Engelss Fridrihs

Dabas dialektika

Fridrihs Engelss

Dabas dialektika

PRIEKŠVĀRDS

«Dabas dialektika» ir viens no F. Engelsa galvenajiem darbiem; tajā, pamatojoties uz dialektisko materiālismu, vispārināti dabaszinātņu svarīgākie sasniegumi XIX gad-simta_ vidū, attīstīta tālāk materiālistiskā dialektika un kritizētas metafiziskās un ideālistiskās koncepcijas dabaszinātnēs.

XIX gadsimtā vairākus gadu desmitus kapitālistiskā ražošanas veida, tā ražotājspēku attīstību stimulēja tehnikas un dabaszinātņu straujā attīstība, it sevišķi to dabaszinātņu nodalījumu attīstība, kuri vairāk vai mazāk tieši bija saistīti ar ražošanas vajadzībām.

XIX gadsimta sākums un it sevišķi vidus iezīmējās ar daudziem izciliem atklājumiem un sasniegumiem matemātikā, astronomijā, fizikā, ķīmijā un bioloģijā. Tika atklāti jauni fakti un likumi, radītas jaunas hipotēzes un teorijas, izveidotas jaunas nozares zinātnē.

5ā dabaszinātņu triumfa gājiena izcilākie posmi bija — kā parādīja Engelss — trīs lielie atklājumi: šūnu teorija, enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likums, darvinisms. 1838. un 1839. g. M. Sleidens un T. Svanns konstatēja augu un dzīvnieku šūnu identitāti, pierādīja, ka šūna ir organisma strukturālā pamatvienība, un izveidoja vienotu teoriju par organismu uzbūvi no šūnām; līdz ar to bija pierādīta visas organiskās pasaules vienība. Laikā no 1842. līdz 1847. gadam R. Maijers, Dž. Džouls, V. Grovs, L. Koldings un H. Helmholcs atklāja un pamatoja enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likumu; līdz ar to visa daba parādījās kā nepārtraukts process, kurā matērijas universālās kustības viena forma pārvēršas citā formā. 1859. gadā nāca klajā C. Darvina galvenais darbs «Sugu izcelšanās dabiskās izlases ceļā», kas vainagoja evolūcijas ideju simt gadu attīstību un bija pamats visai mūsdienu bioloģijai. So atklājumu filozofiskā nozīme bija tā, ka tie viskoncentrētākā veidā atsedza dabas procesu dialektisko būtību. Kopš XIX gadsimta vidus dabaszinātņu attīstība ieguva īstas revolūcijas raksturu. Tomēr to sarežģīja pretruna starp jaunā dabaszinātniskā materiāla dialektisko raksturu un metafizisko metodi, kas valdīja dabas pētnieku vidū.

Vajadzēja filozofiski vispārināt dabaszinātņu svarīgākos sasniegumus XIX gadsimta otrajā trešdaļa un attīstīt dabas dialektiski materiālistisko izpratni.

Tā kā Markss bija pilnīgi aizņemts sava galvenā darba — «Kapitāla» izstrādāšanā, tad risināt šos jaunos teorētiskos uzdevumus, ko izvirzīja visa dabaszinātņu attīstības gaita, uzņēmās Engelss. Praktiskas iespējas to veikt radās pēc tam, kad Engelss bija atbrīvojies no darba Mančestras firmā un pārcēlies uz Londonu. Tomēr sakarā ar franču-prūšu karu, Parīzes Komūnu un darbību Internacionālē Engelss tikai no 1873. gada sākuma varēja velti! galveno uzmanību teorētiskiem pētījumiem.

Marksa un Engelsa interese par dabaszinātņu problēmām nebija nedz nejauša, nedz pārejoša. Sākot ar tēvam rakstīto Marksa jaunības dienu vēstuli, kurā viņš stāsta par savām nodarbībām ar dabaszinātnēm, līdz pat mūža pēdējiem gadiem, kad Markss raksta patstāvīgus darbus matemātikā, var izsekot, kā paplašinās un padziļinās viņa dabzinātniskās nodarbības. Analoga evolūcija novērojama arī Engelsa mūžā.

Marksisma pamatlicēji, veidojot harmonisku pasaules uzskatu, ne tikai kritiski pārstrādāja iepriekšējās filozofijas, politiskās ekonomijas, sociālistisko un komunistisko mācību sasniegumus — viņiem katrā ziņā vajadzēja vispārināt arī tā laika dabaszinātņu galvenos sasniegumus, jo citādi nebija iespējams piešķirt materiālismam jaunu — dialektisku formu. «Markss un es,» rakstīja Engelss priekšvārdā «Anti-Diringa» otrajam izdevumam, «mēs bijām gandrīz vai vienīgie cilvēki, kas paglāba no vācu ideālistiskās filozofijas apzinīgo dialektiku un pārnesa to uz dabas un vēstures materiālistisko izpratni. Bet dialektiskai un turklāt materiālistiskai dabas izpratnei ir nepieciešamas zinašanas matemātikā un dabaszinātnēs.»

Dabaszinātņu lomu pasaules izzināšanā un tātad to nozīmi zinātniskā pasaules uzskata izstrādāšanā augstu no-\ērtēja Markss, kad «Kapitāla» sagatavošanas darbos ]863. gadā norādīja, ka dabaszinātnes ir «katras zināšanas pamats».

Par dabaszinātnēm dziļi interesējās tiklab Markss, kā arī Engelss. Taču viņu starpā pastāvēja īpatnēja darba dalīšana. Markss dziļāk zināja matemātiku, kā arī tehnikas vēsturi un agroķīmiju; vienlaikus viņš nodarbojās ar fiziku, ķīmiju, bioloģiju, ģeoloģiju, anatomiju un fizioloģiju; atšķirībā no Engelsa viņš vairāk studēja matemātiku un praktiskās dabaszinātnes. Engelss dziļāk zināja fiziku un bioloģiju; vienlaikus viņš nodarbojās ar matemātiku, astronomiju, ķīmiju, anatomiju un fizioloģiju; atšķirībā no Marksa viņš vairāk studēja teorētiskās dabaszinātnes.

Jau tajos Marksa un Engelsa darbos, kas sarakstīti marksisma tapšanas periodā, t. i., līdz 1848. g., sastopami daudzi fakti, kas liecina, cik lielu uzmanību viņi pievērsuši dabaszinātņu un tehnikas attīstībai un sasniegumiem. Tomēr šajā laika posmā Markss un Engelss vēl nebija sākuši speciāli nodarboties ar dabaszinātnēm.

Markss pirmoreiz sāka šādas nodarbības 1851. gadā, kad viņš atjaunoja savus pētījumus politiskajā ekonomijā un, lai dziļāk izpētītu tehnoloģiju un agronomiju, sāka speciāli nodarboties ar tehnikas vēsturi un agroķīmiju. Vēlāk šo nodarbību rezultātus viņš izmantoja nodaļā par mašīnām «Kapitāla» I sējumā un zemes rentes teorijas iztirzājumā «Kapitāla» III sējumā. 50. gados ar atsevišķām dabaszinātņu problēmām sāka nodarboties ari Engelss.

Iesācis rakstīt nākamā «Kapitāla» pirmo variantu, Markss šā darba gaitā nonāca pie secinājuma, ka viņam nepieciešams speciāli nodarboties ar matemātiku. 1858. gadā sākās viņa nodarbības algebrā, pēc tam analītiskajā ģeometrijā, diferenciālrēķinos un integrālrēķinos. Vēlāk šīs nodarbības ieguva patstāvīgu nozīmi. Šajā pašā laikā Engelss sāka studēt fiziku un fizioloģiju, lai šo zinātņu sasniegumus, it īpaši šūnu teoriju un mācību par enerģijas pārvēršanos, izmantotu tālākā dialektikas attīstīšanā. Marksa un Engelsa dabaszinātņu studijas ļoti stimulēja Darvina galvenā darba iznākšana 1859. g. beigās. Engelss izlasīja Darvina grāmatu jau pirmajās dienās pēc tās klajā nākšanas. Markss, lasīdams to 1860. g. beigās, vēstulē Engelsam klasiskā veidā izteica, ko Darvina lielais atklājums devis marksismam: «Šī grāmata dod dabzināt-nisku pamatu mūsu uzskatiem» (sk. K. Marksa 1860. g. 19. decembra vēstuli F. Engelsam). Turpmākajos gados Marksa un Engelsa dabzinātnisko interešu loks stipri paplašinājās. Viņi studēja bioloģiju, anatomiju, fizioloģiju, astronomiju, fiziku, ķīmiju un citas zinātnes.

Vissvarīgākais posms Marksa un Engelsa nodarbībās ar dabaszinātnēm sākās 1873. gadā un turpinājās līdz Marksa nāvei 1883. gadā. Sājā laikā Markss un Engelss, joprojām paplašinādami un padziļinādami savus dabzi-nātniskos pētījumus, sāka radīt patstāvīgus darbus. Markss sarakstīja savu matemātisko manuskriptu svarīgāko daļu; viņš bija sev izvirzījis uzdevumu tajā dialektiski pamatot diferenciālrēķinus. Taču izšķīrēja loma dabaszinātnēs šajā laika posmā bija Engelsa darbiem — viņa «Dabas dialektikai».

Tādējādi «Dabas dialektika» radās uz Engelsa ilggadīgo, nopietno dabzinātnisko pētījumu pamata. Sākumā Engelss savu pētījumu rezultātus bija nodomājis izteikt pret vulgāro materiālistu L. Bīhneru vērsta polemiska sacerējuma veidā. Sis nodoms viņam radās apmēram 1873. g. janvāri (sk. šā izdevuma 190.—192. lpp.). Vēlāk Engelsam radās doma, ka izvirzāms plašāks uzdevums. «Dabas dialektikas» grandiozā iecere izteikta vēstulē, ko Engelss no Londonas 1873. g. 30. maijā nosūtīja Marksam uz Mančestru. Markss parādīja šo vēstuli izcilajam dabas pētniekam K. Sorlemmeram. Uz vēstules saglabājušās Sorlemmera atzīmes, kurās viņš pilnīgi piekrīt Engelsa ieceres galvenajām idejām. Turpmākajos gados Engelss veica milzu darbu saskaņā ar nosprausto plānu, tomēr pilnā mērā īstenot savu ieceri viņam neizdevās.

Materiāli, kas attiecas uz «Dabas dialektiku», sarakstīti no 1873. līdz 1886. gadam. Sājā laikā Engelss izstudēja plašu literatūru par svarīgākajiem dabaszinātņu jautājumiem un uzrakstīja 10 vairāk vai mazāk gatavu rakstu un nodaļu un vairāk nekā 170 piezīmju un fragmentu.

Engelsa darbā pie «Dabas dialektikas» ir divi galvenie periodi: no šā darba iecerēšanas līdz laikam, kad viņš sāka rakstīt «Anti-Dīringu» (no 1873. g. maija līdz 1876. g. maijam), un no «Anti-Dīringa» pabeigšanas līdz Marksa nāvei (no 1878. g. jūlija līdz 1883. g. martam). Pirmajā periodā Engelss galvenokārt vāca materiālu, uzrakstīja lielāko daļu fragmentu un «Ievadu». Otrajā periodā Engelss izstrādāja konkrētu nākamā darba plānu, uzrakstīja lielu daļu fragmentu un gandrīz visas nodaļas. Pēc Marksa nāves Engelss, būdams pilnīgi aizņemts ar darbu, ko prasīja «Kapitāla» publikācijas pabeigšana un starptautiskās strādnieku kustības vadīšana, vairs nevarēja sistemātiski nodarboties ar dabaszinātnēm un bija spiests faktiski pārtraukt «Dabas dialektikas» rakstīšanu. Tā palika nepabeigta. Tomēr vairākos savos šā pēdējā perioda darbos viņš izmantoja gan savu agrāko pētījumu rezultātus, gan arī jaunas dabaszinātņu atziņas.

Uzdevums, ko Engelss sev izvirzīja darbā pie «Dabas dialektikas», formulēts «Anti-Dīringa» otrā izdevuma priekšvārdā: «... Galvenais ... bija tas, lai arī atsevišķos gadījumos pārliecinātos par to patiesību, par ko vispārīgi man nekādu šaubu nebija, — un proti, ka dabā caur neskaitāmu pārmaiņu mudžekli sev ceļu izlauž tie paši dialektiskie kustības likumi, kas arī vēsturē valda pār notikumu šķietamo nejaušību», «mans uzdevums nebija dialektikas likumus dabā ienest no ārienes, bet gan tos dabā atrast, no dabas atvasināt». Tātad uzdevums bija atklāt objektīvo dialektiku dabā un līdz ar to pamatot apzinātas materiālistiskas dialektikas nepieciešamību dabaszinātnēs, padzīt no tām ideālismu, metafiziku un agnosticismu, kā arī vulgāro materiālismu, dot dabaszinātņu attīstības svarīgāko rezultātu dialektiski materiālistisku vispārinājumu un līdz ar to pamatot materiālistiskās dialektikas pamatlikumu vispārējību.

Sājā nolūkā Engelss mobilizēja milzīgu faktu materiālu. Viņš izmantoja kopumā apmēram simt darbu, ko bija sarakstījuši ievērojamākie dabas pētnieki, piemēram: matemātikā — 5. Bosī grāmatu, astronomijā — J. Mēdlera un A. Seki, fizikā — R. Maijera, H. Helmholca, V. Grova, V. Tomsona, R. Klauziusa, K. Maksvela, G. Vīdemaņa un T. Tomsona, ķīmijā — A. Naumaņa, H. Rosko un K. Sorlemmera, bioloģijā — C. Darvina, E. Hekeļa, H. Nikolsona grāmatas, žurnālu «Nature» («Daba»), Diemžēl toreizējos apstākļos Engelss nevarēja izmantot tādus tolaik mazāk pazīstamus, bet vēsturiski ne mazāk svarīgus pētījumus kā Lomonosova, Lobačevska, Rīmaņa un Butļerova darbus, kā arī Maksvela darbus par elektromagnētiskā lauka teoriju.

Kaut gan «Dabas dialektika» palika nepabeigta un tās atsevišķām sastāvdaļām ir iepriekšēju uzmetumu un fragmentāru piezīmju raksturs, šis darbs ir iekšēji saistīts veselums, ko vieno kopējas pamatidejas un vienots, harmonisks plāns.

«Dabas dialektikā» Engelss, izmantodams plašu dabaszinātņu vēstures materiālu, galvenokārt to, kas bija uzkrāts no renesanses laikmeta līdz XIX gadsimta vidum, parādīja, ka dabaszinātņu attīstību galu galā nosaka prakses vajadzības, ražošanas vajadzības. Engelss te pirmoreiz marksisma vēsturē vispusīgi izpētīja jautājumu par filozofijas un dabaszinātņu savstarpējo attiecību, noskaidroja nesaraujamo sakaru to starpā un pierādīja, ka «dabaszinātnēs pašu dabaszinātņu attīstības .rezultātā metafiziskā koncepcija kjuvusi neiespējama», ka «atgriešanās pie dialektikas noris neapzināti, tāpēc pretrunīgi un lēni», ka dialektika, atbrīvota no Hēgeļa misticisma, «kļūst par absolūtu nepieciešamību dabaszinātnēm» (sk. šā izdevuma 23. un 192. lpp.), un izvirzīja dabas pētniekiem uzdevumu apzināti apgūt dialektisko metodi.

Engelss attīsta dialektiskā materiālisma pamattēzes par matēriju un kustību, telpu un laiku, konkretizē dialektikas definīciju, formulē dialektikas trīs pamatlikumus' un parāda, ka «dialektikas likumi ir īsteni dabas attīstības likumi un tātad ir spēkā arī teorētiskajās dabaszinātnēs» (turpat, 64.—65. lpp.).

«Dabas dialektikas» centrālā ideja ir matērijas kustības formu klasifikācija un tai atbilstoša to zinātņu klasifikācija, kuras pētī šīs kustības formas. Kustības zemākā forma ir vienkārša pārvietošanās, augstākā forma — domāšana. Kustības pamatformas, ko pētī dabaszinātnes, ir mehāniskā, fizikālā, ķīmiskā un bioloģiskā kustība. Katra zemākā kustības forma ar dialektisku lēcienu pāriet augstākā formā. Katra augstākā kustības forma ietver kā pakļautu momentu zemāko formu, bet nav atvedināma uz to. Pamatojoties uz šo mācību par matērijas kustības formām, Engelss veido dabaszinātņu dialektiski materiālistisko klasifikāciju, kur katra zinātne «analizē atsevišķu kustības formu vai vairākas savstarpēji saistītas kustības formas, kas pāriet cita citā» (turpat, 234. lpp.).

Balstoties uz šo pamatideju, Engelss secīgi aplūko matemātikas, mehānikas, fizikas, ķīmijas un bioloģijas dialektisko saturu. Matemātikā viņš izceļ matemātisko abstrakciju šķietamās aprioritātes problēmu, astronomijā — Saules sistēmas izcelšanās un attīstības problēmu, fizikā — mācību par enerģijas pārvēršanos, ķīmijā — atomistikas problēmu, bioloģijā — dzīvības izcelšanās un būtības problēmu, šūnu teoriju un darvinismu. Pāreju no dabaszinātnēm uz sabiedrības vēsturi izveido Engelsa te izstrādātā teorija par darba lomu cilvēka tapšanā.

Aplūkojot visas šīs problēmas, Engelss ne tikai konstatē vienu vai otru dabaszinātņu atklājumu, bet arī, lietojot dialektiskā materiālisma metodi, jaunā veidā interpretē dabaszinātņu svarīgākos sasniegumus. Tā, piemēram, runājot par R. Maijera un citu zinātnieku atklātā enerģijas nezūdamības likuma nozīmi, Engelss uzsver, ka specifiski jauns šajā atklājumā bija tieši absolūta dabas likuma formulējums: jebkura kustības forma spēj un ir spiesta pārvērsties par jebkuru citu kustības formu. Engelss bagātina enerģijas nezūdamības likuma izpratni, izvirzīdams tēzi, ka enerģija ir neiznīcināma ne tikai kvantitatīvā, bet arī kvalitatīvā ziņā, ka bezgalīgajā Visumā neviena kustības forma, pārvērzdamās citās kustības formās, nevar pilnīgi izzust kā tāda. Vai arī, runājot par Darvina atklājuma pasaulvēsturisko nozīmi, Engelss reizē ar to norāda, ka Darvins abstrahējies no organismu mainīšanās cēloņiem, kritizē vienpusīgo priekšstatu, kas absolutizē «cīņu par eksistenci», uzsver vides lomu organismu attīstībā un parāda vielu maiņu kā organismu noteicošo funkciju.

Lietojot dialektiskā materiālisma metodi, Engelss atrisina daudzas tā laika dabaszinātņu problēmas, iezīmē zinātnes tālākās attīstības ceļus un anticipē dažus tās vēlākos iekarojumus. Tā, piemēram, Engelss atrisināja jautājumu par kustības divējādo mēru; analizējot pretrunas tā laika mācībā par elektrību, viņš anticipēja elektrolītiskās disociācijas teoriju.

Atšķirībā no tā laika zinātnieku vairākuma Engelss aizstāv un attīsta domu par atomu sarežģīto struktūru: «... Atomi nebūt nav kaut kas vienkāršs, tie vispār nav vielas vissīkākās daļiņas, kādas mēs zinām» (turpat, 254. lpp.). Engelss ģeniāli paredzēja, ka pastāv daļiņas, kas ir analogas matemātiskajiem dažādu pakāpju bezgalīgi maziem lielumiem. Mūsdienu mācība par matērijas uzbūvi ir apstiprinājusi un joprojām apstiprina Engelsa uzskatus par atoma sarežģīto struktūru un neizsmeļamību. Gluži tāpat, attīstot uzskatu par matēriju kā pievilkšanās un atgrūšanās vienību, Engelss norādīja, ka principiāli iespējama tāda matērijas veida eksistence, kuram —

runājot mūsdienu fizikas valodā — nav miera stāvokļa masas; to ari apstiprinājuši XX gadsimta atklājumi.

«Dabas dialektikā» Engelss pirmoreiz formulēja savu dzīvības definīciju: «Dzīvība ir olbaltuma ķermeņu eksistences veids» (turpat, 284. lpp.). Sī definīcija bija pamats turpmākajiem pētījumiem par dzīvības izcelšanos un būtību.

Viens no Engelsa lielākajiem nopelniem ir tas, ka viņš ' izstrādāja teoriju par darba lomu antropoģenēzē. Lieliskajā apcerējumā «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku» Engelss ar nepārspējamu prasmi noskaidro darba un darbarīku ražošanas izšķirošo lomu cilvēka fiziskā tipa veidošanā un cilvēku sabiedrības tapšanā, parādīdams, kā no pērtiķveidīga senča ilgstoša vēsturiska procesa rezultātā attīstījusies no tā kvalitatīvi atšķirīga būtne — cilvēks,

Visās zinātnes nozarēs Engelss uzsver, izvirza pirmajā Vietā un attīsta tālāk progresīvos uzskatus un teorijas. Viņš, piemēram, augstu novērtē lielo ieguldījumu zinātnē, ko devis ievērojamais krievu zinātnieks D. Mendeļejevs, radīdams ķīmisko elementu periodisko sistēmu. Vienlaikus Engelss enerģiski cīnās pret tiem priekšstatiem, kas vairs neatbilda zinātnes jaunākajiem sasniegumiem un bremzēja pētniecības tālāko progresu. Tā, piemēram, viņš dziļi kritizēja R. Klauziusa, V. Tomsona un J. Lošmita hipotēzi par Visuma tā saukto «siltuma nāvi». Engelss parādīja, ka šī modē nākusī hipotēze bija pretrunā ar pareizi saprastu enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likumu. Engelsa principiālās tēzes par kustības neiznīcināmību ne tikai kvantitatīvā, bet arī kvalitatīvā ziņā un sakarā ar to par Visuma «siltuma nāves» neiespējamību iezīmēja progresīvo dabaszinātņu tālākās attīstības ceļu.

Noskaidrojot dabas dialektiku, Engelss visā savā darbā nesamierināmi cīnās pret dažāda veida antizinātniskām tendencēm dabaszinātnēs — pret vulgāro materiālismu, metafiziku, ideālismu un agnosticismu, pret vienpusīgu empīrismu un mehānicismu, spiritismu un citām reliģiskās ideoloģijas ietekmēm.

Pats par sevi saprotams, ka pagājušajos visu dabaszinātņu vētrainās un revolucionārās attīstības gadu desmitos atsevišķas detaļas «Dabas dialektikā» un pirmām kārtām faktu materiāls, uz kuru balstījās Engelss, nevarēja nenovecot. Novecojusi, piemēram ir Kanta un Lap-lasa kosmogoniskā hipotēze, uz kuru pamatojās Engelss. Galīgi noraidīta ir ētera mehāniskā hipotēze. Noskaidrots, ka elektriskās strāvas ātrums nevar pārsniegt gaismas ātrumu. Tomēr tas viss neskar «Dabas dialektikas» būtību. Sās grāmatas vispārīgā metodoloģija un vispārīgā koncepcija saglabā un saglabās savu nepārejošo nozīmi.

Galvenais «Dabas dialektikā» ir tās metode, materiālistiskā dialektika. Engelss ārkārtīgi spēcīgi te parādījis teorētiskās domāšanas lomu, metodes lomu pasaules izzināšanā. «Dialektikas nicināšana nepaliek nesodīta», jo bez teorētiskās domāšanas «nav iespējams saistīt pat divus dabas faktus vai izprast to starpā pastāvošo sakarību», un dialektika tieši «ir vienīgā augstākās instances domāšanas metode, kas atbilst tagadējai dabaszinātņu attīstības stadijai» (turpat, 62., 200. lpp.).

«Dabas dialektikā» pilnīgāk nekā citos marksisma pamatlicēju darbos iztirzātas tādas dialektikas problēmas un kategorijas kā cēlonība, nepieciešamība un nejaušība, sprieduma formu klasifikācija, indukcijas un dedukcijas savstarpējā attiecība, hipotēzes kā dabaszinātņu attīstības formas loma un daudzas citas.

Pat nepabeigtā veidā šis ģeniālais darbs pārsteidz ar sava teorētiskā satura bagātību un dziļumu. «Dabas dialektika» ir jauns posms dialektiskā materiālisma attīstībā. Te Engelss būtiski attīstījis materiālismu un dialektiku un iezīmējis ceļu tā laika dabaszinātņu pamatproblēmu risināšanai.

Engelsam neizdevās «Dabas dialektiku» pabeigt un publicēt. Tomēr daži «Dabas dialektikas» atzinumi kļuva zināmi lasītājiem jau XIX gadsimta pēdējā ceturksnī, tāpēc ka Engelss tos izmantoja vairākos savos publicētajos darbos, pirmām kārtām «Anti-Dīringā», darbā «Ludvigs Fei-erbahs un klasiskās vācu filozofijas gals» un ievadā grāmatas «Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni» angļu izdevumam.

«Dabas dialektikas» idejas attīstīja tālāk V. I. Ļeņins savā ģeniālajā darbā «Materiālisms un empiriokriticisms», filozofiski vispārinādams milzīgo dabaszinātņu materiālu, kas bija uzkrājies līdz XX gadsimta sākumam. Sīs idejas Ļeņins attīstīja tālāk «Filozofijas burtnīcās» un programmatiskajā rakstā «Par karojošā materiālisma nozīmi». Ļeņins nezināja «Dabas dialektiku», taču, balstīdamies uz Marksa un Engelsa izstrādāto dialektisko materiālismu, viņš daudzos principiālos jautājumos nonāca pie tiem pašiem secinājumiem un attīstīja tālāk tās tēzes, ko Engelss bija formulējis «Dabas dialektikā».

Dabaszinātņu attīstība XX gadsimtā apstiprināja un bagātināja Marksa un Engelsa radīto dialektiski materiālistisko dabas izpratni. Fizikā Planka, Bora un de Broila atklājumi deva dabzinātnisku parhatojumu dialektiskajai tēzei par matērijas pārtrauktības un nepārtrauktības vienību. Einšteina relativitātes teorija konkretizēja Engelsa tēzes par matēriju, kustību, telpu un laiku. Tagadējā elementāro daļiņu teorija lieliski apstiprina Engelsa un Ļeņina tēzes par atoma un elektrona neizsmeļamību. Tikpat sekmīgi apstiprinājušies arī dialektiskā materiālisma secinājumi bioloģijā. Kibernētika un daudzas no jauna radušās dabaszinātņu nozares — fizikālā ķīmija, bioķīmija, ģeofizika, kosmiskā bioloģija un citas pilnīgi ir apstiprinājušas un apstiprina Engelsa paredzējumu, ka tieši dažādu zinātņu saskares punktos gaidāmi vislielākie sasniegumi.

Tādi ir marksistiskās metodoloģijas — dialektiski materiālistiskās metodes vēsturiskās pārbaudes rezultāti. Pagājušie gadu desmiti parādījuši, cik dziļa ir Engelsa un Ļeņina doma, ka nepieciešama filozofijas un dabaszinātņu, filozofu un dabas pētnieku savienība. Un vēl vairāk šās prasības nozīmi atklās nākotne.

«Dabas dialektikas» teorētisko saturu apstiprinājusi visa vēstures gaita gandrīz veselā gadsimtā, un to joprojām bagātina zinātnes un tehnikas jaunākie sasniegumi. Šā Engelsa ģeniālā darba nemirstīgās idejas arī uz priekšu apgaismos zinātnes attīstības ceļus atomenerģijas, kibernētisko mašīnu, dzīvās dabas likumsakarību atklāšanas un kosmiskās telpas apgūšanas laikmetā — dižajā komunisma laikmetā.

* * *

«Dabas dialektikas» materiāli saglabājušies četrās mapēs, kurās Engelss neilgi pirms savas nāves sadalīja visus rakstus un piezīmes, kas attiecas uz šo darbu. Šīm mapēm Engelss devis šādus virsrakstus: 1) «Dialektika un dabaszinātnes», 2) «Dabas pētīšana un dialektika», 3) «Dabas dialektika» un 4) «Matemātika un dabaszinātnes. Dažādi». No šīm četrām mapēm tikai divām (otrajai un trešajai) ir Engelsa sastādīti satura rādītāji, kuros minēti mapēs ietvertie materiāli. No šiem satura rādītājiem mēs skaidri zinām, kādus materiālus Engelss iedalījis otrajā un trešajā mapē un kādā secībā viņš tos izvietojis šajās mapēs. Par pirmo un ceturto mapi mums nav pārliecības, ka atsevišķas lapiņas atrodas tieši tur, kur tās ielicis Engelss.

Pirmā mape («Dialektika un dabaszinātnes») sastāv no divām daļām: 1) no piezīmēm, kas uzrakstītas uz 11 Engelsa numurētām divkāršām lapām, no kurām katrai ir virsraksts «Dabas dialektika»; šis piezīmes, kas nodalītas cita no citas ar līnijām, sarakstītas no 1873. līdz 1876. g. hronoloģiski tajā secībā, kādā tās izvietotas manuskripta numurētajās lapās; 2) no 20 nenumurētām lapām, no kurām katrā ir viena garāka vai vairākas īsākas piezīmes, kas cita no citas nodalītas ar līnijām; tikai ļoti nedaudzās no šīm piezīmēm ir dati, kas dod iespēju noteikt to sarakstīšanas laiku.

Otrajā mapē («Dabas pētīšana un dialektika») ir trīs palieli raksti — «Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē», «Par «mehānisko» dabas izpratni» un «Par Negeli nespēju izzināt bezgalīgo»; «Vecais «Anti-Dīringa» priekšvārds. Par dialektiku», raksts «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku» un liels fragments «Izlaistais no «Feierbaha»». No Engelsa sastādītā šās mapes satura rādītāja redzams, ka sākumā tajā bijuši vēl divi raksti: «Kustības pamatformas» un «Dabas pētīšana garu pasaulē». Taču vēlāk Engelss nosvītrojis otrās mapes satura rādītājā šo divu rakstu virsrakstus un pārnesis tos uz trešo mapi, kur viņš ievietojis sava nepabeigtā darba visvairāk izstrādātās sastāvdaļas.

Trešajā mapē («Dabas dialektika») apvienoti seši visvairāk izstrādātie raksti: «Kustības pamatformas», «Kustības mērs. — Darbs», «Elektrība», «Dabas pētīšana garu pasaulē», «Ievads» un «Paisuma berze».

Ceturtā mape («Matemātika un dabaszinātnes. Dažādi») sastāv no divām nepabeigtām nodaļām — «Dialektika» un «Siltums», 18#nenumurētām lapām, no kurām katrā ir viena garāka vai vairākas īsākas piezīmes, kas cita no citas nodalītas ar līnijām; dažām lapiņām ar matemātiskiem skaitļojumiem. Starp ceturtās mapes piezīmēm ir divi «Dabas dialektikas» plāna uzmetumi. Šajā mapē esošo piezīmju sarakstīšanas laiks nosakāms tikai ļoti retos gadījumos.

Mapju sīki satura rādītāji un «Dabas dialektikas» nodaļu un fragmentu sarakstīšanas hronoloģija dota šā izdevuma beigās (325.—334. lpp.).

Iepazīstoties ar «Dabas dialektikas» četru mapju saturu, redzams, ka Engelss tajās ievietojis ne tikai speciāli «Dabas dialektikai» sarakstītas nodaļas un iepriekšējus uzmetumus, bet arī dažus tādus manuskriptus, kas sākumā tai nebija domāti. Tādi ir «Vecais «Anti-Dīringa» priekšvārds», divas «Piezīmes» pie «Anti-Dīringa» («Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē» un «Par «mehānisko» dabas izpratni»), «Izlaistais no «Feier-baha»», «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku» un «Dabas pētīšana garu pasaulē».

Sājā «Dabas dialektikas» izdevumā ietverts viss, kas ir Engelsa četrās mapēs, izņemot lapiņas ar fragmentāriem matemātiskiem skaitļojumiem bez paskaidrojoša teksta un šādus rakstiņus, kas pēc sava satura acīm redzami nepieder pie «Dabas dialektikas»; 1) sākotnējais «Anti-Dīringa» «Ievada» uzmetums (par mūsdienu sociālismu),

2) fragments par verdzību, 3) izraksti no S. Furjē grāmatas «Jaunā saimnieciskā un sabiedriskā pasaule» (tie visi trīs pieder pie «Anti-Dīringa» sagatavošanas darbiem) un 4) Engelsa maza piezīme par vācu ķīmiķa F. Pauli negatīvo attieksmi pret darba vērtības teoriju.

Šajos ietvaros «Dabas dialektika» sastāv no 10 rakstiem un nodaļām, 169 piezīmēm un fragmentiem un 2 plāna uzmetumiem — pavisam no 181 sastāvdaļas.

Viss šis materiāls izvietots šajā izdevumā tematiski, saskaņā ar Engelsa plāna pamatlīnijām, kā tās iezīmētas divos saglabājušos «Dabas dialektikas» plāna uzmetumos. Abi uzmetumi doti «Dabas dialektikas» pašā sākumā. Viens no tiem — detalizētāk izstrādātais un visu Engelsa darbu aptverošais — sarakstīts, pēc visa spriežot, 1878. g. augustā; otrs, kas aptver tikai daļu visa darba, sarakstīts apmēram 1880. gadā. «Dabas dialektikas» materiāls, ko Engelss ar pārtraukumiem pētīja veselus 13 gadus (1873—1886), nesakrīt ar kopējā plānā iezīmētajiem punktiem pilnīgi, tāpēc 1878. g. plāna shēmu visās detaļās materiāla sakārtošanā nav iespējams ievērot. Tomēr «Dabas dialektikas» manuskripta galvenais saturs pilnīgi atbilst plāna pamatlīnijām. Tāpēc plāna uzmetums arī likts materiāla izvietojuma pamatā. Turklāt ievērots paša Engelsa paredzētais (grupējot pa mapēm) norobežojums starp vairāk vai mazāk izstrādātām nodaļām, no vienas puses, un sagatavošanas piezīmēm, no otras puses. Tādējādi visa grāmata dalās divās daļās: 1) raksti un nodaļas un 2) piezīmes un fragmenti. Katrā no šīm divām daļām materiāls izkārtots pēc vienas un tās pašas vadošās shēmas saskaņā ar Engelsa plāna pamatlīnijām.

Sīs Engelsa plāna pamatlīnijas noteic materiāla izvietojumu šādā secībā: a) vēsturiskais ievads, b) materiālistiskās dialektikas vispārīgie jautājumi, c) zinātņu klasifikācija, d) apsvērumi par atsevišķu zinātņu dialektisko saturu, e) dažu aktuālu metodoloģisku dabaszinātņu problēmu aplūkošana, f) pāreja uz sabiedriskajām zinātnēm. Priekšpēdējais iedalījums Engelsam palicis gandrīz neizstrādāts.

No plāna pamatlīnijām izriet šāds «Dabas dialektikas» rakstu un nodaļu sakārtojums grāmatas pirmajā pusē:

1) Ievads (sarakstīts 1875.—1876. g.);

2) Vecais «Anti-Dīringa» priekšvārds. Par dialektiku (1878. g. maijs—jūnijs);

3) Dabas pētīšana garu pasaulē (1878. g. sākums);

4) Dialektika (1879. g. beigas);

5) Kustības pamatformas (1880.—1881. g.);

6) Kustības mērs. — Darbs (1880.—1881. g.);

7) Paisuma berze (1880.—1881. g.);

8) Siltums (1881. g. aprīlis — 1882. g. novembris);

9) Elektrība (1882. g.);

10) Darba loma pērtiķa tapšana par cilvēku (1876. g. jūnijs).

Visu šo rakstu un nodaļu tematiskā kārtība visumā sakrīt ar hronoloģisko kārtību. Izņēmums ir raksts par «Darba lomu», kas izveido pāreju no dabaszinātnēm uz sabiedriskajām zinātnēm. Raksts «Dabas pētīšana garu pasaulē» Engelsa plāna uzmetumos nav minēts nemaz. Jādomā^4, ka Engelss sākumā bija domājis to iespiest atsevišķi kādā žurnālā un tikai vēlāk ietvēris to «Dabas dialektikā». Te tas ielikts rakstu un nodaļu iedalījumā 3. vietā, tāpēc ka tam, tāpat kā diviem iepriekšējiem, ir vispārmeto-doloģiska nozīme un tas pēc savas pamatidejas (teorētiskas domāšanas nepieciešamība empīriskajās dabaszinātnēs) diezgan cieši saskaras ar «Veco «Anti-Dīringa» priekšvārdu».

Melnraksta uzmetumus, piezīmes un fragmentus, kas veido grāmatas otro pusi, esošā materiāla salīdzinājums ar Engelsa plāna uzmetumiem liek sakārtot šādās rubrikās:

1) No zinātnes vēstures;

2) Dabaszinātnes un filozofija;

3) Dialektika;

4) Matērijas kustības formas. Zinātņu klasifikācija;

5) Matemātika;

6) Mehānika un astronomija;

7) Fizika;

8) Ķīmija;

9) Bioloģija.

Salīdzinot šīs fragmentu rubrikas ar «Dabas dialektikas» desmit rakstu un nodaju virsrakstiem, kļūst redzama gandrīz pilnīga atbilstība starp rakstu izvietojuma kārtību un fragmentu izvietojuma kārtību. Pirmajam «Dabas dialektikas» rakstam atbilst fragmentu 1. rubrika. Otrajam un trešajam rakstam atbilst fragmentu 2. rubrika. Ceturtajam rakstam atbilst fragmentu 3. rubrika. Piektajam rakstam atbilst fragmentu 4. rubrika. Sestajam un septītajam rakstam atbilst fragmentu 6. rubrika. Astotajam un devītajam rakstam atbilst fragmentu 7. rubrika. Desmitajam rakstam nav tam atbilstošas fragmentu rubrikas.

Atsevišķās rubrikās fragmenti tāpat ir izvietoti pēc tematiskā principa. Sākumā doti fragmenti, kas veltīti vispārīgākiem jautājumiem, pēc tam fragmenti, kas attiecas uz konkrētākiem jautājumiem. Rubrikā «No zinātnes vēstures» fragmenti izvietoti vēsturiskā secībā: no zinātņu pirmsākumiem seno tautu vēsturē līdz Engelsa laikabiedriem. Rubrikā «Dialektika» sākumā dotas piezīmes, kas veltītas dialektikas vispārīgajiem jautājumiem un dialektikas pamatlikumiem, pēc tam piezīmes, kas attiecas uz tā saukto subjektīvo dialektiku. Katra rubrika beidzas, cik iespējams, ar tādiem fragmentiem, kas noder par pāreju uz nākamo rubriku.

Engelsa dzīves laikā «Dabas dialektikā» ietvertie materiāli netika publicēti. Pēc viņa nāves manuskripts trīsdesmit gadu gulēja Vācijas sociāldemokrātijas arhīvos, tika publicēti tikai divi raksti, ko Engelss bija ietvēris «Dabas dialektikā»: «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku» — 1896. gadā žurnālā «Neue Zeit» un «Dabas pētīšana garu pasaulē» — 1898. gadā gadagrāmatā «Illustrierter Neuer Welt-Ķalender». Pilnīgi «Dabas dialektika» pirmoreiz publicēta Padomju Savienībā 1925. gadā vācu valodā paralēli ar tulkojumu krievu valodā («Marksa un Engelsa arhīvs»,

2. grāmata). Vēlāk Engelsa grāmata izdota vairākkārt. Atkārtotājos izdevumos precizēts manuskripta atšifrējums, uzlabots tulkojums un materiāla izvietojums. Svarīgākie no šiem vēlākajiem izdevumiem ir izdevums vācu valodā 1935. gadā (Магх-Engels Gesamtausgabe. F. Engels. «Herrn Eugen Duhrings Umwalzung der Wissenschaft. Dialektik der Natur». Sonderausgabe. Moskau—Leningrad, 1935) un krievu izdevums 1941. gadā, pēc kura parauga sagatavoti daudzi izdevumi dažādās pasaules zemēs. Sājā izdevumā «Dabas dialektikā» paturēts tas materiāla izvietojums, kāds bija 1941. gada krievu izdevumā. Ievērojami papildināts un paplašināts zinātniskais izziņu aparats — atbilstoši K. Marksa un F. Engelsa Rakstu otrā izdevuma 20. sējumam (Maskavā, 1961).

PSĶP CĶ Marksisma-ļeņinisma institūts

FRIDRIHS ENGELSS

Dabas dialektika

[PLĀNA UZMETUMI]

[VISPĀRĒJĀ PLĀNA UZMETUMS] 1

1. Vēsturisks ievads: dabaszinātnēs pašu dabaszinātņu attīstības rezultātā metafiziskā koncepcija kjuvusi neiespējama.

2. Teorētiskās attīstības gaita Vācijā kopš Hēgeļa (vecais priekšvārds) 2 Atgriešanās pie dialektikas noris neapzināti, tāpēc pretrunīgi un lēni.

3. Dialektika kā zinātne par vispārējo sakarību. Galvenie likumi: kvantitātes un kvalitātes pārvēršanās — polāro pretstatu savstarpēja iekļaušanās un to pārvēršanās vienam otrā, kad tie novesti līdz galējībai, — attīstība pretrunas ceļā jeb nolieguma noliegums — spirālā attīstības forma.

