu karu. Tikai buržuāziskie brīvības nodevēji var tagad Krievijā novērsties no šā kara, kara par tautas brīvību. Krievijā šo lielo atbrīvošanās karu iesācis proletariats, tas pratīs to arī turpināt, pats radīdams revolucionārās armijas daļas, pastiprinādams mūsu pusē pārnākušo zaldatu vai matrožu daļas, iesaistīdams zemniekus, iedvesdams varonību un visas cilvēces brīvības un laimes cīnītāju entuziasmu jaunajiem Krievijas pilsoņiem, kas veidojas un rūdās pilsoņu kara ugunī.

Un revolucionārās valdības nodibināšanas uzdevums ir tikpat jauns, tikpat grūts un sarežģīts kā revolūcijas spēku militārās organizēšanas uzdevums. Bet arī šo uzdevumu tauta var atrisināt, un tas tai ir jāatrisina. Un šajā darbā katra atsevišķa neveiksme izraisīs paņēmienu un līdzekļu uzlabošanos, rezultātu nostiprināšanos un paplašināšanos. Trešais Kriev. SDSP kongress nospraudis savā rezolūcijā jaunā uzdevuma atrisināšanas vispārējos nosacījumus, — laiks jau ķerties pie praktisko apstākļu apspriešanas un sagatavošanas tā realizēšanai. Mūsu partijai ir minimālā programa, pilnīgi izstrādāta to pārgrozību programa, kuras var pilnīgi realizēt tūlīt demokrātiskā (t. i., buržuāziskā) apvērsuma ietvaros un kuras nepieciešamas proletariātam viņa turpmākajā cīņā par sociālistisku apvērsumu. Bet šai programa ir pamatprasības un atsevišķas prasības, kas izriet no pamatprasībām vai ir pašas par sevi saprotamas. Ikreiz, kad tiek mēģināts nodibināt revolucionāru pagaidu valdību, svarīgi ir izvirzīt tieši pamatprasības, lai parādītu visai tautai, visai pat vistumšākajai masai īsās formulās, asās, skaidrās kontūrās šās valdības mērķus, tās visai tautai nozīmīgos uzdevumus.

Mums šķiet, ka var uzrādīt sešus tādus pamatpunktus, kuriem jākļūst par jebkuras revolucionārās valdības politisku karogu un tuvāko programu, kuriem jāsaista pie tās tautas simpātijās un uz kuriem jākoncentrējas visai tautas revolucionārai enerģijai kā uz vissvarīgāko lielu.

Lūk, šie seši punkti: 1) visas tautas satversmes sapulce, 2) tautas apbruņošana, 3) politiska brīvība, 4) pilnīga brīvība apspiestām un nepilntiesīgām tautībām, 5) 8 stundu darba diena un 6) zemnieku revolucionārās komitejas. Protams, tas ir tikai tāds uzskaitījums piemēra dēļ, tie ir tikai virsraksti, apzīmējumi veselai rindai pārveidojumu, kas nepieciešami tūlīt, lai iekarotu demokrātisku republiku. Mēs te nepretendējam uz izsmeļošu pilnību. Mēs tikai gribam uzskatāmi noskaidrot savu domu par zināmu pamatuzdevumu svarīgumu. Nepieciešams, lai revolucionārā valdība censtos balstīties uz tautas apakšslāņiem, uz strādnieku šķiras un zemniecības masu, — bez tā viņa nevar turēties, bez tautas revolucionārās pašdarbības viņa ir nulle, sliktāka par nulli. Mūsu uzdevums ir brīdināt tautu no skaļu, bet aplamu solījumu avanturisma (tādu kā tūlītēja ,,socializacija“, kuru nesaprot pat tie, kas par to runā), tai pašā laikā izvirzot pārveidojumus, kuri tiešām realizējami pašreizējā brīdī un tiešām nepieciešami revolūcijas nostiprināšanai. Revolucionārai valdībai ir jāsaceļ ,,tauta“ un jāsaorganizē tās revolucionārā aktivitāte. Apspiesto lautu pilnīga brīvība, t. i., ne tikai viņu kulturālās, bet arī politiskās pašnoteikšanās atzīšana, — svarīgu pasākumu nodrošināšana strādnieku šķiras aizsardzībai (8 stundu darba diena kā pirmais no šiem pasākumiem), beidzot, nopietnu pasākumu, kas nerēķinās ar muižnieku savtību, garantija par labu zemniecības masai, — tādi pēc mūsu domām ir galvenie punkti, kuri jebkurai revolucionārai valdībai sevišķi jāpasvītro. Mēs nerunājam par pirmajiem trim punktiem, kuri pārāk skaidri, lai tiem būtu vajadzīgi komentāri. Mēs nerunājam par pārveidojumu praktiskas realizācijas nepieciešamību pat nelielā, piemēra dēļ sacīsim, no carisma atkarotā teritorijā, praktiska realizāciju ir tūkstoškārt svarīgāka par visādiem manifestiem un, protams, arī tūkstoškārt grūtāka. Mēs pievēršam uzmanību tikai tam, ka vajadzīgs jau tagad un nekavējoties ar visiem līdzekļiem izplatīt pareizu priekšstatu par mūsu visai tautai kopējiem un tuvākajiem uzdevumiem. Jāprot griezties pie tautas — šā vārda īstajā nozīmē — ne tikai ar vispārēju aicinājumu uz cīņu (ar to pietiek laikmetā pirms revolucionārās vai* dības nodibināšanas), bet ar tiešu aicinājumu nekavējoties realizēt pašus galvenos demokrātiskos pārveidojumus, nekavējoties patstāvīgi realizēt tos dzīvē.

Revolucionārā armija un revolucionārā valdība, tās ir vienas medaļas divas puses. Tie ir divi vienlīdz nepieciešami institūti, lai sacelšanās gūtu sekmes un lai nostiprinātu tās augļus. Tie ir divi lozungi, kas nepieciešami jāizvirza un jāizskaidro kā vienīgie konsekventi revolucionārie lozungi. Mums tagad ir daudz cilvēku, kas sevi sauc par demokrātiem. Bet daudz ir aicināto, maz izredzēto. Daudz ir „konstitucionāli demokrātiskās partijas^1' pļāpu, bet maz ir izdaudzinātās „sabiedrības" vidū, šķietami demokrātiskās zemstes vidū patiesu demokrātu, t. i., cilvēku, kas patiesi aizstāv pilnīgu lautas patvaldību, kas spēj cīnīties uz dzīvību un nāvi pret tautas patvaldības ienaidniekiem, pret cara patvaldības aizstāvjiem.

Strādnieku šķirai nav šā bailīguma, šās liekulīgās divkosības, kas piemīt buržuāzijai kā šķirai. Strādnieku šķira var būt un tai ir jābūt pilnīgi konsekventam demokrātam. Strādnieku šķira ar savām asinīm, kas izlietas uz Pēterburgas, Rīgas, Liepājas, Varšavas, Lodzas, Odesas, Baku un daudzu cilu pilsētu ielām, pierādījusi savas tiesības būt par demokrātiskās revolūcijas avangardu. Viņai jāstāv šā dižā uzdevuma augstumā arī pārdzīvojamajā izšķirošajā momentā. Proletariāta apzinīgajiem pārstāvjiem, KSDSP biedriem, — ne uz mirkli neaizmirstot savu sociālistisko mērķi, savu šķiras un partijas patstāvību, — ir jāstājas visas tautas priekšā ar progresiviem demokrātiskiem lozungiem. Mums, proletariātam, demokrātisks apvērsums ir tikai pirmā pakāpe pilnīgai darba atbrīvošanai no jebkuras ekspluatācijas, pirmā pakāpe uz dižo sociālistisko mērķi. Un tāpēc mums jo ātrāk jāveic šī pirmā pakāpe, jo noteiktāk mums jāpieveic lautas brīvības ienaidnieki, jo skaļāk jāsludina konsekventās demokrātijās lozungi: revolucionārā armija un revolucionārā valdība.

Prolelarij7. nr„ 1905. y. 10. jūlijā [97. jūnijā)

„iespiests pēc avīzes ,,Proletarij*‘ teksta, kas salīdzināts ar rokrakstu

KRIEVIJAS CARS MEKLE AIZSARDZĪBU PRET SAVU TAUTU PIE TURKU SULTANA

Visu zemju un visu partiju prese ārzemēs pilna ar ziņām, telegramām un rakstiem sakarā ar to, ka daļa Melnās jūras Holes kuģu pārgājusi Krievijas revolūcijas pusē. Avīzēm trūkst vārdu, lai izteiktu savu izbrīnu, lai pietiekami spēcīgi raksturotu to kaunu, līdz kuram novedusi sevi patvaldnieciskā valdība.

Šā kauna augstākā pakāpe bija cara valdības griešanās pie Rumānijas un Turcijas ar lūgumu pēc policejiskas palīdzības pret matrožiem, kas sacēlušies 1 Lūk, kad kļuva redzams, ka „iekšējie turki“ krievu tautai ir bīstamāki nekā visādi „ārējie turki“. Turku sultānam jāsarga cara patvaldība pret krievu tautu; — cars nevar balstīties uz Krievijas militārajiem spēkiem, un viņš lūdz palīdzību no citām lielvalstīm. Grūti iedomāties labāku pierādījumu cara varas pilnīgam kracham. Grūti sameklēt labāku materiālu, lai krievu armijas zaldātiem izskaidrotu viņu lomu.

Lūk, ko ievadrakstā 4. jūlijā (j. st.) raksta , avīze „Тaims'1; — jāaizrāda, ka šī ir viena no visbagātākajām un vislabāk informētajām avīzēm visā pasaulē, konservatīvās angļu buržuāzijas organs, kas atzīst pat mūsu „osvo-boždencus“ par pārāk radikāliem, kas simpatizē „šipovie-šiem“ utt. Vārdu sakot, neviens gan neturēs aizdomās šo avīzi, ka tā pārspīlē Krievijas revolūcijas spēkus un nozīmi.

„Krievijas valdības bezspēcību uz jūras — raksta avīze „Taims“ — pārsteidzoši apstiprina nota, ar kuru, kā ziņo, tā griezusies pie Portas (t. i., pie Turcijas valdības) un pie Rumānijas valdības. Šai notā Krievijas valdība lūdz minētās valstis uzlūkot sadumpojušos Krievijas flotes matrožus par parastajiem kriminālnoziedzniekiem un brīdina tās, ka pretējā gadījumā iespējami starptautiski sarežģījumi. Citiem vārdiem, cara valdiba pazemojusies tiktāl, ka gauži lūdz turku sultānu un rumāņu karali, lai viņi ir tik labi un paveic viņas labā to policijas darbu, ko tā pati sevis labā vairs nespēj veikt. Atliek nogaidīt, vai Abdul-Hamidam labpatiksies sniegt vai nesniegt caram palīdzību, ko tas lūdzis. Līdz šim vienīgais matrožu sacelšanās rezultāts no tā viedokļa, kā šī sacelšanās ietekmē turku varas iestādes, bija tas, ka šī sacelšanās pamudināja tās uz stingrāku uzraudzību nekā parasti; pie kam izrādījās, ka šās uzraudzības pirmais upuris bija sestdien krievu krastu apsardzības kuģis, ar kuru vakarā, kad jau satumsa, Bosforā iebrauca Krievijas sūtnis. Turki izšāva uz šo kuģi salūta šāvienu. Pirms gada turki nezin vai būtu iedrošinājušies šādā veidā realizēt savu uzraudzību. Kas attiecas uz Rumānijas valdību, tad tā rīkojusies pareizi, ignorēdama lūgumu, lai sacēlušos matrožus uzskata par kriminālnoziedzniekiem. To, protams, arī varēja gaidīt no tādas nācijās valdības, kura pati sevi cienī. Rumānijas valdība pavēlējusi nedot ,,Potjomkinam“ ne pārtiku, ne ogles, bet tai pašā laikā viņa paziņojusi tā 700 matrožiem, ka, ja viņi izkāps krastā Rumānijā, tad viņus uzskatīs tikai par ārzemju dezertieriem^11.

Tātad Rumānijas valdība nebūt nav revolūcijas pusē, nekā tamlīdzīgai Bet pazemoties līdz policejiskai kalpošanai visas Krievijas caram, ko visi nīst un nicina, viņa tomēr negrib. Viņa noraida cara lūgumu. Viņa rīkojas tā, kā vienīgi var rīkoties „tādas nācijās valdība, kura sevi cienī“.

Lūk, kā tagad Eiropā runā par Krievijas patvaldnie-cisko valdību, runā tie cilvēki, kas vēl vakar verdziski klanījās „lielajam un varenajam monareham^11!

Tagad arī Vācijas avīzēs ir apstiprinājums šim jaunajam, nedzirdētajam patvaldības kaunam. „Frankfurtes Avīzei^11 4. jūlijā j. st. telegrafē no Konstanfinopoles: „Krievijas sūtnis Zinovjevs vakar nodeva Turcijas valdībai Pēterburgas kabineta notu, kurā ziņots, ka apmēram 400 krievu matroži, nogremdējuši vienu kreiseri, aizvakar izglābušies uz kāda angļu tirdzniecības kuģa, kas braucis

Konstantinopoles virzienā. Krievijas sūtnis prasa no Turcijas, lai tā bez ierunām aiztur šo tirdzniecības kuģi, kad tas brauks cauri Bosforam, kā arī lai arestē un izdod sadumpojušos krievu matrožus. Turcijas valdība tai pašā vakarā sasauca ārkārtējā sēdē ministru padomi, kas apsprieda Krievijas notu. Turcija atbildēja Krievijas sūtniecībai, ka viņai nav iespējams izpildīt tās prasību, jo pēc starptautiskajām tiesībām Turcijai nav policejiskas uzraudzības tiesību pār kuģiem, kas brauc ar angļu karogu, pat tad, ja šie kuģi atrodas Turcijas ostās. Turklāt starp Krieviju un Turciju nav līguma par noziedznieku izdo-šanu“.

Turcija ir atbildējusi „vīrišķīgi^11, — piezīmē šai sakarā Vācijas avīze. Turki negrib būt cara policejiski rokas puiši!