4. Zinātņu sakars. Matemātika, mehānika, fizika, ķīmija, bioloģija. Sensimons (Konts) un Hēgelis.

5. Apergus * par atsevišķām zinātnēm un to dialektisko saturu:

1) matemātika: dialektiskie palīglīdzekļi un izteiksmes. — Matemātiskais bezgalīgais sastopams īstenībā;

2) debess mehānika — tagad to visu aplūko kā zināmu procesu. — Mehānika: tās izejas punkts bija inerce, kas ir tikai negatīva kustības neiznīcināmības izteiksme;

3) fizika — molekulāro kustību savstarpējās pārejas. Kjauziuss un Lošmits;

4) ķīmija: teorijas, enerģija;

5) bioloģija. Darvinisms. Nepieciešamība un nejaušība.

Apsvērumi, piezīmes. Reti.

6. Izziņas robežas. Dibuā-Reimons un Negeli.3 — Helmholcs, Kants, Jūms.

7. Mehāniskā teorija. Hekelis.4

8. Plastidulas dvēsele — Hekelis un Negeli.5

9. Zinātne un mācīšana — Virhovs.8

10. Sūnu valsts — Virhovs.7

11. Darvinistiskā politika un darvinistiskā mācība par sabiedrību — Hekelis un Smits^8. Cilvēka diferencēšanās darba [Arbeit] rezultātā. — Politiskās ekonomijas lietošana dabaszinātnēs. «Darba» [«Arbeit»] jēdziens Helm-holca izpratnē («Populārie referāti», II burtn.) 9.

[DAĻĒJA PLĀNA UZMETUMS] 10

1. Kustība vispār.

2. Pievilkšanās un atgrūšanās. Kustības pārnešana.

3. Enerģijas nezūdamības [likuma] lietošana te. Atgrūšanās + pievilkšanās. — Atgrūšanās pieplūdums = enerģija.

4. Smagums — debess ķermeņi — zemes mehānikā.

5. Fizika. Siltums. Elektrība.

6. Ķīmija.

7. Rezumējums.

a) Pirms 4: Matemātika. Bezgalīga līnija. + un — vienlīdzīgi.

b) Aplūkojot astronomiju: darbs, ko izdara paisuma vilnis.

Helmholca divējāda veida aprēķini, II burtn., 120. lpp.[1] «Spēki» Helmholca izpratnē, II burtn., 190. lpp.[2]

[RAKSTI UN NODAĻAS]

IEVADS^11

Modernā dabas pētniecība — vienīgā, kas novedusi pie zinātniskas, sistemātiskas, vispusīgas attīstības pretēji seno tautu ģeniālajām dabas filozofijas nojausmām un ļoti svarīgajiem, bet tikai sporādiskajiem un pa lielākai daļai bez rezultāta izgaisušajiem arābu atklājumiem, — modernā dabas pētniecība, tāpat kā visa jauno laiku vēsture, savu gadu skaitīšanu sāk no tā lielā laikmeta, kuru mēs, vācieši, sakarā ar toreiz mums uzbrukušo nacionālo nelaimi saucam par reformāciju, franči — par renesansi, bet itālieši — par činkvečento * un kura saturu neviens no šiem nosaukumiem neizteic pilnīgi. Tas ir laikmets, kas sākas ar XV gadsimta otro pusi. Karaļa vara,~TTāIstoties uz pilsētniekiem, salauza feodālās muižniecības spēku un radīja lielas, būtībā uz tautību dibinātas monarhijas, kurās attīstījās Eiropas tagadējās nācijas un tagadējā buržuāziskā sabiedrība; un, kamēr pilsētnieki un muižniecība vēl savā starpā plūcās, vācu Zemnieku karš pravietiski norādīja uz nākamajām šķiru cīņām, jo šajā karā uz skatuves iznāca ne vien sacēlušies zemnieki — tas vairs nebija nekas jauns —, bet aiz viņiem parādījās tagadnes proletariāta priekšteči ar sarkanu karogu rokā un ar prasību pēc īpašuma kopības uz lūpām. Rokrakstos, kas tika izglābti, Bizantijai bojā ejot, Romas drupās izraktajās antīkajās statujās pārsteigto Rietumu priekšā nostājās jauna pasaule — grieķu senatne; tās gaišo tēlu priekšā izgaisa viduslaiku spoki; Itālijā sākās neredzēts mākslas uzplaukums, kas bija it kā klasiskās senatnes atspulgs un ko nekad vairs neizdevās sasniegt. Itālijā, Francijā, Vācijā radās jauna — pirmā modernā literatūra. Anglija un Spānija drīz pēc tam pārdzīvoja savu klasisko literatūras laikmetu. Vecā orbis terrarum* ietvari bija salauzti; tikai tagad īsteni tika atklāta zeme un tika likti pamati vēlākajai pasaules tirdzniecībai un amatniecības pārejai manufaktūrā, kas savukārt bija izejas punkts modernajai lielrūpniecībai. Baznīcas garīgā diktatūra tika salauzta; ģermāņu tautu vairākums to tieši no"Svie*da un pieņēma protestantismu, kamēr romāņu tautās arvien vairāk un vairāk sāka iesakņoties no arābiem pārņemtā un jaunatklātās grieķu filozofijas spēcinātā dzīvespriecīgā brīvdomība, kas sagatavoja XVIII gadsimta materiālismu.

Tas bija vislielākais progresīvais apvērsums, kādu vien līdz tam cilvēce bija piedzīvojusi, laikmets, kam bija vajadzīgi titāni un kas radīja titānus pēc domāšanas spēka, dedzības un rakstura, pēc daudzpusības un zināšanām. Cilvēki, kas nodibināja tagadējo buržuāzijas kundzību, bija viss kas, tikai ne buržuāziski aprobežoti ļaudis. Gluži otrādi — lielākā vai mazākā mērā viņus bija apdvesmojis tam-laikam, raksturīgais drosmīgu piedzīvojumu meklētāju gars. Tolaik. nebija gandrīz, neviena ievērojama cilvēka, kas nebūtu, veicis tālus ceļojumusr nerunātu četrās vai pie-cās valodās, nemirdzētu vairakās jaunrades nozares; L60J~ nardo da VmŽļ bija ne vien liels gleznotājs, bet aff'liels matemātiķis, mehāniķis un inženieris, kas izdarījis svarīgus atklājumus visdažādākajās fizikas nozarēs. Albrehts Dīrers bija gleznotājs, gravieris, tēlnieks, arhitekts, un turklaf viņš izgudroja fortifikācijas sistēmu, kurā bija dažas tādas idejas, ko daudz vēlāk no jauna uztvēra Mon-talambērs un jaunākā vācu fortifikācijas zinātne. Makia-velli bija valstsvīrs, vēsturnieks, dzejnieks un turklāt pirmais pieminēšanas cienīgais jauno laiku militārais rakstnieks. Luters iztīrīja ne vien baznīcas, bet ari vācu valodas Augija staļļus, radīja moderno vācu prozu un sacerēja tekstu un melodiju tam uzvaras pārliecības caurstrāvotajam korālim, kas kļuva par XVI gadsimta «marseljēzu»12. Tā laika varoņi vēl nebija kļuvuši par vergiem darba dalīšanai, kuras ierobežojošo, vienpusību radošo ietekmi mēs tik bieži novērojam viņu pēctečos. Bet sevišķi raksturīgs viņiem ir tas, ka gandrīz visi viņi dzīvo pašā sava laika interešu degpunktā, rosīgi piedalās praktiskajā cīņā, nostājas vienas vai otras partijas pusē un cīnās

viens ar spalvu un vārdiem, otrs ar šķēpu, bet daži ar tiem abiem kopā. No šejienes tas rakstura pilnums un spēks, kas padara viņus par viengabalainiem cilvēkiem. Kabineta zinātnieki tolaik bija izņēmums; tie bija vai nu otrās un trešās šķiras ļaudis, vai ari apdomīgie filistri, kas nevēlējās apdedzināt sev pirkstus.

Arī dabas pētniecība tolaik noritēja vispārējas revolūcijas 'apstakļos un pati-bija viscaur revolucionāra, jo tai taču vēl vajadzēja izcinīt sev eksistences tiesības. Kopā ar lielajiem itāliešiem, no kuriem savu gadu skaitīšanu sāk jaunā filozofija, tā deva savus mocekļus inkvizīcijas sārtiem un cietumiem. Un raksturīgi, ka .brīvās dabas pētniecības vajāšanā protestanti pārspēja katoļus, Ķalvins sadedzināja Servetu, kad tas bija jau pavisam tuvu asinsriņķošanas atklāšanai, un pie tam lika to divas stundas dzīvu cepināt; inkvizīcija vismaz apmierinājās ar to, ka Džordāno Bruno vienkārši sadedzināja.

Revolucionārs akts, ar kuru dabas pētniecība pasludināja savu neatkarību un it kā atkārtoja Lutera izdarīto pāvesta bullas sadedzināšanu, bija nemirstīgā sacerējuma izdošana, ar kuru Koperniks — kaut arī nedroši un, tā sakot, tikai uz nāves gultas — meta izaicinājumu baznīcas autoritātei dabas jautājumos^13. No šejienes savu gadu skaitīšanu sāk dabaszinātņu atbrīvošanās no teoloģijas, kaut gan atsevišķu savstarpēju pretenziju noskaidrošana to starpā ieilgusi līdz mūsu dienām un dažās galvās vēl nebūt nav beigusies arī tagad. Bet kopš tā laika milzu soliem gājusi uz priekšu arī zinātņu attīstība, kas pieaugusī, ja tā var izteikties, proporcionāli attaluma kvadrātam (laika ziņā) no sava izejas punkta. It kā būtu bijis jāpierāda pasaulei, ka no šā brīža organiskās matērijas augstākajā produktā — cilvēka garā — valda kustības likums, kas pretējs neorganiskās matērijas kustības likumam.

Galvenais darbs dabaszinātņu pirmajā attīstības periodā, kas tagad iesākās, bija apgūt jau savākto materiālu. Lielākajā daļā nozaru vajadzēja sākt no paša sākuma. No senajiem laikiem mantojumā bija palicis Eiklīds un Ptolemaja Saules sistēma, no arābiem — decimālā skaitīšanas sistēma, algebras sākumi, modernā skaitļu apzīmēšana un alķīmija; kristiāniskie viduslaiki nebija atstājuši neko. Tādos apstākļos bija nenovēršams, ka,-pirmo— vietu-ienēma elementārākās dabaszinātnes — Zemes un. debess ķermeņu mehānika un tai blakus tās kalpībā —*

matemātikas metožu atklāšana un pilnveidošana. Šeit tika veiktas lielas Iiefasi Sā perioda beigās, ko iezīmē Ņūtona un Linneja vārdi, redzam, ka šīs zinātnes nozares ieguvušas zināmu nobeigumu. Galvenajos vilcienos bija noteiktas svarīgākās matemātikas metodes: analītisko ģeometriju noteicis galvenokārt Dekarts, logaritmus — Nepers, diferenciālrēķinus un integrālrēķinus — Leibnics un varbūt arī Ņūtons. Tas pats sakāms arī par cieto ķermeņu mehāniku, kuras galvenie likumi bija noskaidroti uz visiem laikiem. Beidzot, Saules sistēmas astronomijā Keplers atklāja planētu kustības likumus, bet Ņūtons tos formulēja no vispārējo matērijas kustības likumu viedokļa. Pārējās dabaszinātņu nozares bija tālu pat no tāda provizoriska nobeiguma. Šķidro un gāzveidīgo ķermeņu mehāniku kaut cik vairāk izstrādāja tikai šā perioda beigās^3. Fizika šā vārda tiešā nozīmē, izņemot optiku, kuras izcilos panākumus bija izraisījušas astronomijas praktiskās vajadzības, vēl nebija pacēlusies pāri pašām pirmajām attīstības sākuma pakāpēm. Ķīmija bija tikko atbrīvojusies no alķīmijas ar flogistona teorijas^14 palīdzību. Ģeoloģija vēl nebija izkļuvusi no dīgļa stadijas — mineraloģijas, tāpēc paleontoloģija nemaz vēl nevarēja pastāvēt. Beidzot, bioloģijas laukā vēl nodarbojās galvenokārt ar milzīgā botāniskā un zooloģiskā, kā arī anatomiskā un īsti fizioloģiskā materiāla uzkrāšanu un sākotnējo sistematizāciju. Par dzīvības formu savstarpējo salīdzināšanu, par to ģeogrāfiskās izplatības, klimatoloģisko un tamlīdzīgu eksistences apstākļu pētīšanu vēl gandrīz nemaz nevarēja runāt. Šeit tikai botānika un zooloģija, pateicoties Linnejam, sasniedza aptuvenu nobeigumu.

Bet jo sevišķi šo periodu raksturo tas, ka Jjek izstrādāts īpatnējs vispārējs pasaules uzskats, kura centrā ir pJīēĶš-stats par dabas" abšūtūtu nemainīgumu. Pēc šā uzskata, daba, vienalga, kā tā pati būtu radusies, ]a jau nu tā ir, paliek vienmēr nemainīga, kamēr tā eksistē. Planētas un to pavadoņi, ko reiz iekustinājis noslēpumainais «pirmais grūdiens», turpina riņķot pa iepriekš noteiktām elipsēm mūžīgi mūžos vai vismaz līdz visu lietu galam. Zvaigznes stāv nekustīgi uz mūžu savās vietās, noturēdamas cita citu šādā stāvoklī ar «vispārējās gravitācijas» palīdzību.

Zeme kopš mūžības vai kopš dienas, kad tā radīta (atkarībā no viedokļa), ir palikusi nemainīgi viena un tā pati. Tagadējās «piecas pasaules daļas» ir pastāvējušas vienmēr, vienmēr tām ir bijuši tie paši kalni, ielejas un upes, tas pats klimats, tā pati flora un fauna, ja nerunā par to, ko pārveidojusi vai pārvietojusi cilvēka roka. Augu un dzīvnieku sugas noteiktas uz visiem laikiem, jau tām rodoties, līdzīgais vienmēr radījis līdzīgo, un tā jau bija liela piekāpšanās, kad Linnejs atzina, ka šur un tur krustošanās rezultātā varbūt varējušas rasties jaunas sugas. Pretēji cilvēces vēsturei, kas attīstās laikā, dabas vēsturei piedēvēja tikai attīstīšanos telpā. Dabā noliedza katru pārmaiņu, katru attīstību. DabasziriatneS7~kas~sāfcfflnā bija tik revolucionāras, pēkšņi atradās caur un cauri konservatīvās dabas priekšā, kurā vēl tagad viss ir tāds pats, Rads tāS"bijis no sākuma, un kurā visam līdz pasaules galam vai uz mūžu mūžiem jāpaliek tādam, kāds tas bijis no paša sākuma.

Cik augstu XVIII gadsimta pirmās puses dabaszinātnes pacēlās pāri grieķu senatnei ar savu zināšanu apjomu un pat ar materiāla sistematizāciju, tikpat tās atpalika notās šā materiāla idejiskā apgūšanā, vispārīgā uzskatā par dabu. Grieķu filozofiem pasaule būtībā bija kaut kas no haosa radies, kaut kas attīstījies, kaut kas tapis. Aplūkojamā perioda dabas pētniekiem pasaule bija kaut kas sastindzis, nemainīgs, bet vairākumam kaut kas uzreiz radīts. Zinātne arvien vēl dziļi iestigusi teoloģijā. .Ķā pēdējo cēloni ta visur meklē un atrod ārēju grūdienu,, kas mav izskaidrojams ar pašu dabu. Ja arī pievilkšanās, ko Ņūtons lepni nosaucis par vispārējo gravitāciju, tiek uzskatīta par matērijas būtisku īpašību, tad no kurienes gan rodas neizprotamais tangenciālais spēks, kas pirmo reizi rada planētu kustību pa orbītām? Kā izcēlušās neskaitāmās augu un dzīvnieku sugas? Un it īpaši — kā izcēlies cilvēks, par kuru tomēr bija noteikti konstatēts, ka tas neeksistē kopš mūžības? Uz visiem šādiem jautājumiem dabaszinātnes pārāk bieži atbildēja tikai tā, ka darīja par visu to atbildīgu visu lietu radītāju. Koperniks aplūkojamā perioda sākumā atsakās no teoloģijas; Ņūtons šo periodu noslēdz ar dievišķā «pirmā grūdiena» postulātu. Visaugstākā vispārinošā doma, līdz kādai pacēlušās aplūkojamā laikmeta dabaszinātnes, ir doma par dabā nodibinātās kārtības mērķtiecību, Volfa seklā teleoloģija, pēc kuras kaķi’radīti, lai ēstu peles, peles — lai kaķi tās apēstu, bet visa daba — lai pierādītu radītāja gudrību. Jāatzīst par vislielāko toreizējās filozofijas nopelnu, ka, lai gan tā laika dabzinātniskās atziņas bija ierobežotas, tā nesamulsa, ka tā, sākot ar Spinozu un beidzot ar lielajiem franču materiālistiem, neatlaidīgi centās izskaidrot^4 pasauli, izejot no-ļvasanlēs plašas, atstādama detāTIžeFu at-taisnošanu nākotnes dabaszinātnēm.

Sim periodam es pieskaitu arī XVIII gadsimta materiālistus, jo viņu rīcībā nebija cita dabzinātniska materiāla kā tikai nupat aprakstītais. Laikmetu radošais Kanta darbs viņiem palika noslēpums, bet Laplass parādījās ilgi pēc viņiem.15 Neaizmirsīsim, ka, lai gan zinātnes progress pilnīgi sašķobīja šo novecojušo uzskatu par dabu, XIX gadsimta visa pirmā puse arvien vēl bija tā varā,[4] un pēc būtības to arī vēl tagad māca visās skolās.[5]

Pjrmo robu šajā sastingušajā uzskatā par dabu lauza nav^-asļīnF~pp3nmifg| filozofs. 1755T~ļyadā parādījās Ķanta «Vispārīgā dabas vēsture un cfēbess teorija». Jau-iājums par «pirmo grūdienu» bija atmests; Zeme ūn'Visa Saules sistēma parādījās kā kaut kas laika gaitā-fapīs. Ja dabas pētnieku lielum lielajam vairumam domāšana nebūtu tik pretīga, kā to Ņūtons izteicis brīdinājumā: fizika, sargies no metafizikas!16 — tad viņiem jau no šā viena paša Kanta ģeniālā atklājuma būtu vajadzējis rast tādus secinājumus, kas būtu ietaupījuši viņiem bezgalīgu

maldīšanos pa apkārtceļiem un kolosālu daudzumu aplamā virzienā izšķiesta laika un darba. Kanta atklājumā taču slēpās izejas punkts visai tālākajai kustībai uz priekšu. Ja jau Zemē'bijā kāuFTfas tāds, kas tapis, tad kaut kam ta-pušam vajadzēja būt arī tās tagadējam ģeoloģiskajam, ģeogrāfiskajam, klimatiskajam stāvoklim, tās augiem un dzīvniekiem un zemes vēsturei vajadzēja ritēt ne tikai telpā, kur viens novietojas blakus otram, bet arī laikā, kur viens seko otram. Ja nekavējoties un noteikti būtu turpināti pētījumi šajā virzienā, tad pašreiz dabaszinātnes būtu pavirzījušās daudz tālāk par savu tagadējo stāvokli. Bet ko labu varēja dot filozofija? Kanta darbs palika bez tieša rezultātā tikmēr, kamēr pēc ilgiem gadiem Laplass un Heršelis attīstīja tā saturu un sīkāk to pamatoja, tā pakāpeniski sagatavodami «nebulārās hipotēzes» atzīšanu. Tālākie atklājumi beidzot sagādāja tai uzvaru; svarīgākie no tiem bija stāvzvaigžņu paškustības konstatēšana, pierādījums, ka pasaules telpā pastāv vide, kas izrāda pretestību, ar spektrālo analīzi konstatētā pasaules matērijas ķīmiskā identitāte un tādu kvēlojošu miglāju masu eksistence, kā domāja Kants.[6]

Var tomēr šaubīties, vai dabas pētnieku vairākums būtu tik drīz apzinājies pretrunu starp priekšstatu par Zemes mainīgumu un mācību par zemes virsū dzīvojošo organismu nemainīgumu, ja uzaustošajai atziņai, ka daba nevis vienkārši pastāv, bet ir tapšanas un izzušanas stāvoklī, nerastos palīdzība no citas‘puses. Radās ģeoloģija un konstatēja ne vien ģeoloģiskos slāņus, kas veidojušies cits pēc cita un novietojušies cits virs cita, bet arī šajos slāņos saglabājušās gliemežnīcas un izmirušu dzīvnieku skeletus, vairs neeksistējošu augu stumbrus, lapas un augļus. Bija vajadzīga drosme atzīt, ka vēsture laikā ir ne vien Zemei visā visumā, bet arī tās tagadējai virsmai un uz tās dzīvojošajiem augiem un dzīvniekiem. Sākumā to atzina diezgan nelabprāt. Kivjē teorija par revolūcijām, ko pārdzīvo Zeme, bija revolucionāra vārdos un reakcionāra darbos. Viena dievišķa radīšanas akta vietā tā lika veselu rindu atkārtotu radīšanas aktu un brīnumu pārvērta par svarīgu dabas sviru. Vienīgi Laijels ienesa veselīgu saprātu ģeoloģijā, likdams pēkšņo radītāja kaprīzes

izraisīto revolūciju vietā Zemes lēnas pārveidošanās pakāpenisko darbību.[7]

Laijela teoriju vēl mazāk nekā visas iepriekšējās teorijas varēja savienot ar pieņēmumu, ka organiskās sugas nemainās. Doma, ķa Zemes vļrsma un visi dzīves apstākļi uz tās pakāpeniski pārveidojas, tipštnnveria pie.mācības par organismu pakāpenisku pārveidošanos un. to pielāgošanos mainīgajai videi, noveda pie mācības par sugu mainīgumu. Tomēr tradīcija ir varens spēks ne vien katoļu baznīcā, -bet arī dabaszinātnēs. Ļaijels pats ilgus gadus nemanīja šo pretrunu un viņa skolnieki vēl mazāk. Tas izskaidrojams vienīgi ar darba dalīšanu, kura tolaik sāka valdīt dabaszinātnēs un kura lika ikvienam pētniekam vairāk vai mazāk ierobežoties ar savu speciālo zinātnes nozari un tikai retiem nelaupīja spēju aptvert veselo.

Pa to laiku fizika bija spērusi uz priekšu milzīgu soli, kura rezultātus 1842. gadā, kas šajā dabaszinātņu nozarē radīja veselu laikmetu, gandrīz vienā laikā rezumēja trīs dažādi cilvēki. Maijers Heilbronnā un Džouls Mančestrā

niskā spēka pārvēršanos siltumā. Siltuma .mehāniskā ekvivalenta к о ripā te San a danja~ģāln visām šaubām šajā ziņa. Tajā paša iaikā GrovsjJ — kas nebija profesionāls dabas pētnieks, bet angļu advokāts —, vienkārši apstrādājot fizikā jau sasniegtos atsevlžkos rezultātus, pierādīja, ka visi tā sauktie fizikālie speķi — mehāniskais spēks, siltums, garsmar~ete)ctrTtra7"magnēfīsmš~un pat tā sauktais ķīmiskais spēks — zināmos apstākļos pārvēršas cits citā bez jebkāda spēka ^audējtrmav'TmrtādējTdi ar fizikāliem pētījumiem vēlreiz plerā~dtfā~Dēkarta tēzi, ka pasaulē eso-šās kustības daudzums ir nemainīgs. Līdz ar to dažādie fizikālie spēki — šīs, tā sakot, nemainīgās «sugas» fizikā — pārvērtās par dažādi diferencētām un pēc noteiktiem likumiem cita citā pārejošām matērijas kustības formām. No zinātnes bija izskausta tik un tik daudz fizikālo spēku eksistences nejaušība, jo bija pierādīta to savstarpējā sakarība un savstarpējās pārejas. Fizika, tāpat kā jau agrāk astronomija, bija nonākusi pie tāda rezultāta, kas

nepieciešami norādīja uz kustībā esošās matērijas mūžīgo riņķojumu kā uz zinātnes pēdējo secinājumu.

Pārsteidzoši ātrā ķīmijas attīstība kopš Lavuazjē un it sevišķi kopš Daltona ardīja vecos priekšstatus par dabu arī no citas puses. Iegūstot neorganiskā ceļā tādus ķīmiskus savienojumus, kas līdz tam laikam radās tikai dzīvā organismā, tika pierādīts, ka ķīmijas likumiem attiecībā uz organiskiem ķermeņiem ir tāda pati nozīme kā attiecībā uz neorganiskiem; ar to bija aizpildīta ievērojama daļa no tā it kā mūžīgi nepārejamā bezdibeņa starp neorganisko un organisko dabu, ko atzina vēl Kants.

Beidzot, arī bioloģisko pētījumu laukā kopš pagājušā gadsimta vidus sistemātiski organizētie zinātniskie ceļojumi un ekspedīcijas, visās pasaules daļās esošo Eiropas koloniju precīzāka izpētīšana, ko veica tur dzīvojošie speciālisti, tālāk, paleontoloģijas, anatomijas un fizioloģijas panākumi vispār un it sevišķi kopš sistemātiskas mikroskopa lietošanas un šūnas atklāšanas — tas viss uzkrāja tik daudz materiāla, ka kļuva iespējama — un līdz ar to nepieciešama — salīdzinošās metodes lietošana.[8] No vienas puses, ar salīdzinošās fiziskās ģeogrāfijas palīdzību tika konstatēti dažādu floru un faunu dzīves apstākļi, bet, no otras puses, tika savstarpēji salīdzināti dažādi organismi pēc to homologiem orgāniem un turklāt ne tikai nobriedušā stāvoklī, bet visās savas attīstības pakāpēs. Jo dziļāk un precīzāk tika veikti šie pētījumi, jo vairāk izšķīda zem rokām iepriekš raksturotā nemainīgās organiskās dabas sastingusī sistēma. Ne tikai arvien izplūdušā-kas kļuva robežas starp atsevišķām augu un dzīvnieku sugām, bet atklājās arī tādi dzīvnieki kā lancetnieks un lepidosirēna 18, kuri it kā ņirgājās par visu līdzšinējo klasifikāciju [9]; un beidzot tika atrasti organismi, par kuriem j pat nevarēja pateikt, vai tie pieder pie dzīvnieku vai augu valsts. Robi paleontoloģijas hronikā aizpildījās arvien vairāk un vairāk, pat visstūrgalvīgākos piespiežot atzīt pārsteidzošo paralēlismu starp organiskās pasaules attīstības I vēsturi visumā un atsevišķa organisma attīstības vēsturi, tā dodot Ariadnes pavedienu, kam vajadzēja izvest no tā labirinta, kurā, šķiet, arvien vairāk un vairāk apmaldījās [8]

botānika un zooloģija. Raksturīgi, ka gandrīz tajā pašā ļ

laikā, kad Kants uzbruka mācībai par Saules sistēmas mū-žigumu, K. F. Volfs 1759. gadā pirmoreiz uzbruka teorijai par sugu pastāvīgumu, pasludinādams evolūcijas mācību.20 Bet tas, kas viņam bija tikai ģeniāls paredzējums, ieguva noteiktu veidu Okena, Lamarka, Bēra mācībā, un taisni pēc simt gadiem, 1859. gadā, to zinātnē uzvaroši realizēja Darvins.21 Gandrīz vienlaikus atklāja, ka protoplazma un šūna, kas jau agrāk bija atzītas par pēdējām sastavda|ām visu organismu struktūrā, sastopamas arī kā patstāvīgi dzīvojošas zemākās organiskās formas. Tas bezdibeni starp organisko un neorganisko dabu samazināja līdz minimumam un reizē ar to novērsa vienu no galvenajiem šķēršļiem ceļā uz mācību par organismu izcelšanos evolūcijas ceļā. Jaunais uzskats par dabu pamatvilcienos bija gatavs: viss sastingušais bijā Tffivis bTuš-Tflšs, viss nekustīgais — kustīgs viss tas īpašāīs,'ko atzina: par mūžīgu, izrādījās, bija pārejošs; bija pierādīts, ka visa daba kustas mūžīgā plūdumā un riņķojumā.

Ud, lūk, atkal mēs esam atgriezušies pie grieķu filozofi-ias-uližo dibrnatātu uzskaBZrk"ār7\TšiZ3abā. sākot no tās vissīkākajām daļiņām līdz, vislielākajiem ķermeņtem,._no siuirš.u__^aucb.mein--lī4z--s-au4ēfflT- no--protista 22 līdz cilvēkam, mūžīgi rodas un iznīkst, nepārtraukti plūst, nemitīgi kustas un mamas, līkai ar to būtisko atšķirību, ka tas, kas grieķiem bija ģeniāla nojausma, mums ir stingri zinātniskas, uz pieredzi dibinātas pētīšanas rezultāts, tāpēc tam ir daudz noteiktāks un skaidrāks veids. Tiēšaj~šā riņķojuma empīriskais pierādījums nav vēl gluži brīvs no robiem, bet tie ir nenozīmīgi salīdzinājumā ar to, kas jau noteikti konstatēts; turklāt tie ar katru gadu vairāk un vairāk aizpildās. Un vai šis pierādījums varēja būt bez robiem vienās vai otrās detaļās, ja ievēro, ka galvenās zinātnes nozares —- zvaigžņu astronomija, ķīmija, ģeoloģija — skaita tikko vienu gadsimtu, bet salīdzinošā metode fizioloģijā — tikko piecdesmit gadu, kamēr tās pastāv kā zinātnes, un ka šūna — gandrīz ikvienas dzīvības attīstības pamatforma — atklāta pirms mazāk nekā četrdesmit gadiem! [10]

No virpuļojošiem, kvēlojošiem gāzveidīgiem miglājiem — kuru kustības likumus mēs varbūt atklāsim tikai pēc tam, kad vairāku gadsimtu novērojumi būs devuši mums skaidru priekšstatu par zvaigžņu paškustību, — saraušanās un atdzišanas rezultātā izveidojās neskaitāmas saules un sauju sistēmas mūsu pasaules salā, ko ierobežo Piena ceļa paši malējie zvaigžņu gredzeni. Sī attīstība acīmredzot ne visur norisinājusies vienlīdz ātri. Astronomija arvien vairāk un vairāk ir spiesta atzīt, ka mūsu zvaigžņu sistēmā eksistē tumši, ne tikai planetāri ķermeņi, tātad apdzisušas saules (Mēdlers); no otras puses (pēc Seki domām), daļa gāzveidīgo miglas plankumu — vēl neizveidojušās saules — pieder pie mūsu zvaigžņu sistēmas, kas neizslēdz to, ka citi miglāji, kā apgalvo Mēdlers, ir tālas, patstāvīgas pasaules salas, kuru relatīvā attīstības pakāpe jānoteic spektroskopam.23

Xaplass sīki un līdz šim vēl nepārspētā veidā parādīja, kā no atsevišķas miglas, masas, attīstās Saules sistēma; vēlākā zinātne arvien vairāk un vairāk apstiprinājuši viņa" domu gaitu.

Uz atsevišķiem ķermeņiem — saulēm, planētām, pavadoņiem —, kas tādējādi izveidojušies, sākumā valda tā matērijas kustības forma, ko mēs saucam par siltumu. Par elementu ķīmiskajiem savienojumiem nevar'"BūTTū-nas pat pie tās temperatūras, kāda pašreiz vēl ir Saulei; turpmākie Saules novērojumi rādīs, cik daudz pie tam siltums pārvēršas elektrībā vai magnētismā; jau arī tagad var uzskatīt gandrīz par noskaidrotu, ka uz Saules notiekošās mehāniskās kustības rodas vienīgi no siltuma konflikta ar smagumu.

Jo mazāki ir atsevišķi ķermeņi, jo ātrāk tie atdziest. Vispirms atdziest pavadoņi, asteroīdi, meteori, tāpat kā jau sen ir sastindzis arī mūsu Mēness. Lēnāk atdziest planētas, bet vislēnāk — centrālais spīdeklis.

Līdz ar progresējošo atdzišanu arvien vairāk pirmajā vietā izvirzās fizikālo kustības formu mijiedarbība; tās pārvēršas cita citā, kamēr beidzot ir sasniegts punkts, kurā sāk darboties ķīmiskā afinitāte, kad līdz tam ķīmiski indiferentie elementi cits pēc cita ķīmiski diferencējas, iegūst ķīmiskas īpašības un cits ar citu savienojas. Sie savienojumi visu laiku mainās līdz ar temperatūras krišanos, kura dažādi ietekmē ne vien katru elementu, bet arī

katru atsevišķu elementu savienojumu, — līdz ar to, ka (laja gāzveidīgās matērijas atkarībā no šās atdzišanas pāriet vispirms šķidrā un pēc tam arī cietā stāvoklī, un līdz ar jaunajiem tādā veidā radītajiem apstākļiem.

Laiks, kad planēta iegūst cietu garozu un ūdens krājumus uz savas virsmas, sakrīt ar laiku, kad planētas pašas siltums arvien vairāk sāk atkāpties otrā vietā salīdzinājumā ar to siltumu, ko tā saņem no centrālā spīdekļa. Tās atmosfēra kļūst par arēnu meteoroloģiskām parādībām šā vārda tagadējā nozīmē, tās virsma — par arēnu ģeoloģiskām pārmaiņām, pie kam atmosfēras nokrišņu radītie nogulumi iegūst arvien lielāku pārsvaru pār kvēlojoši šķidrā iekšējā kodola lēni atslābstošo darbību uz ārieni.

Beidzot, ja temperatūra pazeminājusies tik tālu, ka vismaz kādā ievērojamā virsmas sektorā tā vairs nepārsniedz robežas, kurās olbaltums spēj dzīvot, tad, ja ir pārējie labvēlīgie ķīmiskie priekšnoteikumi, rodas dzīva protoplazma. Pašreiz mēs vēl nezinām, kādi ir šie priekšnoteikumi. Par to nav jābrīnās, tāpēc ka vēl līdz šim nav zināma pat olbaltuma ķīmiskā formula, mēs vēl pat nezinām, cik ir ķīmiski dažādu olbaltuma ķermeņu, tāpēc ka tikai pirms apmēram desmit gadiem kļuva zināms, ka arī pilnīgi bezstruktūras olbaltums veic visas būtiskās dzīvības funkcijas: gremošanu, izdalīšanu, kustēšanos, saraušanos, reaģēšanu uz kairinājumiem, vairošanos.

Pagāja, jādomā, gadu tūkstoši, kamēr radās apstākļi, kuros kļuva iespējams nākamais solis uz priekšu un no šā bezveidīgā olbaltuma, izveidojoties kodolam un apvalkam, radās pirmā šūna. Bet ar šo pirmo šūnu bija dots arī visas organiskās pasaules formu veidošanās pamats. Spriežot pēc visiem paleontoloģiskās hronikas datiem, jāpieņem, ka vispirms attīstījās neskaitāmas bezšūnu un šūnu protistu sugas, no kurām līdz mums nonākusi vienīgi Eozoon canadense^24 un no kurām vienas pakāpeniski diferencējās par pirmajiem augiem, bet citas — par pirmajiem dzīvniekiem. Bet no pirmajiem dzīvniekiem, galvenokārt tālāk diferencējoties, attīstījās neskaitainas^cTzi v n i e к u klases, kārtas, dzimtas, ģintīs, sugas un, beidzot, ta forma, kurā savu vispilnīgāko attīstību sasniedz nervu sistēma, proti, mugurkaulnieki, un atkal, beidzot, viņu vidū tas mugurkaulnieks, kurā daba sāk pati sevi apzināties, — cilvēks.

Arī cilvēks radies diferencēšanās rezultātā un ne tikai inčiividuāli — attīstīdamies no vienas vienīgas olšūnas par komplicētāko organismu, kādu vien daba radījusi, — bet arī vēsturiskā nozīmē. Kad pēc tūkstošiem gadu ilgas cīņas beidzot roka diferencējās no kājas un nodibinājās vertikālā gaita, tad cilvēks nošķīrās no pērtiķa un bija likts pamats artikulētas valodas attīstībai un spēcīgai smadzeņu attīstībai, kas radīja no tā laika nepārejamu bezdibeni starp cilvēku un pērtiķi. Rokas specializācija no-zīntē darba rika_pari-dišano&j bet darba rīks nozīmē specifisku cilvēka darbību, cilvēka atgriezenisko pārveidojošo iedarbību uz dabu — ražošanu. Arī dzīvniekiem vārda šaurākā nozīmē ir darba rīki, bet tikai kā viņu ķermeņa locekļi: skudrai, bitei, bebram; arī dzīvnieki ražo, bet viņu produktīvā iedarbība uz apkārtējo dabu attiecībā pret dabu ir līdzīga nullei. Vienīgi cilvēkam izdevās uzspiest dabai savu zīmogu: viņš ne vien pārvietoja dažādas augu un dzīvnieku sugas, bet pārveidoja arī savas dzīves vietas ārējo izskatu un klimatu, pat pašus augus un dzīvniekus tā pārveidoja, ka viņa darbības rezultāti var izzust tikai reizē ar vispārēju zemeslodes pamiršanu. Un to viņš panāca vispirms un galvenokārt ar rokas palīdzību. Pat tvaika mašīna, kas līdz šim ir pats varenākais viņa darba rīks dabas pārveidošanā, galu galā tieši kā darba rīks pamatojas uz rokas darbību. Bet paralēli rokas attīstībai soli pa solim attīstījās ari galva, radās apziņa — vispirms atsevišķu praktiski derīgu rezultātu nosacījumu apzināšanās un vēlāk, pamatojoties uz to, tautās, kas atradās labvēlīgākos apstākļos, — to dabas likumu izpratne, kuri nosaka šos derīgos rezultātus. Bet reizē ar ātri augošajām zināšanām par dabas likumiem auga arī līdzekli atgriezeniskai iedarbībai uz dabu; ar roku vien cilvēki nekad nebūtu radījuši tvaika mašīnu, ja reizē ar roku un blakus tai, pa dajai pateicoties tai, attiecīgi nebūtu attīstījušās arī cilvēka smadzenes. 1

Ar cilvēku mēs ieejam vēsturē. Arī dzīvniekiem ir vēsture, kas aptver viņu izcelšanos un pakāpenisku attīstību līdz viņu tagadējam stāvoklim. Bet viņi ir šās vēstures pasīvi objekti; un, ciktāl viņi paši tajā piedalās, tas notiek bez viņu ziņas un vēlēšanās. Cilvēki turpretī, jo vairāk viņi attālinās no dzīvniekiem vārda šaurā nozīmē, — jo vairāk savu vēsturi viņi darina paši, apzinīgi, un jo mazāk šo vēsturi ietekmē neparedzētas sekas, nekontrolē-

jami spēki, un jo precīzāk vēsturiskais rezultāts atbilst iepriekš nospraustajam mērķim. Bet, ja mēs ar šo mērogu pieiesim cilvēces vēsturei, pat visattīstītāko mūslaiku tautu vēsturei, tad atradīsim, ka šeit arvien vēl pastāv milzīga nesaskaņa starp nospraustajiem mērķiem un sasniegtajiem rezultātiem, ka joprojām dominē neparedzētas sekas, " ka nekontrolējamie spēki' ir daTj'dž“\TSTēF]ākļ nekā plānveidīgi iedarbināmie spēki. Un tas nevar būt citādi tikmēr, kamēr cilvēku pati svarīgākā vēsturiskā darbība, tā darbība, kas viņus no dzīvnieciskā stāvokļa pacēlusi līdz cilvēciskam stāvoklim un kas ir materiālais pamats visiem pārējiem viņu darbības veidiem, — ražošana, kam jāapmierina cilvēku dzīves vajadzības, t. i., mūsu laikā sabiedriskā ražošana, — ir jo sevišķi pakļauta nekontrolējamu spēku negribētas iedarbības aklajai rota|ai un kamēr vēlamais mērķis šeit realizējas tikai kā izņēmums, bet daudz biežāk realizējas tam tieši pretēji rezultāti. Attīstītākajās rūpniecības zemēs mēs esam savaldījuši dabas spēkus un likuši tiem kalpot cilvēkam; tādējādi mēs esam ārkārtīgi kāpinājuši ražošanu, tā ka bērns tagad ražo vairāk nekā simt pieaugušu cilvēku senāk. Bet kādas tad ir šās ražošanas pieauguma sekas? Pārmērīga darba pieaugums, masu nabadzības pieaugums un katrus desmit gadus — milzīgs sabrukums. Darvins nenojauta, cik rūgtu satīru viņš bija sarakstījis par cilvēkiem un it sevišķi par saviem tautiešiem, kad viņš pierādīja, ka brīvā konkurence, cīņa par eksistenci, ko ekonomisti slavē kā vislielāko vēsturisko sasniegumu, ir normāls stāvoklis dzīvnieku valsti. Tikai apzinīga sabiedriskās ra-. žošanas organizācija ar plānveidīgu ražošanu un plānveidīgu sadalīšanu var pacelt cilvēkus pāri citiem dzīvniekiem sabiedriskā ziņā, gluži tāpat kā ražošana vispār viņus pacēla specifiski bioloģiskā ziņā. Vēsturiskā attīstība dara tādu organizāciju ar katru dienu arvien nepieciešamāku un ar katru dienu arvien iespējamāku. No tās savu gady skaitīšanu sāks jaunais vēsturiskais laikmets, kurā pašiem cilvēkiem un kopa ar viņiem visām viņu darbības nozarēm un, atsevišķi minot, dabaszinātnēm būs tādi panākumi, ka tas pilnīgi aizēnos visu līdz šim padarīto.

Bet «viss, kas rodas un kas zeļ, ir vērts, ka atkal nebūtībā grūtu»25. Varbūt paies vēl miljoni gadu, dzims un aizies kapā simtiem tūkstošiem paaudžu, bet nepielūdzami

tuvojas laiks, kad izsīkstošais Saules siltums vairs nespēs izkausēt no poliem tuvojošos ledu, kad cilvēce, arvien vairāk un vairāk sablīvējusies ap ekvatoru, arī tur vairs neatradīs dzīvei nepieciešamo siltumu, kad pakāpeniski izzudīs arī pašas pēdējās organiskās dzīves pēdas un Zeme — nedzīva, atdzisusi, Mēnesim līdzīga lode — arvien pa īsākām un īsākām orbītām dziļā tumsā riņķos ap Sauli, kura arī būs nedzīva un uz kuras tā beidzot nokritīs. Dažas planētas šis liktenis piemeklēs agrāk, citas vēlāk nekā Zemi; gaišās, siltās, harmoniski iekārtotās Saules sistēmas vietā paliks tikai auksta, nedzīva lode, kas turpinās savu vientuļo ceļu pasaules telpā. Un tas pats liktenis, kas piemeklēs mūsu Saules sistēmu, agri vai vēlu piemeklēs arī visas pārējās sistēmas nļūsu pasaules salā, piemeklēs arī visu pārējo neskaitāmo pasaules salu sistēmas, pat tās, kuru gaisma nekad nesasniegs Zemi, kamēr uz tās eksistēs cilvēka acs, kas spējīga šo gaismu uztvert.

Bet, kad šāda Saules sistēma pabeigs savu dzīves ceļu un to piemeklēs visa galīgā liktenis — nāve, kas tad būs tālāk? Vai Saules līķis mūžīgi kā līķis ripos bezgalīgajā telpā un visi kādreiz bezgala dažādi diferencētie dabas spēki uz visiem laikiem pārvērtīsies vienā vienīgā kustības formā — pievilkšanās kustībā?

«Vai ari,» kā vaicā Seki (810. Ipp.), «dabā ir spēki, kas nedzīvo sistēmu spēj atgriezt sākotnējā kvēlojoša miglāja stāvoklī un atkal atmodināt to jaunai dzīvei? Mēs to nezinām.»

Protams, mēs to nezinām tajā nozīmē, kādā mēs zinām, ka 2X2 = 4 vai arī ka matērijas pievilkšanās palielinās un samazinās proporcionāli attāluma kvadrātam. Bet teorētiskajās dabaszinātnēs, kuras savus uzskatus par dabu, cik vien tas iespējams, apvieno vienā harmoniskā veselumā un bez kurām mūsu laikā nevar iztikt pat visaprobežotākais empīriķis, mums ļoti bieži jāoperē ar lielumiem, kas nav zināmi pilnīgi, un domas konsekvencei visos laikos bijis jāpalīdz vēl nepietiekamām zināšanām tikt uz priekšu. Modernās dabaszinātnes bija spiestas patapināt no filozofijas tēzi par kustības neiznīcināmību; bez šās tēzes dabaszinātnes tagad vairs nevar pastāvēt. Bet matērijas kustība nav tikai rupja mehāniska kustība, nav tikai pārvietošanās; tā ir siltums un gaisma, elektriskais un magnētiskais spriegums, ķīmiska savienošanās

un sadalīšanās, dzīvība un, beidzot, apziņa. Teikt, ka matērijai^1 visā tās bezgalīgās pastāvēšanas laikā tikai vienu vienīgu reizi — un arī tad tikai uz vienu mirkli salīdzinājumā ar tās pastāvēšanas mūžīgumu — bijusi iespēja diferencēt savu kustību un tādējādi izvērst visu šās kustības bagātību un ka pirms un pēc tam tā uz mūžīgiem laikiem aprobežota ar vienkāršu pārvietošanos, — teikt to nozīmē apgalvot, ka matērija ir mirstīga un kustība pārejoša. Kustības neiznīcināmība jāsaprot ne tikai kvantitatīvā, bet arī kvalitatīvā nozīmē. Matērija, kuras tīri mehāniskā pārvietošanās gan satur iespējamību labvēlīgos apstākļos pārvērsties siltumā, elektrībā, ķīmiskā darbībā, dzīvībā, bet kura no sevis pašas šos apstākļus nespēj radīt, — tāda matērija savā kustībā ir cietusi noteiktu zaudējumu. Kustībai, kas zaudējusi spēju pārvērsties dažādās tai piemītošās formās, kaut arī vēl ir dynamis [11], taču nav vairs energeia [12], un tādējādi tā ir daļēji iznīcināta. Bet ne viens, ne otrs gadījums nav iedomājams.

Katrā ziņā neapšaubāms ir viens: ir bijis laiks, kad mūsu pasaules salas matērija pārvērtusi siltumā tik milzīgu daudzumu kustības — tieši kāda veida, to mēs vēl līdz šim nezinām, — ka no tā varēja attīstīties Saules sistēmas, kas aptver vismaz (pēc Mēdlcra) 20 miljonu zvaigžņu, — sistēmas, kuru pakāpeniska iznīkšana tāpat ir neapšaubāma. Kā šī pārvēršana notikusi? To mēs zinām tikpat maz, cik pāters Seki zina, vai mūsu Saules sistēmas nākamais caput mortuum [13] kādreiz no jauna pārvērtīsies par izejvielu jaunām sauļu sistēmām. Bet te mēs esam spiesti vai nu meklēt palīdzību pie radītāja, vai arī secināt, ka kvēlojošā izejviela mūsu pasaules salas sauļu sistēmām radusies dabiski, ar kustības pārvērtībām, kuras jau no dabas piemīt kustībā esošai matērijai un kuru nosacījumi tātad pašai matērijai atkal jāatjauno, kaut arī pēc miljonu miljoniem gadu, vairāk vai mazāk nejauši, bet ar nepieciešamību, kas piemīt arī nejaušībai.

Tagad arvien vairāk un vairāk sāk atzīt, ka šāda pārvēršanās ir iespējama. Sāk rasties pārliecība, ka debess ķermeņiem galu galā lemts nokrist citam uz cita, un tiek pat aprēķināts siltuma daudzums, kādam jāattīstās šādās sadursmēs. Pēkšņa jaunu zvaigžņu parādīšanās, tikpat pēkšņa sen pazīstamu zvaigžņu spožuma palielināšanās, par ko mums stāsta astronomija, visvieglāk izskaidrojama ar šādām sadursmēm. Turklāt jāievēro, ka ne vien mūsu planētu grupa riņķo ap Sauli un mūsu Saule kustas mūsu pasaules salas iekšienē, bet ka arī visa mūsu pasaules sala kustas pasaules telpā, būdama pagaidu relatīvā līdzsvarā ar pārējām pasaules salām, jo pat relatīvs brīvi lidojošu ķermeņu līdzsvars var pastāvēt tikai tad, ja kustība ir savstarpēji nosacīta; turklāt daži pieņem, ka temperatūra pasaules telpā ne visur ir vienāda. Beidzot, mēs zinām, ka mūsu pasaules salas neskaitāmo sauļu siltums, izņemot ļoti niecīgu tā daļiņu, izzūd telpā, velti pūlēdamies pacelt pasaules telpas temperatūru kaut par vienu miljono Celsija grāda daļu. Kas notiek ar visu šo milzīgo siltuma daudzumu? Vai, mēģinādams sasildīt pasaules telpu, tas iznīkst uz visiem laikiem, vai praktiski tas vairs neeksistē, saglabājoties vienīgi teorētiski tajā faktā, ka pasaules telpa sasilusi par grāda decimāldaļu, kura sākas ar desmit vai vairāk nullēm? Sis pieņēmums noliedz kustības neiznīcināmību; tas pieļauj iespējamību, ka, debess ķermeņiem secīgi nokrītot citam uz cita, visa pastāvošā mehāniskā kustība pārvērtīsies siltumā, kas izstaros pasaules telpā; rezultātā, neraugoties uz visu «spēka neiznīcināmību», izbeigtos vispār katra kustība. (Starp citu, šeit atklājas, cik neizdevīgs ir apzīmējums: spēka neiznīcināmība, kur vajadzētu teikt: kustības neiznīcināmība.) Tā mēs nonākam pie secinājuma, ka jāpastāv iespējamībai, lai pasaules telpā izstarotais siltums varētu kaut kādā ceļā — ceļā, kura noteikšana būs dabaszinātņu uzdevums kādreiz nākotnē, — pārvērsties citā kustības formā, kurā tas var no jauna koncentrēties un sākt darboties. Līdz ar to atkrīt galvenā grūtība, kas neļāva atzīt, ka nedzīvajām saulēm atkal iespējams pārvērsties kvēlojošā miglājā.

Bet secīgā pasauļu nomaiņa, kas mūžīgi atkārtojas bezgalīgā laikā, ir tikai loģisks papildinājums neskaitāmu pasauļu vienlaicīgai koeksistencei bezgalīgajā telpā: tā ir tēze, kuras neatvairāmo nepieciešamību bija spiestas atzīt pat jenkija Dreipera antiteorētiskās smadzenes.[14]

Tas ir mūžīgs riņķojums, kurā kustas matērija, — riņķojums, kas savu trajektoriju noslēdz tikai tādos laika posmos, kuriem mūsu Zemes gads vairs nevar būt pietiekama mērīšanas vienība, — riņķojums, kurā visaugstākās attīstības laiks, organiskās dzīvības laiks un — vēl vairāk — tādu būtņu dzīves laiks, kuras apzinās sevi un dabu, ir tikpat skopi iemērīts kā tā telpa, kuras robežās eksistē dzīvība un pašapziņa, — riņķojums, kurā katra matērijas eksistences galīgā forma — vienalga, Saule vai miglājs, atsevišķs dzīvnieks vai dzīvnieku suga, ķīmiska savienošanās vai sadalīšanās — ir vienlīdz pārejoša un kurā nav mūžīgs nekas cits, tikai mūžīgi mainīgā, mūžīgi kustīgā matērija un tās kustības un maiņas likumi/’ Bet, lai arī cik bieži un cik nežēlīgi laikā un telpā norisinātos šis riņķojums, lai cik miljonu sauļu un zemesložu rastos un ietu bojā, lai cik ilgs laiks paietu, kamēr kādā Saules sistēmā tikai uz vienas planētas rastos organiskai dzīvībai piemēroti apstākļi, lai cik neskaitāmām organiskām būtnēm būtu jārodas un jāiet bojā, iekām no to vides izveidojas dzīvnieki ar domāt spējīgām smadzenēm, īsu laika sprīdi atrodot savai dzīvei piemērotus apstākļus, lai pēc tam arī bez žēlastības tiktu iznīcināti, — mēs esam pārliecināti, ka matērija visās savās pārvērtībās mūžīgi paliek viena un tā pati, ka neviens no tās atribūtiem nekad nevar zust un ka tāpēc ar to pašu dzelžaino nepieciešamību, ar kādu tā kādreiz uz Zemes iznīcinās savu augstāko ziedu — domājošo garu, tai kaut kur citā vietā un citā laikā tas būs jārada no jauna.

VECAIS «[ANTI-]DIRINGA» PRIEKŠVĀRDS. PAR DIALEKTIKU^26

Šis darbs nebūt nav radies «iekšēja pamudinājuma» rezultātā. Gluži otrādi, mans draugs Lībknehts var apliecināt, cik daudz viņam nācās pūlēties, lai pierunātu mani kritiski apgaismot DIringa kga jaunāko sociālistisko teoriju. Bet, ja nu es nolēmu to darīt, tad man neatlika nekas cits kā šo teoriju, kas sevi pasludina par jaunas filozofiskas sistēmas pēdējo praktisko augli,; apskatīt šās sistēmas iekšējā sakarībā un reizē ar to iztirzāt arī pašu šo sistēmu. Tāpēc biju spiests sekot Dīringa kgam tajā plašajā laukā, kur viņš spriedelē par visām iespējamām lietam un vēl par ko vairāk. Tā radās vairāki raksti, kurus no 1877. g. sākuma iespieda Leipcigas avīze «Vor-wūrls» un kurus še sniedzam saistītā veidā.

Divi apsvērumi var attaisnot to pašā jautājuma raksturā pamatoto kritikas rūpību, ar kādu aplūkota šī, par spīti visai pašslavināšanai, tik nenozīmīgā sistēma. No vienas puses, šī kritika deva man iespēju dažādās zinātņu nozarēs pozitīvā veidā attīstīt manu izpratni strīda jautājumos, kuri tagad modina vispārēju zinātnisku vai praktisku interesi. Lai arī cik maz es būtu iedomājies nostādīt pretī Dīringa kga sistēmai citu sistēmu, tomēr jācer, ka, neraugoties uz visu manis aplūkotā materiāla dažādību, lasītājam nepaliks nepamanīta iekšējā sakarība arī uzskatos, kurus es esmu izvirzījis.

No otras puses, «sistēmas radītājs» Dīringa kgs nav kāda vienreizēja parādība tagadējā vācu īstenībā. Kopš kāda laika filozofijas, it īpaši natūrfilozofijas sistēmas Vācijā aug kā sēnes pēc lietus, nemaz jau nerunājot par neskaitāmām jaunām politikas, politiskās ekonomijas utt. sistēmām. Līdzīgi tam, kā modernā valstī pieņem, ka ikviens pilsonis ir spējīgs spriest par visiem tiem jautājumiem, par kuriem viņam jābalso, — līdzīgi tam, kā politis-i<ajā ekonomijā balstās uz pieņēmuma, ka ikviens pircējs ir arī visu to preču pazinējs, kuras viņam jāpērk savām ikdienas vajadzībām, — līdzīgi tam tagad ir atzīts, ka arī zinātnē jāturas pie tāda paša pieņēmuma. Ikviens 4var rakstīt par visu ko, un «zinātnes brīvība» tiek saprasta tieši kā cilvēka tiesība rakstīt sevišķi par to, ko viņš nav mācījies, un pasludināt to par vienīgo stingri zinātnisko metodi. Un Dīringa kgs ir viens no raksturīgākajiem tipiem šajā nekautrīgajā pseidozinātnē, kura Vācijā mūsu dienās it visur lien priekšā un visu pārkliedz ar savu augstprātīgo tukšo salmu kulšanu. Augstprātīga tukšu salmu kulšana dzejā, filozofijā, politiskajā ekonomijā, vēsturē, tukšu salmu kulšana no katedras un tribīnes, tukšu salmu kulšana visur, augstprātīga tukšu salmu kulšana, kas pretendē uz pārākumu un dziļdomību atšķirībā no citu nāciju vienkāršās, sekli vulgārās tukšu salmu kulšanas, augstprātīga tukšu salmu kulšana — vācu intelektuālās industrijas raksturīgākais un masveidīgākais produkts.' ar devīzi «lēti, bet slikti», gluži tāds pats kā citi vācu fabrikāti, kuru vidū tas diemžēl nebija reprezentēts Filadelfijā.27 Pat vācu sociālisms — it sevišķi kopš Dīringa kga labā piemēra — mūsu dienās loti cītīgi ražo augstprātīgo tukšo salmu kulšanu; tas, ka praktisko sociāldemokrātisko kustību šī augstprātīgā tukšu salmu kulšana tik maz var apmulsināt, ir jauns pierādījums ļoti veselīgajai strādnieku šķiras dabai mūsu zemē, kurā pašreiz, izņemot dabaszinātnes, gandrīz viss cits ir kļuvis slims.

Ja Negeli savā runā dabas pētnieku kongresā Minhenē izteica domu, ka cilvēka atziņa nekad neiegūs visuzinātā-jas raksturu,28 tad viņam acīmredzot Dīringa kga varoņdarbi bija palikuši nezināmi. Sie varoņdarbi mani piespieda sekot viņam arī vairākos tādos novados, kur es labākajā gadījumā varu uzstāties tikai kā diletants. Jo sevišķi tas attiecas uz dažādām dabaszinātņu nozarēm, kur līdz šim bieži uzskatīja vairāk nekā par nekautrību to, ja kāds «profāns» mēģināja izteikt savas domas. Mani tomēr zināmā mērā iedrošina turpat Minhenē izteiktā un citā vietā sīkāk iztirzātā Virhova kga piezīme, ka ikviens dabas pētnieks ārpus savas paša specialitātes arī ir tikai puszinatājs^29, vulgo* profāns. Tāpat kā tāds speciālists

— vienkārši sakot. Red.

reizēm var pāriet un viņam ir jāpāriet uz blakus novadiem un tāpat kā šo novadu speciālisti šādā gadījumā viņam piedod neveiklību izteiksmē un sīkas neprecizitātes, tāpat arī es esmu iedrošinājies minēt kā piemērus, kas apstiprina manus vispārteorētiskos uzskatus, tos vai citus dabas procesus un dabas likumus un domāju, ka man ir tiesība sagaidīt tādu pašu saudzību.[15] Ikvienam, kas nodarbojas ar teorētiskiem jautājumiem, moderno dabaszinātņu rezultāti uzmācas ar tādu pašu neatlaidību, ar kādu mūslaiku dabas pētnieki — vai nu viņi to vēlas, vai nc — ir spiesti nonākt pie vispārīgiem teorētiskiem secinājumiem. Un šeit notiek zināma kompensācija. Ja teorētiķi ir puszinātāji dabaszinātņu laukā, tad mūslaiku dabas pētnieki faktiski tādos pašos apmēros ir puszinātāji teorijas laukā, tajā laukā, ko līdz šim sauca par filozofiju.

Empīriskās dabaszinātnes ir uzkrājušas tik neaptveramu daudzumu pozitīva materiāla, ka katrā atsevišķā pētīšanas laukā vienkārši neatvairāma kļuvusi nepieciešamība sakārtot šo materiālu sistemātiski un atbilstoši tā iekšējai sakarībai. Gluži tikpat neatvairāms kļūst uzdevums nodibināt pareizu savstarpēju sakaru starp zināšanu atsevišķiem novadiem. Bet, sākdamas šo darbu, dabaszinātnes nokļūst teorijas laukā, un izrādās, ka šeit empīriskās metodes ir bezspēcīgas, šeit var palīdzēt tikai teorētiskā domāšana.[16] Bet teorētiskā domāšana ir iedzimta īpašība tikai kā spēja. Sī spēja ir jāattīsta, jāpadara pilnīgāka, bet, lai to sasniegtu, līdz šim nav nekāda cita līdzekļa kā tikai studēt visu līdzšinējo filozofiju.

Katra laikmeta, tatad arī mūsu laikmeta teorētiskā domāšana ir vēsturisks produkts, kas dažādos laikos iegūst ļoti dažādas formas un līdz ar to arī ļoti dažādu saturu. Tātad zinātne par domāšanu, tāpat kā jebkura cita zinātne, ir vēsturiska zinātne, zinātne par cilvēka domāšanas vēsturisko attīstību. Bet tam ir svarīga nozīme arī domāšanas praktiskajā lietošanā empīriskajos novados. Jo, pirmkārt, domāšanas likumu teorija nebūt nav kaut kāda vienreiz uz visiem laikiem nodibināta «mūžīga patiesība», kā to filistra sapratne saista ar vārdu «loģika». Pati formālā loģika, sākot ar Aristoteli un līdz pat mūsu dienām, paliek niknu strīdu arēna. Turpretī dialektiku līdz šim tuvāk pētījuši tikai divi domātāji: Aristotelis un Hē-gclis. Bet tieši dialektika modernajām dabaszinātnēm ir vissvarīgākā domāšanas forma, jo tikai tā ir analoga un līdz ar to izskaidrošanas metode dabā notiekošajiem attīstības procesiem, dabas vispārīgajiem sakariem, pārejām no viena pētīšanas lauka otrā.

Un, otrkārt, iepazīšanās ar cilvēka domāšanas vēsturiskās attīstības gaitu, ar uzskatiem, kas izvirzījušies dažādos laikmetos par ārējās pasaules vispārējām sakarībām, teorētiskajām dabaszinātnēm nepieciešama arī tāpēc, ka tā dod mērogu, lai novērtētu teorijas, ko izvirza pašas dabaszinātnes. Bet šeit filozofijas vēstures nezināšana parādās diezgan bieži un asi. Atzinumus, kas filozofijā izteikti jau pirms gadu simtiem, atzinumus, ar kuriem filozofija bieži vien jau sen tikusi galā, teoretizējošie dabas pētnieki bieži izvirza kā visjaunāko patiesību, un tie uz laiku kjūst pat par modes lietu. Kad mehāniskā siltuma teorija deva jaunus pierādījumus tēzei par enerģijas nezūdamību un no jauna izvirzīja to pirmajā vietā, tad tas neapšaubāmi bija milzīgs tās panākums; bet vai šī tēze varētu figurēt kā-kaut kas tik absolūti jauns/ja fiziķu kungi būtu atcerējušies, ka to izvirzījis jau Dekarts? Kopš tā laika, kad fizika un ķīmija sāka atkal operēt gandrīz vienīgi ar molekulām un atomiem, sengrieķu atomistiskā filozofija nepieciešami atkal ir izvirzījusies pirmajā vietā. Bet cik pavirši to traktē pat labākie dabas pētnieki! Piemēram, Kekulē stāsta («Ķīmijas mērķi un sasniegumi»), ka tās ciltstēvs esot bijis Dēmokrits (nevis Leikips), un apgalvo, ka Daltons pirmais esot nācis uz domām par kvalitatīvi dažādu elementāro atomu eksistenci un pirmais tiem piedēvējis dažādus, dažādiem elementiem specifiskus svarus^30; taču Diogena Laertija rakstos (X, 43., 44. un 61. §) var lasīt, ka jau Epikūrs piedēvējis atomiem ne vien atšķirību lielumā un formā, bet arī atšķirību svarā*, t. i., ka Epikūrs savā veidā jau pazinis atomsvaru un atomtilpumu.

1848. gads, kas Vācijā vispār neko nepaveica līdz galam, izdarīja tur pilnīgu apvērsumu tikai filozofijā. Strauji pievērsdamās praksei un likdama pamatu, no vienas puses, lielrūpniecībai un spekulācijai un, no otras puses, tam spēcīgajam uzplaukumam, kuru kopš tā laika pārdzīvo dabaszinātnes Vācijā un kura pirmie ceļojošie sludinātāji bija karikatūriskās personas Fogts, Bīhners utt., — nācija noteikti novērsās no Berlīnes vechēgelisma smiltājos noklīdušās klasiskās vācu filozofijas. Berlīnes vechēgelisms to bija pilnā mērā pelnījis. Bet nācija, .kas grib stāvēt zinātnes augstumos, jievar iztikt bez teorētiskās domāšanas. .'Kopā ar hēgelismu tika aizmesta projām arFdialektika — tieši tanī momentā, kad domai neatvairāmi sāka uzmākties dabas procesu dialektiskais raksturs un kad tātadjikai dialektika varēja palīdzēt dabaszinātnēm izjcļūt no teorētiskajā^ ģrūtībarm Та rezultātā dabaszinātnieki atkal kļuva par nevarīgiem vecās metafizikas upuriem. Publikā kopš tā laika plaši izplatījās, no vienas puses, filistra garīgajam līmenim pielāgotie seklie Šopenhauera un vēlāk pat Hartmaņa prātojumi, no otras puses, dažādu Fogtu un Bīhneru vulgārais materiālisms ceļojošo sludinātāju stilā. Universitātēs savstarpēji sacentās visdažādākās eklektisma šķirnes, kurām kopīgs bija tikai tas, ka tās visas bija sameistarotas vienīgi no veco filozofisko sistēmu atkritumiem un visas bija vienlīdz metafiziskas. No klasiskās filozofijas atliekām saglabājās tikai zināma veida neokan-tisms, kura pēdējais vārds bija mūžīgi neizzināmā lieta par sevi, t. i., tā Kanta mācības daļa, kas vismazāk bija saglabāšanas cienīga. Galarezultātā radās tagad valdošais nesakarīgums un juceklis teorētiskajā domāšanā.

Tagad nevar paņemt rokā gandrīz nevienu teorētisku dabaszinātņu grāmatu, negūstot tādu iespaidu, ka dabas pētnieki paši sajūt, cik ļoti pār viņiem valda šis nesakarīgums un juceklis, un ka tagad vispār atzītā, lai atļauts teikt, filozofija nerāda absolūti nekādu izeju. Un šeit patiesi nav nekādas citas izejas, nekādas citas iespējas panākt skaidrību kā tikai atgriešanās tādā vai citādā veidā no metafiziskās domāšanas pie dialektiskārifomalanas.

Sī atgriešanās var notikt dāzadFveida, 'la var izlauzt sev ceļu stihiski, vienkāršt. ar^iedtemr,Hraflzdara paši dabzinātniskie atklājшIlii-kurus_ ilgāk vairs nevar ietilpināt vecajā, metafiziskajā Prokrusta gultā. Bet tas ir ilgstošs un grūts process, kurā jāpārvar bezgalīgi daudz liekas berzes. Sis process lielā mērā jau notiek, sevišķi bioloģijā. To var stipri saīsināt^ ja vien teorētisko dabaszinātņu pārstāvji gribēs tuvāk iepazīties ar dialektisko filozofiju tās vēsturiski dotajās formās. No šīm formām

modernajām dabaszinātnēm sevišķi auglīgas var kļūt divas.

i, Pirmā — tā ir grieķu filozofija. Šeit dialektiskā domāšana vēl parādās pirmatnējā^ienkāršībā^ķo netraucē tie piemīlīgie šķēršļi^31, kurus pafi sev radīja XVTī un XVIII gadsimta metafizika — Bēkons un Loks Anglijā, Volfs Vācijā — un ar kuriem tā aizsprostoja sev ceļu no atsevišķā izpratnes uz veselā izpratni, uz lietu vispārīgās sakarības izpratni. Grieķi — tieši tāpēc, ka viņi vēl nebija nonākuši līdz dabas~šlskaldīšanai, līdz analīzei, — dabu vēl aplūko kopumā, kā vienu veselumu. Dabas parādību kopsakarību grieķi nepierāda detaļās! tā viņiem ir tiešas vērošanas rezultāts. Te ir grieķu filozofijas trūkums, kura dēļ tai vēlāk vajadzēja atkāpties citu uzskatu priekšā. Bet te ir arī grieķu filozofijas pārākums^-pār ^visiem tās vēlākajiem metafīziskajiem pretiniekiem. Ja metafizikai attiecībā pret grieķiem ir taisnība detaļās, tad visumā taisnība ir grieķiem attiecībā pret metafiziku. Tas ir viens no ierņesliem, kāpēc mums filozofijā, tāpat kā daudzās citās nozarēs, atkal un atkaLjīiatgriežas pie šās mazās tautas sasniegumiem, kuras Universālā apdāvinātība un darbība .nodrošinājusi tai cilvēces attīstības vēsturē tādu vietu, uz kādu nevar pretendēt neviena cita tauta. Otrs iemesls ir tas, ka grieķu filozofijas daudzveidīgajās formās jau dīgļa veidā, tap|ana&,procesā ir sastopami gandrīz vīsi vēlākie pasaules uzskatu tipi. Tāpēc arī teorētis-kās dabaszinātnes, ja tās grib izsekot savu Tagadējo vispārīgo atzinumu izcelšanās un attīstības vēsturei, ir spiestas atgriezties pie grieķiem. Un šās nepieciešamībās" izpratne arvien vairāk un vairāk izlauž sev ceļu. Arvien retāki kļūst tie dabas pētnieki, kas, paši operēdami ar grieķu filozofijas, piemēram, atomistikas fragmentiem kā ar mūžīgām patiesībām, noraugās uz grieķiem, tāpat kā Bēkons, no augšas, tāpēc ka grieķiem nav bijis empīrisko dabaszinātņu. Varētu tikai vēlēties, lai šī izpratne padziļinātos un novestu līdz īstai grieķu filozofijas pazīšanai.

Otra dialektikas forma, kas sevišķi tuva tieši vācu da-1 bas pētniekiem, ir klasiskā vācu filozofija na Kanta līdz Hēgelim. Šeit jau ir likts kaut kāds pamats, jo arī bez jau pieminētā neokantisma atgriešanās pie Kanta sāk atkal kļūt par modi. Kopš atklāja, ka Kants ir radījis divas ģeniālas hipotēzes, bez kurām tagadējās teorētiskās dabaszinātnes nevar tikt ne soli uz priekšu, — proti, agrāk

4 — F. Engelss

Laplasam piedēvēto Saules sistēmas izcelšanās teoriju un teoriju par Zemes griešanāTTūstibas palemnasanos paisumu rezultātā, — kopš tā laika dabas pētnieki ir atkal sākuši Kariīū pienācīgi cienīt. Bet mācīties dialektiku no Kanta būtu nevajadzīgi nogurdinošs un nepateicīgs "darbs, kopš Hēgeļa darbos mums jau dr^plašs “dialektikas kom-pendijs, kaut arī attīstīts no. pļlnīgraptāmāTžējas punkta.

Pēc tam kad, no vienas puses, pret «natūrfilozofiju» vērstā reakcija — ko lielā mērā attaisnoja šis aplamais izejas punkts un Berlīnes hēgelisma nožēlojamā panīk-šana — ir sevi izsmēlusi un beigās izvērtusies par vienkāršu lamāšanos, pēc tam kad, no otras puses, dabaszinātnes ar to teorētiskajām vajadzībām modernā eklektiskā metafizika tik bezcerīgi pametusi nevarības stāvoklī, — varbūt atkal radīsies iespēja dabas pētnieku vidū pieminēt Hēgeja vārdu, neradot ar to viņos Vita deju, kurā Dī-ringa kungs ir tik amizants.

Vispirms noteikti jāpasaka, ka te nekādā ziņā nav runa par Hēgeļa izejas punkta aizstāvēšanu, pēc kura gars, doma, ideja ir primārais, bet īstenā pasaule — tikai idejas novilkums. No tā atteicās jau Feierbahs. Mēs visi esam vienis prātis, ka ikvienā zinātnes pētījumu jaukā — kā dabā, tā arī vēsturē — jāiziet no mums dotajiem faktiem, dabaszinātnēs tātad no dažādām'matērijas priekšmetiskām formām un dažādām kustības formām^17, un ka tātad arī teorētiskajās dabaszinātnēs sakarības nedrīkst konstruēt un uzspiest faktiem, bet tās faktos jāatklāj un, kad tās atklātas, jāpierāda, cik iespējams, ar pieredzes palīdzību.

Gluži tāpat nevar būt runa arī par Hēgeļa sistēmas dogmatiskā satura saglabāšanu, kā to sludināja Berlīnes vecākās un jaunākās līnijas hēgelieši. Reizē ar ideālistisko izejas punktu krīt arī uz tā konstruētā sistēma, tātad, atsevišķi minot, ari Hēgeļa natūrfilozofija. Bet te jāatgādina, ka pret Hēgeli vērstā dabzinātniskā polemika, ciktāl tā vispār viņu pareizi saprata, vērsās vienīgi pret abiem šiem punktiem: pret ideālistisko izejas punktu un pret sistēmas patvaļīgo, faktiem pretim runājošo konstrukciju.

Visu to atskaitot, paliek vēl Hēgeļa dialektika. Marksa nopelns ir tas, ka viņš pirmais pretstatā «īgnajiem, pretenciozajiem un visai aprobežotajiem epigoņiem, kuriem tagad Vācijā ir noteicošais vārds»32, no jauna izcēla dienas gaismā aizmirsto dialektisko metodi, norādīja uz tās sakaru ar Hēgeļa dialektiku, kā arī uz tās atšķirību no pēdējās un tajā pašā laikā «Kapitālā» attiecināja šo metodi uz noteiktas empīriskas zinātnes — politiskās ekonomijas faktiem. Un to viņš veica tik sekmīgi, ka pat Vācijā jaunākā ekonomiskā skola paceļas augstāk par vulgāro brīvtirdzniecības mācību tikai ar to, ka tā, izlikdamās par Marksa kritizētāju, patiesībā noraksta no viņa (diezgan bieži aplam).

Hēgelim dialektikā valda tā pati visu patieso sakarību sagrozīšana kā visos citos viņa sistēmas sazarojumos. Bet, kā to atzīmē Markss, tā «mistifikācija, ko dialektika pārcieta Hēgeļa rokās, nebūt netraucēja to, ka tieši Hēgelis pirmais deva tās vispārējo kustības formu izsmeļošu un apzinātu attēlojumu. Hēgeļa mācībā dialektika stāv uz galvas. To vajag nostādīt uz kājām, lai zem mistiskās čaulas atsegtu račidīTātcr kodolu-,)^3—

Bet arī pašās dabaszinātnēs mēs diezgan bieži sastopamies ar tādām teorijām, kurās īstenās attiecības nostādītas uz galvas, kurās atspoguļojumu pieņem par atspoguļojamo objektu un kuras tāpēc tāpat nepieciešami jāapgriež otrādi. Tādas teorijas nereti valda ilgu laiku. Tieši tāds gadījums ir mācība par siltumu: gandrīz divus gadsimtus siltumu uzskatīja nevis par parastās matērijas kustības formu, bet par īpašu, noslēpumainu matēriju; tikai mehāniskā siltuma teorija izdarīja šeit nepieciešamo apgriešanu. Un tomēr fizika, kurā valdīja siltumraža teorija, atklāja vairākus ārkārtīgi svarīgus siltuma likumus. It īpaši Furjē un Sadī Kārno^34 te nolīdzināja ceļu pareizai teorijai, kurai vajadzēja tikai apgriezt otrādi tās priekšgājējas atklātos likumus un pārtulkot tos savā valodā [18]. Gluži tāpat ķīmijā flogistona teorija savā gadsimtu ilgajā eksperimentālajā darbā pirmā sagādāja materiālu, ar kura palī-dzlbu Lavuazjē varēja atklāt, ka Prīstlija iegūtais skābek-lis ir fantastiskā flogistona reālais antipods, un līdz ar to sagrāva visu flogistona teoriju. Bet tas nebūt nenozīmēja flogistikas eksperimentālo rezultātu atmešanu. Gluži otrādi, tie joprojām pastāvēja, tikai to formulējumu apgrieza otrādi, no flogistona teorijas valodas pārtulkoja modernajā ķīmijas valodā, un tiktāl tie saglabāja savu nozīmi.

Hēge]a dialektika attiecas pret racionālo dialektiku tāpat kā siltumraža teorija pret mehānisko siltuma teoriju, kā flogistona teorija pret Lavuazjē teoriju.

dabas pētīšana garu pasaulē^35

Ir kāda veca tautas apziņā pārgājušās dialektikas tēze: galējības sastopas. Tāpēc diezin vai mēs kļūdīsimies, ja fantazēšanas, lētticības un māņticības galējās pakāpes sāksim meklēt nevis tajā dabzinātniskajā virzienā, kas, tāpat kā vācu natūrfilozofija, objektīvo pasauli mēģināja iespiest savas subjektīvās domāšanas ietvaros, bet gluži otrādi — pretējā virzienā, kas, dižodamies ar to, ka balstās tikai uz pieredzi, pret domāšanu izturas ar visdziļāko nicināšanu un tiešām ir aizgājis vistālāk domas nabadzības ziņā. Šī skola valda Anglijā. Jau tās ciltstēvs — izslavētais Frensiss Bēkons savu jauno empīrisko, induktīvo metodi alkst lietot vispirms šādu mērķu sasniegšanai: dzīvības pagarināšanai, daļējai jaunības atgūšanai, ķermeņa uzbūves un sejas vaibstu pārveidošanai, vienu ķermeņu pārvēršanai citos, jaunu sugu radīšanai, valdīšanai pār atmosfēru un negaisu izsaukšanai; viņš sūdzas, ka šāda veida pētījumi atstāti novārtā, un savā dabas vēsturē dod īstas receptes zelta izgatavošanai un dažādu brīnumu izdarīšanai.36 Gluži tāpat arī Izaks Ņūtons vecumdienās daudz nopūlējās ar «Jāņa parādīšanās grāmatas»37 izskaidrošanu. Tāpēc nav ko brīnīties, ka angļu empīrisms ar dažiem saviem pārstāvjiem — un nebūt ne tiem sliktākajiem — pēdējos gados, šķiet, neglābjami kļuvis par upuri no Amerikas importētajai garu klauvēšanai un gar-reģībai.

No dabas pētniekiem te vispirms pieskaitāms nopelniem bagātais zoologs un botāniķis Alfreds Resels Volless, tas pats, kas vienlaikus ar Darvinu izvirzīja teoriju par sugu pārveidošanos dabiskās izlases ceļā. Savā grāmatiņā «Par brīnumiem un moderno spirituālismu» (Londona, Bernsa izd., 1875^38) viņš pastāsta, ka pirmie viņa eksperimenti šajā dabaszinātņu nozarē notikuši 1844. gadā, kad viņš apmeklējis Spensera Holla kunga lekcijas par tnesme-rismu^39 un to ietekmē izdarījis līdzīgus eksperimentus ar saviem skolniekiem.

«šis temats mani ļoti ieinteresēja, un es nodevos tam ar lielu dedzību (ardour)» [119. lpp.].

Viņš ne vien izsauca magnētisko miegu ar locekļu sastingumu un lokālu nejutīgumu, bet apstiprināja arī Gaiļa galvaskausa kartes^40 pareizību, jo, pieskardamies jebkuram Gaiļa orgānam, viņš izraisīja attiecīgu magnetizētā pacienta darbību, kas izpaudās atbilstošos rosīgos žestos. Tālāk viņš konstatēja, ka pacients, ja viņš tam tikai pieskārās, pārdzīvoja visas operatora sajūtas; ar glāzi ūdens, teikdams, ka tas ir konjaks, viņš noveda pacientu reibuma stāvoklī. Kādu no skolniekiem pat nomoda stāvoklī viņš varēja padarīt tik stulbu, ka tas pat savu vārdu vairs nezināja, ko citi skolmeistari, blakus minot, panāk arī bez mesmerisma. Un tā joprojām.

Un, lūk, izrādās, ka arī es 1843./1844. gada ziemā esmu redzējis šo Spenseru Holla kungu Mančestrā. Tas bija visparastākais šarlatāns, kas, dažu garīdznieku protežēts, braukāja pa valsti un rīkoja ar kādu jaunu meiteni magnētiski īrenoloģiskas izrādes, lai tā pierādītu dieva esamību, dvēseles nemirstību un to, ka materiālisms, kuru ouenisti tolaik sludināja visās lielajās pilsētās, ir aplams. So dāmu viņš iemidzināja magnētiskā miegā, un viņa, tiklīdz operators pieskārās kaut kuram tās galvaskausa Gaiļa orgānam, pacienāja publiku ar teatrāli demonstratīviem žestiem un pozām, kas attēloja attiecīgā orgāna darbību; kad viņš, piemēram, pieskārās bērnu mīlestības orgānam (philoprogenitiveness), viņa glāstīja un skūpstīja iedomāto bērnu utt. Pie tam brašais Holls Gaiļa izstrādāto galvaskausu ģeogrāfiju papildināja ar jaunu Baratarijas salu^41, proti, pašā virsējā galvaskausa daļā viņš atklāja lūgšanas orgānu, un, kad viņš tam pieskārās, viņa hipnotiskā jaunava noslīga ceļos un salika rokas, tēlodama pārsteigtās filistriskās auditorijas priekšā lūgšanas ekstāzē iegrimušu eņģeli. Tas bija izrādes augstākais — noslēguma punkts. Dieva eksistence bija pierādīta.

Ar mani un kādu manu paziņu notika tas pats, kas ar Vollesa kungu: šīs parādības mūs ieinteresēja, un mēs sākām mēģināt, cik tālu varam tās atkārtot. Par subjektu izvēlējāmies kādu ņipru divpadsmitgadīgu zēnu. Raugoties viņā ar nekustīgu skatienu vai arī viegli glāstot, nebija grūti novest viņu hipnotiskā stāvoklī. Bet, tā kā mēs eksperimentam piegājām ar drusku mazāku lētticību un dedzību nekā Vollesa kungs, tad ari nonācām pie gluži citādiem rezultātiem. Bez viegli panākamā muskuļu sastinguma un ncjutīguma mēs konstatējām pilnīgu gribas pasivitāti, saistītu ar īpatnēju kāpinātu sajušanas kairinā-mību. Ja pacientu ar kaut kādu ārēju kairinājumu izveda no letarģijas stāvokļa, tad viņš kļuva vēl daudz rosīgāks, nekā nomodā būdams. Mēs neatradām nekā no noslēpumainā sakara ar operatoru; jebkurš cits cilvēks tikpat viegli varēja iedarbināt mūsu hipnotizēto subjektu. Galvaskausa Gaiļa orgānu iedarbināšana mums bija tīrais nieks; mēs gājām vēl daudz tālāk: mēs varējām tos ne tikai apmainīt vienu pret otru un novietot kaut kurā ķermeņa daļā, bet arī fabricējām jebkuru daudzumu vēl citu orgānu — dziedāšanas, svilpošanas, stabulēšanas, dejošanas, boksē-šanās, šūšanas, apavu šūšanas, smēķēšanas utt. orgānus, novietodami tos pēc vēlēšanās. Ja Vollesa pacients reiba no ūdens, tad mēs atklājām kājas lielajā pirkstā reibuma orgānu, un vajadzēja tikai tam pieskarties, lai izraisītu brīnišķīgāko apreibšanas komēdiju. Bet pats par sevi saprotams, ka neviens orgāns pat nedomāja darboties, ja nelikām pacientam noprast, ko no viņa sagaidām; ieprakti-zējies mūsu puišelis drīz vien sasniedza tādu pilnību, ka viņam pietika ar mazāko mājienu. Tādējādi radītie orgāni darbojās vienmēr arī visos turpmākajos iemidzinājumos, ja vien tos nemainījām tādā paša kārtā. Vārdu sakot, mūsu pacientam bija divkārša atmiņa: viena nomoda stāvoklim un otra, pilnīgi savrupa, hipnotiskam stāvoklim. Kas attiecas uz gribas pasivitāti, tās absolūtu pakļaušanos trešās personas gribai, tad šī parādība zaudē katru brīnuma raksturu, ja neaizmirstam, ka viss mūs interesējošais stāvoklis sālšās ar pacienta gribas pakļaušanu operatora gribai un bez šās pakļaušanas nevar tikt realizēts. Visspēcīgākais brīnumdaris un magnetizētājs pasaulē kļūst bezspēcīgs, tiklīdz viņa pacients sāk tam acīs smieties.