Tāpat ziņo, ka tad, kad mīnu kuģis „Stremiteļnijs11^127 kopā ar dažiem citiem karakuģiem iebraucis Konstancē (Rumānijā), meklēdams „Potjomkinu^11, tad Rumānijas valdība norādījusi Krievijas varas iestādēm, ka Rumānijas ūdeņos kārtību uzrauga Rumānijas armija un Rumānijas policija pat lajā gadījumā, ja „Potjornkins^11 vēl atrastos Rumānijas ūdeņos.

Tādējādi izrādās, ka nevis „Potjornkins^11 sagādā nemieru ārzemju kuģiem (ar ko baidīja Eiropu cara patvaldība), bet nepatikšanas tagad birtin birst uz tiem no Krievijas flotes. Angļi sašutuši, ka Odesā aizturēts un pārmeklēts viņu kuģis „Granley^11. Vācieši ļoti sašutuši sakarā ar baumām, ka turki pēc krievu lūguma apturēšot un pārmeklēšot vācu kuģi „Pēra^11, kas brauc no Odesas uz Kon-stanlinopoli. Varbūt, pastāvot šādiem apstākļiem, Krievijai nebūs nemaz tik viegli dabūt no Eiropas palīdzību pret Krievijas revolucionāriem. Jautājumu par šādas palīdzības sniegšanu apspriež ļoti daudzas ārzemju avīzes, bet lielāko tiesu tās secina, ka tā nav Eiropas darīšana — palīdzēt caram cīnīties pret „Potjomkinu^11. Vācu avīzē „Berliner Tageblatt11^128 parādījās ziņa, ka Krievijas valdība griezusies arī pie lielvalstīm ar lūgumu sūtīt savus karakuģus no Konstantinopoles uz Odesu, lai tie palīdz atjau<| not kārtību! Cik pareiza ir šī ziņa (ko dažas citas avīzei! atsauc), to rādīs netālā nākotne. Neapšaubāms ir vieni,! ka, ,,Potjomkinam“ pārejot sacelšanās pusē, sperts pir^129 Я mais solis uz Krievijas revolūcijas pārvēršanu par starptau- j tisku spēku, nostādot to aci pret aci ar Eiropas valstīm, ļ

Šo apstākli nevajag aizmirst, novērtējot ziņu, ko Lerū kgs sniedz 4. VII j. st. telegramā no Pēterburgas Parizei avīzei ,,Le Matin“[129]: „Visā šai notikumā ar „Potjom-kinu“ — viņš raksta — pārsteidz Krievijas varas iestāžu nepiesardzība, bet nevar neatzīmēt arī trūkumus revolūcijas organizēšanā. Revolūcija iegūst savā varā bruņukuģi — vēsturē neredzēts notikumsl — tai pašā laikā nezinādama, ko ar to darīt1^129.

Te bez šaubām ir liela daļa patiesības. Nav ko strīdēties, mēs esam vainīgi, ka revolūcija ir nepietiekoši organizēta. Mēs esam vainīgi, ka daži sociāldemokrāti vāji apzinās to, ka revolūciju nepieciešams organizēt, sacelšanos ierindot neatliekamo praktisko uzdevumu skaitā un propagandēt revolucionārās pagaidu valdības nepieciešamību. Mēs esam pelnījuši, ka mums, revolucionāriem, buržuāziskie rakstnieki tagad pārmet sakarā ar to, ka revolucionārās funkcijas ir slikti nostādītas.

Bet vai šo pārmetumu pelnījis bruņukuģis „Potjom-kins“, to mēs neuzdrošināsimies teikt. Varbūt tā komandas nolūks tieši bija parādīties kādas Eiropas valsts ostā? Vai tad Krievijas valdība neslēpa tautai ziņas par notikumiem Melnās jūras flotē līdz tam laikam, kamēr ,,Pot-jomkins** brīvi devās uz Rumāniju? Un Rumānijā revolucionārais bruņukuģis nodeva konsuliem proklamāciju ar kara pieteikumu cara flotei, ar apstiprinājumu, ka pret neitrāliem kuģiem tas neatļausies nekādu naidīgu rīcību. Krievijas revolūcija pasludināja Eiropai par Krievijas tautas atklāto karu pret carismu. Faktiski Krievijas revolūcija ar to mēģina runāt Krievijas jaunās, revolucionārās valdības vārdā. Nav šaubu, ka tas ir tikai pirmais, vājais mēģinājums, — bet „grūts ir tikai sākums**, saka paruna.

Pēc pēdējām ziņām „Potjomkins** ieradies Feodosijā, prasot pārtiku un ogles. Pilsētas iedzīvotāji satraukti.

Strādnieki prasa, lai revolucionārā bruņukuģa lūgumu apmierina. Dome nolemj ogles nedot, bet pārtiku dot. Visi Krievijas dienvidi ir tik satraukti kā vēl nekad. Tiek rēķināts, ka pilsoņu kara upuru skaits Odesā esot 6000 cilvēku. Telegrafē, ka kara tiesa nošāvusi НИ) insurgentu, ka no Pēterburgas dota pavēle „rīkoties nesaudzīgi!". Bet karaspēks ir bezspēcīgs, karaspēks pats ir neuzticams. Odesas fabriku priekšpilsētās nemieri neaprimst. Pagājušajā nakti (no 4. uz 5. juliju j. st.) nogalināti 35 cilvēki. Karaspēka lielākā daja pēc ģenerālgubernatora pavēles izvesta no pilsētas, jo karaspēkā konstatēts nopietns disciplīnas trūkums. Nikolajevā un Sevastopolē notikuši nemieri valdības arsenālos. Sevastopolē nogalināti 13 cilvēki. Piecos Chersonas guberņas apriņķos notiek zemnieku sacelšanās. Pēdējās četrās dienās nogalināti gandrīz 700 zemnieki. „Acīm redzot sākas, — tā teikts telegramā no Odesas uz Londonu 5. VII j. st. — cīņa uz dzīvību un nāvi starp tautu un birokrātiju".

Jā, īsta cīņa par brīvību, cīņa uz dzīvību un nāvi vēl tikai sākas. Revolucionārais bruņukuģis vēl nav teicis savu pēdējo vārdu. Lai dzīvo revolucionārā armija! Lai dzīvo revolucionārā valdībai

„Proletarij". 7. rir.. 1005. g. Iespiests pēc avīzes „ProlelariJ"

10. jūliji (27. jūnija) teksta

BURŽUĀZIJĀ KAULĒJAS AR PATVALDĪBU, PATVALDĪBA KAULĒJAS AR BURŽUĀZIJU

Gandrīz vai katru dienu saņemam apstiprinājumus, ka notiek šī „kaulēšanās", uz ko mēs jau tik sen vēršam Krievijas proletāriešu uzmanību. Te būs interesanta Lerū kga 2. jūlija j. st. telegrama no Pēterburgas: Pilsētu un zemstu pārstāvju sapulce 28. un 29. jūnijā (15. un 16. v. st.) vēlreiz (simto reizi!) izstrādāja konstitucionālās prasības un pa telegrāfu nosūtīja tās ministrijām. Prasības augstākas par parastajām: lautas pārstāvniecību katrā ziņā prasa uz konstitucionāliem pamatiem; „Ruligina" konstitūciju noraida tieši; prasa nekavējoties pasludināt personas neaizskaramību, vārda brīvību utt. Apspriedē it kā vienbalsīgi pieņemta (bet peticijā nav ietilpināta — kaulējoties nevajag rādīt visas savas kārtis!) prasība pēc vispārējām vēlēšanu tiesībām.

Kā tad spriež buržuāziskās avīzes korespondents sakarā ar šo zīmīgo muižnieku un fabrikantu kgu prasību paaugstināšanos? O, viņš spriež Joti prātīgi:

„Acīm redzot, — viņš raksta, — delegāti uzprasa vairāk, lai dabūtu kaut vai nedaudz. Bet neapšaubāms ir arī, ka šim nedaudzajām, lai tas būtu viņiem pieņemams, jāatrodas vidū starp to, ko viņi prasa, un to, ko Buligins viņiem piedāvā

īsts tirgus, kur buržuāzijā iztirgo Krievijas strādnieku un Krievijas zemnieku intereses un tiesības. Gluži kā tirgū pircēja — buržuāzijā un pārdevējs — cars sit viens otram saujā, simto reizi izkliedz savu „pēdējo vārdu", dievojas, ka „pašiem dārgāk maksā", draud iet projām, — un nekādi neuzdrošinās saraut savu ciešo draudzību.

Ja cars neizpildīs mūsu prasības, — teicis „viens no visizcilākajiem zemstes apspriedes pārstāvjiem^130^1 Lerū kungam, — tad mēs „griezīsimies pie tautas**.

Kas īsti jāsaprot ar šo izdaudzināto „griešanos pie tautas" '? — vaicā sev un saviem lasītājiem franču korespondents. Un atbild: šeit nav ,,sv. Antonija priekšpilsētas" (Pa-rizes strādnieku kvartāls: salīdzini feļetonu avīzes „Vper-jod" 2. n-rā^135). Tautai ir tieksme neiziet uz ielas, bet sēdēt mājās, tolslojiski protestēt, atsakoties maksāt nodokļus! .. .

Neapmelojiel tautu, buržuāziskie brīvības nodevēju kungi! Jūs ne ar kādiem apmelojumiem nevarat nomazgāt no sevis savu kauna pilno gļēvumu. Tauta lej savas asinis visā Krievijā. Vairākās pilsētās, ļoti daudzās sādžās pie mums aug savas ,,sv. Antonija priekšpilsētas". Tauta nikni cīnās. Ja jūs gribējāt patiesi „griezties pie tautas" (un nevis tikai draudēt savam sabiedrotajam, caram, ar šo griešanos), tad jums vajadzēja asignēt nevis simtus un tūkstošus rubļu savām pļāpātavām, bet miljonus bruņotas sacelšanās labā. Jums vajadzēja ievēlēt delegāciju, nevis lai mīdītu cara sliekšņus, bet lai nodibinātu sakarus ar revolucionārām partijām, ar revolucionāro lautu.

Cars un viņa banda lieliski zina, ka jūs to nespējat izdarīt aiz bailēm par savu naudas maisu, aiz bailēm no tautas. Tāpēc cars dara pilnīgi pareizi, kad nievā jūs kā sulaiņus; — kad baro jūs joprojām ar tiem pašiem solījumiem, joprojām ar to pašu Buligina konstitūciju; — kad rēķina, ka jūs pat neuzdrošināsities noteikti, ar darbiem, protestēt arī pret Buligina dāvaniņu. Ne velti Ženevas „solidi" liberālās avīzes „Journal de Genēve*** speciālkorespondents nesen ziņoja: „Liberāļi neslēpj sev Buligina projekta nepilnības (!), bet viņi domā, ka to nepieciešams pieņemt progresa lietas un kārtības lielas interesēs ... Noraidīt valdības projektu nozīmētu apzinīgi sagraut pēdējo cerību uz mierīgu atrisinājumu tagadējam konfliktam starp tautu un birokrātisko režīmu". (Pēdējo frāzi pasvītrojis pats korespondents.)

Buržuāzijā grib mieru ar caru un baidās no lautas kara

pret caru. Cars grib mieru ar buržuāziju, nebaidīdamies tomēr no kara pret tautu, ko viņš sācis un nesaudzīgi turpina. Vai,patiešām nav acīm redzams, ka nenovēršama izeja no šā stāvokļa, ja tauta negūs pilnīgu uzvaru, neraugoties uz buržuuzijas nodevību, būs Buligina konstitūcija?

Iespiests pēc ouūes „Proletarlļ" teksta

„Prolelarii". 7. nr., 1903. g.

10. jūlijā (27. jūnijā)

PIEZĪMES

1 Ļeņina darbs „Patvaldība un proletariats'1 iespiests ka ievadraksts pirmajā avīzes „Vperjod" numurā.

„Vperjod“ — nelegālā buļševistiska nedējas avīze; lika izdota Zenevā no 1904. gada 22. decembra (1905. g. 4. janvaru) līdz 1905. gada 5. (18.) maijam. Iznāca 18 numuru. Avīzes organizators, idejiskais iedvesmotājs un vadītājs bija V. I. Ļeņins. Redakcijas sastāvā bi ja V. V. Vorovskis, M. S. OJminskis un Л. V. Lunafarskis.

Partijas III kongress speciālā rezolūcijā atzīmēja avīzes „Vpcrjod" izcilo lomu cīņā pret meņševismu, par parlejiskuma atjaunošanu, nostādot un apgaismojot jautājumus, ko izvirzījusi sākusies revolūcija, un izteica pateicību avīzes redakcijai.

Avīzē „Vperjod" tika publicēti pāri par 40 Ļeņina rakstu un rakstiņu. Dažus avīzes numurus, kā, piemēram, 4. un 5., kas veltīti 1905. gada 9. (22.) janvara nolikumiem, gandrīz pilnīgi sastādījis Ļeņins.

Avīzei „Vperjod" bija pastāvīgi sakari ar partijas organizācijām Krievijā. Sevišķi cieši sakari bija ar KSDSP Kaukazijas savienības komiteju, kuru vadīja V. Staļins kopīgi ar M. G. Cchakaju un kura radīja speciālu literāru grupu ļeņiniskās avīzes „Vperjod" atbalstīšanai. Saņēmusi šās avīzes pirmos numurus, komiteja pieprasīja Ļeņinam, vai būtu lietderīgi pārdrukāt „Vperjod" trīs valodās Kaukazijas vajadzībām, uz ko Ļeņins deva piekrišanu. Praktiski realizēt šo pārdrukāšanu Savienības komitejai neizdevās.

Avīzē „Vperjod" iespiestos Ļeņina rakstus bieži pārdrukāja vietējos boļševisliskās preses orgānos, izdeva atsevišķās lapiņās vai brošūrās. — /.

3 Runa ir par cara ukazu Senātam 1904. gada 12. (25.) decembrī. — 5.

9 Domāta īslaicīgā cara valdības koķetēšana ar liberāļiem 1901. gadā. Iekšlietu ministrs Svjatopolks-Mirskis atļāva sasaukt zemstu sapulces, izdarīja nenozīmīgu cenzūras mīkstināšanu, ļāva atgriezties dažiem liberāliem darbiniekiem no administratīvās izsūtīšanas u. tml. — 6.

* „Osvoboidenci" ■—-buržuāziskie liberāļi; grupējās ap žurnālu „Osvo-boždcņije", ko izdeva ārzemēs 1902.—1905. gadā P. 11. Struves redakcijā. Osvoboždenci 1904. gada janvarī noformējās liberāli

31 8. sēj.

monarchistiskajā „Atbrīvošanas savienībā^14. Vēlāk „osvoboždenci^4* izveidoja Krievijas galvenās buržuāziskās partijas — kadetu par* tijas kodolu. — 7.

6 V. I. Ļeņins par „slepeno^44 kongresu ironiski dēvē zemstu valžu priekšsēdētāju un citu zemstu darbinieku kongresu, kas bija noteikts uz 1904. gada 6. novembri Pēterburgā ar cara atļauju. Bet 5 dienas pirms kongresa, kad delegāti jau sāka ierasties, tika paziņots, ka cara valdība liek priekšā atlikt kongresu uz vienu gadu. Tomēr iekšlietu ministrs Svjatopolks-Mirskis, kas koķetēja ar liberāļiem, atļāva zemsliešiem aprunāties „pie tējas tases privātos dzīvokļos^44. — 9.

8 Slavenais Rostovas streiks sākās 1902. gada 2. (15.) novembrī. No streika drīz vien izauga politiskās demonstrācijās, kurās piedalījās līdz 30 tūkstoš strādnieku. Streiks turpinājās līdz 25. novembrim (8. decembrim). Streiku vadīja KSDSP „lskras^4 virziena Donas komiteja (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 236.—241. lpp.).

Runādams par „daudzām masu demonstrācijām dienvidos Ļeņins domā politiskos masu streikus un demonstrācijās Krievijas dienvidos 1903. gadā, kuras pārņēma Aizkaukaziju (Baku, Tiflisu, Batumu) un lielākās Ukrainas pilsētas (Odesu, Kijevu, Jekaterino-slavu). — 11.

7 Runa ir par jauno, iņeņševistisko ,,Iskru“. Pēc KSDSP II kongresa meņševiki ar Pļechanova atbalstu sagrāba „Iskru^44 savās rokās. No

1903. gada novembra, sākot ar 52. numuru, ,,Iskra“ kļuva par meņ-ševiku orgānu un iznāca līdz 1905. gada oktobrim. — /4.

8 Londonā blakus Vestminsteras abtejai atrodas angļu parlamenta ēka. — 16.

8 „Rabočeje Djelo“ — „ekonomistu^44 žurnāls, „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs^44 neperiodisks organs, ko izdeva Ženevā no 1899. līdz 1902. gadam. „Rabočedjeļcu^44 uzskatu kritika dota Ļeņina grāmatā „Ko darīt?44 (sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 311.—479. lpp.) — 16.

10 Orlovskis — boļševika V. V. Vorovska pseidonims. — 22.

11 Vietējo boļševistisko komiteju konferencēs ievēlēja boļševistisku organizatorisko centru — Vairākuma Komiteju Biroju (VKB). Boļševistisko komiteju dienvidu konference notika 1904. gada septembrī. Tiflisā 1904. gada novembrī ar biedra J. V. Staļina inicia-livu notika Kaukazijas komiteju boļševistiskā konference, kurā piedalījās 15 delegātu, kas pārstāvēja Baku, Batumas, Imeretijas-Mingrelijas un Tiflisas komiteju. 1904. gada decembrī sasauca ziemeļu konferenci. — 24.

12 Ziemeļu konferences rezolūcijas publicēja V. I. Ļeņins 1905. gadā avīzē „Vperjod^44, 2. nr-ā, 14. (1.) janvarī, nodaļā „No partijas^44.

Dienvidu konferences rezolūcijas pirmoreiz iespieda 1930. gadā Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XV, 217.—219. lpp.; turpat 249.—253. lpp. iespiestas arī Kaukazijas konferences rezolūcijas. — 24.

13 Vasilijs Vasiļjevičs — boļševiks M. S. Oļminskis (Aleksandrovs). — 27.

14 Rachmetovs — A. A. Maļinovskis; vairāk pazīstams ar uzvārdu Bogdanovs; 1903. gadā pieslējās boļševikiem. Pēc V Londonas kongresa novērsās no boļševisma. — 27.

16 Runa ir par Vairākuma Komiteju Biroju (VKB). — 30.

ie Papaša — boļševiks M. M. Ļitvinovs. — 30.

17 Raksta „Port-Arturas krišana“ sagatavošanas materiāli: daži raksta plāna varianti, daudzi izraksti no ārzemju preses u. c. iespiesti Ļeņina rakstu un materalu krājumos V, 1929., 57.—59. lpp.; XVI. 1931., 37.—42. lpp. un XXVI, 1934., 242.-251. lpp. — 31.

13 Aleksejevs, J. 1. — admirālis, no 1903. gada cara iecelts Tālo Austrumu pārvaldnieks. — 34.

19 „The Times“ (,,Laiki“) — dienas avīze, nodibināta 1785. gadā Londonā; viena no lielajām konservatīvajām angļu buržuāzijas avīzēm. — 34.

20 „Revoļucionnaja Rossija“ („Revolucionārā Krievija") — eseru avīze, iznāca no 1900. gada beigām līdz 1905. gadam; no 1902. gada janvara — eseru partijas centrālais organs. — 36.

21 Paņins (M. S. Makadzjuba pseidonims), Čerevaņins (F. A. Ļipkina pseidonims) — meņševiku literati. — 47.

22 Rjadovoļs — A. A. Maļinovska pseidonims. — 43.

23 Domāts sludinājums par avīzes „Vperjod" izdošanu, iespiests atsevišķas lapiņas veidā 1904. gada decembrī V. Bonča-Brujeviča un N. Ļeņina Ženevas boļševistiskajā sociāldemokrātiskās partijas literatūras izdevniecībā. — 46.

24 Absoluts — boļševiks J. D. Stasova. — 43.

25 V. V. — V. P. Voroncova pseidonims; viņš bija viens no XIX gad simta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologiem. — 53.

28 Sk. Ļeņina darbu „Narodņicisma ekonomiskais saturs un tā kritika Struves kga grāmatā" (Rakstu 4. izd., 1. sēj., 299.—455. lpp.). — 54.

27 Bernšteiniskais oportunisms — marksismam naidīgs virziens starp tautiskajā sociāldemokrātijā, parādījās XIX gadsimta beigās Vācijā un nosaukts Vācijas sociāldemokrātā Eduarda Bernšteina vārdā

34*

Bernšteins uzstājās ar revolucionārās Marksa mācības reviziju buržuāziskā liberālismā garā.

Bernšteina piekritēji Krievijā bija „legālie marksisti*4, „ekono-misti“, bundisti. meņševiki. — 54.

28 Staroucrs - meņševika A. N. Polresova pseidonims. — 55.

38 ,,Zar/«“ (,,Ausma“) marksistisks zinātniski politisks, žurnāls, ko izdeva 1901. un 1902. gadā Štutgartē ,,Iskras“ redakcija. Žurnālā ,,Zarja“ iespiesti šādi Ļeņina raksti: „Gadījuma piezīmes**, „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali**, darba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi** “ pirmās četras nodaļas (ar virsrakstu „ „Kritiķu** kgi agrarajā jautājumā**), „Iekšējais apskats**, „Krievijas sociāldemokrātijas agrarā programa**. Iznāca trīs burtnīcas: 1., 2. un

3. un 4. nr. 57.

so Nikolajs —ons — N. 1'. Danielsona pseidonims; viņš bija viens no XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologiem.—65.

31 „Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieku biedrību“ organizēja

1904. gadā Pēterburgā cara policija ar provokatora popa Gapona palīdzību nolūkā atvilkt strādniekus no revolucionārās cīņas pret patvaldību (sk. ,,VK(b)P vēstures īso kursu**, Latv. Valsts izd., 1949., 61. un 62. Ipp.). — 70.

32 Pēterburgas strādnieku pelicija caram tika izdota atsevišķas lapiņas veidā un pārdrukāta avīzes „Vperjod** 4. nr-ā 1905. gada 31. (18.) janvārī. — 71.

33 Vēstules, par kurām runā V. I. Ļeņins, ir kāda boļševika korespondences no Pēterburgas, kas iespiestas avīzes „Vperjod** 4. nr-ā

1905. gada 31. (18.) janvarī ar virsrakstu „Pēterburgas sociāldemokrātu vēstules**. —- 86.

31 Runa ir par Vācijas sociāldemokrātijas centrālo orgānu, avīzi ,,Vorwārts“ („Uz priekšu**), kas bija minēta avīzes „Vperjod** 4. nr-ā 1905. gada 31. (18.) jgņvarī rakstā „Pils laukumā. Aculiecinieka vēstule**. 91.

35 „Prauiteļstvennij Vesti.iik“ („Valdības Vēstnesis**)—avīze, oficiāls valdības organs; tika izdots Pēterburgā no 1869. līdz 1917. gadam. — 98.

36 Raksts „Kaujas uz barikādēm“ — bija domāts avīzes „Vperjod**

4. nr-am, kas veltīts revolūcijas sākumam Krievijā; raksts netika iespiests. Pirmoreiz publicēts 1934. gadā Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XXVI. 101.

37 „Ugrjums-Burčejevs“ trula un aprobežota augstmaņa tips, kas tēlots M. J. Saltikova-Ščedrina darbā „Kādas pilsētas vēsture**.

Ļeņins dēvē par Pēterburgas Ugrjumiem-Burčcjeviem cara Niko laja II galma kliķes pārstāvjus. — 103.

38 „īsu aprakstu par Šķelšanos KSDSP“ izdeva atsevišķas lapiņas veidā KSDSP Bernes (Šveicē) veicināšanas grupa 1905. gada 2. (15.) februārī ar šādu aicinājumu: ,,KSDSP Bernes veicināšanas grupa ,,Vperjod“ izdod šo vēstuli, atzīdama par visai svarīgu, lai ii sevišķi biedriem Krievijā būtu īss šķelšanās apraksts. Lūdzam ārzemju biedrus sūtīt vēstuli uz Krieviju*4. - 104.

39 Gaļorka — boļševika M. S. Oļminska (Aleksandrova) pseidonims. — 108.

40 Voinovs — boļševika A. V. Lunačarska pseidonims. 108.

41 Selgunovs, N. V. (1824.—1891.) — rakstnieks demokrāts, publicists, piedalījies žurnālā „Sovremeņņik**. Viņa progresivā darbība bija labi pazīstama Pēterburgas apzinīgajiem strādniekiem. Šelgunova apbedīšana 1891. gada 15. (27.) aprilī izvērtās par pretvalstisku demonstrāciju. — 117

42 Runa ir par politisku masu streiku, kas notika Kijevā 1903. gada jūlijā. ,.Iskras“ 47. nr-ā 1903. gada 1. septembrī š:m streikam bija veltīta liela korespondence ar virsrakstu „Vispārējais streiks Kijevā**. — 118.

43 Kifa Mokijevičs — viena no N. V. Gogoļa darba „Mirušās dvēse-les“ personām, kuras tēlā autors rādījis tāda cilvēka tipu, kas nodarbināts ar tukšu un bezjēdzīgu jautājumu atrisināšanu. — 130.

44 1902. gada 5. (18.) maijā strādnieks Ļekerts izdarīja atentātu pret Viļņas gubernatoru fon Vaļu. Martovs un Zasuļiča apsveica šo individuālā terora aktu.

Runādams par lapiņu sakarā ar Plēvēs nogalināšanu, Ļeņins domā lapiņu Nr. 16 „Strādnieku ļaudīm**, kuru parakstījusi meņ ševistiskās ,,Iskras“ redakcija un kurā atklāti aizstāvēta eseru individuālā terora taktika. — 137.

45 Kalns un Ziropda — divu politisku buržuāzijas grupējumu nosaukums franču buržuāziskās revolūcijas periodā XVIII gadsimta beigās. Par Kalnu — jakobiņiem — sauca sava laika revolucio nārās šķiras — buržuāzijas — noteiktākos pārstāvjus, kas atzina, ka absolutisms un feodālisms nepieciešami jāiznīcina. Žirondisli atšķirībā no jakobiņiem svārstījās starp revolūciju un kontrrevolu ciju un centās izlīgt ar monarehiju.

Par „sociālistisko Žirondu** Ļeņins dēvēja oportunistisko virzienu sociāldemokrātijā; par proletāriskiem jakobiņiem — „Kalnu** -revolucionāros sociāldemokrātus. Pēc KSDSP sašķelšanās boļševikos un meņševikos Ļeņins bieži vien pasvītroja, ka meņševiki ir žirondistu virziens strādnieku kustībā. — 149.

40 Ļeņins domā rakstiņu „Vietējo komiteju dezorganizacija** un sociāldemokrātu Minskas grupas un Odesas grupas rezolūcijas, kas pub licētas avjzes „Vpcrjod** 7. nr-ā 1905. gada 21. (8.) februārī nodaļā „No partijas**. — 151.

47 Par „ārzemju bonapartistiem“ Ļeņins dēvēja meņševikus, kas pretēji partijas gribai bija sagrābuši partijas Centrālo Orgānu — avīzi ,,Iskra“, Centrālo Komiteju un partijas Padomi. — 752.

48 Domāta Starovera (A. N. Potresova) rezolūcija par izturēšanos pret liberāļiem, kura pieņemta KSDSP II kongresā. III kongresā šī rezolūcija tika atcelta. — 168.

4U „Referātā plāns par Komunu“ ir plāns Ļeņina referātam par Parizes Komunu, kuru viņš nolasīja 1905. gada 5. (18.) martā Ženevā Krievijas politisko emigrantu kolonijai. — 180.

60 F. Engelss ievadā K. Marksa „Pilsoņu karam Francijā", analizējot Francijas stāvokli pēc 1848. gada jūnija sacelšanās, rakstīja: „Ja proletariats vēl nevarēja, tad buržuāzijā vairs nevarēja valdīt pār Franciju" (K. Markss, „Pilsoņu karš Francijā", 1940., 10. Ipp.). — ISO.

61 Šeit un tālāk Ļeņins atsaucas uz K. Marksa brošūras „Pilsoņu karš Francijā" vācu izdevumu, kas iznācis Berlinē 1891. gadā. — 180

52 Ļeņins šeit parāda analoģiju starp 1871. gada Parizes Komūnas bendēm un 1905. gada pirmās Krievijas revolūcijas bendēm.