Tātad, kamēr mēs ar savu frivolo skepticismu atradām magnētiski frenoloģiskā šarlatānisma pamatā rindu parādību, kuras no parādībām nomoda stāvoklī vairumā gadījumu atšķiras tikai ar savu pakāpi un kurām nav vajadzīgi nekādi mistiski iztulkojumi, Vollesa kungu viņa dedzība (ardour) noveda pie daudziem pašapmānīšanās gadījumiem, kuru rezultātā viņš visos sīkumos apstiprināja Gaiļa galvaskausa karti un atklāja noslēpumainu sakaru starp operatoru un pacientu.[19] Līdz naivitātei vientiesīgajā Vollesa kunga stāstā viscaur redzams, ka viņu ne tik daudz interesējusi spiritiskā šarlatānisma faktiskā pirmpamata izpētīšana, cik tas, lai katrā ziņā atkārtotu visas parādības. Pietiek jau ar šādu noskaņojumu vien, lai cilvēks, kas sākumā uzstājās kā pētnieks, īsā laikā vienkāršas un vieglas pašapmānīšanās ceļā pārvērstos par adeptu. Vollesa kungs beidza ar ticību magnētiski frenoloģiskiem brīnumiem un ar vienu kāju jau atradās garu pasaulē.

Ar otru kāju viņš tajā iekāpa 1865. gadā. Mēģinājumi ar galdiņu dancināšanu, kad viņš bija atgriezies no sava divpadsmit gadus ilgā ceļojuma pa karstām zemēm, ieveda viņu dažādu «mediju» sabiedrībā. Iepriekš minētā grāmatiņa liecina, cik strauji bijuši šeit viņa panākumi un cik pilnīgi viņš pārzina šo jautājumu. Viņš prasa, lai mēs ticētu ne vien visiem šķietamajiem brīnumiem, ko izdarījuši Homi, brāļi Devenporti un citi «mediji», kuri vairāk vai mazāk uzstājas par maksu un no kuriem vairākkārt lielākā daļa atmaskota kā krāpnieki, bet lai noticam arī veselai rindai šķietami patiesu agrāko laiku nostāstu par gariem. Pēc Vollesa domām, grieķu orākula pareģes un viduslaiku raganas bijušas «mediji», un Jamblihs rakstā «Par pareģošanu» jau ļoti precīzi aprakstot

«modernā spirituālisma pārsteidzošākās parādības» [229. Ipp.].

Minēsim tikai vienu piemēru, cik viegli Vollesa kungs aplūko jautājumu par šo brīnumu zinātnisko konstatēšanu un apliecināšanu. Ja mūs uzaicina ticēt, ka garu kungi ļaujas fotografēties, tad no mums prasa ļoti daudz, un mums, protams, ir tiesība prasīt, lai tāda veida garu fotogrāfijas, iekām atzīstam tās par īstām, būtu pilnīgi neapšaubāmi apliecinātas. Un, lūk, Vollesa kungs 187. lappusē pastāsta, ka 1872. g. martā galvenais medijs Gapi kundze, dzimusi Nikola, kopā ar savu vīru un mazo dēlu nofotografējusies Notinghillā 42 pie Hadsona kunga un ka divos dažādos uzņēmumos aiz viņas redzama stalta sievietes figūra svētītājas pozā ar mazliet austrumnieciskiem sejas vaibstiem, daili (finely) ietērpta baltā šķidrautā.

«Šeit tātad viens no diviem ir^20 absolūti drošs.[21] Vai nu šeit mūsu priekšā ir dzīva, saprātīga, bet neredzama būtrft, vai ari Gapi kungs un kundze, fotogrāfs un kāda ceturtā persona sadomājuši apkaunojošu (wicked) krāpšanu un kopš tā laika to vienmēr turpinājuši. Bet es ļoti labi pazīstu Gapi kungu un kundzi un esmu absolūti pārliecināts [20], ka viņi tikpat maz spējīgi uz šādu krāpšanu kā kaut kāds nopietns patiesības meklētājs dabaszinātnēs» [188. lpp.].

Tātad vai nu krāpšana, vai arī garu fotogrāfija. Teicami. Un krāpšanas gadījumā vai nu gars jau iepriekš bijis uz fotoplatēm, vai arī gara parādīšanās organizēšanā bija jāpiedalās četrām personām, vai varbūt ari trijām, ja atskaitām sirmgalvi Gapi, kurš miris 1875. gada janvāri 84 gadu vecumā un kurš varēja būt piekrāpts vai nepieskaitāmības stāvoklī (vajadzēja tikai viņu aizsūtīt aiz aiz-statņiem). Mums nav jāpierāda, ka fotogrāfam nebija sevišķi grūti sameklēt gara «modeli». Bet fotogrāfs Hadsons drīz pēc tam tika publiski apsūdzēts sistemātiskā garu fotogrāfiju viltošanā, sakarā ar ko Vollesa kungs nomierinoši piezīmē:

«Viens katrā ziņā skaidrs: ja kaut kur notikusi krāpšana, tad to tūlīt atklājuši paši spiritisti» [189. lpp.].

Tātad uz fotogrāfu nevaram sevišķi paļauties. Atliek Gapi kundze, un par viņu liecina lādzīgā Vollesa «absolūtā pārliecība» un vairāk nekas. Vairāk nekas? Nē, tā nav. Gapi kundzes absolūtā patiesīguma labā liecina arī viņas apgalvojums, ka 1871. gada jūnija sākumā kādreiz vakarā viņa tikusi pārnesta pa gaisu bezsamaņas stāvoklī no sava dzīvokļa Highbury Hill Park uz Lambs Conduit Street 69 — trīs angļu jūdzes taisnā līnijā — un minētajā 69. namā noguldīta uz galda kā spiritiskā seansa laikā. Istabas durvis bijušas aizslēgtas, un, kaut ari Gapi kundze ir viena no korpulentākajām Londonas dāmām — un tas taču kaut ko nozīmē —, tomēr viņas pēkšņā iebrukšana ne durvīs, ne griestos nav radījusi ne mazāko spraugu (tā stāsta Londonas «Echo»44 1871. g. 8. jūnijā)448. Kas pēc visa tā vēl netic garu fotogrāfiju īstumam, tam vairs nekas nelīdz.

Otrs pazīstams .spiritisma adepts angju dabas pētnieku aprindās ir Viljams Kruksa 'kungs, tas pats, kurš atklājis ķīmijas elementu talliju un izgudrojis radiometru (ko Vācijā sauc ari par Lichtmuhle) 45. Kruksa kungs sāka pētīt spiritiskās parādības apmēram kopš 1871. gada un izlietoja pie tam veselu rindu fizikālu un mehānisku aparātu: atsperu svarus, elektriskas baterijas utt. Mēs tūlīt redzēsim, vai viņš ņēmis līdzi ari galveno aparātu — skeptiski kritisko galvu — un vai to saglabājis līdz beigām darbam derīgā stāvoklī. Katrā ziņā pēc neilga laika Kruksa kungs bija kritis tikpat pilnīgā spiritisma gūstā kā Vollesa kungs.

«Jau vairākus gadus,» stāsta šis pēdējais, «kāda jauna dāma — mis Florensa Kūka — izrāda lieliskas medija īpašības; pēdējā laikā viņa nonākusi tik tālu, ka rada veselu sievietes figūru, kas, pēc visa spriežot, ir cēlusies no garu pasaules un parādās baltā, plīvojošā tērpā, basām kājām, kamēr medijs tumšā apģērbā un saistīts guļ dzi|ā miegā aizkariem norobežotā telpā (cabinet) vai arī blakus istabā» [181. lpp.].

So garu, kas sevi sauc par Ketiju un ir apbrīnojami līdzīgs mis Kūkai, kādreiz vakarā piepeši saķēra ap vidukli Folkmaņa kungs, tagadējais Gapi kundzes laulātais draugs, un to saturēja, gribēdams pārliecināties, vai tas nav mis Kūkas otrs izdevums. Gars uzvedās kā īsti materiāla meiča un enerģiski aizstāvējās; iejaucās skatītāji, nodzēsa gāzi, un, kad pēc īsa trača atkal iestājās miers un istaba tika apgaismota, tad gars bija pazudis, bet mis Kūka gulēja savā kaktā saistīta un nesamaņā. Tomēr runā, ka Folkmaņa kungs ari vēl tagad apgalvojot, ka viņš saķēris tieši mis Kuku un nevienu citu45a. Lai to zinātniski konstatētu, kāds pazīstams elektriķis — Varlija kungs pirms kāda no turpmākajiem seansiem caurstrāvoja mediju — mis Kuku ar elektriskas baterijas strāvu tā, ka viņai nebūtu iespējams tēlot garu, nepārtraucot strāvu. Bet gars tomēr parādījās. Tātad tas patiesi bija no mis Kūkas atšķirīga būtne. Kruksa kungs uzņēmās noskaidrot to vēl neapšaubāmāk. Viņa pirmais solis bija iegūt dāmas-gara uzticību.

Sī uzticība, kā viņš to pats stāsta avīzē «Spiritualist» 1874. gada 5. jūnijā, «pakāpeniski pieauga tik tālu, ka viņa atteicās no seansa, ja visu seansa sarīkošanu nevadīju es* Viņa izteica vēlēšanos, lai es * vienmēr atrastos viņas tuvumā, kabineta tuvumā; es atzinu, ka pēc šās uzticības nodibināšanās un pēc tam, kad viņa bija pārliecinājusies, ka es turēšu visus viņai dotos solījumus * visas parādības ievērojami pastiprinājās un man labprātīgi tika sniegti tādi pierādījumi, kādus citā ce|ā nevarētu iegūt. Viņa bieži vien apspriedās ar mani* par personām, kas piedalījās seansā, un par vietām, kādas tām ierādāmas, jo pēdējā laikā viņa bija k|uvusi ļoti nemierīga (nervous); to izraisīja zināmi nesaprātīgi mājieni, ka līdz ar citām — vairāk zinātniskām pētīšanas metodēm vajadzētu lietot arī spēku *.»46

Gara jaunkundze pilnā mērā atalgoja šo tikpat laipno, cik zinātnisko uzticību. Viņa pat ieradās — tagad tas mūs vairs nevar pārsteigt — Kruksa kunga mājā, rotaļājās ar tā bērniem, stāstīja viņiem «anekdotes par saviem piedzīvojumiem Indijā», pacienāja Kruksa kungu arī ar nostāstiem par «dažiem rūgtiem pārbaudījumiem savā agrākajā dzīvē», ļāva viņam sevi apkampt, lai viņš varētu pārliecināties par viņas taustāmo materialitāti, ļāva viņam noteikt sava pulsa sitienu un elpas vilcienu skaitu minūtē un beigās bija ar mieru pat nofotografēties blakus Kruksa kungam 46a.

«Sī figūra,» saka Vollesa kungs, «pēc tam kad viņu bija redzējuši, aptaustījuši, fotografējuši un sarunājušies ar viņu, absolūti pazuda * no kādas mazas istabas, kurai nebija citas izejas kā vienīgi cauri skatītāju pārpildītai blakus istabai» [183. lpp.],—

kas gan nav nekāda sevišķa māksla, ja iedomājamies, ka skatītāji bija pietiekami pieklājīgi un dāvāja Kruksa kungam, kura mājā tas viss norisinājās, tikpat daudz uzticības, cik pats Kruksa kungs garam.

Diemžēl šīs «pilnīgi apliecinātās parādības» pat paši spiritisti neatzīst par pilnīgi ticamām. Mēs iepriekš redzējām, ka pat ļoti spiritiski noskaņotais Folkmaņa kungs atļāvies ļoti materiālu žestu. Tālāk, kāds garīdznieks, «Britanijas nacionālas spirituālistu asociācijas» komitejas loceklis, arī piedalījās mis Kūkas seansā un bez pūlēm konstatēja, ka istabai, pa kuras durvīm bija nācis un gājis gars, bija arī otras durvis uz ārpasauli. Klātesošā Kruksa kunga izturēšanās «deva pēdējo — nāvīgo triecienu manai ticībai, ka Sājās parādībās varētu būt kas nopietns» («Mistiskā Londona», baznīckunga C. Morisa Devisa sacerējums. Londona, brāļu Tinsliju izd.)47. Visbeidzot, Amerikā atklājās, kā notiek tādu «Ketiju» «materializācija». Kāds laulāts pāris, uzvārdā Holmsi, sniedza Filadelfijā izrādes, kurās ari parādījās kāda «Ketija», kas saņēma no ticīgajiem krietnu tiesu dāvanu. Bet kāds skeptiķis nelikās mierā tik ilgi, kamēr sadzina šās «Ketijas» pēdas, kura, starp citu, jau vienreiz bija pieteikusi streiku nepietiekami augstās algas dēļ; viņš to atrada kādā boarding-house (vies-nīcā-pansijā) un pārliecinājās, ka tā ir jauna dāma, neapšaubāmi ar miesu un asinīm, pie kuras atradās visas dāvanas, kādas tā saņēmusi kā gars.47a

Pa to laiku arī kontinentam bija lemts iegūt savus zinātniskos garreģus. Kāda Pēterburgas zinātniska korporācija — skaidri nezinu, vai universitāte vai pat akadēmija, — spiritisma parādību pētīšanai deleģēja valsts padomnieku Aksakova kungu un ķīmiķi Butļerova kungu, taču tas, starp citu, šķiet, nedeva nekādus lielus rezultātus.48 Toties — ja tikai ticam skaļajiem spiritistu kungu paziņojumiem — tagad arī Vācija izvirzījusi savu gar-reģi — profesoru Celnera kungu no Leipcigas.

Kā zināms, Celnera kungs jau daudzus gadus intensīvi pētī telpas «ceturto dimensiju» un ir atklājis, ka daudzas lietas, kas neiespējamas triju dimensiju telpā, kļūst pašas par sevi saprotamas četru dimensiju telpā. Tā, piemēram, šādā telpā varot apgriezt otrādi, gluži kā cimdu, noslēgtu metāla bumbu, neietaisot tajā caurumu; gluži tāpat varot iesiet mezglu diegā, kuram nav galu vai kura abi gali sasieti; varot arī ievērt vienu otrā divus atsevišķus noslēgtus gredzenus, nevienu no tiem nepārraujot, un izdarīt veselu rindu līdzīgu triku. Tagad, pēc visjaunākām triumfējošām ziņām no garu pasaules, profesors Celnera kungs esot griezies pie viena vai vairākiem medijiem, lai ar viņu palīdzību noskaidrotu sīkāk ceturtās dimensijas atrašanās vietu. Panākumi bijuši pārsteidzoši. Krēsla atzveltne, pret kuru viņš bijis atspiedies ar rokas augšējo daļu, kamēr rokas delna visu laiku neatstājusi galdu, pēc seansa bijusi savijusies ar roku; diegā, kura abi gali ar zīmogiem bijuši piestiprināti pie galda, parādījušies četri mezgli utt. Vārdu sakot, gari rotaļādamies veikuši visus ceturtās dimensijas brīnumus. Šeit ievērojiet: relata refero *, par garu biļetenos ziņota pareizību es neatbildu, un, ja tajos ir nepatiesas ziņas, tad lai Celnera kungs ir man pateicīgs, ka esmu de-

— atstāstu stāstīto. Red.

vis viņam iemeslu tās izlabot. Bet, ja pieņemam, ka šie ziņojumi pareizi atstāsta Celnera kunga eksperimentu rezultātus, tad tie neapšaubāmi iezīmē zinātnē par gariem un matemātikā jaunas ēras sākumu. Gari pierāda ceturtās dimensijas eksistenci, tāpat kā ceturtā dimensija, liecina par garu eksistenci. Bet, ja tas reiz pierādīts, tad zinātnei paveras pilnīgi jauns, nepārredzams darbības lauks. Visa līdzšinējā matemātika un dabaszinātnes k|ūst tikai par priekšskolu ceturtās un vēl tālāku dimensiju matemātikai un Šajās augstākajās dimensijās dzīvojošo garu mehānikai, fizikai, ķīmijai un fizioloģijai. Jo Kruksa kungs taču zinātniski ir noskaidrojis, par cik samazinās galdu un citu mēbeļu svars, tām pārejot — mēs tagad tā varam teikt — ceturtajā dimensijā, un Vollesa kungs paziņo kā pierādītu, ka uguns tur nekaitējot cilvēka ķermenim. Bet ko lai sakām par šo ar ķermeņiem apveltīto garu fizioloģiju! Viņi elpo, viņiem ir pulss — tātad viņiem ir ari plaušas, sirds un asinsriņķošanas sistēma, un tātad arī ar citiem ķermeņa orgāniem viņi neapšaubāmi ir vismaz tikpat bagātīgi apveltīti kā mēs. Jo elpošanai taču nepieciešami ogļhidrāti, kurus sadedzina plaušās, un tos var pievadīt tikai no ārienes. Tātad gariem ir ari kuņģis, zarnas un viss, kas tam piederīgs, bet, ja nu tas viss ir konstatēts, tad arī pārējais rodas bez kādām grūtībām. Bet, tādiem orgāniem eksistējot, ir iespējama arī to saslimšana, un tādā gadījumā Virhova kungam varbūt vajadzēs sarakstīt ari garu pasaules celulāro patoloģiju. Un, tā kā vairums šo garu ir brīnum daiļas jaunas dāmas, kuras ne ar ko, pilnīgi ne ar ko neatšķiras no šās pasaules sievietēm un, ja atšķiras, tad varbūt tikai ar savu pārdabisko skaistumu, tad diezin vai ilgi būs jāgaida mirklis, kad viņas dosies pie «vīriem, kas mīlestību jūt»49. Un, ja nu šeit ir arī pēc pulsa sitieniem Kruksa kunga konstatētās «sievišķās sirdis», tad arī dabiskajai izlasei atveras ceturtā dimensija, kur tai vairs nebūs jābaidās, ka to var sajaukt ar ļaundabīgo sociāldemokrātiju.50

Bet pietiks. Mēs šeit uzskatāmi pārliecinājāmies, kāds ir visdrošākais ceļš no dabaszinātnēm uz misticismu. Tā nav neapturamā natūrfilozofu teoretizēšana, bet visseklākā empīrija, kas nicina katru teoriju un jūt neuzticību pret katru domāšanu. Garu eksistenci te pierāda, nevis pamatojoties uz aprioru nepieciešamību, bet pamatojoties uz Vollesa, Kruksa kunga un kompānijas empīriskiem novērojumiem. Tā kā mēs uzticamies Kruksa ar spektrālo analīzi veiktajiem novērojumiem, kas noveda pie metāla tallija atklāšanas, vai arī Vollesa bagātīgajiem atklājumiem zooloģijā Mālāju arhipelāga salās, tad no mums prasa, lai mēs tāpat ticētu arī šo abu zinātnieku eksperimentiem un atklājumiem spiritismā. Un, kad mēs paziņojam, ka šeit tomēr ir maza starpība, proti, ka pirmā veida atklājumus mēs varam pārbaudīt, bet otrā veida atklājumus nevaram, tad garreģi mums atbild, ka tā tas neesot un ka viņi esot ar mieru dot mums iespeju pārbaudīt arī spiritiskās parādības.

Dialektikas nicināšana nepaliek nesodīta. Lai cik nevērīgi mēs izturētos pret jebkuru teorētisku domāšanu, tomēr bez tās nav iespējams saistīt pat divus dabas faktus vai izprast to starpā pastāvošo sakarību. Jautājums pie tam ir tikai tas, vai domā pareizi vai ne, un nevērība pret teoriju, pats par sevi saprotams, ir drošākais ceļš uz naturālistisku un līdz ar to nepareizu domāšanu. Bet nepareiza domāšana, ja to konsekventi turpina līdz galam, pēc sen pazīstamā dialektikas likuma nenovēršami noved pie tādiem rezultātiem, kas ir tieši pretēji tās izejas punktam. Tādējādi empīriskā dialektikas nicināšana tiek sodita ar to, ka daži no visapdomīgākajiem empīriķiem ieslīgst visnejēdzīgākajā no visām māņticībām — modernajā spiritismā.

Gluži tas pats ir ar matemātiku. Sarastie matemātiķi — metafiziķi augstprātīgi lielas ar savas zinātnes rezultātu absolūto neatspēkojamību. Bet pie šiem rezultātiem pieder ari imaginārie lielumi, kuriem līdz ar to piemīt arī zināma realitāte. Tomēr, ja mēs tikai pieradīsim piedēvēt kvadrātsaknei no mīnus viena vai arī ceturtajai dimensijai kaut kādu realitāti ārpus mūsu galvas, tad nav vairs sevišķi lielas nozīmes tam, vai speram vēl vienu soli tālāk un atzīstam arī mediju spiritisko pasauli. Tas ir, kā Ketelers teicis par Dellingeru:

«Sis cilvēks savā mūžā aizstāvējis tik daudz nejēdzību, ka viņš. tiešām varētu samierināties vēl arī ar nemaldīguma dogmu!»51

Patiešām, kaila empīrija nav spējīga tikt galā ar spiri-tistiem. Pirmkārt, «augstākās» parādības allaž tiek rādītas tikai tad, kad attiecīgais «pētnieks» ir jau pietiekami apstrādāts, lai redzētu tikai to, kas viņam jāredz vai arī ko viņš grib redzēt, kā to ar tādu neatdarināmu naivitāti apraksta pats Krukss. Otrkārt, spiritistus nebūt nesamulsina tas, ka simtiem šķietamu faktu izrādās skaidra krāpšana un desmitiem šķietamu mediju tiek atmaskoti kā parasti triku meistari. Kamēr atmaskojot nav iznīcināts katrs atsevišķs šķietamais brīnums, spiritistiem paliek vēl pietiekami daudz zemes zem kājām, kā to arī skaidri pasaka Volless, runādams par gadījumu ar viltotām garu fotogrāfijām. Viltojumu eksistence, lūk, pierādot īsto fotogrāfiju īstumu.

Un, lūk, empīrija ir spiesta garreģu uzbāzībai stādīt pretim nevis empīriskus eksperimentus, bet teorētiskus apsvērumus un teikt kopā ar Heksliju:

«Ja pierādītos, ka spiritisms ir patiess, tad vienīgais labums no tā, pēc manām domām, varētu būt — jauns arguments pret pašnāvību. Labāk dzīvot kā ielu slaucītājam nekā mirušam pjāpāt blēņas ar kāda medija muti, kurš saņem gineju par seansu.»62

DIALEKTIKA^53

(Attīstīt dialektikas kā zinātnes par sakarībām vispārējo raksturu pretstatā metafizikai.)

Tātad dabas un cilvēku sabiedrības vēsture ir tā, no kuras tiek abstrahēti dialektikas likumi. Tie nav nekas cits kā abu šo vēsturiskās attīstības fāžu un tāpat arī pašas domāšanas paši vispārējākie likumi. Pēc būtības tie reducējas uz šādiem trim likumiem:

Likums par kvantitātes pāreju kvalitātē un otrādi.

Pretstatu savstarpējās iekļaušanās likums.

Nolieguma nolieguma likums.

Visus šos trīs likumus attīstījis Hēgelis savā ideālistiskajā veidā tikai kā domāšanas likumus: pirmo — «Loģikas» pirmajā daļā — mācībā par esamību; otrais aizņem viņa «Loģikas» visu otro un ievērojamāko daļu — mācību par būtību; beidzot, trešais figurē kā pamatlikums visas sistēmas uzbūvē. Kļūda ir tā, ka viņš šos likumus nesecina no dabas un vēstures, bet uzspiež tām kā domāšanas likumus. No tā tad arī izriet visa samocītā un bieži vien drausmīgā konstrukcija: pasaulei — vai tā grib vai ne — ir jāpieskaņojas loģikas sistēmai, kas pati ir tikai cilvēka domāšanas zināmas attīstības pakāpes produkts. Ja mēs šo attiecību apgriežam otrādi, tad viss kļūst ļoti vienkāršs un dialektikas likumi, kas ideālistiskā filozofijā šķiet ļoti noslēpumaini, uzreiz kļūst vienkārši un skaidri kā diena.

Starp citu, tas, kas kaut drusku pazīst Hēgeli, zina,'ka Hēgelis dialektikas likumu apstiprināšanai simt vietās prot sniegt ļoti zīmīgus piemērus no dabas un vēstures.

Mums nav nodoma šeit rakstīt dialektikas rokasgrāmatu, bet mēs vēlamies tikai parādīt, ka dialektikas likumi ir īsteni dabas attīstības likumi un tātad ir spēkā arī teorētiskajās dabaszinātnēs. Tapec jautājumu par šo likumu iekšējo savstarpējo sakarību mēs sīkāk apskatīt nevaram.

(ly Likums par kvantitātes pāreju kvalitātē un otrādi.' Mfisu mērķim šo likumu mēs varam izteikt šādi: kvalitatīvās pārmaiņas dabā — katram atsevišķam gadījumam precīzi noteiktā veidā — var notikt tikai ar matērijas vai kustības (tā saucamās enerģijas) kvantitatīvu palielināšanos: vai kvantitatīvu samazināšanos.

Dabā visas kvalitatīvās atšķirības pamatojas vai nu uz dažādu ķīmisko sastāvu, vai arī uz dažādiem kustības (enerģijas) daudzumiem vai formām, vai arī — kas mēdz būt gandriz vienmēr — uz tiem abiem. Tātad nav iespējams mainīt kāda ķermeņa kvalitāti, ja nepievieno vai neatņem matēriju vai kustību, t. i., ja šo ķermeni nemaina kvantitatīvi. Hēgeļa noslēpumainā tēze šajā formā tātad ir ne tikai pilnīgi racionāla, bet pat diezgan skaidri saprotama.

Diezin vai ir nepieciešams norādīt, ka arī ķermeņu dažādie alotropiskie stāvokļi un agregātstāvokļi, kurus noteic dažāds molekulu grupējums, pamatojas uz lielāku vai mazāku daudzumu [Menge] kustības, ko saņēmis ķermenis.

Bet ko lai sakām par kustības jeb tā sauktās enerģijas formas maiņu? Kad mēs pārvēršam siltumu mehāniskā kustībā vai otrādi, tad taču mainās kvalitāte, bet kvantitāte paliek agrākā? Tas ir pareizi, bet par kustības formas maiņu varam teikt to pašu, ko Heine saka par netikumu: tikumīgs var būt katrs par sevi, bet netikumam vienmēr vajadzīgi divi^54. Kustības formas maiņa vienmēr ir process, kas norit vismaz starp diviem ķermeņiem, no kuriem viens zaudē noteiktu daudzumu kādas kvalitātes kustības (piemēram, siltumu), bet otrs iegūst atbilstošu daudzumu citas kvalitātes kustības (mehānisko kustību, elektrību, ķīmisko sadalīšanos). Tātad šeit kvantitāte un kvalitāte atbilst viena otrai savstarpēji un abpusēji. Līdz šim vēl nekad nav izdevies atsevišķā izolētā ķermenī pārvērst kustību no vienas formas otrā.

Pagaidām mēs še runājam tikai par nedzīviem ķermeņiem; tas pats likums attiecas arī uz dzīviem ķermeņiem, tikai dzīvos ķermeņos tas izpaužas ļoti sarežģītos apstākļos, un kvantitatīva mērīšana te mums pašreiz bieži vien vēl nav iespējama.

5 — F. Engelss

Ja iedomāsimies, ka vienalga kādu nedzīvu ķermeni dala arvien sīkākās daļās, tad no sākuma nekādas kvalitatīvas pārmaiņas nenotiks. Bet šai dalīšanai ir sava robeža: kad mums izdodas, kā, piemēram, izgarošanas gadījumā, iegūt brīvā stāvoklī atsevišķas molekulas, tad pa lielākai daļai mēs gan varam šis molekulas ari tālāk dalīt, bet tikai tad pilnīgi mainās kvalitāte. Molekula sabrūk savos atsevišķos atomos, kuriem ir pavisam citādas īpašības nekā molekulai. Ja mums ir molekulas, kas sastāv no dažādiem ķīmiskiem elementiem, tad saliktās molekulas vietā parādās pašu šo elementu atomi vai molekulas; bet, ja ir elementu molekulas, tad parādās brīvi atomi, kuriem ir kvalitatīvi pavisam citāda iedarbība: skābekļa rašanās stāvoklī tā brīvie atomi viegli veic to, ko nekad neizdarīs molekulās saistītie atmosfēras skābekļa atomi.

Bet arī molekula jau kvalitatīvi atšķiras no tās fiziskā ķermeņa masas, pie kuras tā pieder. Tā var kustēties neatkarīgi no šās masas un tajā laikā, kad šī masa, šķiet, atrodas miera stāvokli; molekula, piemēram, var izdarīt siltuma svārstības; tā, mainot stāvokli un sakaru ar blakus molekulām, var pārvērst ķermeni citā alotropiskā stāvoklī vai agregātstāvoklī utt.

Tā mēs redzam, ka tīri kvantitatīvai dalīšanas operācijai ir robeža, kur tā pāriet kvalitatīvā atšķirībā: masa sastāv tikai no molekulām, bet tā ir kaut kas būtiski no molekulas atšķirīgs, tāpat kā molekula savukārt ir kaut kas no atoma atšķirīgs. Uz šo atšķirību tad arī dibināta mehānikas kā zinātnes par debess un zemes masām nošķiršanās no fizikas kā molekulu mehānikas un no ķīmijas kā atomu fizikas.

Mehānikā nav nekādu kvalitāšu, bet labākā gadījumā tikai stāvokļi, piemēram, līdzsvars, kustība, potenciālā enerģija, kas visi pamatoti uz izmērījamu kustības pārnešanu un paši var tikt izteikti kvantitatīvi. Tāpēc, ciktāl šeit notiek kvalitatīva pārmaiņa, tā ir atbilstošas kvantitatīvas pārmaiņas nosacīta.

Fizikā ķermeņi tiek uzlūkoti par ķīmiski nemainīgiem jeb indiferentiem; šeit mūsu priekšā ir šo ķermeņu molekulāro stāvokļu pārmaiņas un kustības formas maiņa, kurā visos gadījumos — vismaz vienā no abām pusēm — darbojas molekulas. Te katra pārmaiņa ir kvantitātes pāreja kvalitātē — sekas, ko rada ķermenim piemītošā vai ķermenim

piešķirta kadas formas kustības daudzuma kvantitatīva pārmaiņa.

«Tā, piemēram, ūdens temperatūrai no sākuma nav nekādas nozīmes attiecībā pret ūdens pilienveidīgi šķidro stāvokli; bet, paaugstinot vai pazeminot šķidrā ūdens temperatūru, pienāk brīdis, kad šis kohē-zijas stāvoklis mainās un ūdens vienā gadījumā pārvēršas tvaikā, bet otrā gadījumā — ledū» (Hēgelis. «Enciklopēdija», Kopoti raksti, VI sēj., 217. Ipp.) 6S.

Tāpat ir nepieciešams zināms minimāls strāvas stiprums, lai elektriskās spuldzes platīna stieple sāktu kvēlot; tāpat katram metālam ir sava spīdēšanas un kušanas temperatūra; tāpat katram šķidrumam pie noteikta spiediena ir savs noteikts sasalšanas un vārīšanās punkts — ciktāl mēs ar mūsu rīcībā esošajiem līdzekļiem spējam sasniegt atbilstošu temperatūru; tāpat, beidzot, arī katrai gāzei ir savs kritiskais punkts, kad ar atbilstošu spiedienu un atdzesēšanu to var pārvērst šķidrā stāvoklī. Vārdu sakot, tā sauktās fizikas konstantes lielāko tiesu tikai apzīmē mezglu punktus, kur kustības kvantitatīva pielikšana vai atņemšana rada kvalitatīvu pārmaiņu attiecīgā ķermeņa stāvoklī — kur tātad kvantitāte pāriet kvalitātē.

Bet vislielāko triumfu Hēgeļa atklātais dabas likums svin ķīmijā. Var teikt, ka ķīmija ir zinātne par ķermeņu kvalitatīvām pārmaiņām, kas notiek kvantitatīvā sastāva pārmaiņas ietekmē. To zināja jau pats Hēgelis («Loģika», Kopoti raksti, III sēj., 433. Ipp.) 5e. Ņemsim skābekli: ja molekulā še savienojas trīs atomi, nevis divi, kā parasts, tad mēs dabūjam ozonu — ķermeni, kas no parastā skābekļa pavisam noteikti atšķiras ar savu smaržu un darbību. Bet ko lai sakām par dažādajiem samēriem, kājlos skābeklis savienojas ar slāpekli vai sēru un no kuriem katrs dod ķermeni, kas kvalitatīvi atšķiras no visiem citiem ķermeņiem! Kā atšķiras jautrības gāze (dislāpekļa mon-oksīds N2O) no slāpekļskābes anhidrīda (dislāpekļa pent-oksīda N2O5)! Pirmā ir gāze, bet otrs pie parastās temperatūras ir ciets, kristālisks ķermenis. Taču visa atšķirība to sastāvā ir vienīgi tā, ka otrajā ķermenī ir piecreiz vairāk skābekļa nekā pirmajā un starp tiem abiem ir vēl trīs citi slāpekļa oksīdi (NO, N2O3, N0_2), kas visi kvalitatīvi atšķiras no tiem abiem un cits no cita.

Vēl pārsteidzošāk tas parādās oglekļa savienojumu ho-mologajās rindās, it sevišķi pie vienkāršākajiem ogļūdeņražiem. No normāliem parafīniem visvienkāršākais ir metāns — CH_4. Šeit oglekļa atoma 4 afinitātes vienības ir piesātinātas ar 4 ūdeņraža atomiem. Otram parafīnam — etānam C_2H_6 — divi oglekļa atomi saistīti savā starpā, bet brīvās 6 afinitātes vienības piesātinātas ar 6 ūdeņraža atomiem. Tālāk mums ir C_3H_8, C_4Hio utt. pēc algebriskās formulas CnH2n+2, tā ka, pievienojot katrreiz grupu CH_2, mēs dabūjam ķermeni, kas kvalitatīvi atšķiras no iepriekšējā. Trīs zemākie šās rindas locekļi ir gāzes; augstākais mums zināmais rindas loceklis ir heksadekāns Ci_6H_34 — ciets ķermenis ar vārīšanās punktu 278 °C. Gluži tāpat ir ar primāro alkoholu rindu, kuri (teorētiski) atvasināti no para-fīniem ar formulu CnH2n+20, un ar vienbāzisko taukskābju rindu (formula CnH2n0_2). Kādu kvalitatīvu atšķirību dod kvantitatīva C_3H_6 pievienošana, varam uzzināt no pieredzes: iedzersim kaut kādā dzeršanai piemērotā veidā tīru etilspirtu C_2H_60 bez citu alkoholu piemaisījuma un citā reizē to pašu etilspirtu, bet piemaisot tam nedaudz amil-spirta C5H12O, kas ir galvenā sastāvdaļa riebīgajā fūzeļ-eļļā. Nākamajā rītā to jutīs mūsu galva — un sev par ļaunu; tāpēc varētu pat teikt, ka apreibums un tam sekojošās paģiras arī ir kvalitātē pārgājusi kvantitāte: no vienas puses, etilspirta, bet, no otras puses, tam piemaisītā C_3H_6.

Šajās rindās Hēgeļa likums parādās, starp citu, arī vēl citā formā. Rindas zemākie locekļi pieļauj tikai vienu vienīgu atomu savstarpējo grupējumu. Bet, ja molekulā apvienoto atomu skaits sasniedz zināmu, katrai rindai noteiktu lielumu, tad atomu grupējuma veidi molekulā var būt vairāki; tādējādi var rasties divi vai vairāki izomēri, kuru molekulā ir vienāds С, H, О atomu skaits, bet kuri tomēr ir kvalitatīvi dažādi. Mēs varam pat aprēķināt, cik tādu izomēru var būt katram rindas loceklim. Tā, piemēram, parafīnu rindā savienojumam С_4Ню ir divi izomēri, C5H12 — trīs; augstākajiem locekļiem iespējamo izomēru skaits pieaug ļoti strauji. Tādējādi atomu skaits molekulā atkal ir tas, kas nosaka, ka ir iespējama un — ciktāl tas mēģinājumos pierādīts — arī reāla šādu kvalitatīvi dažādu izomēru pastāvēšana.

Vēl vairāk. Pēc analoģijas ar katrā no šīm rindām mums pazīstamajiem ķermeņiem mēs varam taisīt secinājumus par rindas mums vēl nezināmo locekļu fizikālajām īpašībām un pietiekami droši paredzēt — vismaz tiem rindas locekļiem, kas pirmie seko mums zināmajiem locekļiem, — šis īpašības, piemēram, vārīšanās punktu utt.

Beidzot, Hēgeļa likums ir spēkā ne vien attiecībā uz saliktiem ķermeņiem, bet arī attiecībā uz pašiem ķīmiskajiem elementiem. Mēs tagad zinām, ka

«elementu ķīmiskās īpašības ir atomsvaru periodiska funkcija» (Rosko un Sorlemmers. «Plaša ķīmijas mācību grāmata», 11 sēj., 823. lpp.) 67,

ka tātad elementu kvalitāti noteic elementu atomsvara kvantitāte. Ir izdevies to lieliski apstiprināt. Mendeļejevs pierādījis, ka radniecisku, pēc atomsvariem sakārtotu elementu rindās ir vairāki robi, kas norāda, ka šajās vietās vēl atklājami jauni elementi. Viņš jau iepriekš aprakstīja viena šā nezināmā elementa vispārīgās ķīmiskās īpašības, nosaukdams to par ekaalumīniju, jo rindā, kas sākas ar alumīniju, tas nāk tieši aiz alumīnija, un aptuveni noteica tā īpatnējo svaru un atomsvaru un tā atoma tilpumu. Dažus gadus vēlāk Lekoks de Buabodrans tiešām atklāja šo elementu, un izrādījās, ka Mendeļejeva paredzējumi attaisnojās ar gluži nenozīmīgu novirzīšanos. Ekaalumīnijs kļuva par realitāti kā gallijs (turpat, 828. lpp.)58. Mendeļejevs, neapzināti lietodams Hēgeļa likumu par kvantitātes pāreju kvalitātē, veica zinātnisku varoņdarbu, ko droši var nostādīt blakus atklājumam, ko izdarīja Leverjē, kurš aprēķināja vēl nezināmas planētas — Neptūna orbītu.

Šis pats likums ik uz soļa apstiprinās arī bioloģija un ļ cilvēku sabiedrības vēsturē, bet mēs aprobežosimies ar piemēriem no eksaktām zinātnēm, jo šeit var kvantitātes precīzi izmērīt un tām izsekot.

Ļoti iespējams, ka tie paši kungi, kas līdz šim likumu par kvantitātes pāreju kvalitātē zākāja kā misticismu un nesaprotamu transcendentālismu, tagad paziņos, ka tas ir kaut kas pats par sevi saprotams, banāls un sekls, ka viņi to jau sen lietojuši un ka viņiem te tātad nepasaka nekā jauna. Tomēr tas, ka kāds vispārējs dabas, sabiedrības un domāšanas attīstības likums pirmoreiz izteikts tā vispār-nozīmīgajā formā, — tas vienmēr paliks pasaulvēsturisks sasniegums. Un, ja šie kungi ilgus gadus likuši kvantitātei pāriet kvalitātē un otrādi, paši nezinādami, ko viņi dara, tad viņiem būs jāmeklē mierinājums kopā ar Moljēra varoni Zurdēna kungu, kurš arī visu mužu runājis prozā, pats to nemaz nenojauzdams^59.