Trepovs, D. F. — Pēterburgas ģenerālgubernators; vadīja pirmās Krievijas revolūcijas apspiešanu.

Vasiļčikovs, S. /., kņazs — cara ģenerālis; 1905. gada 9. (22.) jan varī komandēja Pēterburgā cara karaspēku, kas šāva uz strādnieku mierīgo demonstrāciju. —.181.

83 Šeit un tālāk Ļeņins atsaucas uz grāmatu: Weill, G., „Histoire du mouvement social en France 1852—1902", Paris, 1904 (2. Veils, „Sociālās kustības vēsture Francijā 1852.—1902.", Parizē, 1904.).—181

64 Komūnas upuru skaitļi citēti pēc Parizē 1896. gadā izdotās grāmatas Lissagaray, „Histoire de la Commune de 1871“ (sk. krievu tulkojumu: Lisagarē, „1871. g. Komūnas vēsture", M., J. D. Mjag-kova grāmatu izdevniecība „Kolokol", 1905., 522. Ipp.). — 182.

65 Izņēmuma likumu pret sociālistiem Vācijā ieveda 1878. gadā. Ar šo likumu lika aizliegtas visas sociāldemokrātiskās partijas organize cijas, strādnieku masu organizācijas, strādnieku prese, tika konfiscēta sociālistiskā literatūra, uzsākta sociāldemokrātu izsūtīšana. Zem strādnieku masu kustības spiediena 1890. gadā šis likums tika atcelts. — 188.

68 Ikss — meņševika P. P. Maslova pseidonims. — 206*.

57 Šis rakstiņš ir Ļeņina priekšvārds Klizerē raksta tulkojumam, kas publicēts avīzes „Vperjod" 11. nr-ā 1905. gada 23. (10.) martā ar virsrakstu ,,Par ielu cīņu. (Komūnas ģenerāļa padomi)". Tulkojumu izrediģējis Ļeņins (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XXVI, 1934., 355.—365. Ipp.). — 20.9.

68 Vasiljcvs — boļševiks F. V. Lengniks. — 212.

50 Gļebovs — V. A. Noskovs; KSDSP II kongress viņu ievēlēja CK sastāvā. 1904. gada vasarā viņš kļuva neuzticīgs boļševikiem un nostājās samierināšanās pozicijā attiecībā pret meņševikiem. — 213.

80 Šis rakstiņš bija iespiests kā V. I. Ļeņina zemsvītras piezīme V. V. Vorovska rakstam „Demagoģijas augļi“ avīzes ,,Vperjod“ 11. nr-ā 1905. gada 23. (10.) martā.

Materiāli par partijas marksistiskās programas vēsturi ievietoti V. I. Ļeņina Rakstu ceturtā izdevuma 6. sējumā. — 216.

81 Runa ir par šādu partijas programas tēzi, kas pieņemta KSDSP II kongresā: „Tiekdamās sasniegt savus tuvākos mērķus, KSDSP atbalsta ikvienu opozicionāru un revolucionāru kustību, kas vērsta pret Krievijā pastāvošo sabiedrisko un politisko kārtību, noteikti noraidīdama tai pašā laikā visus tos reformatoriskos projektus, kas saistīti ar jebkādu policejiski ierēdnieciskās aizbildniecības paplašināšanu vai nostiprināšanu pār darba ļaužu šķirām** (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos“. I d., 1940., 23. Ipp.). — 219.

82 „Manifestu pret Krigi“ sarakstījis K. Markss, piedaloties F. Engelsam, 1846. gada maija sākumā. Iespiests mēnešrakstā „Das Westphalische Dampfboot“ („Vestfales Tvaikonis**) (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu V sēj., 1929., 91.—108. Ipp.). — 221.

63 F. Engelss rakstīja par Henri Džordžu priekšvārdā savas grāma tas „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā** amerikāņu izdevumam Grāmata iznāca Ņujorkā 1887. gadā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., I d., 1937., 284.-292. Ipp.). — 221

84 Ņikitičs — L. B. Krasins. — 222.

85 Senatora Sidlovska komisiju cara valdība nodibināja 1905. gada 29. janvarī (11. februārī), „lai noskaidrotu strādnieku neapmierinātības cēloņus**, bet īstenībā tādēļ, lai piekrāptu strādnieku masas un atrautu tās no revolucionārās cīņas. Runādams par „partijas „Sidlovska komisijas** stiķiem**, V. I. Ļeņins domā meņševiku sagrābtās CK divkosību, kura formāli izteicās par labu III kongresam, bet faktiski cīnījās pret partijas kongresa sasaukšanu. — 22i.

88 „Graždaņin“ („Pilsonis**) — reakcionāra avīze, ko izdeva Peter burgā no 1872. līdz 1914. gadam; nodibinājis kņazs V. P. Meščerskis. No XIX gadsimta 80. gadiem bija galējo monarchistu organs. Pa stāvēja galvenokārt no cara valdības subsidijām. — 236.

67 Buligins — cara iekšlietu ministrs; sastādījis likumprojektu par Valsts domi, kas bija tautas pārstāvniecības karikatūra (sk. šā sējuma 314.—317. Ipp.). — 2M.

й8 Sk. К. Marksa un F. Engelsa „Komunistiskas partijas manifestu^4', Latv. valsts izd., 1948., 50. lpp. — 247.

ee Sk. F. Engelsa „Zemnieku karu Vācijā^44, 1939., 111. un 112. lpp.— 247.

70 Miljerans — franču socialists reformists. 1899. gadā iestājās reakcionārajā buržuāziskajā valdībā, kur sadarbojās ar Parizes Komūnas bendi ģenerāli Galifē.

Varlens, Luijs Eižens (1839.—1871.) — franču strādnieks, ievērojams I Internacionāles darbinieks, bija nacionālās gvardes CK loceklis un 1871. gada Parizes Komūnas loceklis. — 250.

71 Meņševistiskās „Iskras^44 93. nr-ā ievietots L. Martova raksts „Dienas kārtībā. Strādnieku partija un „varas sagrābšana^44 kā mūsu tuvākais uzdevums^44. Šo rakstu Ļeņins kritizē darbā „Proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra^44 un referātā KSDSP III kongresā „Par s.-d. piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā^44 (sk. šā sējuma 260., 351. un 352. lpp.). — 253.

72 Sk. K. Marksa „Luija Bonaparta astoņpadsmito brimeru^44, 1940., 104. lpp. — 254.

73 „Sizifa darbs“ — smaga, nogurdinoša, bet veltīga darba sinonims, radies no mita par sengrieķu ķēniņu Sizifu. Par pārkāpumiem pret dieviem Sizifs, kā stāstīts teikā, bargi sodīts: viņam vajadzējis nepārtraukti velt augstā kalnā milzīgu akmeni, kas, tikko sasniedzis virsotni, atkal noripojis lejā. — 256.

74 Rakstu „Proletariātu un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatura<( izdeva atsevišķas brošūras veidā arī KSDSP Kaukazijas savienības komiteja gruzinu, krievu un armēņu valodā. — 260.

76 Domāta rezolūcija par „Sociālistu taktikas starptautiskajiem prin cipiem^44, ko pieņēmis II Internacionāles Amsterdamas kongress 1904. gada augustā. — 264.

70 Par ,,parlamentāro kretinismu^44 Ļeņins dēvēja oporlunistu ticību tam, ka parlamentārā valdīšanas sistēma ir visspēcīga, bet parlamentārā cīņa ir vienīgā un visos apstākļos galvenā politiskās cīņas forma. — 267.

77 Reakcionārā avīze „Novoje Vrcmja“ („Jaunais Laiks^44) nikni vajāja savus politiskos pretiniekus, plaši lietoja apmelošanu un citas negodīgas metodes polemikā.

Ļeņins tālāk dēvē „meņševistisko „lskru44 44 par „mūsu partijas „Novoje Vremja^44 “, bet meņševikus par „ „Novoje Vremja^44 tipa ļaudīm^44. — 274.

78 Domāta Orlovska (V. V. Vrorovska) brošūra „Padome pret partiju", kas izdota Ženevā 1904. gadā. — 276.

79 Lapiņa par sacelšanos ar Vairākuma Komiteju Biroja parakstu ne

saīsinātā veidā bija pārdrukāta avīzes ,,Vperjod“ 9. nr-ā 1905. gada 8. martā (23. februārī) ar virsrakstu „Neatliekamie uzdevumi“. 279.

80 „Moskovskije Vedomosti“ („Maskavas Ziņotājs^14) — avīze, ko sāka izdot 1756. gadā; kopš XIX gadsimta 60. gadiem pauda muižnieku un garīdzniecības visreakcionārāko monarchistisko slāņu uzskatus; kopš 1905. gada — viens no galvenajiem melnsimtnieku preses orgāniem. Iznāca līdz 1917. gada Oktobra revolūcijai. — 28/.

81 Ļeņins citē K. Marksa darbu „Par Hegeļa tiesību filozofijas kritiku ' (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu I sēj., 1938., 386. lpp.). —284.

82 „Das Westphdlische Dampjboot“ („Vestfales Tvaikonis^11) — vācu demokrātiskā virziena žurnāls, kas iznāca Vestfalē 1845.—1848. gadā. Žurnālā iespiesti atsevišķi K. Marksa un F. Engelsa raksti. — 288.

83 „Atklātu vēstuli KSDSP Padomes priekšsēdētājam b. Pļechano-vam<( sākumā izdeva atsevišķas lapiņas veidā un pārdrukāja avīzē „Vperjod^11. Uzsaukumu partijas Padomei nosūtīja Pļechanovam 1905. gada 4. (17.) aprilī. Otrā dienā notika Organizācijas Komitejas (kurā ietilpa Vairākuma Komiteju Biroja locekļi un CK pārstāvji) sēde, kas nolēma dot Padomei septiņas dienas ilgu laiku atbildei un pēc tam atklāt partijas kongresu. KSDSP III kongress sākās taisni pēc 7 dienām — 12. (25.) aprilī. — 299.

84 Johansens — L. B. Krasins. 299.

85 Valerians — A. I. Ļubimovs. — 299.

80 Vadims — D. S. Postolovskis. — 803.

87 В—a jeb Bems — M. A. Siļvins, CK pārstāvis partijas Padomē 1905. gada sākumā; Vtorovs — meņševiks V. N. Kroclīmaļs. — 303.

88 Proklamāciju „Pirmais maijs“ Ļeņins sarakstīja Ženevā, un šī proklamācija izdota lapiņas veidā ar Vairākuma Komiteju Biroja un avīzes „Vperjod^11 redakcijas parakstu. Lapiņu pārdrukāja vairākas vietējās sociāldemokrātu komitejas. — 3t0.

89 KSDSP 111 kongress notika Londonā 1905. gadā no 12. līdz 27. aprilim (no 25. apriļa līdz 10. maijam). Kongresu sagatavoja un sasauca boļševiki Ļeņina vadībā. Tas bija pirmais boļševistiskais kongress.

KSDSP III kongresa dienas kārtība, ko izstrādāja Ļeņins un pieņēma kongress, bija šāda: /. Organizācijas Komitejas ziņojums. 11. Taktikas jautājumi: 1) bruņptā sacelšanās; 2) izturēšanās pret valdības politiku apvērsuma priekšvakarā un apvērsuma momentā (šis punkts bija veltīts diviem jautājumiem: a) izturēšanās pret vai

dības politiku apvērsuma priekšvakarā; b) par revolucionāro pagaidu valdību); 3) izturēšanās pret zemnieku kustību. ///. Organizatoriskie jautājumi: 4) strādnieku un inteliģentu attiecības partijas organizācijās; 6) Partijas statūti. IV. Izturēšanās pret citām partijām un virzieniem: 6) izturēšanās pret atšķēlušos KSDSP daļu;

7) izturēšanās pret nacionālām sociāldemokrātiskām organizācijām;

8) izturēšanās pret liberāļiem; 9) praktiskā vienošanās ar sociālistiem revolucionāriem. V. Partijas dzīves iekšējie jautājumi: 10) propaganda un aģitacija. VI. Delegātu pārskati: 11) CK pārskats; 12) vietējo komiteju delegātu pārskati. Vil. Vēlēšanas: 13) vēlēšanas; 14) kongresa rezolūciju un protokolu publicēšanas un amatpersonu amatā stāšanās kārtība.

Visos III kongresa pamatjautājumos Ļeņins jau pirms kongresa sarakstīja rezolūciju projektus un pamatoja tos savos rakstos, ko iespieda avīzē ,,Vperjod“. Ļeņins runāja kongresā jautājumā par bruņoto sacelšanos, par sociāldemokrātijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā, par izturēšanos pret zemnieku kustību, par partijas statūtiem un par daudziem ciliem jautājumiem. Kongresa protokolos ierakstītas 138 Ļeņina runas un priekšlikumi.

Kongress grozīja partijas statūtus: a) pieņēma 1. § Ļeņina formulējumā; b) precizi noteica CK tiesības un tās attiecības ar vietējām komitejām; c) grozīja partijas centrālo orgānu organizatorisko uzbūvi: trīs centru (CK, СО un partijas Padomes) vietā kongress nodibināja vienu pilntiesīgu partijas centru — Centrālo Komiteju.

Par partijas III kongresa darbu un nozīmi sk. Ļeņina rakstu „Trešais kongress** (šā sējuma 402.—408. lpp.) un Ļeņina grāmatu „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā**, kā arī ,,VK(b)P vēstures īso kursu**, Latv. valsts izd., 1949., fi7.— 81. lpp.). — 321.

90 Ļetņevs — А. I. Ļubimovs. — 328.

91 Zimins — L. B. Krasins. — 328.

92 Ļeskovs — N. V. Romanovs, Ziemeļu komitejas delegāts. Runā pieminētie: Žarkovs—M. S. Leščinskis, Jekaterinoslavas komitejas delegāts; Michailovs — D. S. Postolovskis, Ziemeļrietumu komitejas delegāts; Sosnovskis — V. A. Desņickis, Ņižņij-Novgorodas komitejas delegāts. — 333.

93 Dokumentam nav virsraksta. Virsrakstu devis Marksa — Engelsa — Ļeņina Institūts. — 325.

94 Sergcjevs — A. I. Rikovs. — 337.

95 Aleksandrovs — D. S. Postolovskis. — 338.

96 Šmits — P. P. Rumjancevs, Voroņežas komitejas delegāts. — 338.

97 „Komunistu savienība“ — revolucionārā proletariāta pirmā starptautiskā organizācija, ko nodibināja 1847. gada vasarā Londonā

revolucionāro proletārisko organizāciju delegātu kongresā. „Ko munistu savienības" organizētāji un vadītāji bija K. Markss un F. Engelss, kas sarakstīja šās organizācijas uzdevumā „Komunistiskās partijas manifestu". „Komunistu savienība" pastāvēja līdz 1852. gadam. Izcilākajiem „Komunistu savienības" darbiniekiem • vēlāk bija vadoša loma I Internacionālē (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI-sēj., I d., 1937., 208.—226. lpp.). — 347.

98 „Centrālās Komitejas pirmais uzsaukums Komunistu savienībai*' (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VIII sēj., 1931., 479.— 489. lpp.). — 347.

ни „Neue Rheinische Zeitung“ („Jaunā Reinas Avīze") tika izdota Ķelnē no 1848. gada 1. jūnija līdz 1849. gada 19. maijam. Avīzes vadītāji bija K. Markss un F. Engelss; galvenais redaktors bija Markss. Ar 301. nr-u avīze zem reakcijas triecieniem beidza pastāvēt. Par „Jauno Reinas Avīzi" sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., I d., 1937., 165.—173. lpp. — 350.

100 Domāta F. Engelsa 1894. gada 26. janvara vēstule, kas publicēta itāliešu divnedēļu izdevuma „Critica Sociale" („Sociālā Kritika") 3. nr-ā 1894. gada 1. februārī ar virsrakstu „Nākamā Itālijas revolūcija un sociālistiskā partija" (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., II d., 1936., 377.—382. lpp.). — 357.

101 F. Engelsa raksts „Bakuņinieši darbā. Piezīmes par sacelšanos Spānijā 1873. g. vasarā", kas publicēts 1873. gadā, tika pārtulkots krievu valodā, tulkojumu rediģēja V. I. Ļeņins; KSDSP CK rakstu izdeva atsevišķā brošūrā 1905. gadā Ženevā un 1906. gadā Pēterburgā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 105.— 124. lpp.). — 352.

102 Vandeja — Francijas province, kur XVIII gadsimta beigās franču buržuāziskās revolūcijas laikmetā uzliesmoja atpalikušās reakcionārās zemniecības konlrrevolucionarā sacelšanās pret revolucionāro Konventu. Sacelšanās notika ar reliģiskiem lozungiem, un to vadīja konlrrevolucionarā garīdzniecība un muižnieki. — 354.

103 Ļeņins citē K/Marksa rakstu „Buržuāzijā un kontrrevolūcija. (Prūsijas revolūcijas bilance)", ko tas sarakstījis 1848. gada 14. decembrī (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VII sēj., 1930.. 54. lpp.). — 354.

,04 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu Vil sēj., 1930., 399.—

489. lpp. — 354.

105 Andrejevs — N. A. Aleksejevs, KSDSP III kongresa dalībnieks иг padomdevēja balsstiesībām. — 359.

106 Rarsovs — boļševiks M. G. Cchakaja. — 361.

107 „Vispārējā zemes pārdalīšana“ — viens no populāriem lozungiem cariskās Krievijas zemniecībā, pauda zemnieku tieksmi pēc zemes vispārējas pārdalīšanas. — 363.

104 Golubins — KSDSP III kongresa delegāts boļševiks P. A. Džapa-ridze. — 372.

109 Dokumentam nav virsraksta. Virsrakstu devis Marksa—Engelsa-Ļeņina Institūts. — 373.

110 Dokumentam nav virsraksta. Virsrakstu devis Marksa—Engel sa Ļeņina Institūts. — 383.

111 Rezolūcija „Sakarā ar notikumiem Kaukazijā“ pirmoreiz publicēta avīzes „Projetarij** 1. nr-ā 1905. gada 27. (14.) maijā un gruzinu nelegālās boļševisliskās avīzes, KSDSP Kaukazijas savienības orgānu „Borba Proļetariata“ („Proletariāta Cīņa“) 1. nr-ā 1905. g. 1. (14.) jūlijā. — 38i.

112 Domāta rezolūcija „Par kongresa konstituēšanos“, kas iespiesta avīzes „Proļetarij** 1. nr-ā 1905. g. 27. (14.) maijā (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos*4, 1940., I d., 43. un 44. Ipp.). — 39i.

113 Šis rakstiņš tika iespiests kā redakcijas piezīme pie III kongresa rezolūcijas „Par kongresa konstituēšanos** avīzes „Proļetarij'* I. nr-ā 1905. gada 27. (14.) maijā. — iOO.

114 Raksts „Trešais kongress“ tika pārdrukāts 1905. gada 1. (14.) jūlijā gruzinu nelegālās boļševistiskās avīzes, KSDSP Kaukazijas savienī bas organa „Borba Proļetariata** pirmajā numurā. — 402.

1,5 Domātas Viskrievijas advokātu kongresa rezolūcijas, kurš not'ka Pēterburgā 1905. gada 28.—30. martā (10.—12. aprilī). Rezolūciju kritika dota avīzes „Proļetarij** 2. nr-a ievadrakstā 1905. gada 3. jūnijā (21. maijā). — 4/0.

1J6 Minētā „speciālā brošūra** parādījās 1905. gada 12. (25.) jūnijā franču valodā kā pielikums avīzei ,,Le Sociāliste** („Socialists** -Francijas sociālistiskās partijas centralorgans) un vācu valodā Minchenes izdevumā „Bericht iiber den III. Parteitag der S.-D. A.-P. R.“ („Ziņojuma par KSDSP III kongresu** un kongresa rezolūciju tulkojums). Paziņojums par šo brošuru iznākšanu tika iespiests avīzes „Proļetarij** 15. nr-ā 1905. gada 5. septembrī (23. augustāl nodaļā „No partijas**. — 4/5.

117 „Projetarij^1' („Proletārietis**) — nelegālā boļševistiska nedēļas avīze, KSDSP Centrālais Organs, nodibināts pēc partijas III kongresa lēmuma. Ar partijas Centrālās Komitejas plēnuma 1905. gada 27. aprija (10. maija) lēmumu par СО atbildīgo redaktoru iecēla V. I. Ļeņinu.

Avīzi „Proļetarij^1* izdeva Ženevā no 1905. gada 14. (27.) maija līdz 12. (25.) novembrim. īznāca 26 numuri. Redakcijas darbā pastāvīgi piedalījās V. V. Vorovskis, А. V. Lunačarskis un M. S. Oļminskis. Avīze „Proļetarij** turpināja vecās ļeņiniskās ,,Iskras“ līniju un saglabāja pilnīgu pēctecību ar boļševistisko avīzi „Vperjod**.

Ļeņins uzrakstījis avīzē vairāk nekā 50 rakstu un rakstiņu. Avīzē „Proļetarij** iespiestos Ļeņina rakstus pārdrukāja vietējos boļšcvis-tiskās preses orgānos, izdeva atsevišķu lapiņu veidā.

Pēc Ļeņina aizbraukšanas uz Krieviju 1905. gada novembrī avīzes „Proļetarij** izdošanu drīz vien pārtrauca. Avīzes „Proļetarij** divi pēdējie numuri (25. un 26.) iznāca V. V. Vorovska redakcijā. —4/5.

118 Stefans Horns (1824.—1898.) — Vācijas strādnieku kustības darbinieks, 1848. gada revolūcijas dalībnieks, bija „Komunistu savienī-bas“ biedrs (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., I d„ 1937., 221. un 222. lpp.). — 42.9.

119 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu Vili sēj., 1931., 506. Ipp. —430.

120 Ļeņins domā „Centrālās Komitejas pirmo uzsaukumu Komunistu savienībai**, ko sarakstījuši K. Markss un F. Engelss 1850. gada martā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VIII sēj., 1931.. 479 — 489. lpp.). — 431.

121 Sk. K. Marksa „Gotas programas kritiku**, Latv. valsts izd., 1947., 42. lpp. — 43/.

122 Ļeņins domā F. Engelsa darbu „Par Komunistu savienības vēsturi** (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., I d., 1937., 222. un 223. lpp.). — 43/.

123 „Der Volksstaat“ („Tautas Valsts**) — avīze, Vācijas sociāldemokrātijas centralorgans; tika izdota Leipcigā 1869.—1876. gadā V. Lib-knechta redakcijā. Avīzē piedalījās K. Markss un F. Engelss. —435.

124 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 105.

124. lpp. —- 435.*

125 Trešais raksts kā turpinājums Ļeņina darbam „Par revolucionāro pagaidu valdību** presē neparādījās. Jautājumu par revolucionārās pagaidu valdības uzdevumiem Ļeņins apgaismojis dokumentā „Revolucionārās pagaidu valdības aina** (sk. šā sējuma 488.—490. lpp.), rakstā „Revolucionārā armija un revolucionārā valdība** (sk. šā sējuma 511.—'518. lpp.) un grāmatā „Sociāldemokrātijas divas tak tikās demokrātiskā revolūcijā**. — 440.

,2fi Šis dokuments ir redakcijas priekšvārds brošūrai „Ziņojums par KSDSP III kongresu**, kas izdota ebreju valodā 1905. gadā. 453.

'27 Raksts „Revolucionārā proletariāta demokrātiskie uzdevumi“ pārdrukāts gruzinu nelegālās boļševistiskās avīzes, KSDSP Kaukazijas savienības organa „Borba Proļetariata“ 2. nr-ā 1905. g. 15. (28.) jūlijā. — 467.

128 ,,Le Matin“ („Rīts^11) — Francijas buržuāzijas dienas avīze, dibināta 1884. gadā. — 476.

129 Kasandra — leģendārā Trojas ķēniņa Priama meita. Sengrieķu leģenda vēstī, ka Kasandra, kurai bijušas gaišreģes spējas, pareģojusi sengrieķu pilsētas Trojas bojā eju. — 484.

130 „Atklātu vēstuli avīzes „Leipziger Volkszeitung“ redakcijai“ Ļeņins sarakstījis, atbildot uz Kautska rakstu „Krievijas sociāldemokrātijas šķelšanās^1*, kas bija iespiests avīzē ,.Leipziger Volkszeitung^11 („Leip-cigas Tautas Avīzē^11). Vēstulē KSDSP Centrālajai Komitejai 29. jūnijā (12. jūlijā) Ļeņins sakarā ar Kautska rakstu rakstīja: „Kaut-skis ievietojis ļoti zemisku rakstu sakarā ar „Ziņojuma^11 vācu izdevumu^11 (domāts ziņojums par KSDSP III kongresu). Ļeņina „Atklāto vēstuli^11 avīze neiespieda. — 485.

131 Sk. K. Marksa un F. Engelsa „Svēto ģimeni^11 (K. Markss un F. Engelss, Raksti, III sēj., 1930., 105. Ipp.j. — 488.

132 „Rusj“ („Krievzeme^11) — liberāli buržuāziskā avīze, iznāca Pēterburgā no 1903. gada decembra līdz 1908. gada jūnijam ar pārtraur kūmiem un ar dažādiem nosaukumiem: ,,Rusj“, „Molva^11 („Vēstis^11), „XX vek“ („XX gadsimts^11). — 495.

133 „Social-Demokrat“ („Sociāldemokrāts^11) —r meņševiku avīze, ko izdeva Ženevā no 1904. gada oktobra līdz 1905. gada oktobrim. — 500.

134 Runa ir par Ļeņina grāmatu „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^11, kas iznāca 1905. gada jūlija beigās. — 506.

135 Domāts A. V. Lunačarska raksts „Apcerējumi par Eiropas proletariāta revolucionārās cīņas vēsturi^11, kas publicēts avīzes „Vperjod^11 2. nr-ā 1905. gada 14. (1.) janvarī. — 526.

V. I. Ļ E Ņ I N A DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1905. gada janvāris—jūlijs)

1904—1905

Decembris, 22. (janvāris, 4.).

Ženevā iznāk avīzes ,,Vperjod“ pirmais numurs, ko rediģējis Ļeņins. Numurā publicēti viņa raksti: „Patvaldība un proletariats" (ievadraksts), „Par proletāriešu labām demonstrācijām un dažu inteliģentu sliktiem prātojumiem", „Laiks beigt" u. c.

Decembris, 24. (janvāris, 6.).

Ļeņins „Vēstulē biedram Krievijā" skarbi kritizē meņševistiskās avīzes „lskra" poziciju attiecībā pret buržuāzisko demokrātiju.

Ļeņins lasa referātu Ženevā politisko emigrantu krievu kolonijā jautājumā par strādnieku un buržuāzisko demokrātiju.

Decembris, 28. (janvāris, 10.).

Vēstulē Vairākuma Komiteju Biroja loceklim A. A. Bogdanovam Ļeņins neatlaidīgi prasa noteikti un pilnīgi saraut sakarus ar meņševikiem.

1905

Janvāris, 1. (14.).

Avīzes „Vperjod" 2. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Port-Arturas krišana" (ievadraksts) un „Lakstīgalu ar dziesmām nebaro".

Janvāris, 5. (18.).

Ļeņins vēstulē boļševiku Ciriches grupai aicina noteikti saraut sakarus ar meņševikiem un nekavējoties sasaukt partijas 111 kongresu.

Janvāris, 6. (19.).

Ļeņins vēstulē J. D. Stasovai un biedriem Maskavas cietumā dod norādījumus par sociāldemokrātu izturēšanos cara liesā.

Starp 10. un 17.(23. un 30.) janvari.

Ļeņins raksta rakstu sēriju „Revolūcijas dienas" par 9. janvara notikumiem Pēterburgā.

Janvāris, 11. (24.). $

Avīzes „Vperjod" 3. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „Strādnieku un buržuāziskā demokrātijā" (ievadraksts), „No narodņicisma uz marksismu", „Revolūcija Krievijā", „Pēterburgas streiks" un „Mūsu Tartifi".

35 8. sēj.

Janvāris, 12. (25.). Ļeņins raksta rakstu „Revolūcijas sākums Krievijā** ar aicinājumu sagatavot bruņoto sacelšanos. Raksts publicēts avīzes „Vperjod** 4. nr-ā 31. (18.) janvarī kā ievadraksts.