KUSTĪBAS PAMATFORMAS^60

Kustība vārda pašā vispārīgākajā nozīmē, t. i., saprasta kā matērijas esamības veids, kā matērijai iekšēji piemītošs atribūts, aptver visas Visumā notiekošās pārmaiņas un procesus, sākot ar vienkāršu pārvietošanos un beidzot ar domāšanu. Pats par sevi saprotams, ka kustības dabas pētīšana bija jāsāk no kustības zemākajām, vienkāršākajām formām un bija jāiemācās saprast tās, iekām varēja kaut ko sasniegt augstāko un sarežģītāko kustības formu izskaidrošanā. Un patiesi, mēs redzam, ka vēsturiskā dabaszinātņu attīstībā vispirms tiek izveidota vienkāršas pārvietošanās teorija, debess ķermeņu un zemes masu mehānika; tai seko molekulāras kustības teorija, fizika un tūlīt aiz tās, gandrīz tai līdzās un reizēm arī tai pa priekšu — zinātne par atomu kustību — ķīmija. Tikai pēc tam, kad šis dažādās zināšanu nozares par nedzīvajā dabā valdošajām kustības formām bija sasniegušas augstu attīstības pakāpi, varēja sekmīgi sākt nodarboties ar to kustības parādību izskaidrošanu, kuras veido dzīvības procesu. Šo parādību izskaidrošana gāja uz priekšu samērā ar to, kā attīstījās mehānika, fizika un ķīmija. Tādējādi, kamēr mehānika jau sen spēja apmierinoši izskaidrot dzīvnieku ķermenī notiekošās kaulu sviru darbības, ko izraisa musku|u savilkšanās, atvedinot šīs darbības uz saviem likumiem, kuri ir spēkā arī nedzīvajā dabā, — pārējo dzīvības parādību fizikāli ķīmiskais pamatojums arvien vēl atrodas gandrīz pašā sākotnējā savas attīstības stadijā. Tāpēc, pētījot šeit kustības dabu, mums jāatstāj sāņus kustības organiskās formas. Atbilstoši zinātnes līmenim mēs būsim spiesti aprobežoties ar nedzīvās dabas kustības formām.

Ikviena kustība saistīta ar kādu pārvietošanos — de-

liess ķermeņu, zemes masu, molekulu, atomu vai ētera daļiņu pārvietošanos. Jo augstāka ir kustības forma, jo nenozīmīgāka kļūst šī pārvietošanās. Tā nekādā ziņā neizsmeļ attiecīgās kustības dabu, bet tā nav no šās kustības atdalāma. Tāpēc tā ir jāizpētī pirms visa pārējā.

Visa mums pieejamā daba veido zināmu sistēmu, zināmu ķermeņu kopsakarību, pie kam ar vārdu — ķermenis mēs šeit saprotam visas materiālās realitātes, sākot ar zvaigzni un beidzot ar atomu un pat ētera daļiņu, ciktāl tiek atzīta ētera realitāte. Tajā apstāklī, ka šie ķermeņi atrodas savstarpējā sakarībā, jau slēpjas tas, ka tie iedarbojas cits uz citu, un šī viņu savstarpējā iedarbība tad arī ir kustība. Jau šeit top redzams, ka matērija bez kustības nav domājama. Un, ja tālāk matērija mums nostājas pretim kā kaut kas dots, kā kaut kas tāds, kas nav radāms un nav iznīcināms, tad no tā jāsecina, ka arī kustība nav radāma un nav iznīcināma. Šis secinājums kļuva nenovēršams, tiklīdz cilvēki izzināja Visumu kā sistēmu, kā ķermeņu savstarpēju sakarību. Un, tā kā filozofija nonāca pie tā jau sen pirms šās idejas nostiprināšanās dabaszinātnēs, tad saprotams, kāpēc filozofija jau veselus divsimt gadus pirms dabaszinātnēm nonāca pie secinājuma, ka kustība nav radāma un nav iznīcināma. Pat tā forma, kādā filozofija šo secinājumu izteica, arvien vēl stāv augstāk par tagadējo tā dabzinātnisko formulējumu. Dekarta tēzei, ka Visumā esošās kustības daudzums [Menge] vienmēr paliek nemainīgs, piemīt tikai formāls trūkums, ciktāl šeit izteiciens, kuram ir jēga, ja to attiecina uz galīgu lielumu, tiek attiecināts uz bezgalīgu lielumu. Dabaszinātnēs turpretī tagad ir divi šā likuma formulējumi: Helmholca formula par spēka nezūdamību un jaunā — precīzākā formula par enerģijas nezūdamību, pie kam, ka mēs to tālāk redzēsim, viena no šīm formulām izteic kaut ko pilnīgi pretēju otrai un katra turklāt izteic tikai attiecības vienu pusi. /

Ja divi ķermeņi iedarbojas viens uz otru tā, ka rezultātā viens no tiem vai abi pārvietojas, tad šī pārvietošanās var nozīmēt tikai vai nu to savstarpēju tuvošanos, vai arī attālināšanos. Tie vai nu viens otru pievelk, vai arī viens otru atgrūž. Vai arī, izsakoties mehānikas terminos, spēki, kas darbojas starp tiem, ir centrāli spēki, t. i., tie darbojas pa taisni, kas savieno to centrus. Tagad mēs atzīstam kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, ka tas notiek Visumā vienmēr

un bez izņēmuma, lai cik sarežģītas dažas kustības arī būtu. Mēs uzskatītu par nejēdzību pieņemt, ka divi ķermeņi, kuri iedarbojas viens uz otru un kuru mijiedarbību netraucē nekāds šķērslis vai kāda trešo ķermeņu iedarbība, šo mijiedarbību realizē nevis pa īsāko un taisnāko ceļu, t. i., to centrus savienojošās taisnes virzienā, bet kaut kā citādi.[22] Bet, kā zināms, Helmholcs («Spēka nezūdamība». Berlīne, 1847, 1 un II nod.)62 ir arī matemātiski pierādījis, ka centrālā darbība un kustības daudzuma [Bewegungs-menge]63 nemainīgums noteic viens otru un ka necentrāla rakstura darbības atzīšana noved pie rezultātiem, kuriem pastāvot kustība varētu būt vai nu radīta, vai arī iznīcināta. Tātad katras kustības pamatforma ir tuvošanās un attālināšanās, saraušanās un izplešanās — īsāk izsakoties, vecais polārais pievilkšanās un atgrūšanās pretstats.

Šeit pasvītrosim: pievilkšanos un atgrūšanos mēs te aplūkojam nevis kā tā sauktos «spēkus», bet kā vienkāršas kustības formas. Jo taču jau Kants aplūkoja matēriju kā pievilkšanās un atgrūšanās vienību. Citā vietā mēs redzēsim, kā ir ar jautājumu par «spēkiem».

Katra kustība ir pievilkšanās un atgrūšanās mijiedarbība. Bet kustība iespējama tikai tad, ja katru atsevišķu pievilkšanos kompensē tai atbilstoša atgrūšanās citā vietā, jo pretējā gadījumā viena puse ar laiku iegūtu pārsvaru pār otru pusi un kustība tātad galu galā apstātos. Tādējādi visiem pievilkšanās gadījumiem un visiem atgrūšanās gadījumiem Visumā ir savstarpēji jākompensējas. Tāpēc likums, ka kustība nav iznīcināma un nav radāma, dabū šādu izteiksmi: katrai pievilkšanās kustībai Visumā jābūt papildinātai ar tai ekvivalentu atgrūšanās kustību un otrādi, vai arī — kā to izteica agrākā filozofija jau sen pirms spēka resp. enerģijas nezūdamības likuma konstatēšanas dabaszinātnēs — Visumā visu pievilkšanās gadījumu summa ir vienlīdzīga visu atgrūšanās gadījumu summai.

Bet šeit tomēr ir it kā vēl divas iespējas, ka ar laiku katra kustība izbeigsies, un proti: vai nu tādējādi, ka pievilkšanās un atgrūšanās galu galā kādreiz patiesi līdz- % svarosies, vai arī tā, ka visa atgrūšanās galīgi pārņerns

vienu matērijas daļu un visa pievilkšanās — tās otru daļu. No dialektiskā viedokļa šādas varbūtības jau iepriekš ir uzskatāmas par nereālām. Ja jau dialektika, pamatodamās uz visas mūsu dabzinātniskās pieredzes rezultātiem, ir pierādījusi, ka visus polāros pretstatus vispār noteic abu pretējo polu mijiedarbība, ka šo polu atdalījums un pretstatījums pastāv tikai to savstarpējās sakarības un apvienojuma ietvaros un otrādi — ka to apvienojums pastāv tikai to atdalījumā un to savstarpējā sakarība tikai to pretstatījumā, tad nevar būt nekādas runas ne par atgrūšanās un pievilkšanās galīgu līdzsvarojumu, ne arī par vienas kustības formas galīgu nodalīšanos un koncentrēšanos matērijas vienā daļā, bet otras kustības formas — tās otrā daļā, t. i., nevar būt nekādas runas ne par abu polu savstarpēju iekļaušanos *, ne arī par to absolūtu atdalīšanos vienam no otra. Apgalvot šo nozīmētu to pašu, ko prasīt — pirmajā gadījumā —, lai magnēta ziemeļu pols un dienvidu pols neitralizētu viens otru un neitralizētos viens caur otru, bet otrā gadījumā — lai, pārzāģējot magnētu vidū starp abiem tā poliem, rastos vienā daļā ziemeļu puse bez dienvidpola un otrā daļā dienvidu puse bez ziemeļpola. Kaut gan jau no polārā pretstata dialektiskās dabas izriet, ka šādi pieņēmumi nav pieļaujami, tomēr, pateicoties dabas pētniekos valdošajam metafiziska-jam domāšanas veidam, vismaz otrai hipotēzei fizikālās teorijās vēl ir zināma loma. Par to runāsim attiecīgā vietā.

Kā tad kustība parādās pievilkšanās un atgrūšanas mijiedarbībā? Vislabāk to var izpētīt pašas kustības atsevišķajās formās. Rezultāts tad dabūjams beigās.

Aplūkosim kādas planētas kustību ap tās centrālo ķermeni. Parastā skolas astronomija kopā ar Ņūtonu šās planētas kustību pa elipsi izskaidro ar divu spēku kopēju darbību — ar centrāla ķermeņa pievilkšanas spēku un ar tangenciālo spēku, kas velk planētu perpendikulāri šā pievilkšanas spēka virzienam. Tādējādi skolas astronomija atzīst bez centrāli darbojošās kustības formas arī vēl citu kustības virzienu jeb vēl citu tā saukto «spēku», un proti, tādu kustības virzienu, kas iet perpendikulāri līnijai, kura savieno aplūkojamo ķermeņu centrus. To atzīdama, ta nonāk pretrunā ar iepriekš pieminēto pamatlikumu, pēc kura mūsu Visumā jebkāda kustība var notikt tikai savstarpēji

iedarbojošos ķermeņu centru virzienā jeb, kā to parasti izsaka, kustību var izraisīt vienīgi centrāli darbojošies spēki. Līdz ar to tā ieved teorijā tādu kustības elementu, kas, kā jau mēs to redzējām, nepieciešami noved pie idejas par kustības radīšanu un iznīcināšanu un tādē] pieņem arī radītāju. Tādējādi, uzdevums bija atvedināt šo noslēpumaino tangenciālo spēku uz kādu centrāli darbojošos kustības formu, un to arī veica Kanta—Laplasa kosmogoniskā teorija. Pēc šās teorijas, kā zināms, visa Saules sistēma ir cēlusies no rotējošas ļoti izretinātas gāzu masas, tai pakāpeniski saraujoties, pie kam uz šās gāzu lodes ekvatora griešanās kustība, saprotams, bija visstiprākā un atrāva no pamatmasas atsevišķus gāzu gredzenus, kas pēc tam sabiezēja par planētām, planetoīdiem utt. un riņķoja ap centrālo ķermeni sākotnējās griešanās virzienā. Pašu šo griešanos parasti izskaidro ar atsevišķām gāzes daļiņām piemītošo kustību, kas notiek visdažādākajos virzienos, pie kam beidzot pārsvars tiek iegūts vienā noteiktā_ virzienā, kas tādējādi izraisa griešanās kustību, kurai jākļūst arvien spēcīgākai, kad gāzu lode arvien vairāk saraujas. Taču, lai kādu hipotēzi par griešanās izcelšanos mēs arī pieņemtu, ikviena no tām likvidē tangenciālo spēku, kas pārvēršas par kādas centrālā virzienā notiekošas kustības sevišķu izpausmes formu. Ja planētu kustības vienu — tiešā nozīmē centrālu elementu reprezentē smagums, pievilkšanās starp planētu un centrālo ķermeni, tad otrs — tangenciālais elements ir gāzu lodes atsevišķo daļiņu sākotnējās atgrūšanās atlieka pārnestā vai pārvērstā veidā. Tādējādi kādas Saules sistēmas eksistences process parādās kā pievilkšanās un atgrūšanās mijiedarbība, kurā pievilkšanās pakāpeniski iegūst arvien lielāku pārsvaru tāpēc, ka atgrūšanās izstarojas siltuma veidā pasaules telpā un tādejādi arvien vairāk un vairāk zūd sistēmai.

Jau ar pirmo skatienu ir skaidrs, ka kustības forma, ko šeit aplūkojam kā atgrūšanos, ir tā pati, ko modernajā fizikā apzīmē par «enerģiju». Ar saraušanos un no tās izrietošo atsevišķu ķermeņu, no kuriem sistēma pašreiz sastāv, nodalīšanos sistēma ir zaudējusi «enerģiju», un šis zaudējums, pēc Helmholca pazīstamā aprēķina, jau tagad ir vienāds ar 453/4S4 no visa kustības daudzuma [Be\ve-gungsmenge], kas tai bijis sākumā atgrūšanās formā.

Aplūkosim tālāk kādu ķermenisku masu uz mūsu pašu Zemes. Smagums to saista ar Zemi, tāpat kā Zeme savu-

kārt saistīta ar Sauli; bet atšķirībā no Zemes šī masa nav spējīga brīvi planetāri kustēties. To var iekustināt tikai ar grūdienu no ārienes. Bet arī tāda gadījumā, grūdienam beidzoties, tās kustība drīz vien izbeidzas vai nu vienīgi no smaguma iedarbības, vai arī no smaguma iedarbības kopā ar tās vides pretestību, kurā apskatāmā masa kustas. Tomēr arī šī pretestība galu galā ir smaguma iedarbība, bez kura Zemei nebūtu nekādas pretestību radošas vides, nebūtu atmosfēras uz tās virsmas. Tātad tīri mehāniskas kustības gadījumā Zemes virsū mums ir darīšana ar tādu stāvokli, kur noteikti pārsvarā ir smagums, pievilkšanās, kur tātad kustības iegūšanas gadījumā mums ir divas fāzes: vispirms mēs darbojamies smagumam pretējā virzienā, bet pēc tam jaujam darboties smagumam, vārdu sakot, vispirms mēs masu paceļam, bet pēc tam jaujam tai nokrist.

Tā mums atkal ir mijiedarbība starp pievilkšanos, no vienas puses, un kustības formu, kas darbojas tai pretējā virzienā, t. i., kustības atgrūšanās formu, no otras puses. Bet šī kustības atgrūšanās forma Zemes tīrās mehānikas (kas operē ar masām, kurām ir noteikts, tām nemainīgs agregātstāvoklis un kohēzijas stāvoklis) ietvaros dabā nav sastopama. Fizikālie un ķīmiskie apstākļi, kādos kāds klints bluķis atraujas no kalna galotnes vai arī kādos kļūst iespējama ūdens krišana, ir ārpus šās mehānikas kompetences sfēras. Tātad Zemes tīrajā mehānikā atgrūšanas, pacelšanas kustība ir jārada mākslīgi: ar cilvēka spēku, dzīvnieka spēku, ūdens spēku, tvaika spēku utt. Sis apstāklis, šī nepieciešamība mākslīgi cīnīties pret dabisko pievilkšanos rada mehāniķos pārliecību, ka pievilkšanās, smagums jeb, kā viņi izsakās, smaguma spēks ir kustības pati svarīgākā forma, kustības pamatforma dabā.

Ja mēs, piemēram, paceļam kādu kravu un tā ar savu tiešo vai netiešo krišanu iekustina citus ķermeņus, tad saskaņā ar izplatīto mehānisko koncepciju šī kustība ir radusies nevis no kravas pacelšanas, bet no smaguma spēka. Tā, piemēram, Helmholcs saka:

«Mums vislabāk pazīstamais un visvienkāršākais spēks — smagums — darbojas kā dzinējspēks... piemēram, tādos sienas pulksteņos, ko iedarbina atsvari. Atsvars... nevar sekot smaguma darbībai, neiekustinot visu pulksteņa mehānismu.» Bet tas nevar iekustināt pulksteņa mehānismu, neslīdot pats lejup, un tas slīd lejup tikmēr, kamēr beigās ir atritinājusies visa ķēde, kurā tas karājas. «Tad pulkstenis apstājas, tad uz laiku ir izsmeltas pulksteņa atsvara darba spējas. Tā smagums nav zudis vai samazinājies; to tāpat kā agrāk ar tādu pašu spēku pievelk Zeme, bet ir zudusi šā smaguma spēja radīt kustību ... Bet mēs varam uzvilkt pulksteni ar savas rokas spēku, pie kam atsvars atkal paceļas augšup. Kad tas ir izdarīts, tad atsvars no jauna ir ieguvis savu agrāko spēju darboties un var atkal uzturēt pulkstenī kustību» (Helmholcs. «Populāri referāti», II burtn., 144.—145. lpp.).

Tādējādi, pēc Helmholca, nevis aktīvā kustības piešķiršana, nevis atsvara pacelšana iekustina pulksteni, bet gan atsvara pasīvais smagums, kaut arī pašu šo smagumu no pasivitātes stāvokļa izved tikai pacelšana un tas atkal atgriežas savā pasivitātē, līdzko atritinājusies ķēde, kas notur atsvaru. Tātad, ja saskaņā ar jaunāko uzskatu, kā mēs to tikko redzējām, enerģija ir tikai cita izteiksme, lai apzīmētu atgrūšanos, tad šeit saskaņā ar vecāku — Helmholca uzskatu spēks ir cita izteiksme, lai apzīmētu atgrūšanās pretstatu — pievilkšanos. Pagaidām mēs aprobežojamies ar šā fakta konstatēšanu.

Bet, kad zemes mehānikas process beidzies un smagā masa, ko vispirms pacēla augšup, nokritusi atkal atpakaļ, nolaizdamās iepriekšējā līmenī, kas tad notiek ar kustību, kura veidoja šo procesu? Tīrajai mehānikai tā ir zudusi. Tagad mēs tomēr zinām, ka tā nebūt nav iznīkusi. Tās mazākā daļa ir pārvērtusies skaņā — viļņveidīgās gaisa svārstībās, bet daudz lielākā daļa — siltumā, kas pārgājis pa daļai atmosfērā, kura izrāda pretestību, pa daļai pašā krītošajā ķermenī un, beidzot, pa daļai tajā zemes gabalā, uz kura nokritis aplūkojamais ķermenis. Gluži tāpat ari augšup paceltais pulksteņa atsvars pakāpeniski atdeva savu kustību berzes radītā siltuma veidā pulksteņa mehānisma atsevišķajiem ritenīšiem. Bet ne jau krišanas kustība, kā parasti mēdz izteikties, t. i., ne jau pievilkšanās, ir pārgājusi siltumā, t. i., zināmā atgrūšanās forma. Gluži otrādi, pievilkšanās, smagums, kā to pareizi atzīmē Helmholcs, paliek tāds pats, kāds tas bijis agrāk, un, precīzi izsakoties, tas vēl pat palielinās. Nevis pievilkšanās, bet atgrūšanās, kas piešķirta augšup paceltajam ķermenim ar tā pacelšanu, — lūk, kas tiek mehāniski iznīcināta krišanā un kas no jauna parādās kā siltums. Masu atgrūšanās ir pārvērtusies par molekulāro atgrūšanos.

Siltums, kā jau teicām, ir zināma atgrūšanas forma. Та iedarbībā cietu ķermeņu molekulas sāk svārstīties un tādējādi vājina atsevišķu molekulu saistību, kamēr beidzot sākas pāreja šķidrā stāvokli; siltuma pieplūdumam turpino-ties, tas arī šajā stāvoklī palielina molekulu kustību, līdz tas pilnīgi atraujas no masas un sāk brīvi pa vienai kustēties noteiktā ātrumā, kas atkarīgs no katras molekulas ķīmiskā sastāva. Siltuma pieplūdumam turpinoties, tas vēl vairāk palielina arī šo ātrumu, tā atgrūzdams molekulas arvien tālāk citu no citas.

Bet siltums ir viena no tā sauktās «enerģijas» formām; enerģija arī šeit atkal, izrādās, ir identiska ar atgrūšanos.

Statiskās elektrības un magnētisma parādībās pievilkšanās un atgrūšanās ir polāri nodalītas. Lai kādu hipotēzi atzītu par šo abu kustības formu modus operandi *, neviens cilvēks, kas rēķinās ar faktiem, nešaubīsies, ka pievilkšanās un atgrūšanās, ciktāl tās izraisījusi statiskā elektrība vai magnētisms un ciktāl tās var netraucēti izpausties, savā starpā pilnīgi kompensējas, kas, starp citu, nepieciešami izriet jau no pašas polārās nodalīšanās dabas. Divi tādi poli, kuru darbība pilnīgi nekompensētos, vispār nebūtu poli, un tādi arī līdz šim dabā nav sastapti. Galvanisma parādības mēs pagaidām atstāsim neskartas, jo šeit procesu noteic ķīmiskas parādības, un līdz ar to tas kļūst sarežģītāks. Tāpēc pievērsīsimies labāk pašu ķīmisko kustības procesu pētīšanai.

Kad divas ūdeņraža svara vienības savienojas ar 15,96 skābekļa svara vienībām, radot ūdens tvaiku, tad šajā procesā attīstās siltuma daudzums, kas vienlīdzīgs 68,924 siltuma vienībām. Un otrādi, ja jāsadala 17,96 ūdens tvaika svara vienības divās ūdeņraža svara vienībās un 15,96 skābekļa svara vienībās, tad tas iespējams tikai ar nosacījumu, ka ūdens tvaikam piešķir kustības daudzumu, kas ir ekvivalents 68,924 siltuma vienībām — vai nu paša siltuma veidā, vai arī elektriskās kustības veidā. Tas pats ir pareizi arī attiecībā uz visiem citiem ķīmiskajiem procesiem. Lielum lielā daļā ķīmiskās savienošanās gadījumu kustība izdalās, bet sadalīšanās procesos kustība jāpiegādā no ārienes. Arī šeit atgrūšanās parasti ir procesa aktīvā puse, kas vairāk apgādāta ar kustību vai arī kas prasa kustības piegādāšanu, bet pievilkšanās — procesa pasīvā puse, kas saistīta ar kustības pārpalikuma izveidošanos un kas to izdala. Tāpēc arī modernā teorija atkal paskaidro, ka visā visumā, elementiem savienojoties,

— darbības veidu. Red.

enerģija atbrīvojas, bet, ķīmiskiem savienojumiem sadaloties, tā tiek saistīta. Terminu «enerģija» tātad šeit atkal lieto atgrūšanas apzīmēšanai. Un atkal Helmholcs paziņo:

«So spēku» (ķīmiskās afinitātes spēku) «mēs varam iedomāties kā pievilkšanas spēku... Sis pievilkšanās spēks starp oglekļa un skābekļa atomiem veic darbu gluži tāpat kā tas spēks, ko smaguma formā Zeme izpauž attiecībā pret augšup paceltu atsvaru... Kad oglekļa un skābekļa atomi traucas cits pie cita un savienojas ogļskābē, tad jaunizveidotajām ogļskābes daļiņām jāatrodas ļoti spēcīgā molekulārā kustībā, t. i., siltuma kustībā... Kad vēlāk ogļskābe savu siltumu atdevusi apkārtnei, mums tomēr ogļskābē vēl arvien ir viss ogleklis, viss skābeklis un arī to abu afinitātes spēks, tikpat darbīgs ka agrāk. Bet šis afinitātes spēks tagad parādās vienīgi tā, ka tas stipri sasaista oglekļa un skābekļa atomus, neļaudams tiem atdalīties» (turpat, 169. lpp.).

Šeit mēs redzam gluži to pašu, ko agrāk: Helmholcs aizstāv uzskatu, ka ķīmijā, tāpat kā mehānikā, spēks ir vienī-nīgi pievilkšanās kustībā un tātad ir tiešs pretstats tam, ko citi fiziķi sauc par enerģiju un kas ir identisks ar atgrūšanos. ,

Mums tātad tagad jau ir ne vairs abas vienkāršās pamatformas — pievilkšanās'un atgrūšanās, bet vesela rinda apakšformu, kurās norit universālās kustības process, kas izvēršas un saraucas pievilkšanās un atgrūšanās pretstata ietvaros. Bet, kad mēs šīs daudzveidīgās parādību formas aptveram ar vienu kopēju nosaukumu — kustība, tad tas nebūt nenozīmē vienīgi, ka mūsu saprāts tās būtu apvienojis. Gluži otrādi, šīs formas pašas ar savu darbību pierāda, ka tās ir vienas un tās pašas kustības formas, jo zināmos apstākļos tās pāriet viena otrā. Masu mehāniskā kustība pāriet siltumā, elektrībā, magnētismā; siltums un elektrība pāriet ķīmiskās sadalīšanās procesā; ķīmiskās savienošanās process no savas puses rada atkal siltumu un elektrību un ar elektrības starpniecību — magnētismu; un, beidzot, siltums un elektrība savukārt rada masu mehānisko kustību. Tas notiek tā, ka noteiktam vienas formas kustības daudzumam vienmēr atbilst precīzi noteikts citas formas kustības daudzums, pie kam atkal ir vienalga, no kādas kustības formas aizgūta mēra vienība, ar kuru mērī šo kustības daudzumu [Bewegungsmenge], t. i., vai to lieto masu kustības, siltuma, tā sauktā elektro-dzinējspēka vai ķīmiskos procesos pārveidotās kustības mērīšanai.

Šeit mēs balstāmies uz «enerģijas nezūdamības» teoriju, kuru radījis J. R. Maijers 1842. gadā^23 un kuru kopš tā laika ar tik spožām sekmēm izstrādājuši visu zemju zinātnieki, un mums tagad jāizpētī tie pamatpriekšstati, ar kuriem tagad operē šī teorija. Tie ir priekšstati par «spēku» jeb «enerģiju» un par «darbu».

Jau iepriekš mēs redzējām, ka jaunais, tagad gandrīz vispār pieņemtais uzskats saprot enerģiju kā atgrūšanos, kamēr Helmholcs vārdu «spēks» lieto galvenokārt pievilkšanās apzīmēšanai. Sājā apstāklī varētu saskatīt kādu formālu, būtiski nenozīmīgu atšķirību, jo pievilkšanās un atgrūšanās taču Visumā kompensējas, tāpēc ir vienalga, kādu attiecības pusi pieņem par pozitīvo un kādu par negatīvo, tāpat kā pats par sevi ir gluži vienalga, vai uz zināmas taisnes no kāda punkta mēs skaitīsim pozitīvās abscisas pa labi vai pa kreisi. Bet patiesībā tas tīri tā nav.

Lieta tā, ka šeit mēs vispirms runājam nevis par Visumu, bet par parādībām, kuras notiek uz Zemes un kuras nosaka pilnīgi noteiktais Zemes stāvoklis Saules sistēmā un Saules sistēmas stāvoklis Visumā. Bet mūsu Saules sistēma ik mirkli atdod pasaules telpai kolosālus kustības daudzumus un pie tam pilnīgi noteiktas kvalitātes kustību, proti, Saules siltumu, t. i., atgrūšanos. Un pati mūsu Zeme ir tikai Saules siltuma atdzīvināta un saņemto Saules siltumu no savas puses — pēc tam kad daļu no tā pārvērtusi citās kustības formās — galu galā arī izstaro pasaules telpā. Tādējādi Saules sistēmā un jo sevišķi uz Zemes pievilkšanās ir ieguvusi jau ievērojamu pārsvaru par atgrūšanos. Ja nebūtu Saules izstarotās atgrūšanās kustības, tad uz Zemes apstātos jebkāda kustība. Ja Saule rīt atdzistu, tad, pārējiem apstākļiem nemainoties, pievilkšanās uz Zemes paliktu tāda pati, kāda tā ir tagad. Simt kilogramu smags akmens, tāpat kā agrāk, svērtu simt kilogramu tajā vietā, kur tas atrodas. Toties masu, tāpat arī molekulu un atomu kustība nonāktu, pēc mūsu priekšstatiem, absolūta miera stāvoklī. Tātad ir skaidrs, ka procesiem, kas notiek uz mūsu tagadējās Zemes, nepavisam nav vienalga, vai mēs sākam uzskatīt pievilkšanos vai atgrūšanos par kustības aktīvo pusi, t. i., par «spēku» jeb «enerģiju». Otrādi, uz tagadējās Zemes pievilkšanās, būdama noteiktā pārsvarā pār atgrūšanos, ir jau kļuvusi pitnigi pasiva: par visu aktīvo kustību mums jāpateicas atgrūšanās pieplūdumam, kas nāk no Saules. Tāpēc tad arī jaunākajai skolai — kaut arī tai vēl paliek neskaidra kustības attiecības [des Bewegungsverhaltnisses] daba — būtībā tomēr ir pilnīgi taisnība no Zemes procesu viedokļa un pat no visas Saules sistēmas viedokļa, kad tā aplūko enerģiju kā atgrūšanos.

Tiesa, termins «enerģija» nebūt neizteic pareizi visu kustības attiecību, jo tas aptver tikai vienu kustības pusi — darbību, bet ne pretdarbību. Turklāt tas pieļauj šķietamību, it kā «enerģija» būtu matērijai kaut kas ārējs, kaut kas matērijā ienests. Bet katrā ziņā šim terminam jādod priekšroka salīdzinājumā ar terminu «spēks».

Priekšstats par spēku, kā to atzīst visi (sākot ar Hēgeli un beidzot ar Helmnolcu), ir aizgūts no cilvēka organisma darbības izpausmes tā apkārtējā vidē. Mēs runājam par muskuļu spēku, par roku celšanas spēku, par kāju lēciena spēku, par kuņģa un zarnu kanāla gremošanas spēku, par nervu sajušanas spēku, par dziedzeru sekrēcijas spēku utt. Citiem vārdiem, lai izvairītos no nepieciešamības uzrādīt īsto cēloni pārmaiņai, ko radījusi kāda mūsu organisma iunkcija, mēs pieņemam kādu fiktīvu cēloni, kādu tā saukto spēku, kas atbilst šai pārmaiņai. So ērto metodi pēc tam mēs pārnesam arī uz ārējo pasauli un tā izgudrojam tikpat daudz spēku, cik ir dažādu parādību.

Dabaszinātnes (varbūt izņemot vienīgi debess un zemes mehāniku) šajā naivajā attīstības pakāpē atradās vēl

laikā, kad dzīvoja Hēgelis, kurš ar pilnām tiesībām uzbrūk toreizējai manierei visur izdomāt spēkus (citēt atbilstošo vietu)66. Gluži tāpat viņš citā vietā piezīmē:

«Labāk teikt, ka magnētam» (kā izsakās Taless) «ir dvēsele, nekā sacīt, ka tam ir spēks pievilkt: spēks ir tāda īpašība, kuru kā no matērijas atdalāmu mēs iedomājamies predikāta veidā; dvēsele turpretim ir ši sevis paša kustība, tas pats, kas matērijas daba» («Filozofijas vēsture», 1 sēj., 208. lpp.) 67.

Tagad mēs vairs ar spēkiem neoperējam tik viegli kā tajos laikos. Paklausīsimies Helmholcu:

«Kad mēs kādu dabas likumu pilnīgi zinām, tad mums no tā arī jāprasa, lai tas darbotos bez izņēmumiem... Tādējādi likums mums parādās kā zināma objektīva vara, un tāpēc mēs to saucam par spēku. Tā, piemēram, gaismas laušanas likumu mēs objektivizējam kā zināmu, caurspīdīgām vielām piemītošu gaismas laušanas spēku, ķīmiskās afinitātes likumu — kā dažādu vielu savstarpējās afinitātes spēku. Gluži tāpat mēs runājam par metālu elektrisko kontakta spēku, par pielipšanas spēku, kapilāro spēku utt. Sājos nosaukumos ir objek-tivizēti likumi, kas pirmajā laikā aptver tikai nelielu rindu dabas procesu, kuru nosacījumi vēl ir diezgan neskaidri [24] ... Spēks ir tikai objektivizēts darbības likums... Mūsu ieviestais abstraktais spēka jēdziens pievieno tam vēl tikai domu, ka mēs šo likumu neesam izgudrojuši patvarīgi, bet ka tas ir nepieciešams parādību likums. Tādējādi mūsu prasība izprast dabas parādības, t. i., atrast to likumus, iegūst citu izteiksmes veidu, pārvērzdamās prasībā uzmeklēt spēkus, kas ir šo parādību cēloņi» (cit. darbs, 189,—191. lpp. Ziņojums dabas pētnieku kongresā Insbrukā 1869. gadā).

Vispirms atzīmēsim, ka tas katrā ziņā ir ļoti savdabīgs «objektivizēšanas» paņēmiens, kad kādā dabas likumā — kas jau atzīts par neatkarīgu no mūsu subjektivitātes un tātad ir jau pilnīgi objektīvs — ienes tīri subjektīvu priekšstatu par spēku. Kaut ko līdzīgu varētu atjauties labākajā gadījumā kāds ļoti ortodoksāls vechēgelietis, nevis neo-kantietis, kāds ir Helmholcs. Reiz konstatētam likumam un tā objektivitātei vai tā darbības objektivitātei nepievienojas pat ne vismazākā jauna objektivitāte, ja pieņemam, ka tā pamatā ir kāds spēks; šeit tiek pievienots tikai mūsu subjektīvais apgalvojums, ka šis likums darbojas ar kāda pagaidām vēl pilnīgi nezināma spēka palīdzību. Sās sub-stitūcijas slepenā jēga atklājas mums tad, kad Helmholcs sāk minēt savus piemērus: gaismas laušanu, ķīmisko afini-tāti, kontakta elektrību, pielipšanu, kapilaritāti un likumus, kas pārvalda šīs parādības, paaugstina «objektīvā» dižciltīgā spēku kārtā. «Sājos nosaukumos objektivizēti likumi, kas pirmajā laikā aptver tikai nelielas dabas procesu rindas, kuru nosacījumi vēl ir diezgan neskaidri.» Un tieši šeit «objektivizācija», kas drīzāk gan ir subjektivizācija, iegūst zināmu jēgu: mēs dažreiz vārdā «spēks» meklējam patvērumu nevis tāpēc, ka esam pilnīgi izzinājuši likumu, bet tieši tāpēc, ka to neesam izzinājuši, tāpēc, ka vēl neesam noskaidrojuši šo parādību «diezgan neskaidros nosacījumus». Tātad ar spēka jēdzienu mēs izteicam nevis savas zināšanas, bet nepilnību savās zināšanās par likuma dabu un tā darbības veidu. Sājā nozīmē kā vēl neizzinātas cēloniskas sakarības īsu apzīmējumu, kā valodas pagaidu līdzekli vārdu «spēks» var pieļaut ikdienas lietošanai. Kas pāri par to, tas ir no jauna. Ar tādu pašu tiesību, ar kādu Helmholcs fizikālās parādības izskaidro ar tā saukto gaismas laušanas spēku, elektrisko kontakta spēku utt., viduslaiku sholastiķi temperatūras maiņu izskaidroja ar vis ca-lorifica [25] un vis frigifaciens [26] un līdz ar to aiztaupīja sev jebkādu nepieciešamību siltuma parādības pētīt tālāk.

Bet arī iepriekš minētajā nozīmē termins «spēks» nav izdevīgs. Proti, visas parādības tas Izteic vienpusīgi. Visi dabas procesi ir divpusīgi: tie pamatojas vismaz uz divu darbojošos daļu attiecību, uz darbību un pretdarbību. Turpretī priekšstats par spēku, tāpēc ka tas cēlies no cilvēka organisma iedarbības uz ārējo pasauli un arī no zemes mehānikas, izvirza domu, ka aktīva, darbīga ir tikai viena daļa, bet otra daja ir pasīva, uztveroša, un tādējādi pieņem, ka dzimumu atšķirība pastāv arī nedzīvā dabā, kas pagaidām nav pierādāms. Otras daļas, uz kuru iedarbojas spēks, pretdarbība labākajā gadījumā parādās šeit kā kāda pasīva pretdarbība, kā zināma pretošanās. Tiesa, šī koncepcija pieļaujama veselā rindā novadu arī ārpus tīrās mehānikas, proti, tur, kur notiek vienkārša kustības pārnešana un tās kvantitatīva aprēķināšana. Bet tā jau ir nepietiekama sarežģītākos fizikālos procesos, kā to pierāda paša Helmholca piemēri. Gaismas laušanas spēks slēpjas tikpat daudz pašā gaismā, cik caurredzamos ķermeņos. Pielipšanas un kapilaritātes parādībās «spēks» neapšau-

bāmi atrodas tikpat daudz cietajā virsmā, cik šķidrumā. Runājot par kontakta elektrību, neapšaubāms katrā ziņā ir viens: proti, tas, ka šeit nozīme ir abiem metāliem; un «ķīmiskās afinitātes spēks», ja tas arī kaut kur ir, tad katrā ziņā abās daļās, kas savienojas. Bet spēks, kas sastāv no diviem atšķirtiem spēkiem, darbība, kas neizraisa savu pretdarbību, bet ieslēdz un nes to sevī pašā, nemaz nav spēks zemes mehānikas izpratnē, tās vienīgās zinātnes izpratnē, kurā patiesi ir zināms, ko nozīmē vārds «spēks». Jo zemes mehānikas pamatnoteikumi taču ir, pirmkārt, atteikšanās pētīt grūdiena cēloņus, t. i., katram gadījumam atbilstošā spēka dabu, un, otrkārt, priekšstats par spēka vienpusību, pie kam šim spēkam tiek nostatīts pretī kāds jebkurā vietā vienmēr sev līdzīgs smagums tādējādi, ka salīdzinājumā ar jebkuru attālumu, ko noiet uz Zemes krītošs ķermenis, zemeslodes rādiuss tiek pieņemts vienlīdzīgs bezgalībai.

Bet iesim tālāk un paraudzīsimies, kā Helmholcs savus «spēkus» «objektivizē» par dabas likumiem.

Kādā 1854. gada lekcijā (cit. darbs, 119. lpp.) viņš pētī to «spēka krājumu, kas spējīgs darīt darbu» un kas sākotnēji ir bijis lodveidīgajā miglājā, no kura attīstījusies mūsu Saules sistēma.

«Patiesi, šis miglājs dabūja milzīgu krājumu spējas veikt darbu jau vispārējā visu tā daļu savstarpējās pievilkšanās spēka veidā.»

Tas ir neapšaubāms. Bet tikpat neapšaubāms ir arī tas, ka viss šis smaguma jeb gravitācijas krājums nemazināts joprojām pastāv arī tagadējā Saules sistēmā, atskaitot varbūt vienīgi nenozīmīgu tā daļu, kas zaudēta kopā ar matēriju, kura varbūt neatgūstamā veidā tikusi izsviesta pasaules telpā. Tālāk:

«Vajadzēja jau būt arī ķīmiskiem spēkiem, kas gatavi darboties; bet, tā kā šie spēki var k|ūt aktīvi tikai visciešākā kvalitatīvi dažādu masu saskarē, tad, iekām sākās to darbība, vajadzēja notikt sabiezē-šanai» [120. lpp.].

Ja mēs kopā ar Helmholcu (sk. iepriekš) aplūkosim šos ķīmiskos spēkus kā afinitātes spēkņs, t. i., kā pievilkšanos, tad arī šeit mums būs jāsaka, ka šo ķīmiskās pievilkšanas spēku kopējā summa nesamazināta vēl joprojām pastāv ari tagadējā Saules sistēmā.

Bet taja paša lappuse Helmholcs ka savu aprēķinu rezultātu min apgalvojumu, ka

Saules sistēmā «tagad ir apmēram tikai V454 daļa no sākotnējā mehāniskā spēka kā tāda».

Kā to saskaņot? Pievilkšanās spēks, kā vispārējais, tā ari ķīmiskais, Saules sistēmā taču ir saglabājies neskarts. Citu noteiktu spēka avotu Helmholcs nenorāda. Tiesa, pēc Helmholca domām, viņa uzrādītie spēki ir veikuši kolosālu darbu. Bet no tā tie nav ne palielinājušies, ne samazinājušies. Par katru molekulu Saules sistēmā, kā arī par visu Saules sistēmu var teikt to pašu, ko par atsvaru iepriekš minētajā piemērā: «Tās smagums nav zudis vai samazinājies.» Ar visiem ķīmiskajiem elementiem notiek tas pats, kas iepriekš teikts par oglekli un skābekli: katra elementa visa mums dotā masa saglabājas agrākajā veidā, un gluži tāpat «tikpat darbīgs kā agrāk paliek arī viss afinitātes spēks». Ko tad mēs esam zaudējuši? Un kāds «spēks» ir veicis kolosālo darbu, kas ir 453 reizes lielāks nekā tas, ko vēl var veikt, pēc viņa aprēķiniem, Saules sistēma? Citētajās vietās Helmholcs uz to nedod mums nekādu atbildi. Bet tālāk viņš saka:

«Mēs nezinām, vai [pirmatnējā miglājā] bijis arī vēl cits spēka krājums siltuma veidā» * [120. Ipp.].