Janvāris, pēc Ļeņins boļševiku sapulcē Ženevā nolasa referātu 13.(26.). par 9. janvara notikumiem.

Janvāris, 18. (31.). Avīzes „Vperjod** 4. nr-ā nodalījumā „Revolūcijas dienas** publicēti Ļeņina raksti: „Kas notiek Krie-vijā?“, „Pirmie soli**, „Garīdznieks Gapons**, „Pēterburgas kaujas plāns**, „„Cara tētiņš** un bari-kades“.

Janvāris, 19. Ļeņins raksta rakstu „Cara miers**. (februāris, 1.).

Janvāris, 21. Ļeņins vēstulē Šveices sociāldemokrātam G. Greili-(februāris, 3.). cham īsi atstāsta KSDSP šķelšanās vēsturi.

Janvāris, 25. Ļeņins raksta vēstuli A. Bebelim, kurā noraida viņa (februāris,?.). ierosinājumu par šķīrējtiesu starp boļševikiem un meņševikiem.Avīzes „Vperjod** 5. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Pēterburga pēc 9. janvara**, „Trepovs saimnie-ko“ u. c.Ļeņins Ženevā noklausās M. S. Oļminska referātu „Oportunisma paveids**, kurā tiek kritizēts meņ-ševisms.

Februāris, 1. (U.). Ļeņina raksts „Divas taktikas** publicēts kā ievadraksts avīzes „Vperjod** 6. nr-a.

Februāris, 2. (15.). Ļeņins vēstulē S. I. Gusevam Pēterburgā ieteic nostiprināt un paplašināt avīzes „Vperjod** redakcijas sakarus ar strādnieku pulciņiem un it sevišķiя г innnnlni.

Februāris, 8. (21.). Avīzes „Vperjod** 7. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Par kaujiniecisku vienošanos sacelšanas labad** (ievadraksts) un „Vai mums jāorganizē revolu-cija?“.

Februāris, 12. (25.). Vēstulē S. I. Gusevam Ļeņins neatlaidīgi prasa saglabāt pilnīgu Vairākuma Komiteju Biroja patstāvību partijas 111 kongresa sagatavošanā un sasaukšanā.

Februāris, 15. (28.). Ļeņins raksta „Vēstuli organizācijām Krievija , kurā neatlaidīgi prasa nekavējoties gatavoties III kongresam.Avīzes „Vperjod** 8. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Par partijas III kongresa sasaukšanu** (ievadraksts) .

Februāris, līdz 20. (5. martam).

Ļeņins sastāda anketu vietējo partijas organizāciju pārskatiem III kongresam.

Februāris, 20. (marts, 5.).

Ļeņins runā Ženevā boļševiku klubā par partijas III kongresa sagatavošanas jautājumiem.

Februāris, 23. (marts, 8.).

Avīzes ,,Vperjod“ 9. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Jauni uzdevumi un jauni spēki“ (ievadraksts), „Osvoboždenci un jauniskrieši, monarchisti un žirondisti**.

Februāris, 28. (marts, 13.).

Ļeņins ziņo KSDSP Pēterburgas komitejai, ka saņemta nauda no angļu „Strādnieku pārstāvniecības komitejas** palīdzības sniegšanai 1905. gada 9. jan-vara upuriem.

Februāris.

Ļeņins raksta partijas III kongresa lēmumu vispārējo plānu un rezolūciju projektus.

Marts, 2. (15.).

Avīzes „Vperjod** 10. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Proletariats un buržuāziskā demokrātijā** un „Ko viņi grib piekrāpt?**.

Marts, 3. (16.).

Ļeņins vēstulē Vairākuma Komiteju Biroja loceklim S. I. Gusevam ieteic uzaicināt uz III kongresu visas partijas komitejas — boļševistiskās un meņševis-tiskās.

Marts, 5. (18.).

Ļeņins referē par Parizes Komunu politisko emigrantu krievu kolonijas sapulcē Ženevā.

Marts, līdz 10. (23.).

Ļeņins rediģē Parizes Komūnas ģenerāļa Klizerē memuāru „Par ielu cīņu** tulkojumu un raksta viņa īsu biogrāfiju.

Marts, 10. (23.).

Avīzes „Vperjod** 11. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Proletariats un zemniecība** (ievadraksts) un „Pirmais solis**.

Marts, 12. (25.).

Ļeņins raksta vēstuli Odesas komitejai sakarā ar delegātu izvirzīšanu partijas III kongresam.

Marts, 15. (28.).

Ļeņins raksta rakstu „Bonapartistu stiķi**. Raksts iznāk atsevišķa novilkuma veidā no avīzes „Vper-jod“ 13. nr-a.

Marts, 16. (29.).

Ļeņina raksts „Par mūsu agraro programu (Vēstule III kongresam) “ publicēts avīzes „Vperjod** 12. nr-ā.

Marts, 20. (aprilis, 2.).

Ļeņins piedalās Krievijas sociālistisko organizāciju konferencē, kas notika Ženevā. Pārliecinājies, ka konferences sastāvs ir oportunistisks, Ļeņins atstāj konferenci.

Partijas Odesas organizācija ievēlē Ļeņinu par KSDSP 111 kongresa delegātu.

Marts, 23. (aprīlis, 5.).

Avīzes „Vperjod** 13. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Eiropas kapitāls un patvaldība** (ievadraksts!, „Otrais solis** un raksta „Sociāldemokrātijā un revolucionārā pagaidu valdība** sākums.

Marts, 30. (aprīlis, 12.).

Avīzes „Vperjod** 14. nr-ā publicēts- Ļeņina raksts „Proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra**. Raksts iznāca arī atsevišķā brošūrā Kaukazijas savienības komitejas izdevumā krievu, gruzinu un armēņu valodā.

Marts — aprīlis.

Ļeņins raksta konspektu rakstam „1789. gada tipa vai 1848. gada tipa revolūcija?**.

Aprīlis, 5. (18.).

Ļeņins Ženevā piedalās partijas III kongresa sasaukšanas Organizācijas Komitejas sēdē.

Aprīlis, 6. (19.).

Ļeņins uzdod avīzes „Vperjod** līdzstrādniekam G. D. Leiteizenam apsveikt Francijas sociālistiskās partijas gedistu kongresu KSDSP vārdā.

Aprīlis, 7. (20.).

Avīzes „Vperjod** 15. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Liberāļu agrarā programa** (ievadraksts), „Markss par amerikāņu „vispārējo zemes pārdalīšanu** “ u. c.

Aprīlis, 10. (23.).

Ļeņins KSDSP CK vārdā raksta „Atklātu vēstuli KSDSP Padomes priekšsēdētājam b. Pļechano-vam“. Vēstule publicēta avīzes „Vperjod** 16. nr-ā.

Aprīlis, 11. (24.).

Ļeņins piedalās partijas III kongresa sasaukšanas Organizācijas Komitejas sēdē un sastāda OK rezolūciju par kongresa likumīgumu.

Aprīlis, līdz 12. (25.).

Ļeņins raksta proklamāciju „Pirmais maijs**. Proklamāciju izdevis Vairākuma Komiteju Birojs un avīzes „Vperjod** redakcija.

Ļeņins saņem mandātus no partijas Kurskas komitejas un Odesas komitejas uz KSDSP III kongresu.

Ļeņins aizbrauc no Ženevas uz Londonu, uz partijas 111 kongresu.

Ļeņins izstrādā partijas III kongresa dienas kārtību, notur apspriedes ar Vairākuma Komiteju Biroja locekļiem un ar avīzes „Vperjod** redakcijas locekļiem, sarunājas ar delegātiem par kongresā veicamā darba jautājumiem.

Aprīlis, 12.—27. (aprīlis, 25.— maijs, 10.).

KSDSP III kongress.Ļeņins vada kongresa darbu. Raksta kongresa priekšsēdētāja dienasgrāmatu.

Aprilis, 12. (25.).

Kongresa atklāšana. Ļeņinu ievēlē par kongresa priekšsēdētāju.

Aprilis, 13. (26.).

Ļeņins runa jautājumā par kongresa likumīgumu; viņu ievēlē rezolūciju sastādīšanas komisijā.

Aprilis, U. (27.).

Ļeņins rediģē A. V. Lunačarska referātu par bruņoto sacelšanos.

Ļeņins runā kongresa ceturtajā un piektajā sēdē par mandatu komisijas ziņojumu.

Aprilis, 15. (28.).

Ļeņins kongresa sestajā sēdē teic runu jautājumā par bruņoto sacelšanos.

Aprilis, 16. (29.).

Ļeņins kongresa astotajā sēdē teic runu par bruņoto sacelšanos un rediģē rezolūciju par šo jautājumu.

Aprilis, 17. (30.).

Avīzes ,,Vperjod“ 16. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Konstitucionālais tirgus". Raksts iznāca atsevišķas lapiņas veidā Baku boļševistiskās komitejas izdevumā 15. (28.). maijā.

Aprilis, 18. (maijs, 1.).

Ļeņins kongresa desmitajā sēdē teic runu jautājumā par izturēšanos pret valdības taktiku apvērsuma priekšvakarā.

Ļeņins kongresa vienpadsmitajā sēdē nolasa referātu „Par sociāldemokrātijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā" un iesniedz šai jautājumā rezolūcijas projektu.

Aprilis, 19. (maijs, 2.).

Ļeņins kongresa divpadsmitajā sēdē teic runu sakarā ar labojumiem rezolūcijā par revolucionāro pagaidu valdību.

Ļeņins kongresa trīspadsmitajā sēdē nolasa referātu „Par rezolūciju attiecībā uz zemnieku kustības atbalstīšanu".

Kongresa trīspadsmitajā sēdē pieņem Ļeņina rezolūciju „Par atklātu KSDSP politisko uzstāšanos".

Aprilis, 20. (maijs, 3.).

Ļeņina rezolūciju „Par zemnieku kustības atbalstīšanu" apspriež un pieņem kongresa četrpadsmitajā un piecpadsmitajā sēdē.

Ļeņins kongresa piecpadsmitajā sēdē teic runu par strādnieku un inteliģentu attiecībām sociāldemokrātiskajās organizācijās.

Aprilis, 21. (maijs, 4.).

Ļeņins runā kongresa sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā sēdē, kad tiek apspriesti partijas statūti.

Kongresa sešpadsmitajā sēdē pieņem slututu 1. ДО Ļeņina formulējumā.

Aprilis, 22.

Ļeņins kongresa deviņpadsmitajā sēdē iesniedz

(maijs, 5.).

„Rezolūcijas projektu par strādnieku un inteliģentu attiecībām sociāldemokrātiskajās organizācijās*4 un divi reizes runā par šo jautājumu.

Aprilis, 22. un 23.

Ļeņins iesniedz rezolūciju „Par atšķēlušos partijas

(maijs, 5. un 6.).

daļu“ un runā kongresa deviņpadsmitajā un divdesmitajā sēdē, kad tiek apspriesta šī rezolūcija.

Aprilis, 23.

Ļeņins kongresa divdesmit pirmajā sēdē teic runu

(maijs, 6.).

sakarā ar praktisko vienošanos ar eseriem.

Aprilis, 25.

Ļeņins kongresa divdesmit otrajā sēdē runā par

(maijs, 8.).

propagandas un aģitācijas jautājumu.Ļeņins kongresa divdesmit trešajā sēdē teic runu sakarā ar ziņojumu par CK darbību.Ļeņinu ievēlē par partijas Centrālās Komitejas locekli.Ļeņina rezolūciju par protokolu izdošanas kārtību pieņem kongresa divdesmit trešajā sēdē.

Aprilis, 26.

Ļeņina rezolūciju sakarā ar notikumiem Kaukazijā

(maijs, 9.).

pieņem kongresa divdesmit piektajā sēdē.

Aprilis, 27.

Ļeņins slēdz partijas III kongresu.

(maijs, 10.).

Ļeņins kā priekšsēdētājs vada partijas III kongresa ievēlētās CK pirmo sēdi.Ļeņins nosprauž plānu, kā sadalīt pienākumus starp CK locekļiem darbam ārzemēs un Krievijā.Ļeņins izstrādā paroli, šifru, pavārdus sakariem starp CK locekļiem, partijas darba organizēšanas un financēšanas techniku.CK ieceļ Ļeņinu par partijas Centrālā Organa, avīzes ,,Proļetarij“, atbildīgo redaktoru un par CK pārstāvi ārzemēs.

Aprilis, pēc

Ļeņins kopā ar III kongresa delegātiem apmeklē

27. (10. maija).

K. Marksa kapu Haigeitas kapsētā Londonā.

Starp 27. aprili

Ļeņins aizbrauc no Londonas uz Ženevu. Parizei

un 2. maiju (10.

cauri braukdams, Ļeņins ar III kongresa delegātu

un 15. maiju).

grupu apmeklē vietu, kur nošauti Parizes komu-nari — „Komunaru sienu“ Per-Lašeza kapsētā.

Maijs, 5. (18.).

Avīzes ,,Vperjod“ 18. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Politiskie sofismi“.

Maijs, 7. (20.).

Ļeņins piedalās partijas Centrālā Organa „Proļe-tarij“ līdzstrādnieku sapulcē, kurā tiek apspriests СО redakcijas darba plāns.

Maijs, pēc 10. (23.).

Ļeņins KSDSP CK vārdā raksta vēstuli „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligai“ ar pieprasījumu par tās attiecībām pret partijas III kongresa lēmumiem.

Maijs, U. (27.).

Iznāk Ļeņina rediģētās bolševistiskās avīzes „Proļe-tarij“ pirmais numurs. Tajā publicēti Ļeņina raksti: „Paziņojums par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresu** (ievadraksts), „Trešais kongress** un „Piezīme** pie „Rezolūcijas par kongresa konstituēšanos**.

Maijs, līdz 20. (2. jūnijam).

Ļeņins raksta rakstu „Par revolucionāro pagaidu valdību**. Raksts publicēts avīzes „Proļetarij** 2. un 3. nr-ā.

Maijs, 20. (jūnijs, 2.).

Ļeņins raksta vēstuli Starptautiskajam sociālistiskajam birojam par notikušo partijas III kongresu un par tā lēmumu uzskatīt avīzi „Proļetarij** par KSDSP Centrālo Orgānu.

Maijs, 21.(junijs, 3.).

Avīzes „Proļetarij** 2. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Konservativās buržuāzijas padomi**.

Maijs, 27. (junijs, 9.).

Avīzes „Proļetarij** 3. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Sagrāve** (ievadraksts), „Revolucionārā cīņa un liberālais maklerisms**.

Maija beigas.

Ļeņins raksta rakstu „Ebreju strādniekiem**. Raksts iespiests kā priekšvārds brošūrai „Paziņojums par KSDSP III kongresu**, kas izdota ebreju valodā.

Ļeņins Ženevā divas reizes nolasa referātu par partijas III kongresu un meņševiku konferenci.

Junijs, A. (17.).

Avīzes „Proļetarij** 4. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Revolucionārā proletariāta demokrātiskie uzde-vumi“ (ievadraksts) un „Jaunā revolucionārā strādnieku savienība**.

Junijs, 5. (18.).

Ļeņins apstiprina KSDSP ārzemju organizācijas statūtus.

Junijs, pēc 12. (25.).

Ļeņins raksta avīzes „Leipziger Volkszeitung** („Leipcigas Tautas Avīze**) redakcijai atklātu vēstuli, kurā protestē pret to, ka Kautskis nepareizi apgaismo šķelšanos KSDS Partijā.

Junijs, 13. (26.).

Avīzes „Proļetarij** 5. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Buržuāziskās nodevības pirmie soļi** un „ „Revo-lucionari** baltos cimdos**.

Junijs, līdz U. (27.).

Ļeņins organizē „Paziņojuma par KSDSP III kon-gresu“ izlaišanu un kongresa svarīgāko lēmumu izdošanu vācu un franču valodā.

Jūnijs, 20. (jūlijs, 3.).

Avīzes ,,Proļetarij“ 6. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Proletariāta cīņa un buržuāzijas sulainiskums“ (ievadraksts) un „Trešais solis atpakaļ^14 sakarā ar meņševiku Ženevas konferenci.

Jūnijs, 21. (jūlijs, A.).

Ļeņins vēstulē Starptautiskajam sociālistiskajam birojam lūdz izlaist uzsaukumu visu zemju strādniekiem ar aicinājumu nepieļaut sacelšanās apspiešanu uz bruņukuģa „Potjomkins^44.

Jūnijs, 27. (jūlijs, 10.).

Avīzes „Proļetarij^44 7. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „Revolucionārā armija un revolucionārā valdība^44 (ievadraksts), „Krievijas cars meklē aizsardzību pret savu tautu pie turku sultana^44 un „Buržuāzijā kaulējas ar patvaldību, patvaldība kaulējas ar buržuāziju^44.

Jūnija beigas.

Ļeņins uzdod M. I. Vasiljevam-Južinam, kas brauc uz Krieviju, nodibināt sakarus ar sociāldemokrātu organizāciju, kura vadījusi sacelšanos Melnās jūras flotē un uz bruņukuģa „Potjomkins^44.

Jūnijs — jūlijs.

Ļeņins raksta proklamāciju „Trīs konstitūcijas jeb trīs valsts uzbūves kārtības^44.

Ļeņins raksta grāmatu „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^44.

653

SATURS

REVOLŪCIJAS DIENAS ....................................................................................... 81—102

TREPOVS SAIMNIEKO ........................................................................................ 110—113

PĒTERBURGA PĒC 9. JANVARA ................................................................ 114—115

PIRMĀS MĀCĪBAS ...;................................................................................................ 116—120

VĒSTULE A. A. BOGDANOVAM UN S. I. GUSEVAM.................... 121—125

DIVAS TAKTIKAS .................................................................................................... 126—134

PAR KAUJINIECISKU VIENOŠANOS SACELŠANĀS LABAD 135—142

VAI MUMS JĀORGANIZĒ REVOLŪCIJA?................................................ 143—151

PAR PARTIJAS III KONGRESA SASAUKŠANU ................................ 152—154

NO JAUNISKRIEŠU NOMETNES ................................................................ 155

VĒSTULE ORGANIZĀCIJĀM KRIEVIJĀ ............................................... 156—157

III KONGRESA LĒMUMU VISPĀRĒJAIS PLĀNS........................... 158—163

KSDSP III KONGRESA REZOLŪCIJU PROJEKTI ........................ 165—170

1. Rezolūcija par meņševiku jeb jauniskriešu dezorga-

GROZĪJUMS STATUTU PUNKTA PAR CENTRIEM ........................ 171—173

ANKETA. Partijas III kongresam ................................................................ 174—175

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI ,.POLICIJAS DEPARTAMENTA DIREKTORA LOPUCHINA ZIŅOJUMS^4* ................................................ 176—179

REFERĀTĀ PLĀNS PAR KOMUNU ........................................................... 180—182

JAUNI UZDEVUMI UN JAUNI SPĒKI.....................................................185—194

OSVOBOŽDENCI UN JAUNISKRIEŠI, MONARCHISTI UN ŽIRONDISTI .................................................................................................................... 195—196

BEZGALĪGAS ATRUNAS ........................................................................................ 197—198

KO VIŅI GRIB PIEKRĀPT? ............................................................................ 199—200

PROLETARIATS UN BURŽUĀZISKĀ DEMOKRĀTIJĀ................ 201—203

PROLETARIATS UN ZEMNIECĪBA ............................................................ 204—208

PAR IELU CĪŅU. (Komūnas ģenerāļa padomi) ................................ 209—210

PIRMAIS SOLIS ............................................................................................................ 211—215

PAR PARTIJAS PROGRAMAS VĒSTURI ................................................ 216

PAR MŪSU AGRARO PROGRAMU. (Vēstule 111 kongresam) 217—221

BONAPARTISTU STIĶI .................................... 222—225

1789. GADA TIPA VAI 1848. GADA TIPA REVOLŪCIJA?........ 226—228

PARTIJAI ............................................................................................................................ 229—230

OTRAIS SOLIS....................................................................................... 231—234

EIROPAS KAPITĀLS UN PATVALDĪBA.................................................... 235—241

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN REVOLUCIONĀRĀ PAGAIDU VALDĪBA ............................................................................:............................................... 243—259

PROLETARIĀTA UN ZEMNIECĪBAS REVOLUCIONĀRĀ DEMOKRĀTISKĀ DIKTATŪRA ................................................................................ 260—269

FRANČU UN KRIEVU PARAŽAS „IESMĒRĒT"! .............................. 270—271

NO SLIMĀS GALVAS UZ VESELO................................................................ 272—280

LIBERĀĻU AGRARĀ PROGRAMA ................................................................ 281—287

MARKSS PAR AMERIKĀŅU „VISPĀRĒJO ZEMES PĀRDA-LIŠANU“ .............................................................................. 288—294

ATMASKOTĀ PADOME ........................................................................... 295—298

ATKLĀTA VĒSTULE KSDSP PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJAM b. PĻECHANOVAM ............... 299—306

JAUTĀJUMĀ PAR III KONGRESU ................................ 307

PIRMĀ MAIJA LAPIŅAS PLĀNS ................................................................... 308—309

PIRMAIS MAIJS ............................................................................................................ 310—313

KONSTITUCIONĀLAIS TIRGUS........................................................................ 314—317

PAR PARTIJAS ORGANIZĀCIJU DIVNEDĒĻU PĀRSKATIEM 318—319

KSDSP III KONGRESS 1905. gadā no 12. (25.) артЦа līdz

27. aprīlim (10. maijam) ....................................................................................... 321—384

9. PAPILDINĀJUMS PIE REZOLŪCIJAS JAUTĀJUMĀ PAR IZTURĒŠANOS PRET VALDĪBAS POLITIKU APVĒRSUMA PRIEKŠVAKARĀ UN APVĒRSUMA MOMENTĀ ....................................................................................................... 338

19. REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR STRĀDNIEKU UN INTELIĢENTU ATTIECĪBĀM S.-D. ORGANIZĀCIJAS 370

20. PIEZĪME, APSPRIEŽOT REZOLŪCIJU PAR STRĀDNIEKU UN INTELIĢENTU ATTIECĪBĀM

24. RUNA JAUTĀJUMĀ PAR VIENOŠANOS AR SO

CIĀLISTIEM REVOLUCIONĀRIEM 23. APRĪLĪ (6. MAIJA) .......................................................................................................

25. RUNA SAKARĀ AR ZIŅOJUMU PAR CK DARBĪBU

25. APRĪLI (8. MAIJĀ) .......................................................................

26. REZOLŪCIJA PAR KONGRESA PROTOKOLU IZDOŠANU ....................................................................................................................

27. REZOLŪCIJAS PROJEKTS SAKARĀ AR NOTIKUMIEM KAUKAZIJĀ ....................................................................................

POLITISKIE SOFISMI...............................................................................................

PAZIŅOJUMS PAR KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS III KONGRESU..............................................

PAR KONGRESA KONSTITUEŠANOS........................................................

TREŠAIS KONGRESS ..............................................................................................

UZVAROŠĀ REVOLŪCIJA ...................................................................................

PAR POLITIKAS SAJAUKŠANU AR PEDAGOĢIJU ......................

VĒSTULĒ STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM ....................................................................................................................................

KONSERVATĪVĀS BURŽUĀZIJAS PADOMI..........................................

PAR REVOLUCIONĀRO PAGAIDU VALDĪBU.......................................

Pirmafts raksts. Pļechanova vēsturiskā izziņa........................

Otrais raksts. Tikai no apakšas vai ari no apakšas un no augšas?............................................................................................................

SAGRĀVE ............................................................................................................................

REVOLUCIONĀRĀ CIŅA UN LIBERĀLAIS MAKLERISMS........

EBREJU STRĀDNIEKIEM ....................................................................................

JAUNĀ REVOLUCIONĀRĀ STRĀDNIEKU SAVIENĪBA...............

REVOLUCIONĀRĀ PROLETARIĀTA DEMOKRĀTISKIE UZDEVUMI ................................................................................................................................

BURŽUĀZISKĀS NODEVĪBAS PIRMIE SOĻI.......................................

„REVOLUCIONĀRU^4 BALTOS CIMDOS ....................................................

ATKLĀTA VĒSTULE AVĪZES „LEIPZIGER VOLKSZEITUNG" REDAKCIJAI ....................................................................................................................

559

REVOLUCIONĀRĀS PAGAIDU VALDIRAS AINA............................ 488 400

PROLETARIĀTA CIŅA UN BURŽUĀZIJAS SULAINISKUMS 401 400

TREŠAIS SOLIS ATPAKAĻ ................................................................................ 407 500

STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM............... 507- 50M

TRĪS KONSTITŪCIJAS JEB TRĪS VALSTS UZBŪVES KĀRTĪBAS ...........................................................„....................................................................... 509—510

REVOLUCIONĀRĀ ARMIJA UN REVOLUCIONĀRĀ VALDĪBA ..................................-............................................................................................ 511—6IN

KRIEVIJAS CARS MEKLĒ AIZSARDZĪBU PRET SAVU TAUTU PIE TURKU SULTANA ........................................................................ 519—523

BURŽUĀZIJĀ KAULĒJAS AR PATVALDĪBU, PATVALDĪBA KAULĒJAS AR BURŽUĀZIJU ........................................................................... 524—520

Piezīmes ............................................................................................................................... 527—542

V. 1. Ļeņina dzīves un darbības dati .......................................................... 543—552

ILUSTRĀCIJĀS

Boļševiku avīzes ,,Vperjod“ 1. nr-a pirmā lappuse 1905. g.

Boļševistiskās avīzes „Proļetarij^11 1. nr-a 1905. g. 27. (14.) maijā pirmā lappuse ar V. I. Ļeņina rakstu „Paziņojums par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresu^11 un galvenajām kongresa rezolūcijām ....................................... 395

JT 13553. Parakstīta iespiešanai 1949. g. 5. oktobrī. Metiens 50 000 eks. (1-20000). Izdevn. Nr. 2772-P45. Iespiedloksnes 35,625. Pasūt. Nr. 10960.

Iespiesta LPRRT Paraugtipogrāfijā, Rīgā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rbļ. 50 кар.

1

8. sēj.

2

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sč]., 405.—474. lpp. Red.

3

— francs — franku. Red.

4

Sk. 5ā sējuma 19.—23. Ipp. Red.

5

— tādām kā. Reti,

6

SU. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 201. Ipp. Red.

7

Sk. JV. Ļeņinu „Paziņojumu un dokumentus par sakaru saraušanu starp centrālajām iestādēm un partiju". (Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 465.—474. Ipp. lieti.) Šai brošūrā ievietotajā meņieviku vadoņa vēstulē teikts: „Strādnieki pieprasa vēlēšanu sistēmu, tas ir acīm redzams akmenscielo agonijas simptoms". Es piederu pie akmenscietajiem, bet es esmu ļoti apmierināts ar šādu agoniju. Tas, ka strādnieki pieprasa vēlēšanu principu, skaidri rāda, ka jauniskriešiem nav izdevies pabarot strādniekus ar dziesmām, un lai kā Akselrods izgrozās, tagad tas viņu neglābs no pilnīgas atmaskošanas.

8

— ticības apliecinājumu, programu, pasaules uzskata iztirzājumu. Red.

9

— ka nav vainīgs, ka nav bijis klāt, ka atradies citā vietā. Red.

10

— et cetera — un tā tālāk. Red.

11

Sk. rabočedjeļcu brošuru „Divi kongresi" (32. Ipp.), kas vērsta pret ,,Iskru“.

12

Sk. Atsevišķo pielikumu pie avīzes „RaboCaja Mis|“, 1899. p. septembri.

13

Sk. Rakstu 4. izd., 4. sēj., 376.—380. Ipp. Red.

14

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 302.—307. Ipp. Red.

15

jļķ Rakstu 4. izd., 0. sēj., 125.—132. Ipp. Red.

****** Izmantoju gadījumu, lai izteiktu savu palieso atzinību Staro-veram un Pļcchanovam, kas sākuši ārkārtīgi derīgu darbu — atklāt, kas ir vecās ,,Iskras“ neparakstīto rakstu autori. Cerēsim, ka viņi šo darbu novedīs līdz galam — iznāks ārkārtīgi raksturīgs materials, lai novērtētu jaunās „iskras" pagriezienu uz raboCedjeļcu pusi.