Bet atļaujiet: siltums ir atgrūšanās «spēks» un tātad darbojas virzienā, kas ir pretējs smaguma un ķīmiskās pievilkšanās virzienam. Ja pēdējos pieņemam par plusu, tad siltums ir mīnuss. Tāpēc, ja Helmholcs savu sākotnējo spēka krājumu sastāda no vispārējās un ķīmiskās pievilkšanās, tad ārpus tā esošais siltuma krājums būtu nevis tam jāpieskaita, bet jāatņem no tā. Pretējā gadījumā būtu jāapgalvo, ka Saules siltums Zemes pievilkšanas spēku palielina, kamēr tas, gluži pretēji, pārvērš ūdeni tvaikā un paceļ šo tvaiku augšup; vai arī — ka kvēlojošas dzelzs caurules, caur kuru laiž ūdens tvaiku, siltums pastiprina skābekļa un ūdeņraža ķīmisko pievilkšanos, kamēr, gluži otrādi, siltums pārtrauc šās pievilkšanās darbību. Vai arī, lai paskaidrotu to citā veidā: pieņemsim, ka lodveidīgam miglājam ar rādiusu r, t. i., tilpumu 4/зnr^3, ir temperatūra t. Tālāk pieņemsim, ka kādam citam lodveidīgam miglājam, kuram ir tāda pati masa, pie augstākas tempe-

Kursīvs Engelsa. Red.

ratūras T ir lielāks rādiuss R un tilpums 4/3ntf^3. Skaidrs, ka otrā miglājā pievilkšanās — kā mehāniskā, tā arī fizikālā un ķīmiskā — tikai tad varēs sākt darboties ar tādu pašu spēku kā pirmajā miglājā, kad otrs miglājs samazināsies un rādiusa R vietā būs rādiuss r, t. i., kad temperatūras starpībai T—t atbilstošais siltums būs izstarots pasaules telpā. Tādējādi siltākais miglājs sabiezēs vēlāk nekā aukstākais miglājs, un tātad siltums, būdams šķērslis sabiezēšanai, raugoties no Helmholca viedok|a, ir «spēka krājuma» mīnuss, nevis pluss. Tātad Helmholcs, pieļaudams varbūtību, ka sākotnējā miglājā siltuma veidā ir bijis zināms daudzums atgrūšanās kustības, kas pievienojas kustības pievilkšanās formām un palielina to summu, savos aprēķinos izdara neapšaubāmu kļūdu.

Piešķirsim šim «spēku krājumam» — kā eksperimentāli pierādāmām, tā arī teorētiski iespējamam — izteiksmi ar vienu un to pašu zīmi, lai varētu saskaitīt. Tā kā pagaidām mēs vēl nespējam pārvērst siltumu, nespējam aizstāt tā atgrūšanos ar ekvivalentu pievilkšanos, tad mums šī pārvēršana būs jāizdara ar abām pievilkšanās formām. Tādā gadījumā mums vispārējās pievilkšanās spēka vietā, ķīmiskās afinitātes spēka vietā un tā siltuma vietā, kas varbūt vēl bez šiem spēkiem eksistēja kā tāds jau pašā sākumā, jāņem vienkārši atgrūšanās kustības jeb tā sauktās enerģijas summa, kas bija gāzu lodē tās atdalīšanās momentā. Ar to saskan arī Helmholca aprēķini, kad viņš aprēķina «sasilšanu, kurai vajadzēja rasties no tā, ka mūsu sistēmas ķermeņi — kā tas pieņemts — sākotnēji sabiezēja no izkliedētās miglāja vielas». Tā novezdams visu «spēku krājumu» uz siltumu, uz atgrūšanos, viņš padara iespējamu ari domu, ka šim «spēku krājumam» var pievienot vēl hipotētisko «siltuma spēka krājumu». Bet tādā gadījumā viņa aprēķins izteic to faktu, ka 453/454_no visas enerģijas, t. i., atgrūšanās, kas sākotnēji bija gāzu lodē, jau izstarotas pasaules telpā kā siltums jeb, precīzāk izsakoties, tagadējā Saules sistēmā visas pievilkšanas summa pret visas tajā esošās atgrūšanās summu attiecas kā 454:1. Bet tādā gadījumā šie aprēķini ir tieša pretrunā ar ziņojuma tekstu, kuram tie pievienoti kā pierādījums.

Bet, ja nu priekšstats par spēku pat tādam fiziķim kā Helmholcam liek nonākt tādā jēdzienu sajukumā, tad tas ir vislabākais pierādījums, ka šis priekšstats vispār nav zinātniski lietojams nevienā pētījumu laukā ārpus aprēķinošās mehānikas robežām. Mehānikā kustības cēloņus pieņem par kaut ko dotu un interesējas nevis par to izcelšanos, bet vienīgi par to darbību. Tāpēc, jjL vienu vai otru kustības cēloni sauc par spēku, tad tas nepavisam nekaitē mēHanikai kā tādai; bet līdz ar to pierod šo apzīmējumu pārnest arī uz fiziku, ķīmiju un bioloģiju, un tad sajukums ir nenovēršams. Mēs to jau redzējām un arī turpmāk redzēsim ne vienu reizi vien.

Par darba jēdzienu runāsim nākamajā nodaļā.

KUSTĪBAS MĒRS. — DARBS^68

«Turpretim es līdz šim vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka šā novada pamatjēdzienus» (t. i., «darba un tā nemainīguma fizikālos pamatjēdzienus») «ar lielām pūlēm uztver personas, kas nav gājušas caur matemātiskās mehānikas skolu, kaut arī viņas būtu ļoti centīgas, ļoti spējīgas un pat ja viņu zināšanu līmenis dabaszinātnēs būtu diezgan augsts. Nevar neatzīt arī to, ka tās ir pavisam īpaša veida abstrakcijas. Pat tādam domātājam kā I. Kantam nebija viegli tos izprast, ko liecina viņa polemika ar Leibnicu šinī jautājumā.»

Tā saka Helmholcs («Populārzinātniski referāti», II burln., Priekšvārds).

Tātad tagad mēs ieejam ļoti bīstamā novadā jo vairāk tāpēc, ka mums nav iespējams izvadīt lasītāju «caur matemātiskās mehānikas skolu». Bet varbūt izdosies parādīt, ka tur, kur runa ir par jēdzieniem, dialektiskā domāšana dod vismaz tikpat auglīgus rezultātus kā matemātiski aprēķini.

Galilejs atklāja, no vienas puses, krišanas likumu, pēc kura krītošo ķermeņu veiktais ceļš ir proporcionāls krišanas ilguma kvadrātam. Blakus tam viņš izvirzīja, kā mēs redzēsim, šim likumam ne gluži atbilstošu tēzi, ka kaut kāda ķermeņa kustības daudzumu (tā impeto vai mo-mento*) nosaka masa un ātrums, tā ka pie konstantas masas kustības daudzums ir proporcionāls ātrumam. Dekarts pieņēma šo pēdējo tēzi un vispār atzina, ka kustībā esoša ķermeņa masas reizinājums ar ātrumu ir tā kustības mērs.

Hoigenss jau atrada, ka elastīga trieciena gadījumā masu un ātrumu kvadrātu reizinājumu summa paliek nemainīga pirms un pēc trieciena un ka analoģisks likums

— impulsu vai momentu. Red.

ir spēkā ari dažādos citos vienā sistēmā apvienotu ķermeņu kustības gadījumos.

Leibnics bija pirmais, kas pamanīja, ka Dekarta kustības mērs ir pretrunā ar krišanas likumu. Bet, no otras puses, nevarēja noliegt, ka Dekarta mērs daudzos gadījumos ir pareizs. Tāpēc Leibnics dzinējspēkus iedalīja nedzīvos un dzīvos. Nedzīvie spēki bija miera stāvoklī esošu ķermeņu «spiedieni» vai «vilkme»; par to mēru viņš pieņēma masas reizinājumu ar ātrumu, kādā kustētos ķermenis, ja tas no miera stāvokļa pārietu kustībā; par dzīvā spēka — patiesās ķermeņa kustības mēru viņš pieņēma masas reizinājumu ar ātruma kvadrātu. Un šo jauno kustības mēru viņš secināja tieši no krišanas likuma.

«Ir nepieciešams,» sprieda Leibnics, «viens un tas pats spēks tiklab četras mārciņas smaga ķermeņa pacelšanai par vienu pēdu, kā arī vienu mārciņu smaga ķermeņa pacelšanai par četrām pēdām. Bet ķermeņa noietais ce|š ir proporcionāls ātruma kvadrātam, jo, ja ķermenis kristu četras pēdas, tad tas sasniegtu divreiz tik lielu ātrumu nekā tad, ja tas krīt vienu pēdu. Bet krītot ķermeņi iegūst spēku, ar kuru tie var atkal pacelties tādā pašā augstumā, no kāda tie krituši; tātad spēki ir proporcionāli ātruma kvadrātam» (Zuters. «Matemātikas zinātņu vēsture», II d., 367. lpp.) 6e.

i

Bet tālāk Leibnics pierādīja, ka kustības mērs mv ir pretrunā ar Dekarta tēzi par kustības daudzuma nemainīgumu, jo, ja tas tā patiesi būtu, tad spēks (t. i., kopējais kustības daudzums) dabā pastāvīgi vai nu palielinātos, vai samazinātos. Viņš pat uzskicēja projektu aparātam («Acta Eruditorum», 1690), kurš — ja mērs mv būtu pareizs — būtu perpetuum mobile^27, kas pastāvīgi rada jaunu spēku, bet tā ir bezjēdzība.70 Mūsu dienās Helmholcs vairākkārt izmantojis šo argumentu.

Kartēzieši protestēja visiem spēkiem, un tad iedegās ilggadīgais slavenais strīds, kurā ar savu pirmo darbu («Domas par dzīvo spēku pareizo novērtēšanu», 1746)71 piedalījās arī Kants, kaut gan viņš neskaidri orientējās šajā jautājumā. Tagadējie matemātiķi izturas diezgan nicinoši pret šo «neauglīgo» strīdu, kas

«ieilga vairāk nekā četrdesmit gadu, sašķeldams Eiropas matemātiķus divās naidīgās nometnēs, kamēr beidzot Dalambērs ar savu «Traktātu par dinamiku» (1743) gluži kā ar kādu suverēnu lēmumu izbeidza šo neauglīgo strīdu par vārdiem [28], kāds tas arī būtībā bija» (Zuters. Cit. darbs, 366. lpp.).

Bet varētu likties, vai tad nu strīds, kuru uzsācis tāds domātājs kā Leibnics pret tādu domātāju kā Dekartu un kurā tik dzīvi piedalījies tāds vīrs kā Kants, veltīdams šim strīdam savu pirmo iespiesto darbu — diezgan prāvu sējumu, — vai tāds strīds varētu būt vienīgi neauglīga strīdēšanās par vārdiem. Un patiesi, kā saskaņot to, ka kustībai ir divi viens otram pretrunīgi mēri, ka vienreiz tā ir proporcionāla ātrumam, otrreiz — ātruma kvadrātam? Zuters pārāk viegli atkratās no šā jautājuma: viņš apgalvo, ka

taisnība un ari netaisnība bijusi abās pusēs; «izteiksme «dzīvais spēks» tomēr ir saglabājusies līdz šim laikam; taču tagad to vairs neuzlūko par spēka mēru *, bet tā vienkārši ir vienreiz pieņemts apzīmējums mehānikā tik svarīgajam masas reizinājumam ar ātruma kvadrāta pusi» [368. lpp.].

Та mu paliek kustības mērs, bet dzīvais spēks ir tikai tnv^

cita izteiksme priekš -y-, pie kam, kaut gan par šo formulu mums apgalvo, ka tā esot ļoti svarīga mehānikā, tomēr tagad mēs vairs nepavisam nezinām, ko tad īsti tā nozīmē.

Paņemsim tomēr glābēju «Traktātu par dinamiku»72 un vērīgāk ieskatīsimies Dalambēra «suverēnajā lēmumā». Tas atrodams Priekšvārdā.

Tekstā — tur mēs lasām — viss jautājums vispār nav apskatīts, tāpēc ka tas «mehānikai ir pilnīgi nederīgs» [XVII lpp.].

Tas ir pilnīgi pareizi tirā aprēķinošā mehānikā, kur, kā jau mēs to redzējām pie Zutera, vārdiskie apzīmējumi ir tikai citas izteiksmes, citi nosaukumi algebriskām formulām, nosaukumi, kurus dzirdot vislabāk ir nekā neiedomāties.

Bet, tā kā ar šo jautājumu nodarbojušies tik lieli zinātnieki, tad viņš, Dalambērs, tomēr īsumā gribot to apskatīt Priekšvārdā. Kustošos ķermeņu spēku, ja skaidri domājam, varam saprast tikai kā šo ķermeņu spēju pārvarēt šķērš|us vai tiem pretoties. Tātad spēks nav jāmērī ne ar mv, ne arī ar mv\ bet tikai ar šķēršļiem un to pretestību.

Ir trejādi šķēršļi: 1) nepārvarami šķēršļi, kuri pilnīgi iznīcina kustību un kuriem tāpēc vien nevar būt nekāda sakara ar apskatāmo problēmu; 2) šķēršļi, kuru pretestība ir tieši tik liela, ka tā aptur kustību un izdara to acumirklī: tas ir līdzsvara gadījums; 3) šķēršii, kas pārtrauc kustību tikai pakāpeniski: tas ir palēninātas kustības gadījums [XVII—XVIII lpp.]. «Bet visi ir vienis prātis, ka divu ķer-mrņu līdzsvars ir tad, kad šo ķermeņu masu reizinājums ar to virtuālajiem ātrumiem, t. i„ ar ātrumiem, kādos tie tiecas kustēties, abiem ķermeņiem ir vienlīdzīgs. Tātad līdzsvara stāvoklī masas un ātruma reizinājums — jeb, kas ir viens un tas pats, kustības daudzums var reprezentēt spēku. Visi ir vienis prātis arī ar to, ka palēninātas kustības gadījumā pārvarēto šķērēju skaits ir proporcionāls ātruma kvadrātam, tā ka ķermenis, kas pie zināma ātruma saspiedis, piemēram, vienu atsperi, pie divkārtīga ātruma spēs saspiest uzreiz vai secīgi nevis divas, bet četras pirmajai līdzīgas atsperes, pie trīskārtīga ātruma — deviņas atsperes utt. No tā dzivo spēku piekritēji» (leib-nicieši) «secina, ka patiesi kustošos ķermeņu spēks vispār ir proporcionāls masas reizinājumam ar ātruma kvadrātu. Patiesību sakot, kāda gan tur būtu neērtība, ja spēku mērs līdzsvara gadījumā un palēninātas kustības gadījumā būtu dažāds? Jo taču, ja gribam spriest, vadoties tikai pēc skaidrām idejām, tad ar vārdu spēks ir jāsaprot vienīgi efekts, kādu sasniedzam, pārvarot šķērsli vai arī tam pretojoties» (Priekšvārds, XIX un XX lpp. pirmajā franču izdevumā).

Bet Dalambērs tomēr vēl par daudz ir filozofs, lai nesaprastu, ka tik viegli viņš nevarēs tikt va|ā no viena un tā paša spēka divējādā mēra pretrunas. Tāpēc, būtībā atkārtojis tikai to, ko jau pateicis Leibnics, jo viņa «līdzsvars» ir pilnīgi tas pats, kas Lcibnica «nedzīvie spiedieni», viņš pēkšņi pāriet kartēziešu pusē un ieteic šādu izeju:

Reizinājumu mv arī palēninātas kustības gadījumā var uzskatīt par spēku mēru, «ja šinī gadījumā mērī spēku nevis ar šķēršļu absolūto lielumu, bet ar šo pašu šķērš|u pretestību summu. Jo nav taču šaubu, ka šī pretestību summa ir proporcionāla kustības daudzumam» mv), «jo, kā visi tam piekritīs, kustības daudzums, ko zaudē ķermenis ik mirkli, ir proporcionāls pretestības un šā mirkļa bezgalīgi mazā ilguma reizinājumam un šo reizinājumu summa acīmredzot ir vienlīdzīga kopējai pretestībai.» Sis pēdējais aprēķināšanas paņēmiens viņam šķiet dabiskāks, «jo kaut kāds šķērslis ir šķērslis tikai tiktāl, ciktāl tas izrāda pretestību, un, patiesību sakot, pretestību summa taču ir pārvarēts šķērslis; turklāt, tā noteicot spēka lielumu, mums ir ari tā priekšrocība, ka līdzsvara un palēninātas kustības gadījumiem mums ir viens kopējs mērs». Tomēr katrs uz to varot raudzīties, kā viņš grib [XX—XXI lpp.].

Un, atrisinājis, kā viņam šķiet, šo jautājumu ar matemātiski nepareiza paņēmiena palīdzību — ko atzīst arī pats Zuters —, viņš noslēdz savu izklāstu ar nelaipnām piezīmēm par jucekli, kāds valdījis viņa priekšgājēju darbos, un apgalvo, ka pēc iepriekš minētajām piezīmēm esot iespējama tikai pilnīgi neauglīga metafiziska diskusija vai pat vēl necienīgāks tukšs strīds par vārdiem.

Dalambēra samierinošais priekšlikums izsakāms šādā aprēķinā: —

Masa 1, kurai ir ātrums 1, vienā laika vienībā saspiež 1 atsperi.

Masa 1, kurai ir ātrums 2, saspiež 4 atsperes, bet pie tam izlieto 2 laika vienības, t. i., vienā laika vienībā saspiež tikai 2 atsperes.

Masa 1, kurai ir ātrums 3, saspiež 9 atsperes 3 laika vienībās, t. i., vienā laika vienībā saspiež tikai 3 atsperes.

Tātad, ja mēs darbību dalīsim ar tai vajadzīgo laiku, tad mēs no mv^2 atgriezīsimies pie mv.

Mūsu priekšā ir tas pats arguments, ko jau agrāk Ka-tclāns^73 izvirzīja pret Leibnicu: ķermenis, kuram ir ātrums 2, patiesi pace|as pret smagumu četrreiz lielākā au^l stumā nekā ķermenis, kam ir ātrums 1, bet, lai tas paceltos, viņam vajag arī divreiz vairāk laika; tātad kopējais kustības daudzums [Bewegungsmenge] ir jādala ar laiku un ir vienāds ar 2, nevis ar 4. Tāds pats viedoklis, lai cik tas savādi, ir arī Zuteram, kurš izteiksmei «dzīvais spēks» taču atņēma katru loģisku jēgu, atstādams tai vienīgi matemātisku jēgu. Tomēr tas ir pilnīgi dabiski. Zuters cenšas glābt formulu mv kā kustības kopējā daudzuma [Bewegungsmenge] vienīgo mēru, tādēļ mv^2 tiek loģiski upurēts, lai pārveidots tas atkal atdzimtu pie matemātikas debesīm.

Bet katrā ziņā pareizi ir tas, ka Katelāna argumentācija veido vienu no tiltiem, kas mv savieno ar mv^2, tāpēc tai ir zināmā nozīme.

Mehāniķi, kas nāca pēc Dalambēra, viņa «suverēno spriedumu» nebūt neatzina, jo viņš savā galīgajā spriedumā taču atzina mv kā kustības mēru. Viņi turējās tieši pie tās izteiksmes, kādu Dalambērs piešķīra jau Leibnica veiktajai dzīvo un nedzīvo spēku šķirošanai: līdzsvara gadījumos, t. i., statikā, ir spēkā mv, nobremzētai kustībai, I. i., dinamikā, ir spēkā mv^2. Kaut gan visā visumā šī šķirošana ir pareiza, tomēr šādā formā tai nav vairāk loģiskas jēgas kā pazīstamajam unteroficiera lēmumam: dienestā vienmēr «man», bet ārpus dienesta vienmēr «mani»74. Šo šķirošanu pieņem klusējot: tas nu vienreiz la ir, mēs tur neko nevaram grozīt, un, ja šādā divējādā mērā ir pretruna, tad ko gan mēs tur varam darīt?

Tā, piemēram, Tomsons un Teits. «Traktāts par dabas filozofiju». Oksforda, 1867^75, 162. lpp.:

«Cieta ķermeņa kustības daudzums jeb moments, kustoties šim ķermenim bez griešanās, ir proporcionāls šā ķermeņa masai un līdz ar to tā ātrumam. Divkārša masa vai divkāršs ātrums būs atbilstošs divkāršam kustības daudzumam.»

Un tūliņ pec ta:

«Kustībā esošā ķermeņa dzīvais spēks jeb kinētiskā enerģija ir proporcionāla tā masai un līdz ar to tā ātruma kvadrātam.»

Tādā gluži rupjā veidā tiek nostādīti viens otram blakus divi viens otram pretrunīgi kustības mēri, nepavisam nemēģinot šo pretrunu izskaidrot vai vismaz notušēt. Domāšana šo divu skotu grāmatā ir aizliegta; tajā atļauts tikai aprēķināt. Tāpēc nav ko brīnīties, ka vismaz viens no viņiem — Teits ir viens no visticīgākajiem ticīgās Skotijas •ristīgajiem.

Kirhhofa lekcijās par matemātisko mehāniku^76 formulas mv un mv^2 šajā formā nemaz nav sastopamas.

Varbūt mums palīdzēs Helmholcs. Darbā par spēka ne-

1YIV2

zūdarnibu^77 viņš liek priekša dzīvo spēku izteikt ar-ģ—,

pie kā mēs vēl atgriezīsimies. Tālāk (20. un turpmākās lpp.) viņš īsumā uzskaita gadījumus, kuros dzīvā spēka tnv^

(t. i.,——) nezūdamības princips līdz šim jau ir lietots un

atzīts. Te pieder zem Nr. 2 rakstītais:

«Kustības pārnešana ar nesaspiežamu cietu un šķidru ķermeņu palīdzību, ja pie tam nav neelastīgu vielu berzes vai trieciena. Mušu vispārējo principu šādos gadījumos parasti izteic kārtulas veidā: kustība, ko pārnes un pārveido mehāniskas ierīces, vienmēr zaudē tikpat daudz spēka intensitātē, cik iegūst ātrumā. Tāpēc, ja mēs iedomāsimies, ka kādu kravu m ar ātrumu с расе] mašīna, kurā ar kaut kādu procesu vienmērīgi tiek radīts darbs, tad cita mehāniska ierīce varēs

pacelt kravu nm, bet tikai ar ātrumu — , tā ka abos gadījumos sprie-

n

guma spēka lielumu, ko dod mašīna vienā laika vienībā, var izteikt ar mgc, kur g ir smaguma spēka intensitāte» [21. lpp.].

Tādējādi arī šeit mūsu priekšā ir tā pati pretruna, ka «spēka intensitātei», kas samazinās un palielinās vienkāršā attiecībā pret ātrumu, ir jābūt par pierādījumu spēka intensitātes — kura samazinās un palielinās proporcionāli ātruma kvadrātam — nezūdamībai.

Tiesa, šeit atklajas, ka mv un—tiek lietoti divu pilnīgi

dažādu procesu noteikšanai; bet to taču mēs zinājām jau sen, jo mv^2 nevar būt vienāds ar mv, izņemot gadījumu, kad o=l. Uzdevums ir noskaidrot, kāpēc kustībai ir divējāds mērs, kas zinātnē ir tikpat nepieļaujami kā tirdzniecībā. Pamēģināsim tad nu noskaidrot to citādā ceļa.

Tātad ar mv tiek mērīta «kustība, ko pārnes un pārveido mehāniskas ierīces»; tādējādi šis mērs lietojams attiecībā uz sviru un visām no tās atvasinātām formām — riteņiem, skrūvēm utt., īsi sakot — visām mehāniskām ierīcēm, kas pārnes kustību. Bet kāds pavisam vienkāršs un nebūt ne jauns apsvērums rāda, ka šeit mv^2 ir tikpat nozīmīgs kā mv. Ņemsim kādu mehānisku ierīci, kurā sviras pleci attiecas kā 4: 1 un kurā 1 kg smaga krava tātad līdzsvaro 4 kg smagu kravu. Pievienodami vienam plecam pavisam niecīgu papildu spēku, mēs 1 kg pacelsim par 20 m; tas pats papildu spēks, pielikts pēc tam pie otra pleca, 4 kg pacels par 5 m, pie kam pārsvaru dabūjusī krava noslīdēs lejup tikpat ilgā laikā, kāds otrai kravai vajadzīgs paceļoties. Masas un ātrumi šeit ir pretēji proporcionāli viens otram: mv, 1X20 — m'v', 4X5. Bet, ja mēs katrai kravai, pēc tam kad tās esam pacēluši, ļausim brīvi krist atpakaļ sākuma līmenī, tad 1 kg smagā krava, noiedama 20 m, iegūs 20 m lielu ātrumu (mēs šeit pieņemam, ka smaguma spēka paātrinājums ir nevis 9,81 m, bet apaļos skaitļos — 10m); turpretī otra — 4 kg smagā krava, noiedama 5 m lielu attālumu, iegūs 10 m lielu ātrumu.78

mv^2 = 1Х20Х20 = 400 = m'v'2 = 4 X 10 X10 = 400.

Turpretī krišanas laiki šeit ir dažadi: 4 kg savus 5 m veic 1 sekundē, bet 1 kg savus 20 m noiet 2 sekundēs. Pats par sevi saprotams, mēs šeit neievērojam berzes un gaisa pretestības ietekmi.

Bet pēc tam, kad abi ķermeņi nokrituši no augstuma, kādā tie atradās, to kustība izbeidzas. Tādējādi mv šeit ir vienkārši pārnestās, t. i., turpinošās kustības mērs, bet mv^2 — zudušās mehāniskās kustības mērs.

Tālāk, pilnīgi elastīgu ķermeņu trieciena gadījumā notiek tas pats: masas un ātruma reizinājumu summa, kā arī masas un ātruma kvadrāta reizinājumu summa ir nemainīga kā pirms, tā arī pēc trieciena. Šeit abiem mēriem ir vienāda nozīme.

Citādi ir neelastīgu ķermeņu trieciena gadījumā. Šeit parastās elementārās mācību grāmatas (augstākā mehānikā ar šādiem sīkumiem gandriz nemaz nenodarbojas) apgalvo, ka masas un ātruma reizinājumu summa kā pirms, tā arī pēc trieciena esot viena un tā pati. Toties šeit notiekot dzīvā spēka zaudējums, jo, ja atskaita masas un ātruma kvadrāta reizinājumu summu pēc trieciena no to summas pirms trieciena, tad paliekot zināms, visos apstāk-|os pozitīvs atlikums; tas esot lielums, par kādu (vai arī par tā pusi — atkarībā no viedokļa) tad nu samazinājies dzīvais spēks sadūrušos ķermeņu savstarpējās iekļaušanās un formas pārmaiņas rezultātā. — Pēdējais apgalvojums ir skaidrs un acīm redzams. Ne tik acīm redzams ir pirmais apgalvojums, proti, ka masas un ātruma reizinājumu summa pēc trieciena paliek tāda pati kā pirms trieciena. Dzīvais spēks — pretēji Zuteram — ir kustība, un, zaudēdami daļu no tā, mēs zaudējam kustību. Tādējādi vai nu mv šeit nepareizi izteic kopējo kustības daudzumu [Bewe-gungsmenge], vai arī iepriekš minētais apgalvojums ir aplams. Vispār visa šī teorēma ir mantojums no tā laika, kad vēl nebija nekāda priekšstata par kustības pārvēršanos, kad tātad mehāniskās kustības izzušanu atzina tikai tur, kur to nevarēja neatzīt. Tā šeit masas un ātruma reizinājumu summas vienlīdzību pirms un pēc trieciena pierāda, pamatojoties uz to, ka šī summa nekur neko nezaudē un neko arī neiegūst. Bet, ja nu ķermeņi iekšējās berzes dēļ, kas atbilst to neelastībai, zaudē dzīvo spēku, tad tie zaudē arī ātrumu, un masas un ātruma reizinājumu summai pēc trieciena ir jābūt mazākai nekā pirms tā. Būtu taču absurds, aprēķinot mv, ignorēt iekšējo berzi, ja tās nozīme tik skaidri ir redzama, aprēķinot mv^2.

Bez tam tas nerada nekādu starpību: pat ja mēs pieņemsim šo teorēmu un ātrumu sāksim aprēķināt pēc trieciena, pieņemot, ka masas un ātruma reizinājumu summa nav mainījusies, — pat šādā gadījumā mēs konstatēsim, ka masas un ātruma kvadrāta reizinājumu summa samazinās. Tādējādi izrādās, ka šeit starp mv un mv^2 ir nesaskaņa, un proti, patiesi zudušās mehāniskās kustības apmērā. Arī pats aprēķins pierāda, ka masas un ātruma kvadrāta reizinājumu summa pareizi izteic kopējo kustības daudzumu, bet masas un ātrumā reizinājumu summa — nepareizi.

Apmēram tādi ir visi gadījumi, kuros mehānikā lieto formulu mv. Apskatīsim tagad dažus gadījumus, kuros lieto mv^2.

Lode, izlidodama no lielgabala, lidojumā patērē kustības daudzumu, kas ir proporcionāls mv^2, vienalga, vai tā atsitas pret cietu mērķi vai arī beidz kustēties gaisa pretestības un smaguma spēka rezultātā. Ja dzelzceļa vilciens saduras ar otru — stāvošu vilcienu, tad saduršanās spēks un attiecīgie postījumi ir proporcionāli pirmā vilciena mv^2.

Gluži tāpat mv^2 ir jālieto, lai aprēķinātu katru mehānisko spēku, ko izlieto kādas pretestības pārvarēšanai.

Bet ko tad īstenībā nozīmē šī ērtā un starp mehāniķiem tik izplatītā izteiksme — kādas pretestības pārvarēšana?

Kad mēs, paceldami kādu kravu, pārvaram smaguma pretestību, tad ar to zaudējam kādu kustības daudzumu [Bewegungsmenge], kādu mehāniskā spēka daudzumu, kas ir vienlīdzīgs tādam tā daudzumam, kāds atkal var tikt radīts, liekot paceltajai kravai tiešā vai netiešā kritienā nokrist no sasniegtā augstuma savā agrākajā līmenī. To mērī ar kravas masas un kritienā sasniegtā beigu ātruma kvadrāta reizinājumu, dalītu ar divi,^—. Tātad kas

ir noticis, kravu paceļot? Mehāniskā kustība jeb mehāniskais spēks kā tāds ir zudis. Bet tas nav pārvērties par neko: tas ir pārvērties mehāniskā sprieguma spēkā, kā izsakās Helmholcs, potenciālā enerģijā, kā izsakās jaunākie autori, ergalē, kā to sauc Klauziuss, — un jebkurā mirklī jebkurš mehāniski pieļaujams paņēmiens var to atkal pārvērst atpakaļ tādā pašā mehāniskās kustības daudzumā, kāds bija nepieciešams tā radīšanai. Potenciālā enerģija ir tikai dzīvā spēka negatīva izteiksme un otrādi.

Lielgabala lode, kas sver 24 mārciņas, atsitas ar ātrumu 400 m sekundē pret bruņukuģa dzelzs bortu, kura biezums ir 1 m, un šādos apstākļos neatstāj nekādas redzamas sekas uz kuģa bruņām. Tādējādi šeit ir izzudusi

mehāniska kustība, kas ir vienlīdzīga—ģ—, t. i., tā ka

24 mārciņas =12 kg*, tad tā ir vienlīdzīga 12X400X X400X'/2 = 960 000 kilogrammetriem. Kas tad noticis ar šo kustību? Niecīga tās daļa patērēta satricinājuma radīšanai un molekulu pārvietošanai dzelzs bruņās. Cita tas daļa izlietota lodes sašķelšanai neskaitāmās šķembās. Bet vislielākā tās daļa ir pārvērtusies siltumā, sakarsēdama lodi līdz kvēles temperatūrai. Kad prūši, izceldami desantu Alzcnas salā 1864. gadā, vērsa savu smago artilēriju pret «Rolfa Krakes»79 bruņām, tad katra trāpījuma gadījuma viņi tumsā redzēja pamirdzam pēkšņi iekvēlojošos lodi, bet Vitvorts jau agrāk eksperimentāli bija pierādījis, ka sprāgstošiem šāviņiem, kurus raida uz bruņukuģiem, deglis nav vajadzīgs: kvēlojošais metāls pats aizdedzina

Vācu mārciņa = 500 g. Red.

sprāgstvielas lādiņu. Ja pieņem, ka siltuma vienības mehāniskais ekvivalents ir vienlīdzīgs 424 kilogrammetriem^80, tad iepriekš minētajam mehāniskās kustības daudzumam atbilst 2264 siltuma vienības. Dzelzs siltuma kapacitāte ir 0,1140; tas nozīmē, ka siltuma daudzums, kas 1 kg ūdens spēj sasildīt par 1 °C un ko pieņem par siltuma vienību,

spēj par 1 °C sasildīt =8,772 kg dzelzs. Tātad

iepriekš minētās 2264 siltuma vienības 1 kg dzelzs temperatūru spēj pacelt par 8,772x2264= 19 860°C vai arī 19 860 kg dzelzs — par 1°. Tā kā šis siltuma daudzums starp kuģa bruņām un pret-tām atsitušos lodi sadalās

vienmērīgi, tad lode sasilst par 2x )2 - = 828°, kas jau ir

diezgan ievērojama kvēles pakāpe. Bet, tā kā lodes priekšējā — sitošā da|a katrā ziņā saņem lielāko siltuma daju — apmēram divreiz vairāk nekā tās otra daļa, — tad pirmā sakarsīs līdz 1104°, bet otrā līdz 552°C; tas ir pilnīgi pietiekami kvēlošanas izskaidrošanai pat tad, ja mēs izdarītu ievērojamu atskaitījumu par labu triecienā patiesi veiktajam mehāniskajam darbam.

Berzē gluži tāpat zūd mehāniskā kustība, kas no jauna parādās siltuma veidā. Kā zināms, Džoulam Mančestrā un Koldingam Kopenhāgenā ar abu savstarpēji atbilstošo procesu iespējami precīzu mērīšanu izdevās pirmoreiz eksperimentāli aptuveni noteikt siltuma mehānisko ekvivalentu.

Tas pats notiek, iegūstot elektrisko strāvu magnētiskā elektrības mašīnā ar mehānisku spēku, piemēram, ar tvaika mašīnu. Noteiktā laikā ražotais tā sauktā elektrodzinēj-spēka daudzums ir proporcionāls — un, ja to izteic tajā pašā mēra vienībā, tad arī vienlīdzīgs — tajā pašā laikā patērētajam mehāniskās kustības daudzumam. Mēs varam arī iedomāties, ka šo mehānisko kustību ražo nevis tvaika mašīna, bet smaguma ietekmē lejup krītošs atsvars. Mehāniskais spēks, ko atdod šis atsvars, tiek mērīts ar dzīvo spēku, kādu tas būtu ieguvis, brīvi krizdams no tāda paša augstuma, vai arī ar spēku, kāds nepieciešams šā atsvara pacelšanai atkal agrākajā augstumā, t. i., abos gadījumos

tiek mērīts ar^ļp.

Tā mēs atrodam, ka mehāniskai kustībai patiesi ir divējāds mērs, bet tāpat arī pārliecināmies, ka katrs no šiem mēriem attiecas uz ļoti noteikti norobežotu parādību loku.

Ja jau esošu mehānisko kustību pārnes tādējādi, ka tā sa-14labājas kā mehāniska kustība, tad tā tiek pārnesta saskaņa ar formulu par masas reizinājumu ar ātrumu. Bet, ja to pārnes tādējādi, ka tā kā mehāniska kustība zūd, no jauna parādīdamās potenciālās enerģijas, siltuma, elektrības utt. veidā, ja, vārdu sakot, tā pārvēršas kaut kādā citā kustības formā, tad šās jaunās kustības formas daudzums ir proporcionāls sākotnēji kustībā bijušās masas reizinājumam ar ātruma kvadrātu. Vārdu sakot: mv ir mehāniska

kustība, ko mērī ar mehānisku kustību; ir mehāniska

kustība, ko mērī ar tās spēju pārvērsties noteiktā citas kustības formas daudzumā. Un mēs redzējām, ka abi šie mēri tomēr nav pretrunā viens ar otru, jo tiem katram ir citāds raksturs.

Tādējādi kļūst skaidrs, ka Leibnica strīds ar kartēzie-šiem nebūt nebija vienkāršs strīds par vārdiem un ka Da-iambēra «suverenais spriedums» īstenibā neko neatrisināja. Dalambērs varēja sevi neapgrūtināt ar tirādēm par savu priekšgājēju uzskatu neskaidrību, jo viņa paša uzskati bija tikpat neskaidri. Un patiesi, neskaidrībai šajā jautājumā bija jābūt tik ilgi, kamēr nezināja, kas notiek ar šķietami iznīcināto mehānisko kustību. Un, kamēr matemātiskie mehāniķi, tādi kā Zuters, ietiepīgi paliks savas speciālās zinātnes četrās sienās, tikmēr arī viņu galvās, tāpat kā Dalambēra galvā, valdīs neskaidrība un viņi mūs cienās ar tukšām un pretrunīgām frāzēm.

Bet kā gan modernā mehānika izteic šo mehāniskās kustības pārvēršanos cita kustības formā, kura kvantitatīvi proporcionāla pirmajai? Sī kustība — saka mehānika — ir padarījusi darbu un turklāt tādu un tādu darba daudzumu.

Bet darba jēdziens fizikālā nozīmē ar to nav izsmelts. Ja siltums — kā tas notiek tvaika vai kaloriju mašīnā — pārvēršas mehāniskā kustībā, t. i., ja molekulārā kustība pārvēršas masu kustībā, ja siltums sadala kādu ķīmisku savienojumu, ja termoelektriskā stabā tas pārvēršas elektrībā, ja elektriskā strāva no atšķaidītas sērskābes izdala ūdens sastāvā esošos elementus vai, otrādi, ja kāda galvaniska elementa ķīmiskā procesā atbrīvojusies kustība (alias* enerģija) pieņem elektrības formu un elektrība savukārt slēgtā ķēdē pārvēršas siltumā, — tad visās šajās

* — citādi sakot. Red.

7 — F. Engeiss

parādībās kustības forma, kas sāk procesu un šajā procesā pārvēršas citā formā, veic darbu un pie tam tādā daudzumā, kas atbilst kustības formas pašas daudzumam.

Tādējādi darbs ir kustības formas pārmaiņa, aplūkota no kvantitatīvās puses.

Bet kā? Kad pacelts atsvars paliek mierīgi gaisā karājoties, vai tad atsvara potenciālā enerģija ari miera stāvoklī ir kustības forma? Bez šaubām. Pat Teits ir nonācis pie pārliecības, ka šī potenciālā enerģija vēlāk pieņems patiesas kustības formu («Nature»)81, bet Kirhhofs turklāt iet vēl daudz tālāk, teikdams:

«Miera stāvoklis ir kustības atsevišķs gadījums» («Matemātiskā mehānika», 32. lpp.), —

un ar to pierādīdams, ka viņš prot ne vien aprēķināt, bet arī dialektiski domāt.

Tādējādi, aplūkodami abus mehāniskās kustības mērus, mēs garāmejot un gandrīz bez pūlēm esam ieguvuši darba jēdzienu, par kuru mums teica, ka to tik grūti izprast bez matemātiskās mehānikas. Katrā ziņā mēs par to tagad zinām vairāk nekā no Helmholca ziņojuma «Par spēka nezūdamību» (1862), kurā viņš tieši ir uzstādījis mērķi

«pēc iespējas skaidrāk attēlot darba un darba nemainīguma fizikālos pamatjēdzienus».

Viss, ko mēs no Helmholca uzzinām par darbu, ir tas, ka darbs ir kaut kas, ko izteic pēdumārciņās vai arī siltuma vienībās, un ka šo pēdumārciņu vai siltuma vienību skaits noteiktam darba daudzumam ir nemainīgs, tālāk, ka, izņemot mehāniskos spēkus un siltumu, darbu var veikt arī ķīmiskie un elektriskie spēki, bet ka visi šie spēki izsmeļ savas darbaspējas, ciktāl tie tiešām veic darbu, un ka no tā izriet, ka pasaulē kā vienā veselā vienībā visu darbības spējīgo spēka daudzumu summa visās dabā notiekošās pārmaiņās mūžīgi un nemainīgi paliek viena un tā pati. Darba jēdzienu Helmholcs neattīsta un pat nedefinē.[29] Un tieši darba lieluma kvantitatīvais nemainīgums neļauj viņam saskatīt to, ka katra fizikāla darba pamatnoteikums ir kvalitatīva pārmaiņa, formas pārmaiņa. Tāpēc tad arī Helmholcs aizrunājas līdz apgalvojumam, ka

«berze nn neelastīgs trieciens ir procesi, kuros mehāniskais darbs liek ieaicināts [30] un ta vieta rodas siltums» («Populāri referāti»,

11 burtu., 166. lpp.).

Gluži otrādi. Šeit mehāniskais darbs neiznīkst, šeit mehāniskais darbs rodas. Mehāniskā kustība ir tā, kas šeit šķietami iznīkst. Bet mehāniskā kustība nekur un nekad nespēj veikt darbu pat par vienu miljono daļu kilogram-nietra, ja to šķietami neiznīcina kā tādu, ja tā nepārvēršas kādā citā kustības formā.

Darbaspēju, kas slēpjas noteiktā mehāniskās kustības daudzumā, kā mēs to redzējām, sauc par tās dzīvo spēku, un vēl nesen to mērīja ar mv^2. Bet te radās jauna pret-nma. Paklausīsimies Helmholcu («Spēka nezūdamība», !». lpp.). Viņš saka, ka darba lielumu var izteikt ar kravu m, kas pacelta augstumā h\ ja pēc tam smaguma spēku izsaka ar g, tad darba lielums ir mgh. Lai masa m varētu brīvi perpendikulāri pacelties augstumā h, tai nepieciešams ātrums v = y'2gh, kuru tā atkal sasniedz, kriz-

fill)2

dama no tāda paša augstuma leja. Tatad mgh — -^-. Un Helmholcs ieteic

«tieši lielumu V2 »iv- apzīmēt par dzīvā spēka kvantitāti, tādējādi identificējot to ar darba lieluma mēru. Raugoties no tā viedokļa, kā līdz šim lietoja dzīvā spēka jēdzienu... šai pārmaiņai nav nozīmes, bet tālākā gaitā tā mums sagādās loti svarigas priekšrocības.»

Grūti ticēt. 1847. gadā Helmholcam tik maz bija skaidrības jautājumā par dzīvā spēka un darba savstarpējo attiecību, ka viņš pat nemaz nepamana, ka agrāko dzīvā spēka proporcionālo mēru viņš pārvērš tā absolūtā mērā, un nemaz neapzinās, cik svarīgu atklājumu viņš veicis ar savu

viņš ieteic vienīgi šas izteik

drošo paņēmienu: savu

mv^2

mv^2

smes ērtības labad salīdzinājumā ar mti^2! Un šo ērtības apsvērumu dēļ mehāniķi deva pilsoņa tiesības izteiksmei

mv'

pierādīja art mate

. Tikai pakāpeniski izteiksmi ^

mātiski: algebriskais pierādījums atrodams Naumaņa grāmatā «Vispārīga ķīmija», 7. lpp.83, analītiskais — Klau-ziusa grāmatā «Siltuma mehāniskā teorija», 2. izd., 1 sēj., 18. lpp.84, ko vēlāk citā veidā un citā dedukcijā sastopam

pie Kirhhofa (cit. darbs, 27. lpp.). Skaistu algebrisku —r—

Šeit, kā redzams, abiem Skotijas pirmajiem mehāniķiem kļuvusi neuzticīga ne vien domāšana, bet arī aprēķināšanas spēja. Formulas izdevīgums, ērtība ir izšķirošais arguments.

atvasinājumu no mv dod Klerks Maksvels (cit. darbs, 88. lpp.). Tas mūsu abus skotus — Tomsonu un Teitu netraucē apgalvot (cit. darbs, 163. lpp.):

«Kustībā esoša ķermeņa dzīvais spēks jeb kinētiskā enerģija ir proporcionāla tā masai un reizē ar to tā ātruma kvadrātam. Ja mēs pieņemsim tās pašas masas [un ātruma] vienības, kādas pieņēmām iepriekš» (proti, «masas vienību, kas kustas ar ātruma vienību»), «tad ir loti izdevīgi [31] definēt kinētisko enerģiju kā pusi no masas reizinājuma ar ātruma kvadrātu.»

Mums, kas esam pārliecinājušies, ka dzīvais spēks nav nekas cits kā zināma dota mehāniskas kustības daudzuma spēja veikt darbu, ir pats par sevi saprotams, ka šās darbaspējas izteiksmei mehāniskos mēros un tajos pašos mēros dotajai patiesi veiktā darba izteiksmei ir jābūt vien-

līdzīgam un ka tātad, ja —„—ir darba mērs, tad arī dzīvā

speķa mēram ir jabūt . Bet ta jau tas zinātne mēdz

būt. Teorētiskā mehānika nonāk pie dzīvā spēka jēdziena, inženieru praktiskā mehānika nonāk pie darba jēdziena un uzspiež to teorētiķiem. Un aprēķini mehāniķus tik ļoti atradinājuši no domāšanas, ka gadiem ilgi viņi nepamana abu šo lietu sakarību, vienu no tām mērī ar mv^2, otru ar

-ļj— un beigas par mēru tām abām pieņem — nevis tā

PAISUMA BERZE. KANTS UN TOMSONS — TEITS

ZEMES GRIEŠANAS UN MĒNESS PIEVILKŠANAS^85

Tomsons un Teits, «Dabas filozofija», I sēj.,86 191. lpp. (276. §):

«Uz visiem debess ķermeņiem, kuriem, tāpat kā mūsu Zemei, to brīvajā virsmā ir daļas, kas apklātas ar šķidrumu, pastāv arī netiešas pretestības, pateicoties berzei, kas bremzē paisuma kustības^87. Tik ilgi, kamēr minētie ķermeņi kustas attiecībā pret kaimiņu ķermeņiem, šīs pretestības vienmēr atņems enerģiju to relatīvajām kustībām. Tādējādi, ja mēs vispirms sāksim apskatīt vienīgi Mēness iedarbību uz Zemi ar tās okeāniem, ezeriem un upēm, tad pamanīsim, ka tai jātiecas izlīdzināt Zemes griešanās periodu ap savu asi un abu ķermeņu apgriešanās periodu ap to inerces centru, jo tik ilgi, kamēr šie periodi viens no otra atšķirsies. Zemes virsmas paisuma darbība visu laiku atņems enerģiju to kustībai. Lai šo jautājumu sīkāk apskatītu un lai tai pašā laikā izvairītos no nevajadzīgām komplikācijām, pieņemsim, ka Mēness ir vienveidīgs sfērisks ķermenis. Mēness masas un Zemes masas savstarpējo pievilkšanās darbību un pretdarbību var izteikt ar spēku, kas darbojas pa taisni, kura iet caur Mēness centru, un šim spēkam Zemes griešanās jābremzē tik ilgi, kamēr tā notiek laika periodā, kas ir isaks par Mēness riņķošanas periodu ap Zemi*. Tāpēc tā virzienam jābūt līdzīgam pievienotā zīmējuma līnijai MQ, kura attēlo — protams, ar milzīgu pārspīlējumu — tā novirzīšanos OQ no Zemes centra. Bet spēku, kas iedarbojas uz Mēnesi pa taisni MQ, var sadalīt spēkā, kurš darbojas pa taisni MO Zemes centra virzienā un kura lielums aptuveni vienlīdzīgs visam spēkam, un samērā loti nelielā spēkā, kas darbojas pa taisni MT, kura ir perpendikulāra pret MO. Sis pēdējais spēks ir virzīts loti tuvināti pa tangenti Mēness orbītai virzienā, kas sakrīt ar Mēness kustību. Ja šāds spēks sāks pēkšņi darboties, tad sākumā tas Mēness ātrumu palielinās; bet pēc zināma laika Mēness šās paātrināšanās ietekmē attālināsies no Zemes tik daudz, ka, virzoties pretēji Zemes pievilkšanai, tam būs jāzaudē no sava ātruma tieši tik daudz, cik pirms tā Mēness bija ieguvis no paātrinošā tangenciālā spēka.

Kursīvs Engelsa. Red.

pēc, ka viņi izprastu jautajuma būtību, bet aprēķinu vien karšošanas labad! [32]

Nepārtraukti turpinoties tangenciālā spēka darbībai, kurš darbojas kustības virzienā, bet kura lielums ir tik niecīgs, ka katrā momentā šis spēks panak tikai nelielu novirzīšanos no orbītas riņķveidīgas formas, tas pakāpeniski palielina pavadoņa atstatumu no centrālā ķermeņa un liek zaudējamai kustības kinētiskai enerģijai atkal veikt tādu pašu darba daudzumu pret centrālās masas pievilkšanu, kādu veic šis spēks pats. To, kas šai gadījumā notiek, viegli saprast, ja pieņem, ka ši kustība ap centrālo ķermeni notiek pa lēni atverošos spirāli, kas vērsta uz āru. Ja pieņem, ka spēks darbojas pretēji proporcionāli attāluma kvadrātam, tad pievilkšanas spēka tangenciālā komponente, kas vērsta kustībai pretējā virzienā, ir divreiz lielāka par tangenciālo kavējošo spēku, kurš darbojas kustības virzienā, un tāpēc pusi no darba, kas vērsts pret pirmo, veic pēdējais, bet otru pusi veic kustībai atņemamā kinētiskā enerģija. Integrālo efektu aplūkojamā speciālā kavējošā cēloņa iedarbībai uz Mēness kustību visvieglāk atrast, izmantojot kustibas daudzumu momentu nezūdamības principu. Tā mēs atrodam, ka kustības daudzuma moments, kas tiek iegūts kādā laika sprīdī, pateicoties Mēness un Zemes inerces centru kustībām attiecībā pret to kopējo inerces centru, ir vienlīdzīgs kustibas daudzuma momentam, kādu zaudē Zeme, griežoties ap savu asi. Mēness un Zemes — kā tie tagad kustas — inerces centru kustības daudzuma momentu summa ir apmēram 4,45 reizes lielāka par Zemes griešanās kustības daudzuma tagadējo momentu. Pirmās kustibas vidējā plakne sakrīt ar ekliptikas plakni, un tāpēc abu kustības daudzumu asis veido viena ar otru 23”27,5' lielu vidējo leņķi, kuru var pieņemt par abu asu tagadējo slīpumu, ja neņem vērā Saules ietekmi uz Mēness orbītas plakni. Rezultējošnis jeb kopējais kustības daudzuma moments tāpēc ir 5,38 reizes lielāks nekā Zemes tagadējās griešanās kustibas daudzuma moments, un tā ass pret Zemes asi ir noliekta 19°13' lielā leņķī. Tātad paisuma* galigā tendence ir novest Zemi un Mēnesi pie vienkāršas, vienmērīgas griešanās ar šo rezultējošo momentu ap šo rezultējošo asi tā, it kā tās būtu viena cieta ķermeņa divas daļas; pie tam Mēness attālums palielinātos (apmēram) attiecībā 1 : 1,46, kura ir inerces centru kustības daudzuma tagadējā momenta kvadrāta attiecība pret kustības daudzuma kopējā momenta kvadrātu; bet apgriešanās periods palielinātos attiecībā 1 : 1,77, kas ir to pašu trešajā pakāpē paaugstinātu daudzumu attiecība. Tāpēc Mēness attālums no Zemes palielinātos līdz 347 100 jūdzēm, bet apgriešanās periods paildzinātos līdz 48,36 dienām. Ja nu Visumā nebūtu citu ķermeņu kā vienīgi Zeme un Mēness, tad šie divi ķermeņi tādējādi varētu mūžīgi kustēties pa savām riņķa orbītām ap savu kopējo inerces centru, pie kam Zeme grieztos ap savu asi tai pašā periodā, pievērsdama Mēnesim vienmēr vienu un to pašu pusi, tā ka viss šķidrums uz tās virsmas būtu relatīvā miera stāvoklī attiecībā pret zemeslodes cieto daļu. Bet, tā kā eksistē arī Saule, tad šāds stāvoklis nevarētu būt pastāvīgs. Uz Zemes vajadzētu būt Saules paisumiem — divreiz paisums un divreiz bēgums tai laikā, kamēr Zeme apgriežas attiecibā pret Sauli (citiem vārdiem — divreiz Saules dienā jeb, kas būtu viens un tas pats, vienā mēnesī). Tas nevarētu turpināties, nezaudējot enerģiju šķidruma berzes dēļ *. Nav viegli izsekot visai to traucējumu gaitai, ko šis cēlonis radītu Zemes un Mēness

kustībās, bet galarezultāts būtu tas, ka Zeme, Mēness un Saule sāktu griezties ap savu kopējo inerces centru līdzīgi viena cieta ķermeņa da|ām.»

1754. gadā Kants pirmoreiz izteica uzskatu, ka Zemes griešanos palēnina paisuma berze un ka šī iedarbība beigsies tikai tad,

«kad tās» (Zemes) «virsma būs relatīvā miera stāvoklī attiecībā pret Mēnesi, t. i„ kad tā sāks griezties ap savu asi tādā pašā laikā, kādā Mēness apriņķo Zemi, tas ir, kad Zeme būs vienmēr pavērsta pret Mēnesi ar vienu un to pašu pusi» 88.

Pie tam viņš bija tajos ieskatos, ka šo palēnināšanu rada vienīgi paisuma berze, t. i., šķidru masu atrašanās uz Zemes.

«Ja Zeme būtu pilnīgi cieta masa, ja uz tās nebūtu nekādu šķidrumu, tad ne Saules pievilkšana, ne Mēness pievilkšana nespētu kaut cik mainīt tās brīvo griešanos ap savu asi, jo šī pievilkšana ar vienlīdzīgu spēku iedarbojas tiklab uz zemeslodes austrumu, kā arī uz rietumu da|ām un tāpēc nerada nekādu tiekšanos ne uz vienu, ne otru pusi; tātad tā nebūt netraucē Zemi joprojām griezties tikpat brīvi kā tad, ja Zemi neietekmētu nekādi ārēji apstākļi.»89

Kantam bija tiesība apmierināties ar šādu rezultātu. Toreiz vēl nebija visu zinātnisko priekšnosacījumu, lai dziļāk izprastu Mēness ietekmi uz Zemes griešanos. Vajadzēja taču paiet gandrīz simt gadiem, iekām Kanta teorija kļuva par vispār atzītu, un pagāja vēl ilgāks laiks, kamēr atklāja, ka paisumi un bēgumi ir tikai redzamā puse no Saules un Mēness pievilkšanas darbības, kas ietekmē Zemes griešanos.

Šo vispārīgāko koncepciju tad nu attīstīja Tomsons un Teits. Mēness un Saules pievilkšana iedarbojas ne vien uz zemeslodes vai tās virsmas šķidrajām masām, bet vispār uz visu Zemes masu, bremzēdama Zemes griešanos. Kamēr Zemes griešanās periods nesakrīt ar Mēness apgriešanās periodu ap Zemi, tikmēr Mēness pievilkšana — ja pagaidām aprobežojamies tikai ar to — tieksies arvien vairāk un vairāk nolīdzināt abus šos periodus. Ja (relatīvā) centrālā ķermeņa griešanās periods būtu ilgāks nekā pavadoņa apgriešanās laiks, tad centrālā ķermeņa griešanās periods pakāpeniski saīsinātos; ja tas ir īsāks, kā tas ir sistēmā «Zeme—Mēness», tad tas pagarināsies. Bet nedz pirmajā gadījumā kinētiskā enerģija rodas no nekā, nedz arī otrajā gadījumā tā tiek iznīcināta. Pirmajā gadījumā

pavadonis pienāktu tuvāk centrālajam ķermenim un tā

apgriešanās periods saīsinātos, bet otrajā gadījumā tas attālinātos no centrālā ķermeņa un iegūtu ilgāku apgriešanās periodu. Pirmajā gadījumā pavadonis, tuvodamies centrālajam ķermenim, zaudē tikpat daudz potenciālās enerģijas, cik kinētiskās enerģijas centrālais ķermenis iegūst ar paātrinātu griešanos; bet otrā gadījumā pavadonis, tāpēc ka palielinās tā attālums no centrālā ķermeņa, iegūst taisni tikpat daudz potenciālās enerģijas, cik centrālais ķermenis zaudē kinētiskās griešanās enerģijas. Bet sistēmā «Zeme—Mēness» esošās dinamiskās (potenciālās un kinētiskās) enerģijas kopējā summa paliek tā pati; šī sistēma ir pilnīgi konservatīva.

Mēs redzam, ka šī teorija ir pilnīgi neatkarīga no attiecīgo ķermeņu fizikāli ķīmiskās uzbūves. Tā izriet no brīvu debess ķermeņu vispārējiem kustības likumiem; sakaru šo ķermeņu starpā nodibina pievilkšanās, kas darbojas proporcionāli masām un pretēji proporcionāli attālumu kvadrātiem. Šī teorija acīmredzot ir radusies kā Kanta paisuma berzes teorijas vispārinājums, un Tomsons un Teits pat izklāsta to šeit kā Kanta mācības matemātisko pamatojumu. Bet īstenībā šī teorija paisuma berzes speciālo gadījumu izslēdz, kaut arī tās autori pārsteidzošā kārtā to pat nepamana.

Berze ir masu kustības bremze, un gadsimtiem to aplūkoja kā kaut ko tādu, kas masu kustību iznīcina, t. i., kas iznīcina kinētisko enerģiju. Tagad mēs zinām, ka berze un trieciens ir divas formas, kā kinētiskā enerģija pārvēršas molekulārā enerģijā — siltumā. Tādējādi katrā berzes gadījumā kinētiskā enerģija kā tāda pazūd, lai no jauna parādītos nevis kā potenciālā enerģija dinamikas nozīmē, bet kā molekulāra kustība noteiktā siltuma formā. Tātad ar berzi zaudētā kinētiskā enerģija pagaidām ir patiesi zudusi aplūkojamās sistēmas dinamiskajām savstarpējām attiecībām. Dinamiski darbīga tā atkal varētu kļūt vienīgi tad, ja tā no siltuma formas pārvērstos atpakaļ kinētiskā enerģijā.

Bet kāds ir stāvoklis paisuma berzes gadījumā? Skaidrs, ka ari šeit visa kinētiskā enerģija, ko Mēness pievilkšana piešķir ūdens masām uz Zemes virsmas, pārvēršas siltumā, gan ūdens daļiņām beržoties citai gar citu ūdens viskozitātes dēļ, gan arī ūdenim beržoties gar Zemes virsmas cieto apvalku un sasmalcinot kalnu iežus, kas pretojas paisuma kustībai. No šā siltuma pārvēršas atpakaļ kinētiskā enerģijā vienīgi tā izzūdoši niecīgā da]a, kas veicina ūdens virsmu izgarošanu. Bet ari šis izzūdoši mazais kinētiskās enerģijas daudzums, ko sistēma «Zeme—Mēness» atdod vienai vai otrai Zemes virsmas daļai, vispirms paliek uz Zemes virsmas un pakļaujas tur valdošajiem apstākļiem, kas visai enerģijai, kura darbojas uz Zemes, gatavo vienu un to pašu beigu likteni — galu galā pārvēršanos siltumā un izstarošanu pasaules telpā.

Tātad, ciktāl paisuma berze neapšaubāmi bremzē Zemes griešanos, tiktāl šajā berzē patērētā kinētiskā enerģija absolūti iet zudumā dinamiskajai sistēmai «Zeme—Mēness». Tātad tā nevar no jauna parādīties šās sistēmas iekšienē kā dinamiskā potenciālā enerģija. Citiem vārdiem, no kinētiskās enerģijas, kas Mēness pievilkšanas rezultātā ir patērēta Zemes griešanās bremzēšanai, var atkal pilnīgi parādīties kā dinamiska potenciāla enerģija, t. i., var kompensēties, attiecīgi palielinoties Mēness attālumam no Zemes, tikai tā daļa, kas iedarbojas uz zemeslodes cieto masu. Bet tā daļa, kas iedarbojas uz Zemes šķidrajām masām, šādu efektu var dot vienīgi, ciktāl tā šīs masas neiekustina virzienā, kas ir pretējs Zemes griešanās virzienam, jo šī kustība visa pārvēršas siltumā un izstarota galu galā sistēmai zūd.

Tas, kas teikts par paisuma berzi uz Zemes virsmas, attiecas arī uz dažkārt hipotētiski pieņemto iedomātā šķidrā kodola paisuma berzi.

Raksturīgs visā šajā lietā ir tas, ka Tomsons un Teits nepamana, ka paisuma berzes teorijas pamatošanai viņi izvirza teoriju, kas izriet no klusējot pieņemtā priekšnosacījuma, ka Zeme ir pilnīgi ciets ķermenis un līdz ar to izslēdz katru paisuma un tātad arī paisuma berzes iespēju.

SILTUMS^90

Kā mēs redzējām, ir divas formas, kurās izzūd mehāniskā kustība, dzīvais spēks. Pirmā — tā ir šās kustības pārvēršanās mehāniskā potenciālā enerģijā, piemēram, paceļot kādu kravu. Šī forma atšķiras ne vien ar to īpatnību, ka tā var pārvērsties atpakaļ mehāniskā kustībā — un proti, mehāniskā kustībā, kurai ir tāds pats dzīvais spēks kā sākotnējai kustībai, — bet arī ar to, ka tā ir spējīga tikai uz šo vienu formas pārmaiņu. Mehāniskā potenciālā enerģija nekad nespēj radīt siltumu vai elektrību, iekām tā nav pārgājusi īstā mehāniskā kustībā. Lietojot Klauziusa terminu, tas ir «apgriežams process».

Otrā mehāniskās kustības izzušanas forma sastopama pie berzes un trieciena, kas viens no otra atšķiras tikai pakāpes ziņā. Berzi var aplūkot kā rindu mazu triecienu, kas norit cits pēc cita un cits blakus citam; triecienu var aplūkot kā vienā vietā un vienā momentā koncentrētu berzi. Berze ir hronisks trieciens, trieciens — mirkli ilgstoša berze. Mehāniskā kustība, kas te izzūd, izzūd kā tāda. Vispirms tā pati no sevis nav atjaunojama. Process tiešā veidā nav apgriežams. Mehāniskā kustība ir pārvērtusies kvalitatīvi atšķirīgās kustības formās: siltumā, elektrībā — molekulārās kustības formās.

Tādējādi berze un trieciens no masu kustības, no mehānikas priekšmeta, noved pie molekulārās kustības, pie fizikas priekšmeta.

Kad mēs fiziku nosaucām par molekulārās kustības mehāniku *, tad pie tam mēs neaizmirsām, ka šī izteiksme nebūt neaptver visu tagadējās fizikas lauku. Gluži otrādi. Ētera svārstības, kas pastarpina gaismas un izstarošanas siltuma parādības, protams, nav molekulāras kustības

Sk. šā izdevuma 66., 70. Ipp. Red.

vārda tagadējā nozīmē. Bet to darbība uz Zemes vispirms skar molekulas: gaismas laušanu, gaismas polarizāciju utt. nosaka attiecīgo ķermeņu molekulārā uzbūve. Gluži tāpat gandrīz visi ievērojamākie pētnieki arī elektrību tagad aplūko kā ētera daļiņu kustību, un pat par siltumu Klauziuss saka, ka

«sveramo atomu» (labāk, protams, būtu teikt: molekulu) «kustībā ... var piedalīties arī ķermenī esošais ēters» («Siltuma mehāniskā teorija», I sēj., 22. lpp.).

Tomēr, kad runājam par elektriskām un siltuma parādībām, mums atkal vispirms jāaplūko molekulārās kustības; tas arī citādi nevar būt, kamēr mēs tik maz zinām par ēteru. Bet, tiklīdz mēs būsim tik tālu, ka varēsim izveidot etera mehāniku, tajā, protams, ieies ari daudz kas tāds, kas tagad aiz nepieciešamibas tiek pieskaitīts fizikai.

Par tādiem fizikāliem procesiem, kuros molekulu struktūra mainās vai tiek pat pavisam iznīcināta, runāsim vēlāk. Tie izveido pāreju no fizikas uz ķīmiju.

Tikai molekulu kustībā kustības formas maiņa iegūst pilnīgu brīvību. Kamēr pie mehānikas robežām masu kustība var pieņemt tikai nedaudzas citas formas — siltumu vai elektrību, — šeit mūsu priekšā ir pavisam cita rosīgas formu maiņas aina: siltums termoelementā pāriet elektrībā, zināmā izstarošanas pakāpē kļūst identisks ar gaismu un savukārt rada atkal mehānisko kustību; elektrība un magnētisms, kas ir tāds pats dvīņupāris kā siltums un gaisma, ne vien pāriet viens otrā, bet pāriet arī siltumā un gaismā un tāpat arī mehāniskā kustībā. Un tas notiek saskaņā ar tik noteiktām mēra attiecībām, ka mēs katras šās kustības formas doto daudzumu varam izteikt jebkurā citā formā — kilogrammetros, siltuma vienībās, voltos^31 — un tāpat katru mēru varam pārvērst jebkurā citā mērā.

Praktiskais atklājums, ka mehānisko kustību var pārvērst siltumā, ir tik vecs, ka no tā varētu sākt cilvēces vēstures gadu skaitīšanu. Lai arī kādi sasniegumi bijuši pirms šā atklājuma — darba rīku izgudrošana un dzīvnieku pieradināšana, — taču tikai tad, kad cilvēki bija iemācījušies iegūt uguni ar berzi, viņi pirmoreiz piespieda kalpot sev neorganisku dabas spēku. Cik dziļu iespaidu uz cilvēci atstājis šis milzīgais, pēc savas nozīmes gandrīz neizmērojamais atklājums, to rāda vēl tagadējā tautas māņticība. Akmens naža — šā pirmā darba rīka izgudrošanu godināja vēl ilgi pēc tam, kad jau lietoja bronzu un dzelzi: visas reliģiskās upurēšanas veica ar akmens nažiem. Pēc ebreju leģendas, Jozuus pavēlējis tuksnesī dzimušos vīriešus apgraizīt ar akmens nažiem^92; ķelti un ģermāņi, upurējot cilvēkus, lietoja tikai akmens nažus. Bet viss tas ir sen aizmirsts. Citādi ir ar uguni, ko iegūst ar berzes palīdzību. Ilgi pēc tam, kad cilvēki bija iepazinušies ar citiem uguns iegūšanas paņēmieniem, ikviena svētā uguns gandrīz visām tautām bija jāiegūst ar berzi. Vēl arī tagad lielākajā daļā Eiropas zemju pastāv tautas ticējums, ka brīnumdarītāja uguns (piemēram, mums, vāciešiem, burvju uguns pret dzīvnieku sērgām) jāiegūst vienīgi ar berzi. Tā arī vēl mūsu laikā pateicīgā atcere par pirmo lielo cilvēka uzvaru pār dabu pusneapzināti joprojām dzīvo tautas māņticībā, pasaules izglītotāko tautu pagāniski mitoloģisko atmiņu atliekās.

Tomēr procesam, kāds norit, iegūstot uguni ar berzi, ir vēl vienpusīgs raksturs. Šeit mehāniskā kustība pārvēršas siltumā. Lai šo procesu noslēgtu, tas ir jāapgriež — siltums jāpārvērš mehāniskā kustībā. Tikai tad procesa dialektika iegūst pilnīgu apmierinājumu un process tiek izsmelts riņķojumā — vismaz no sākuma. Bet vēsturei ir pašai sava gaita, un, lai cik dialektiska šī gaita galu galā būtu, tomēr dialektikai nereti diezgan ilgi jāgaida vēsture. Droši vien pagāja daudzi gadu tūkstoši no laika, kad atklāja uguns iegūšanu ar berzi, līdz tam laikam, kad Alek-sandrijas Hērons (ap 120. g. p. m. ē.) izgudroja mašīnu, kuru grieza no tās izplūstošais ūdens tvaiks. Un atkal pagāja gandrīz divi tūkstoši gadu, iekām uzbūvēja pirmo tvaika mašīnu, pirmo ierīci siltuma pārvēršanai patiesi derīgā mehāniskā kustībā.

Tvaika mašīna bija pirmais patiesi internacionālais izgudrojums, un šis fakts savukārt liecina par milzīgu vēsturisku progresu. Tvaika mašīnu izgudroja francūzis Pa-pēns, bet Vācijā. Vācietis Leibnics, kā allaž kaisīdams ap sevi ģeniālas idejas un neparūpēdamies, vai nopelnus šo ideju atklāšanā piedēvēs viņam vai citam, — Leibnics, kā mēs to tagad zinām no Papēna sarakstīšanās (ko izdevis Gerlands)93, ir devis Papēnam pamatideju: cilindra un virzuļa lietošanu. Drīz pēc tam angļi Severi un Ņūkomens izgudroja līdzīgas mašīnas; beidzot viņu tautietis Vats,

Ierīkojot atsevišķu kondensatoru, piešķīra tvaika mašīnai principā tās tagadējo izskatu. Izgudrojumu riņķojums šajā novadā bija noslēdzies: siltuma pārvēršana mehāniskā kustībā bija realizēta. Viss tālākais bija tikai detaļu uzlabošana.

Tādējādi prakse savā veidā atrisināja jautājumu par attiecībām starp mehānisko kustību un siltumu: vispirms tā mehānisko kustību pārvērta siltumā, bet pēc tam siltumu mehāniskajā kustībā. Bet kā bija ar teoriju?

Diezgan bēdīgi. Kaut gan tieši XVII un XVIII gadsimtā neskaitāmi ceļojumu apraksti mudžēja no stāstiem par mežonīgām tautām, kas nepazīst citu uguns iegūšanas paņēmienu kā tikai berzi, taču fiziķi par to gandrīz nemaz neinteresējās; tikpat vienaldzīgi viņi visu XVIII gadsimtu un XIX gadsimta pirmajos gadu desmitos izturējās pret tvaika mašīnu. Pa lielākai daļai viņi aprobežojās ar faktu vienkāršu reģistrāciju.

Beidzot, divdesmitajos gados, Sadī Kārno ķērās pie šā jautājuma un izstrādāja to ļoti meistarīgi, tā ka viņa labākie aprēķini, kuriem Klapeirons vēlāk piešķīra ģeometrisku formu, saglabājuši savu nozīmi Klauziusa un Klerka Maksvela darbos līdz pat šai dienai. Viņš gandrīz sasniedza lietas būtību; pilnīgi tikt galā ar jautājumu viņam neļāva nevis faktu materiāla trūkums, bet vienīgi tikai iepriekš pieņemtā aplamā teorija, turklāt tāda aplama teorija, kuru fiziķiem bija uzspiedusi nevis kāda ļaunprātīga filozofija, bet kuru viņi paši bija izgudrojuši ar savu na-turālislisko domāšanas veidu, kas it kā tik ļoti pārspēja meta fiziski filozofējošo domāšanas veidu.

XVII gadsimtā siltumu — vismaz Anglijā — uzskatīja par ķermeņu īpašību,

«sevišķa veida kustību *, kuras daba vēl nekad nav apmierinoši izskaidrota».

Tā to nosauc T. Tomsons divus gadus pirms mehāniskās siltuma teorijas atklāšanas («Apcerējums par siltuma un elektrības zinātnēm», 2. izd. Londona, 1840)94. Bet XVIII gadsimtā arvien vairāk sāka valdīt uzskats, ka siltums, tāpat kā gaisma, elektrība un magnētisms, ir sevišķa viela un ka visas šīs īpatnējās vielas no parastās matērijas atšķiras ar to, ka tām nav svara, ka tās ir nesveramas.

ELEKTRĪBA^33

Tāpat kā siltums, tikai citā veidā, ari elektrība savā ziņā ir visur esoša. Zemes virsū nenotiek gandrīz neviena pārmaiņa, ko nepavadītu kaut kādas elektriskas parādības. Izgarojot ūdenim, degot liesmai, saskaroties diviem dažādiem vai dažādi sasildītiem metāliem, saskaroties dzelzij ar vara vitriola šķīdinājumu utt., reizē ar fizikālajām un ķīmiskajām parādībām, kas vairāk duras acīs, tajā pašā laikā notiek arī elektriski procesi. Jo rūpīgāk mēs pētījam visdažādākos dabas procesus, jo biežāk uzduramies uz elektrības pēdām. Tomēr, neraugoties uz šo elektrības visuresamību, neraugoties uz faktu, ka pēdējā pusgadsimtā elektrību arvien vairāk un vairāk piespiež kalpot cilvēkam rūpniecībā, tā ir taisni tā kustības forma, par kuras būtību vēl valda vislielākā neskaidrība. Galvanisko strāvu atklāja apmēram 25 gadus vēlāk nekā skābekli, un mācībā par elektrību šim atklājumam ir vismaz tikpat liela nozīme kā skābekja atklāšanai ķīmijā. Un tomēr cik milzīga atšķirība vēl mūsu dienās novērojama starp abiem šiem novadiem! Ķīmijā, it sevišķi pateicoties Daltona atklātajiem atomsvariem, ir kārtība, vienreiz sasniegto rezultātu relatīva stabilitāte un sistemātiska, gandrīz plānveidīga virzīšanās uz vēl neiekarotajiem novadiem, ko var salīdzināt ar pareizu kaut kāda cietokšņa ielenkšanu. Turpretī mācībā par elektrību mūsu priekšā ir haotiska kaudze vecu eksperimentu, uz kuriem nevar paļauties, kuri nav ne galīgi pierādīti, ne galīgi atspēkoti, kaut kāda nedroša mīņāšanās tumsā, savā starpā nesaistīti pētījumi un eksperimenti, ko veic daudzi atsevišķi zinātnieki, kas nepazīstamajam novadam uzbrūk izklaidus, līdzīgi nomadu jātnieku baram. Un patiesi, Daltona atklājumam līdzīgs atklājums, kas visai zinātnei dod viduspunktu un pētīšanai drošu pamatu, elektrības novadā vēl ir tikai veicams. Sis sajukuma stāvoklis tagadējā mācībā par elektrību, kurš pagaidām padara neiespējamu kādas aptverošas teorijas nodibināšanu, galvenokārt arī noteic to, ka šajā novadā valda vienpusīga empīrija, tā empīrija, kura pati, cik vien iespējams, aizliedz sev domāšanu, kura tieši tāpēc ne vien doma kļūdaini, bet, kā izrādās, nav arī spējīga nedz pareizi sekot faktiem, nedz kaut vai tikai pareizi tos aprakstīt un kura tādējādi pārvēršas par patiesas einpīrijas pretstatu.

Ja dabas pētnieku kungiem, kas vingrinās mēlnesībā par nejēdzīgajām vācu natūrfilozofijas aprioristiskajām spekulācijām, vispār jāieteic lasīt ne tikai tie empīriskās skolas fiziķu teorētiskie darbi, kas radušies vienlaikus ar minēto natūrfilozofu darbiem, bet pat vēl vēlākie, tad jo sevišķi tas attiecināms uz mācību par elektrību. Ņemsim 1840. gadā izdoto Tomasa Toinsona darbu «Apcerējums par siltuma un elektrības zinātnēm». Vecais Tomsons savā laikā taču bija autoritāte; turklāt viņa rīcībā bija jau joti ievērojama daļa Faradeja darbu, kurš līdz pat šim laikam ir visizcilākais pētnieks elektrības novadā. Un tomēr Tom-sona gramatā ir vismaz tikpat bezjēdzīgas lietas kā laika ziņā daudz agrākās Hēgeļa «Dabas filozofijas» attiecīgajā nodaļā. Tā, piemēram, elektriskās dzirksteles aprakstu varētu tieši dabūt, pārtulkojot attiecīgo vietu no Hēgeļa darba. Viņi abi uzskaita visas tās dīvainās lietas, kuras saskatīja elektriskajā dzirkstelē, kamēr vēl nepazina tās īsto dabu un tās formu daudzveidību, un par kurām tagad ir pierādīts, ka tās pa lielākai daļai ir atsevišķi gadījumi vai pat maldīšanās. Bet tas vēl nav viss, Tomsons 416. lappusē ar vislielāko nopietnību atstāsta Desēna pasaciņas, ka, barometram ceļoties un termometram krītoties, stikls, sveķi, zīds utt., ja tos iegremdē dzīvsudrabā, uzlādējoties ar negatīvo elektrību, bet, barometram krītoties un temperatūrai ceļoties, — ar pozitīvo elektrību; ka vasarā zelts un daži citi metāli, ja tos sasilda, kļūstot elektriski pozitīvi, ja atdzesē — elektriski negatīvi, bet ziemā — otrādi; ka augstā atmosfēras spiedienā un zieme|u vēja tie stipri elektrizējoties: pozitīvi — temperatūrai ceļoties, negatīvi — tai krītoties, utt. Tā Tomsons izklāsta faktu materiālu. Bet, kas attiecas uz aprioristisko spekulāciju, tad Tomsons pacienā mūs ar šādu elektriskās dzirksteles teoriju, kuras autors nav neviens cits kā pats Faradejs:

«Dzirkstele ir daudzu dielektrisku daļiņu polarizētā induktīvā stāvokļa izlādēšanās jeb novājināšanās, kas notiek kādu nedaudzu šo daļiņu, kuras ieņem ļoti mazu un ierobežotu telpu, īpatnējās darbības rezultātā. Faradejs pieņem, ka tās nedaudzās daļiņas, kurās notiek izlādēšanās, ne vien atraujas cita no citas, bet uz laiku pieņem arī kādu īpašu, ļoti aktīvu (highly exalted) stāvokli, t. i., ka visi ap tām esošie spēki cits pēc cita koncentrējas tajās un tāpēc šīs daļiņas nonāk attiecīgā stāvokļa intensitātē, kas varbūt ir vienlīdzīga ķīmiski savienojošos atomu intensitātei; ka pēc tam tās izlādē šos spēkus — tāpat kā šie atomi izlādē savus spēkus — mums līdz šim nezināmā veidā un tas ir visa gals (and so the end of the whole). Beigu efekts ir taisni tāds pats kā tad, ja daļiņas, kas izlādējas, vietā mums būtu kāda metāliska daļiņa, un nav neiespējams, ka darbības principi abos gadījumos kādreiz izrādīsies identiski.»97 — «So Faradeja izskaidrojumu,» piebilst Tomsons, «es šeit izteicu viņa paša vārdiem, jo es to ne visai saprotu.»

To pašu, bez šaubām, var teikt arī citi, gluži tāpat, kā kad viņi lasa Hēgeļa darbā, ka elektriskajā dzirkstelē «sasprindzinātā ķermeņa sevišķā materialitāte vēl neietilpst procesā, bet ir tajā noteikta tikai elementāri un kā dvēseles izpaudums» un ka elektrība ir «paša ķermeņa trakošana», viņa «dusmīgā patība», kas «parādās katrā ķermenī, kad tas tiek uzbudināts» («Dabas filozofija», § 324, Papildinājums)98. Un tomēr Hēgeļa un Faradeja pamatdoma ir viena un tā pati. Viņi abi nostājas pret uzskatu, ka elektrība esot nevis matērijas stāvoklis, bet kāda īpaša, atsevišķa matērija. Un, tā kā dzirkstelē elektrība, šķiet, parādās kā kaut kas patstāvīgs, brīvs, no katra sveša materiāla substrāta nošķirts un tomēr jutekliski uztverams, tad toreizējā zinātnes stāvoklī viņiem nenovēršami bija jānonāk pie domas, ka dzirkstele ir īslaicīga izpausmes forma kādam «spēkam», kas uz mirkli atbrīvojas no jebkādas matērijas. Mums šī mīkla, protams, ir atminēta, kopš mēs zinām, ka, dzirkstelei izlādējoties, starp metāliskiem elektrodiem patiesi pārlec-«metāliskas daļiņas» un ka tātad «sasprindzinātā ķermeņa sevišķā materialitāte» patiešām «ietilpst procesā».

Kā zināms, elektrību un magnētismu sākumā, tāpat kā siltumu un gaismu, uzlūkoja par īpašām nesveramām ma-tērijām. Jautājumā par elektrību drīz vien, kā zināms, nonāca pie priekšstata par divām pretējām matērijām, diviem «šķidrumiem» — pozitīvo un negatīvo, kas normālā stāvoklī viens otru neitralizē, kamēr tos vienu no otra nav nošķīris tā sauktais «elektriskais nošķiršanas spēks». Pēdējā gadījumā var vienu no diviem ķermeņiem uzlādēt ar pozitīvo elektrību, otru — ar negatīvo. Ja abus šos ķermeņus savieno ar trešo — vadītāju ķermeni, tad notiek spriegumu izlīdzināšanās, kas atkarībā no apstākļiem norit pēkšņi vai aņī ilgstošas strāvas veidā. Pēkšņas izlīdzināšanās parādība šķita ļoti vienkārša un saprotama, toties strāvas izskaidrošana radīja grūtības. Pretstatā visvienkāršākajai hipotēzei, ka strāvā ikreiz plūst vai nu tikai pozitīvā, vai arī tikai negatīvā elektrība vien, Fehners un — vairāk attīstītā veidā — Vēbers izvirzīja uzskatu, ka noslēgtā ķēdē pa kanāliem, kas novietoti starp sveramām ķermeņu molekulām, vienmēr viena otrai līdzās kustas divas vienādas, pretējos virzienos plūstošas pozitīvās un negatīvās elektrības strāvas. Sīki matemātiski izstrādādams šo teoriju, Vēbers beigās nonāk pie tā, ka zināmu funkciju — kādu, tas šeit nav svarīgi — reizina ar lielumu-^-,

kur šis apzīmē «elektrības vienības attiecību pret miligramu»[34] (Vīdemanis. «Mācība par galvanismu etc.», 2. izd., III gr., 569. lpp.). Bet attiecība pret svara mēru, protams, var būt tikai svara attiecība. Tādējādi vienpusīgā empīrija, aizraudamās ar matemātiskiem aprēķiniem, tik loti atradinājusies no domāšanas, ka nesveramā elektrība tai te kļūst jau sverama un tās svars tiek uzņemts pat matemātiskos aprēķinos.

Vēbera atvasinātajām formulām bija nozīme tikai zināmās robežās; un Helmholcs vēl pirms nedaudziem gadiem, pamatodamies uz šīm formulām, ar aprēķinu palīdzību nonāca pie rezultātiem, kas ir pretrunā ar enerģijas nezūdamības likumu. Vēbera hipotēzei par divkāršo, pretējos virzienos plūstošo strāvu K. Neimanis 1871. gadā nostatīja pretim citu hipotēzi, proti, ka strāvā kustas tikai viena

elektrība, piemēram, pozitīvā, bet otra — negatīvā cieši saistīta ar ķermeņa masu. Sakarā ar to mēs Vīdemaņa rakstos sastopam šādu piezīmi:

«So hipotēzi varētu savienot ar Vēbera hipotēzi, ja Vēbera pieņemtajai pretējos virzienos plūstošo elektrisko masu ±-ļ-e divkāršajai strāvai pievienotu vēl kādu neitrālās elektrības strāvu *, kas ārēji neparādās un kas velk sev līdzi elektriskās masas ±-|-e pozitīvās strā

vas virzienā» (III, 577. lpp.).