16

Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 220. un 221. 1pp. Red.

17

— lā! Kcil.

18

Sk. Rakslu 4. izd., 5. sēj., 250.—257. tpp. tied.

19

Piezīme tālredzīgajam jauniskrietim. Mums droši vien teiks, ka proletariāta enerģiska cīņa bez jebkādiem noteikumiem novedīs pie tā, ka uzvaras augļus izmantos buržuāzijā. Mēs atbildēsim ar jautājumu: kāda cila garantija, ka proletariāta noteikumus izpildīs, bez proletariāta patstāvīgā spēka vēl ir iespējama?

20

Vēl viens mazs mūsu Arkādijā NikolajeviCa prozas paraudziņš: „Ikviens, kas pēdējos gados sekojis Krievijas sabiedriskajai dzīvei, bez šaubām, ir pamanījis pastiprinātu demokrātisku tiekšanos uz neizskais-tinātu konstitucionālās brīvības ideju, kam norauti visi ideoloģiskie noslēpojami, visādas vēsturiskās pagātnes paliekas. Šī tiekšanās bija savā ziņā ilgā molekulāro pārmaiņu procesa realizācija demokrātijās vidē, šās demokrātijās ovidijisko pārvērtību realizācija, kuras ar savu kalcidosknpisko raibumu divus gadu desmitus saistīja daudzu citu citai sekojošu paaudžu uzmanību un interesi^20^1. Žēl, ka tas nav tiesa, jo buržuāziskās demokrātijās jaunākie filozofi nevis atsedz brīvības ideju,

21

Sk. redakcijas otro „Vēstuli partijas organizācijām^22, kas ari izdota konspiratīvi („tikai partijas biedriem^22), kaut gan tajā nekā konspiratīva

22

nav. Ārkārtīgi pamācoši šo visas redakcijas atbildi salīdzināt ar „kon

23

spiratīvo" Pjechanova brošuru: „Par mūsu taktiku attiecībā uz liberālās buržuāzijas cīņu pret carismu" (Ženevā 1905. Vēstule Centrālajai Komitejai. Tikai Partijas biedriem). Mēs vēl ceram atgriezties pie abiem šiem darbiem.

24

Salīdzini N. Ļeņina „Ko darīt?[24]1, 8f>.—88. lpp. (Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 411. un 412. lpp. Red.)

25

— „Karogs". Red.

26

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 465.—474. ipp. Red.

27

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 94.—100. Ipp. Red.

28

Sk. šā sējuma 19.—23. Ipp. lied.

29

No komitejām, kas bija kongresā, tikai viena pali Kijevas komiteja ir pārgājusi no vairākuma pie mazākuma, t. i., kongresā abi tās delegāti bija boļševiki, bet tagad komitejā pārsvarā ir meņševiki. Turpretim Nikolajevas un Sibirijas komitejā abi delegāti kongresā bija meņševiki, bet pēc kongresa šis komitejas nostājās vairākuma pusē. Starp vairākumu un mazākumu kongresā sadalījās (pa vienam delegātam tur un te) Odesas, Donas, Ufas un Maskavas komiteja. No tām tikai Donas komiteja viena pati tagad ir meņševistiska.

30

Salīdzini Ļeņina „Ko darīt?", 86.—-88. lpp. (Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 411. un 412. lpp. Red.)

31

—,,Frankfurtes Avīze“. Red.

32

Vismaz visas četras pārlējās komitejas pēc partijas otrā kongresa izteicās par labti „vairākumam".

33

34

— ,,Taims“ („Laiki"), lied.

35

Sk. šā sējuma 112. un 113. lpp. Iif<l.

36

Sk. šā sējuma 77.—79. lpp. Red.

37

Sk. šā sējuma 131. lpp. Red.

38

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 166. lpp. lieti.

39

Te rokraksts pārtraukts. lieti.

40

Sk. llakslii 4. izd., 7. sēj., 475.—477. lpp. lied.

41

Sk. ša sējuma 179.—185. lpp. tied.

42

— Postsc.riplum — pierakstījums. Red.

43

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 377. Ipp. Red.

44

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 467. lpp. Red.

45

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 411. un 412. lpp. Red.

46

Sk. šā sējuma 11. un 12. lpp. Red.

47

Sk. šā sējuma 86. lpp. Red.

48

Sk. šā sējuma 63.—69. Ipp. Red.

49

Kričevskis žurnālā „Haboceje !)je!o“ 10. nr-ā. Martovs un Zasuļiēa sakarā ar Lckerta šāvienu, .launiskrieši vispār tapiņā sakarā ar Plēvēs^14 nogalināšanu.

50

Šo ,,Iskrā“ ievietoto rakstu sarakstījis P|echanovs, un raksts attiecas uz to periodu, kad ,,lskru“ (40.—51. nr.) rediģēja Pļechanovs un Ļegins. Pļechanovs tolaik vēl neprātoja par jauno kursu — slaveno piekfipšanos pret oportunismu.

51

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sej., 97. tpp. Red.

52

Sk. šā sējuma 120.—134. Ipp. Red.

53

Iepriekš iespiestās rindas bija jau uzrakstītas, kad mēs saņēmām no liberāļu nometnes šādas diezgan interesantas ziņas. Vācijas buržuāziski demokrātiskās avīzes „Frankfurter Zeilung" („Frankfurtes Avīze". Red.) Pēterburgas speciālkorespondents (UMKr>. gada 17. feb ruarī) sniedz šādu atsauksmi par Pēterburgas liberālā žurnālistā politisko stāvokli: „Liberāļi būtu muļķi, ja palaistu gurām lādu momentu, kāds ir pašreizējais. Liberāļiem tagad ir rokās visi trumpji, jo viņiem irdevies iejūgt strādniekus savos ratos, bet valdībai nav cilvēku, jo birokrātijā nevienam neļauj izvirzīties". Patiešām, kādai svētai vientiesībai vajag valdīt jaunajā „Iskrā", ja šādā brīdī tā raksta par liberālismā nāvi?

54

Bebelis griezies ar vēstuli pie Ļeņina, piedāvādamies par šķīrēj-liesnesi starp „Iskras" piekritējiem nu avīzes „Vperjod" piekritējiem. Ļeņins atbildējis, ka ne viņam, ne kādam citam no viņam zināmajiem avīzes „Vperjod" piekritējiem nav tiesības saistīt ar savu rīcību visu partiju un ka Bebeļa ierosinājums tāpēc nododams apspriešanai parājas kongresam, ko sasauc Krievijas birojs. Mēs domājam, ka kongress šo ierosinājumu varētu pieskaitīt punktam ..partijas krize".

55

— et cetera — un t:i lālak. lieti.

56

— tādi kā. Red.

57

— Nota bene —1 ievērojiet, lied.

58

— atkarībā no apstākļiem. Red.

59

Punkts d nav uzrakstīts. Pāri visam 13. § pārvilkta jautājuma zīme. Red.

60

-— Starptautiskā Strādnieku Asociācijā. Red.

61

— Seite — lappuse. Red.

62

■— laucinieki. Red.

63

Contra (pret. lieti.I Rlanki. kas 1870. gadā nodibināja avl/i ,.Patrie en danger“ („Tēvija briesmās". lied.). (NB) (Nota bene — ievērojiet, lied.)

64

— Veils. Red.

65

— ,.Ne dieva, ne kunga". Red.

66

Sk. šā sējuma .')!!.—45. Ipp. lieti.

67

Sk. šā sējuma 03.—09. lpp. Red.

68

— „Jaunais Laiks". Red.

69

— „Māksla", fted.

70

Sk. šā sr-jiinia 10i). un 200. lpp. Red.

71

Sk. Rakstu 4. iz.d., 7. sēj., 465.—174. Ipp. He<l.

72

Sk. Rakstu I. izd.t 0. sēj.. 364. lļ>|». Hed.

73

Vairākuma Komiteju Hiroja pārstāvis, kas Tveras komitejas un perifērijas sēdē februārī referēja par III kongresu, ziņo mums, ka šis Tveras komitejas apgalvojums esot ,,neprecizs“. „Es ziņoju, — viņš paziņo mums, — pamatojoties uz CK locekļa ŅikitičaM tiešo paziņojumu, ka CK bijis nodoms izsludināt III kārtējo kongresu, ar vienošanās palīdzību padarot par šo kārtējo kongresu Biroja sasaucamo kongresu, bet ka tanī laikā CK dažādu apstākļu dē| vēl nebija paspējusi sākt par šo jautājumu oficiālās sarunas ar Biroju".

74

Sk. ša sējuma 199. un 200. Ipp. Red.

75

NB (Nota bene — ievērojiet, lieti.): te var piebilst — „vai ari 1871. g.“? Sis jautājums jāaplūko kā iespējams daudzu nesocialdemo-kratu iebildums pret mums.

76

Par Bīgas, Smolenskas, Kurskas, Orlas un Brjanskas, Kazaņas, Krcmenčugas, Jc|izavetgradas un Kubaņas komiteju sk. CK un Vairākuma Komiteju Biroja līguma 3. p.

77

Mēs jau aizrādījām, rik nejēdzīga ir doma, ka proletariats pat vissliktākajā gadījumā no sliktākajiem varētu vilkt buržuāziju atpakaļ.

78

Raksts bija jau salikts, kad mēs saņēmām ,,Iskras“ 93. nr-u, par

79

kuru mums vēl būs jārunā^71.

80

Nezinu, vai mūsu lasīlāji pamanījuši raksturīgu faktu: krāmu kaudzē, ko izdod jaunā ,,Iskra“ lapiņu veidā, bija labas, Parvusa parakstītas lapiņas. ,,Iskras“ redakcija novērsās tieši no šīnt tapiņām, nevēlēdamās pieminēt nedz mūsu partiju, nedz savu izdevniecību.

81

— „Uz priekSu". He<l.

82

Sk. S3 sējuma ‘II. un 12. Ipp. Red.

83

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 210. Ipp. Red. k

84

Sk. Rakstu i. izd., 7. sej., 225.-227. lpp. un 231. un 232. lpp. Red.

85

Sk. šā sējuma 187. lpp. Red.

86

Līdz šim tikai anarehisti ir pateikuši, ka nav vienis prātis ar to. Viņi bruka virsit avīzei ,,Vperjod“ savā lapiņā, parādīdami, ka pilnīgi nesaprot atšķirību starp demokrātisko un sociālistisko apvērsumu.

87

Salīdzini tālāk ievietoto Marksa 1840. gada rakstu. (Sk. šā sējuma 288.-294. lpp. /fed.)

88

Sk. Rakstu 4. izd., 7. x6j., 121.—'123. Ipp. Red.

89

Skaties pilntiesīgo organizāciju sarakstu, kas publicēts ,,Iskras“ 8t). nr-ā.

90

Sk. Sii sējuma 240. un 241. lļip. Red.

91

— „Fosa Avlze“. Red.

92

fiiijā laikā katrai organizācijai jāpaziņo centram sava šifra (divi vai trīs burti — organizācijas nosaukums) un jāpanāk vismaz viena pārskata ievietošana СО, lai visi šās organizācijas biedri pārliecinātos, ka tai ir sakars ar centru.

93

— Valde Red.

94

—- „Uzsaukums", tied.

95

Sk. 5ā sējuma 287. I|>p. lieti.

96

^k. Hakstu 4. izd., 0. sēj., ‘201. lpp. Red.

97

Sk. šā sējuma 139.—142. lpp. Reti.

98

Sk. šā sējuma 393.-—399. Ipp. Red.

99

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 308. lpp. lied.

100

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 124.—127. lpp. Hed.

101

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 371,—374. lpp. Hed.

102

— vai, atbilstoši. Red.

103

— Mitu radīšana. Red.

104

— Apvērsums, revolūcija. Red.

105

—• gāšanu. Hed.

106

— Nihil — nekas. Red.

107

Tc rokraksts pārtraukts. НЫ.

108

Sk. Sā sējuma 385.—392. lpp. Red.

109

Sk. šā sējuma 266. Ipp. Red.

110

Ansprache der Zenlralbehorde an den Bund, von Mārz 185t), K. Marx: „Enthiillungcn iiber den Kommunistenprozess zu K61n“, 1885, Anhang IX, S. 75. (Centrālās Komitejas Uzsaukums Savienībai, 1850. martā, K. Markss: „Atmaskojumi par komunistu prāvu Ķelnē“, 1885.. IX pielikums, 75. lpp. Ked.) Kursivs citātos viss ir mūsu.

111

Žēl, ka viņš nepazīst jauno ,,lskru“! Tad viņš zinātu, cik postoša, kai-līga, utopiska, buržuāziskā, techniski vienpusīga un sazvērnieciski šaura ir ,.jakobiniskā" sacelšanās vadīšanas (gcleilct worden) idejai

112

Ware er mir mil eioigem Vcrsland gcleiltd vvorilen. Nabaga Engelss!

113

Sk. šā sējuma 387. lpp. Red.

114

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 44>7. lpp. Red.

115

Sk. šā sējuma 475. un 476. Ipp. Red.

116

— „Leipcigas Tautas Avīze". Red.

117

— Poslscriplum — pierakstījums. Red.

118

— „Socialists'[117]. Red.

119

Vārds nav saprasts. Red.

120

— Tātad. Red.

121

— et cetera — un tā tālāk. Red.

122

— „Līdz ar vēsturiskās darbības pamatīgumu masas apjoms, kuras darbība tā ir^119‘m. Red.

123

— Kaujas dispozicija, speķu izvietošana kaujai, lied.

124

— jo sevišķi. Red.

125

— „Berlīnes Dienas Lapa". Red.

126

Sk. šā sējuma 520.—524. Ipp. Red.

127

Runā, ka uz „Stremiteļnija" neesot matrožu. Gandrīz visa komanda sastāvot līkai no oficieriem. Aristokrātijā pret tautu!

128

— „Berlines Dienas Lapa“. Red.

129

— „Rīts". Red.

130

— „Ženevas Avīze**, lieci.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti 08

VĒSTULĒ ORGANIZĀCIJĀM KRIEVIJA

GROZĪJUMS STATŪTU PUNKTA PAR CENTRIEM

REFERĀTĀ FLANS FAR KOMŪNU19

SATURS

1