Sis apgalvojums atkal ir raksturīgs vienpusīgajai einpī-rijai. Lai elektrība vispār varētu plūst, to sadala pozitīvā un negatīvā. Bet visi mēģinājumi izskaidrot strāvu ar šīm divām matērijām atduras pret grūtībām. Tas vienādi attiecas tiklab uz hipotēzi, ka strāvā katrreiz ir tikai viena no šīm matērijām, kā arī uz hipotēzi, ka abas matērijas vienlaikus plūst pretējos virzienos, un, beidzot, tāpat arī uz to trešo hipotēzi, pēc kuras viena matērija plūst, bet otra paliek mierā. Ja mēs paliksim pie šās pēdējās hipotēzes, tad kā gan mēs sev izskaidrosim to neizskaidrojamo priekšstatu, ka negatīvā elektrība, kas elektriskā mašīnā un Leidcncs trauka ir pietiekami kustīga, strāvā ir tik cieši saistīta ar ķermeņa masu? Ļoti vienkārši. Līdz ar pozitīvo strāvu +e, kas plūst pa stiepli uz labo pusi, un negatīvo strāvu —e, kas plūst uz kreiso pusi, mēs pieņemam vēl

trešo neitrālās elektrības

e strāvu, kas plūst uz labo

pusi. Tādējādi mēs vispirms pieņemam, ka abas elektrības vispār var plūst tikai tad, ja tās viena no otras ir atdalītas; un, lai izskaidrotu parādības, kas novērojamas, nošķirtajām elektrībām plūstot, mēs pieņemam, ka tās var plūst arī tad, ja tās nav viena no otras nošķirtas. Vispirms mēs izvirzām kādu pieņēmumu, lai izskaidrotu doto parādību, un, sastopoties ar pirmajām grūtībām, mēs izvirzām citu pieņēmumu, kas pirmo tieši atcej. Kādai gan jābūt tai filozofijai, par kuru šiem kungiem būtu kaut mazākā tiesība sūdzēties?

Bet blakus šim uzskatam par elektrību kā īpaša veida matēriju drīz vien parādījās arī cits viedoklis, pēc kura tā ir vienkāršs ķermeņu stāvoklis, «spēks» vai, kā mēs to tagad teiktu, īpaša kustības forma. Iepriekš mēs redzējām, ka Hēgelis un vēlāk Faradejs arī atzina šādu viedokli. Pēc tam kad siltuma mehāniskā ekvivalenta atklāšana bija galīgi likvidējusi priekšstatu par kaut kādu īpašu «siltum-radi» un pierādījusi, ka siltums ir zināma molekulāra kustība, nākamais solis bija jaunās metodes lietošana arī elektrības pētīšanā un mēģinājums noteikt tās mehānisko ekvivalentu. Tas izdevās pilnīgi. It sevišķi Džoula, Favra un Raula eksperimenti ne vien konstatēja galvaniskās strāvas tā saukta «elektrodzinējspēka» mehānisko un termisko ekvivalentu, bet arī pierādīja, ka tas ir pilnīgi ekvivalents enerģijai, ko ķīmiskie procesi atbrīvo galvaniskā elementā vai patērē elektrolītiskā vannā. Tāpēc arvien vairāk sabruka hipotēze, ka elektrība ir kaut kāds īpašs materiāls šķidrums.

Bet siltuma un elektrības analoģija tomēr nebija pilnīga. Galvaniskā strāva arvien vēl ļoti svarīgos punktos atšķiras no siltuma vadāmības. Arvien vēl nevarēja norādīt, kas tad īsti kustas elektriski lādētos ķermeņos. Vienkāršu molekulāru svārstību pieļaušana kā siltuma gadījumā te izrādījās nepietiekama. Ievērojot elektrības kolosālo ātrumu, kas pārsniedz pat gaismas ātrumu", arvien vēl bija grūti atteikties no priekšstata, ka te starp ķermeņa molekulām kustas kaut kas vielisks. Šeit tad nu izvirzās Klerka Maksvela (1864), Hankela (1865), Reināra (1870) un Edlunda (1872) jaunākās teorijas saskaņā ar hipotēzi, ko jau 1846. gadā kā pirmais bija izteicis Faradejs, — ka elektrība ir kādas elastīgas vides kustība, pie kam šī elastīga vide piepilda visu telpu un tātad caurstrāvo arī visus ķermeņus un tās diskrētās daļiņas atgrūžas pretēji proporcionāli attāluma kvadrātam, citiem vārdiem — ka elektrība ir ētera daļiņu kustība un ka šajā kustībā piedalās ķermeņu molekulas. Dažādas teorijas dažādi attēlo šās kustības raksturu; Maksvela, Hankela un Reināra teorijas, balstīdamās uz jaunākajiem pētījumiem par virpuļveida kustībām, saskata arī tajā — katra savā veidā — virpuļveida kustību. Un tā vecā Dekarta virpuļi atkal nāk godā arvien jaunos zinātnes novados. Šeit mēs neiedziļināsimies šo teoriju detaļu aplūkošanā. Tās stipri atšķiras cita no citas un droši vien piedzīvos vēl daudzus apvērsumus. Bet koncepcijā, kas atrodas visu to pamatā, ir novērojams noteikts progress: uzskats, ka elektrība ir visu sveramo matēriju caurstrāvojošā gaismas ētera daļiņu kustība, kas iedarbojas uz ķermeņu molekulām. Šis

priekšstats samierina savā starpā abas agrākās koncepcijas. Pēc šā priekšstata, elektriskās parādībās patiesi kustas kaut kas vielisks, no sveramās matērijas atšķirīgs. Bet šis vieliskais nav pati elektrība. Drīzāk otrādi — izrādās, ka elektrība patiesībā ir zināma kustības forma, kaut arī tā nav sveramās matērijas tiešas kustības forma. Ētera teorija norāda, no vienas puses, ceļu, kā pārvarēt rupjo sākotnējo priekšstatu par diviem pretējiem elektriskiem šķidrumiem; bet, no otras puses, tā dod cerību, ka varēs noskaidrot, kas īstenībā ir elektriskās kustības vieliskais substrāts, kas īstenībā ir tas, kas ar savu kustību rada elektriskas parādības.

Ētera teorija jau var atzīmēt vienu neapšaubāmu panākumu. Kā zināms, ir vismaz viens punkts, kurā elektrība tieši maina gaismas kustību: tā griež gaismas polarizācijas plakni. Klerks Maksvels, balstīdamies uz savu iepriekš minēto teoriju, aprēķinājis, ka kāda ķermeņa specifiskā dielektriskā konstante ir vienlīdzīga šā ķermeņa gaismas laušanas koeficienta kvadrātam. Bolcmanis izpētījis dažādus nevadītājus pēc to dielektriskās konstantes un atradis, ka sēram, kolofonijam un parafīnam šās konstantes kvadrātsakne ir vienlīdzīga gaismas laušanas koeficientam. Vislielākā pie tam novērotā novirze — sēram — bija tikai 4%- Та speciāli Alaksvela ētera teoriju apstiprināja eksperiments.

Bet vajadzēs vēl daudz laika un darba, kamēr no šīm savstarpēji pretrunīgajām hipotēzēm ar jauniem eksperimentiem izdosies izlobīt cietu kodolu. Bet līdz tam vai arī kamēr ētera teoriju nebūs izstūmusi kāda pavisam jauna teorija, mācība par elektrību atrodas tajā nepatīkamajā stāvoklī, ka tā ir spiesta lietot terminoloģiju, kuru tā pati atzīst par nepareizu. Visa tās terminoloģija vēl balstās uz priekšstata par diviem elektriskiem šķidrumiem. Tā bez jebkādas kautrēšanās vēl runā par «ķermeņos plūstošām elektriskām masām», par «elektrību sadalīšanos katrā molekulā» utt. Kā jau teikts, lielā mērā šis ļaunums nenovēršami izriet no zinātnes pašreizējā pārejas stāvokļa; bet šis pats ļaunums, vienpusīgajai empīrijai valdot tieši šajā zinātnes nozarē, no savas puses diezgan stipri veicina līdzšinējā idejiskā jucekļa saglabāšanos.

Pretstatu starp tā saukto statisko jeb berzes elektrību un dinamisko elektrību jeb galvan smu var uzskatīt par pastarpinātu kopš tā laika, kad ar elektriskās mašīnas pālī-dzību iemācījās iegūt ilgstošas strāvas un ari otrādi — ar galvaniskās strāvas palīdzību radīt tā saukto statisko elektrību, uzlādēt Leidenes traukus utt. Šeit mēs neaplūkosim statisko elektrību un gluži tāpat arī magnētismu, kuru tagad arī aplūko kā zināmu elektrības paveidu. Attiecīgo parādību teorētiskais izskaidrojums katrā ziņā būs jāmeklē galvaniskās strāvas teorijā, tāpēc mēs galvenokārt apstāsimies pie tās.

Ilgstošu strāvu var iegūt ar dažādiem paņēmieniem. Mehāniskā masu kustība rada tieši, ar berzi, vispirms tikai statisko elektrību; lai tādā veidā iegūtu ilgstošu strāvu, ir vajadzīgs milzīgs neproduktīvs enerģijas patēriņš; lai vismaz lielākā šās kustības da]a pārvērstos elektriskā kustībā, tai ir nepieciešama magnētisma starpniecība, kā tas ir pazīstamajās Gramma, Zīmensa u. c. magnētiski elektriskajās mašīnās. Siltums var tieši pārvērsties elektriskajā strāvā, kā tas ir, piemēram, divu dažādu metālu lo-dējuma vietā. Ķīmiskās darbības atbrīvotā enerģija, kas parastajos apstākļos parādās kā siltums, noteiktos apstākļos pārvēršas elektriskā kustībā. Un otrādi — ja ir attiecīgi apstākļi, elektriskā kustība pārvēršas jebkurā citā kustības formā: masu kustībā (niecīgos apmēros tieši — elek-trodinamiskās pievilkšanās un atgrūšanās procesā; lielos apmēros, atkal tāpat ar magnētisma starpniecību, elektromagnētiskos motoros), siltumā — noslēgtā strāvas ķēdē viscaur, ja vien nenotiek citas pārvērtības, ķīmiskā enerģijā — ķēdē ieslēgtās elektrolītiskās vannās un voltmetros, kur strāva sadala tādus savienojumus, kuriem citādā ceļā neko nevar padarīt.

Visās šajās pārvērtībās darbojas pamatlikums par kustības kvantitatīvo ekvivalenci visos kustības pārveidojumos. Vai ari, kā Vīdemanis izsakās, «saskaņā ar spēka nezūdamības likumu mehāniskam darbam, ko kaut kādā veidā izlieto strāvas iegūšanai, jābūt ekvivalentam ar to darbu, kas nepieciešams visu strāvas darbību radīšanai» [III gr., 472. lpp.]. Masu kustībai vai siltumam pārejot elektrībā [35], te nerodas nekādas grūtības: ir pierādīts, ka tā sauktais «elektrodzinējspeks» pirmajā gadījumā ir vienlīdzīgs darbam, kas patērēts minētajai kustībai, bet otrajā gadījuma tas «katrā termoķēdes lodējumā ir tieši proporcionāls tā absolūtajai temperatūrai» (Vīdemanis. 111 gr., 482. Ipp.), t. i., atkal tāpat ir proporcionāls absolūtās vienībās izmērītam siltuma daudzumam katrā lodējumā. Sis likums, kā tas ir pieradīts, attiecināms arī uz elektrību, ko iegūst no ķīmiskās enerģijas. Bet te lieta nav tik vienkārša — vismaz no pašreiz izplatītās teorijas viedokļa. Tāpēc šo gadījumu aplūkosim drusku tuvāk.

Favrs ir izdarījis vienu no skaistākajām mēģinājumu sērijām par tādām kustības Fortnu pārvērtībām, kādas var realizēt ar galvaniskās baterijas palīdzību (1857—1858) 10°. Vienā kalorimetrā viņš ielika Smī bateriju ar pieciem elementiem; otrā kalorimetrā viņš ielika mazu elektromagnētisku dzinējmašīnu, kuras galvenā ass un skriemelis palika ārpusē un kuru varēja visādi mehāniski izmantot. Katrreiz, iegūstot baterijā vienu gramu ūdeņraža resp. izšķīdinot 32,6 gramus cinka (izteicot to cinka agrākā ķīmiskā ekvivalenta gramos, kas vienlīdzīgs pusei no tagad pieņemtā atomsvara 65,2), radās šādi rezultāti:

A. Baterija kalorimetrā ir sevī noslēgta, dzinējmašīna izslēgta: iegūtas 18682 resp. 18674 siltuma vienības.

B. Baterija un mašīna saslēgtas ķēdē, bet mašīna bremzēta: siltums baterijā — 16 448, mašīnā — 2219, kopā 18 667 siltuma vienības.

C. Kā B, bet mašīna ir kustībā, tomēr neceļ kravu: siltums baterijā — 13 888, mašīnā — 4769, kopā — 18 657 siltuma vienības.

D. Kā C, bet mašīna ceļ kravu un pie tam veic mehānisku darbu, kas vienlīdzīgs 131,24 kilogrammetriem: siltums baterijā — 15 427, mašīnā — 2947, kopā 18 374 siltuma vienības; zaudējums salīdzinājumā ar iepriekš minēto iielumu — 18 682 vienībām ir 308 siltuma vienības. Bet paveiktais 131,24 kilogrammetru lielais mehāniskais darbs, reizināts ar 1000 (lai ķīmiskā rezultāta gramus pārvērstu kilogramos) un dalīts ar siltuma mehānisko ekvivalentu, kas ir vienlīdzīgs 423,5 kilogrammetriem^101, dod 309 siltuma vienības, t. i., taisni iepriekš minēto starpību kā veiktā mehāniskā darba siltuma ekvivalentu.

Tādējādi arī attiecībā uz elektrisko kustību ir pārliecinoši pierādīts — mēģinājumā nenovēršamo kļūdu robežās, — ka kustība visās savās pārvērtībās ir ekvivalenta.

Un gluži tāpat ir pierādīts, ka galvaniskās ķēdes «elektro-dzinējspēks» nav nekas cits kā par elektrību pārvērsta ķīmiskā enerģija un pati ķēde nav nekas cits kā ierīce, aparāts, kas atbrīvojošos ķīmisko enerģiju pārvērš par elektrību, tāpat kā tvaika mašīna tai piegādāto siltumu pārvērš par mehānisku kustību, pie kam abos gadījumos aparāts, kas izdara pārvēršanu, no sevis paša nepievieno nekādu papildu enerģiju.

Bet te tradicionālie uzskati saduras ar zināmām grūtībām. Sie uzskati piedēvē ķēdei, pamatojoties uz tajā esošajām kontakta attiecībām starp šķidrumiem un metāliem, kādu «elektrisku nošķiršanas spēku», kas proporcionāls elektrodzinējspēkam un kas tātad dotajai ķēdei reprezentē noteiktu enerģijas daudzumu. Kā gan šis enerģijas avots, kas saskaņā ar tradicionālajiem uzskatiem piemīt ķēdei kā tādai neatkarīgi no jebkādas ķīmiskas darbības, — kā gan šis elektriskais nošķiršanas spēks attiecas pret enerģiju, kura atbrīvojas ķīmiskā darbībā? Un, ja tas ir no ķīmiskās darbības neatkarīgs enerģijas avots, tad no kurienes rodas enerģija, kuru tas dod?

Sis jautājums vairāk vai mazāk neskaidrā formā ir strīda punkts starp Voltas nodibināto kontakta teoriju un drīz pēc tam radušos galvaniskās strāvas ķīmisko teoriju.

Kontakta teorija izskaidroja strāvu ar elektriskiem spriegumiem, kas rodas ķēdē, ja kontaktā nonāk metāli ar vienu vai vairākiem šķidrumiem vai arī šķidrumi savā starpā, un ar spriegumu izlīdzināšanos resp. ar tādējādi nošķirto pretējo elektrību spriegumu izlīdzināšanos slēgtā ķēdē. Ķīmiskās pārmaiņas, kas rodas šajā procesā, tīrā kontakta teorija uzlūkoja par kaut ko pilnīgi sekundāru. Pretēji tam Riters jau 1805. gadā apgalvoja, ka strāva varot rasties tikai tad, ja tās ierosinātāji ķīmiski viens uz otru iedarbojas jau pirms ķēdes noslēgšanas. Vīdemanis (I gr., 784. lpp.) visumā šo veco ķīmijas teoriju rezumē tādējādi, ka saskaņā ar to tā sauktā kontakta elektrība

«var parādīties tikai tad, ja vienlaikus ar to notiek arī saskarošos ķermeņu patiesa ķīmiska savstarpēja iedarbība vai ari zināma, kaut ari ar ķīmiskiem procesiem tikai netieši saistīta ķīmiskā līdzsvara izjaukšana, zināma «tendence uz ķīmisku darbību»».

Mēs redzam, ka jautājumu par galvaniskās strāvas enerģijas avotu abas puses izvirza gluži netieši, kas tajos laikos diezin vai citādi ari varēja būt. Volta un tā pēcteči uzskatīja par pilnīgi dabisku, ka nevienādu ķermeņu

vienkārša saskare var radīt ilgstošu strāvu, tātad veikt noteiktu darbu bez atlīdzināšanas. Riters un tā piekritēji tikpat maz izprata jautājumu, kā ķīmiskā darbība var radīt ķēdē strāvu un tās darbu. Bet ķīmiskajā teorijā šo punktu jau sen noskaidrojuši Džoula, Favra, Raula un citu darbi, turpretī kontakta teorija arvien vēl atrodas agrākajā stāvoklī. Ciktāl tā ir saglabājusies, tiktāl tā būtībā arvien vēl nav atteikusies no sava izejas punkta. Tādējādi tagadējā mācībā par elektrību arvien vēl pastāv sen pārspēta laikmeta priekšstati, kad vajadzēja apmierināties ar to, ka jebkurai darbībai uzrādīja pirmo pagadījušos šķietamo cēloni, kas izvirzījās virspusē, kaut arī pie tam iznāca, ka kustība rodas no nekā, t. i., joprojām pastāv priekšstati, kas ir tiešā pretrunā ar enerģijas nezūdamības likumu. Stāvoklis nebūt neuzlabojas ar to, ka šiem priekšstatiem atņem to peļamākās puses, ka tos novājina, atšķaida, kastrē, uzspodrina, — juceklim tāpēc jākļūst tikai vēl sliktākam.

Kā redzējām, pat vecā ķīmiskā strāvas teorija atzīst ķēdē kontaktu par pilnīgi nepieciešamu strāvas radīšanai; tā apgalvo tikai, ka šis kontakts bez vienlaicīgas ķīmiskās darbības nekad nespēj radīt ilgstošu strāvu. Arī mūsu laikā pats par sevi saprotams paliek tas, ka ķēdes kontaktu ierīces veido tieši to aparātu, ar kura palīdzību atbrīvojamā ķīmiskā enerģija pārvēršas elektrībā, un ka no šīm kontaktu ierīcēm lielā mērā atkarīgs tas, vai ķīmiskā enerģija patiesi pāries elektriskā kustībā un kāds tās daudzums pāries.

Vīdemanis kā vienpusīgs empīriķis no vecās kontakta teorijas cenšas glābt visu, kas vien iespējams. Pasekosim viņam šajā ceļā.

«Kaut arī ķīmiski indiferentu ķermeņu, piemēram, metālu kontakta darbība,» saka Vīdemanis (I gr„ 799. Ipp.), «.nav nepieciešama *, kā to agrāk domāja, galvaniskā staba teorijai* un nav pierādīta ar to, ka Oms no tās atvasinājis savu likumu — kuru var atvasināt arī bez šā pieņēmuma — un ka Fehners, kas eksperimentāli apstiprinājis šo likumu, arī aizstāvēja kontakta teoriju, tomēr nevar noliegt, vismaz pēc tagadējiem eksperimentiem, elektrības ierosināšanu ar metālu * kontakta palīdzību, kaut arī pie tam iegūtie rezultāti kvantitatīvā ziņā arvien būtu nenovēršami nedroši, jo saskarošos ķermeņu virsmas nav iespējams saglabāt absolūti tīras.»

Mēs redzam, ka kontakta teorija kļuvusi ļoti pieticīga.

Tā atzīst, ka tā nemaz nav nepieciešama strāvas izskaidrošanai, un tāpat arī atzīst, ka nedz Oms to pierādījis teorētiski, nedz Fehners eksperimentāli. Tā pat atzīst, ka tā sauktie galvenie eksperimenti, uz kuriem vienīgi tā var vēl balstīties, kvantitatīvā ziņā vienmēr var dot tikai nedrošus rezultātus, un beigu beigās prasa no mums tikai vienu — lai atzīstam, ka vispār, pateicoties kontaktam — un kaut arī tikai metālu kontaktam! — rodas elektrības kustība.

Ja kontakta teorija aprobežotos ar to vien, tad pret šo teoriju nevarētu iebilst ne vārda. Tiešām, katrā ziņā jāatzīst, ka, diviem metāliem saskaroties, rodas elektriskas parādības, ar kuru palīdzību var likt sarauties preparētai vardes kājiņai, uzlādēt elektroskopu un izraisīt arī citas kustības. Vispirms tikai jāatrisina jautājums — no kurienes rodas visam tam vajadzīgā enerģija?

Lai uz šo jautājumu atbildētu, mums ir, pēc Vīdemaņa (1 gr„ 14. Ipp.),

«jāķeras pie apmēram šādiem * apsvērumiem: ja dažādu metālu plāksnītes A un В tuvina vienu otrai līdz niecīgam attālumam, tad tās viena otru sāk pievilkt kohēzijas spēku rezultātā. Saskardamās tās zaudē kustības dzīvo spēku, ko tām devusi šī pievilkšanās. (Pieņemot, ka metālu molekulas nepārtraukti svārstās, šeit varētu * to svārstībās ari notikt pārmaiņas, kas butu saistītas ar dzīvā spēka zaudēšanu, ja, dažādiem metāliem saskaroties, cita citai pieskaras molekulas, kas svārstās nevienlaicīgi.) Liela daļa * patērētā dzīvā spēka pārvēršas siltumā. Bet neliela ta daļa * tiek izlietota, lai citādi sadalītu vēl nenošķirtās elektrības. Kā jau minējām, satuvinātie ķermeņi uzlādējas ar vienlīdzīgu pozitīvās un negatīvās elektrības daudzumu varbūt * tāpēc, ka abu elektrību pievilkšanās nav vienāda.»

Kontakta teorijas pieticība kļūst arvien lielāka. Vispirms ta atzīst, ka milzīgajam elektriskajam nošķiršanas spēkam, kam vēlāk jāveic tik kolosāls darbs, pašam par sevi nav nekādas savas enerģijas un ka tas nevar darboties, iekām tam nav piegādāta enerģija no ārienes. Bet vēlāk tam norāda kādu pavisam niecīgu enerģijas avotu — kohēzijas dzīvo spēku, kas darbojas tikai loti niecīgos, gandrīz neizmērījamos attālumos un kas liek ķermeņiem noiet tikpat mazu, tikko izmērījamu ceju. Bet tas nav svarīgi: šis spēks neapšaubāmi pastāv un kontaktā tikpat neapšaubāmi pazūd. Tomēr mūsu mērķim arī šis minimālais avots dod vēl pārāk daudz enerģijas: liela enerģijas daja pārvēršas siltumā, un tikai neliela da|a izraisa elektrisko nošķiršanas spēku. Kaut arī dabā, kā zināms, ir ne mazums piemēru, kur Joti niecīgi impulsi rada viskolosālākās darbības, taču acīmredzot arī pats Vīdemanis jūt, ka viņa enerģijas avots, kas tikko pa pilītei sūcas, šeit ir pavisam nepietiekams, tāpēc viņš mēģina atrast otru iespējamu enerģijas avotu hipotētiskajā abu metālu molekulāro svārstību interferencē to saskaršanās virsmās. Bet, nemaz jau nerunājot par pārējām te sastopamajām grūtībām, Grovs un Gasio ir pierādījuši, ka elektrības ierosināšanai nebūt nav nepieciešams reāls kontakts, kā par to mums stāsta pats Vīdemanis iepriekšējā lappusē. Vārdu sakot, enerģijas avots elektriskajam nošķiršanas spēkam izsīkst arvien vairāk un vairāk, jo ilgāk mes to aplūkojam.

Un tomēr mēs līdz šim gandrīz nemaz nezinām citu avotu elektrības ierosināšanai metālu kontaktā. Pēc Nau-maņa («Vispārīgā un fizikālā ķīmija». Heidelberga, 1877, 675. lpp.), «kontakta elektrodzinējspēki siltumu pārvērš elektrībā»; viņš uzskata «par dabisku pieņēmumu, ka šo spēku spēja radīt elektrisko kustību ir dibināta uz esošo siltuma daudzumu jeb, citiem vārdiem sakot, ir temperatūras funkcija», kas it kā esot pierādīts arī eksperimentāli ar Lerū darbiem. Arī šeit mums ir pilnīga nenoteiktība. Voltas metālu rindas likums mums aizliedz atvedināt jautājumu uz ķīmiskiem procesiem, kas niecīgos apmēros nepārtraukti norisinās saskaršanās virsmās, kuras arvien ir pārklātas ar plānu, mūsu līdzekļiem gandrīz nenovēršamu gaisa un netīra ūdens slāni, t. i., šis likums mums aizliedz elektrības izraisīšanu izskaidrot ar neredzama aktīva elektrolīta esamību starp saskares virsmām. Elektrolītam noslēgtā ķēdē vajadzētu radīt ilgstošu strāvu, bet vienkārša metālu kontakta elektrība pazūd, tiklīdz ķēde ir noslēgta. Tieši šeit mēs nonākam pie paša svarīgākā punkta: vai tas «elektriskais nošķiršanas spēks», ko Vīdemanis pats vispirms ierobežoja ar metāliem un atzina par darba nespējīgu bez enerģijas pieplūduma no ārienes un kam vēlāk norādīja vienīgi gluži mikroskopisku enerģijas avotu, — vai šis «elektriskais nošķiršanas spēks» spēj izskaidrot ilgstošas strāvas rašanos ar ķīmiski indiferentu ķermeņu kontaktu — un, ja tas spēj to izskaidrot, tad kā?

Voltas rindā metāli ir sakārtoti tā, ka katrs no tiem ir elektriski negatīvs pret iepriekšējo un elektriski pozitīvs pret nākamo. Tāpēc, ja mēs šādā kārtībā novietosim rindu cits citam pieskarošos metālu gabalu — piemēram, cinku,

alvu, dzelzi, varu, platīnu, — tad abos galos varēsim uzturēt elektriskos spriegumus. Bet, ja mēs šo metālu rindu savienosim noslēgtā ķēdē tā, ka saskarsies ari cinks ar platīnu, tad spriegums tūliņ izlīdzināsies un izzudīs. «Tātad noslēgtā Voltas rindai piederošu ķermeņu riņķī nav iespējama ilgstošas elektriskās strāvas rašanās» [I gr., 45. Ipp.].

Vīdemanis šo tēzi pastiprina ar šādu teorētisku apsvērumu:

«Patiesi, ja riņķi raslos ilgstoša elektriskā strāva, tad metāliskajos vadītājos pašos tā radītu siltumu, kas izzustu, varbūt vienīgi atdziestot metālu saskares vietām. Katrā ziņā rastos nevienmērīgs siltuma sadalījums: un gluži tāpat strāva bez enerģijas pieplūduma no ārienes varētu nepārtraukti darbināt elektromagnētisko motoru un tādējādi veikt darbu, bet tas nav iespējams, jo nekustīgā metālu savienojumā — piemēram, tos salodējot, — ari kontakta vietās nevarētu vairs būt nekādu tādu pārmaiņu, kas šo darbu kompensētu» [I gr., 44,— 45. Ipp.].

Bet, neapmierinoties ar teorētisku un eksperimentālu pierādījumu, ka metālu kontakta elektrība pati par sevi nav spējīga radīt strāvu, Vīdemanis, kā redzēsim, jūtas spiests izvirzīt īpašu hipotēzi, lai šās kontakta elektrības iedarbību novērstu pat tur, kur tā gandrīz varētu parādīties strāvas veidā.

Tāpēc pameklēsim citu ce|u, kā nokļūt no kontakta elektrības līdz strāvai. Iedomāsimies līdz ar Vīdemani

«divus metālus — piemēram, cinka un vara stieņus, — kas vienā galā salodēti kopā; tālāk iedomāsimies, ka to brīvos galus savienojis trešais ķermenis, kas pret abiem metāliem nedarbojas kā elektrodzi-nējs, bet tikai vada uz to virsmām sakrājušās pretējās elektrības, tā ka tās šai ķermenī viena otru neitralizē. Tādā gadījumā elektriskais nošķiršanas spēks nepārtraukti atjaunotu spriegumu agrāko starpību un tā radītu ķēdē ilgstošu elektrisko strāvu, kura spētu veikt darbu bez jebkādas atlīdzināšanas, kas atkal nav iespējams. Tāpēc nevar būt neviena tāda ķermeņa, kas tikai vadītu elektrību, bet neiedarbotos kā elektrodzinējs uz citiem ķermeņiem» [1 gr., 45. Ipp.].

Tā mēs atrodamies vecajā vietā: nespēja radīt kustību atkal mums aizsprosto ceļu. Nekad mēs neradīsim strāvu ar ķīmiski indiferentu ķermeņu kontakta palīdzību, t. i., ar īstās kontakta elektrības palīdzību. Tad nu griezīsimies vēlreiz atpakaļ un mēģināsim iet trešo Vīdemaņa norādīto ceļu.

«Iegremdēsim beidzot cinka plāksnīti un vara plāksnīti šķidrumā, kas satur tā saukto bināro savienojumu un kas tātad var sadalīties divās ķīmiski dažādās sastāvdaļās, kuras viena otru pilnīgi piesā-

tina, — piemēram, atšķaidītā sālsskābē (H+CI) u. tml. Tādā gadījumā saskaņā ar 27. § cinks uzlādējas ar negatīvo, bet varš ar pozitīvo elektrību. Metālus savienojot, šīs elektrības izlīdzinās kontakta vietā, caur kuru tātad * plūst pozitīvās elektrības strāva * no vara uz cinku. Bet, tā kā elektriskais nošķiršanas spēks, kas parādās šo divu metālu kontaktā, arī pārnes * pozitīvo elektrību tanī pašā virzienā *, tad elektrisko nošķiršanas spēku darbības viena otru neiznīcina, kā tas notiek noslēgtā ķēdē, kas veidota tikai no metāliem. Tādējādi* šeit rodas ilgstoša pozitīvās elektrības strāva *, kas noslēgtā ķēdē plūst no vara caur tā kontakta vietu ar cinku uz cinku, bet no cinka cauri šķidrumam uz varu. Drīzumā (34. un turpm. §) mēs atgriezīsimies pie jautājuma, kādā apmērā šās strāvas veidošanā patiesi* piedalās ķēdē esošie atsevišķie elektriskie nošķiršanas spēki. — Vadītāju kombināciju, kas dod šādu galvanisko strāvu, mēs saucam par galvanisko elementu jeb galvanisko ķēdi» (1 gr., 45. lpp.).

Tādējādi brīnums būtu izdarīts. Pateicoties vienīgi tikai kontakta elektriskajam nošķiršanas spēkam, kas, pēc paša Vīdemaņa domām, nav spējīgs darboties bez enerģijas pieplūduma no ārienes, šeit ir radusies ilgstoša strāva. Un, ja tās izskaidrošanai mums nebūtu nekas cits kā tikai iepriekš minētais citāts no Vīdemaņa, tad tas patiesi arī paliktu īsts brīnums. Ko mēs tur uzzinām par mūs interesējošo procesu?

1. Ja cinks un varš iegremdēti kādā šķidrumā, kas satur tā saukto bināro savienojumu, tad saskaņā ar 27. § cinks uzlādējas ar negatīvo, bet varš ar pozitīvo elektrību. — Bet visā 27. § nav ne vārda par kādu bināru savienojumu. Tur aprakstīts tikai vienkāršs Voltas elements, kas sastāv no vienas cinka un vienas vara plāksnītes, starp kurām novietots kādā skābā šķidrumā samērcēts vadmalas gabaliņš, un aplūkoti — nekādus ķīmiskos procesus pat nepieminot — tā iegūtie abu metālu elektrostatiskie lādiņi. Tādējādi tā saukto bināro savienojumu šeit ievazā kā kontrabandu pa pakaļdurvīm.

2. Pilnīgi noslēpumaina te paliek šā binārā savienojuma nozīme. Apstāklis, ka tas «var sadalīties divās ķīmiski dažādās sastāvdaļās, kuras viena otru pilnīgi piesātina» (viena otru pilnīgi piesātina, pēc tam kad tās sadalījušās?!), varētu iemācīt mums kaut ko jaunu tikai tad, ja tas patiesi sadalītos. Bet par to nav teikts ne vārda, un tāpēc pagaidām mēs esam spiesti atzīt, ka tas nesadalās kā, piemēram, gadījumā ar parafīnu.

3. Pēc tam kad cinks tādējādi šķidrumā uzlādējies ar negatīvo, bet varš ar pozitīvo elektrību, mēs tos (ārpus šķidruma) saliekam tā, ka tie saskaras. Tūlīt «šīs elektrības izlīdzinās kontakta vietā, caur kuru tātad plūst pozitīvās elektrības strāva no vara uz cinku». Atkal mēs tā ir neuzzinām, kāpēc tikai «pozitīvās» elektrības strāva plūst vienā virzienā un kāpēc pretējā virzienā neplūst arī «negatīvās» elektrības strāva. A\ēs vispār neuzzinām, kas notiek ar negatīvo elektrību, kura līdz šim taču bija tikpat nepieciešama kā pozitīvā: elektriskā nošķiršanas spēka darbība taču tieši bija tāda, ka tās brīvi tika nostatītas viena pretim otrai. Tagad negatīvo elektrību pēkšņi atstumj, savā ziņā noslēpj un izliekas, ka pastāvētu tikai pozitīvā elektrība. Bet tad 51. lappusē mēs lasām atkal kaut ko pilnīgi pretēju, jo šeit tiek runāts, ka «elektrības savienojas* strāvā» un tātad tajā plūst kā negatīvā, tā arī pozitīvā elektrībai Kas palīdzēs mums izkjūt no šā jucekļa?

4. «Bet, tā kā * elektriskais nošķiršanas spēks, kas parādās šo divu metālu kontaktā, ari pārnes * pozitīvo elektrību tanī paša virzienā *, tad elektrisko nošķiršanas spēku darbības viena otru neiznīcina, kā tas notiek noslēgtā ķēdē, kas veidota tikai no metāliem. Tādējādi * šeit rodas ilgstoša strāva» utt.

Tas ir mazliet par stipru teikts. Jo, kā redzēsim, dažas lappuses tālāk (52. lpp.) Vīdemanis mums pierāda, ka,

«rodoties ilgstošai strāvai... elektriskajam nošķiršanas spēkam metālu kontakta vietā ... jābūt nedarbigam *»,

ka ne tikai ir strāva, pat tad, ja šis nošķiršanas spēks darbojas strāvai pretējā virzienā, nevis pārnes pozitīvo elektrību tajā pašā virzienā, bet ka šo spēku arī šajā gadījumā nekompensē ķēdes nošķiršanas spēka noteikta dala un tas tātad ir nedarbīgs. Kā gan 45. lappusē Vīdemanis elektrisko nošķiršanas spēku var uzskatīt par nepieciešamu strāvas rašanās faktoru, ja 52. lappusē viņš noliedz tā darbību, kamēr pastāv strāva, turklāt vēl ar speciāli šim nolūkam izvirzītas hipotēzes palīdzību?

5. «Tādējādi šeit rodas ilgstoša pozitīvās elektrības strāva, kas noslēgtā ķēdē plūst no vara caur vietu, kur tam ir kontakts ar cinku, uz cinku, bet no cinka cauri šķidrumam uz varu.»

Bet šāda ilgstoša elektriskā strāva «radītu siltumu pašos vadītājos», un ar to «varētu iedarbināt elektromagnētisko motoru un tā veikt darbu», tomēr bez enerģijas pieplūduma tas nav iespējams. Bet, tā kā Vīdemanis līdz šim ne vārda nav bildis par to, vai tāds enerģijas piep.lū-durns ir un no kurienes tas nāk, tad ilgstoša strāva, tapat kā agrāk, paliek kaut kas neiespējams, gluži tāpat kā abos iepriekš iztirzātajos gadījumos.

Neviens to neizjūt stiprāk par Vīdemani pašu. Tāpēc viņš ar gudru ziņu steidzas apiet šā strāvas rašanās apbrīnojamā izskaidrojuma daudzos kutelīgos punktus, toties apbalvodams lasītāju vairākās lappusēs ar dažāda veida elementāriem stāstiņiem par šās arvien vēl noslēpumainās strāvas termisko, ķīmisko, magnētisko un fizioloģisko darbību, pie kam izņēmuma veidā viņš pat iekrīt gluži populārā tonī. Pēc tam viņš pēkšņi turpina (49. Ipp.):

«Tagad mums jāizpētī, kā savu darbību parāda eleklriskie nošķiršanas spēki divu metālu un viena šķidruma, piemēram, cinka, vara un sālsskābes noslēgtā ķēdē.

№s zinām*, ka šķidrumā esošā binārā savienojuma (IICI) sastāvdaļas, kad tam-plūst cauri strāva, sadalās tādējādi, ka viena no tām (II) atbrīvojas * uz vara, bet ekvivalents daudzums otras (Cl) brīvojas* uz cinka, pie kam* pēdējā savienojas ar ekvivalentu cinka daudzumu un rodas ŽnCl.»

Mēs zinām! Ja mēs to arī zinām, tad nekādā gadījumā ne jau no Vīdemaņa, kas, kā redzējām, līdz šim nav bildis ne vārda par šo procesu. Un tālāk, ja mēs kaut ko arī zinām par šo procesu, tad tieši to, ka tas nevar noritēt tā, kā to apraksta Vīdemanis.

Gāzveidīgam ūdeņradim un gāzveidīgam hloram savienojoties vienā HC1 molekulā, atbrīvojas enerģijas daudzums, kas vienlīdzīgs 22 000 siltuma vienībām (Jūliuss Totnscns)102. Tāpēc, lai hloru atkal atbrīvotu no tā savienojuma ar ūdeņradi, katrai HC1 molekulai no ārienes jāpiegādā tāds pats enerģijas daudzums. No kurienes tad ķēde ņem šo enerģiju? Vīdemaņa iztirzājums mums par to neko nesaka. Tāpēc papūlēsimies tikt galā paši.

Kad hlors savienojas ar cinku par cinka hlorīdu, tad izdalās daudz vairāk enerģijas, nekā tās vajadzīgs hlora atdalīšanai no ūdeņraža. (Zn, Ch) attīsta 97 210 siltuma vienību, bet 2(H, Č1) attīsta 44 000 siltuma vienību (Jūliuss Tomsens). Tas tad arī mums izskaidro ķēdē notiekošo procesu. Tātad process nenoris tā, kā stāsta Vīdemanis, it kā ūdeņradis vienkārši atbrīvojoties uz vara, bet hlors uz cinka, «pie kam» cinks vēlāk it kā nejauši savienojoties ar hloru. Gluži otrādi: cinka un hlora savienošanās ir visa procesa svarīgākais pamatnoteikums, un, kamēr Šī savienošanās nav notikusi, tikmēr mēs velti gaidīsim ūdeņraža parādīšanos uz vara.

Enerģijas pārpalikums, kas atbrīvojas, rodoties vienai ZnCh molekulai, virs enerģijas, kāda nepieciešama divu H atomu izdalīšanai no divām HC1 molekulām, ķēdē pārvēršas elektriskā kustībā un dod visu «elektrodzinējspēku», kas parādās strāvā. Tātad nav tā, ka kāds noslēpumains «elektrisks nošķiršanas spēks» atrautu ūdeņradi no hlora bez kāda līdz šim atrasta enerģijas avota palīdzības, bet gan ķēdē notiekošais kopējais ķīmiskais process apgādā visus ķēdes «elektriskos nošķiršanas spēkus» un «elcktro-dzinējspēkus» ar to eksistencei nepieciešamo enerģiju.

Tātad pagaidām mums jākonstatē, ka arī Vīdemaņa otrais strāvas izskaidrojums tikpat maz palīdz mums tikt no vietas kā pirmais. Bet tagad palūkosimies tālāk tekstā:

«Šis process pierāda, ka binārā savienojuma loma starp metāliem neaprobežojas vienīgi ar visas tā masas vienkāršu pārpalikušo pievilkšanos attiecībā pret vienu vai otru elektrību, kā tas novērojams pie metāliem, bet ka šeit tam pievienojas arī šā savienojuma sastāvdaļu sevišķā darbiba. Tā kā C1 izdalās tur, kur šķidrumā ieplūst pozitīvās elektrības strāva, bet H tur, kur parādās negatīvā elektrība, tad mēs pieņemam *, ka ikviens hlora ekvivalents savienojumā HC1 lādēts ar noteiktu negatīvās elektrības daudzumu un tāpēc to pievelk ieplūstošā pozitīvā elektrība. Tā ir savienojuma elektriski negatīvā sastāvdaļa. Gluži tāpat ūdeņraža ekvivalentam jābūt lādētam ar pozitīvo elektrību, kas tātad ir savienojuma elektriski pozitīvā sastāvdaļa. Šie lādiņi varētu * rasties H un C1 savienošanās rezultātā gluži tāpat kā cinka un vara kontaktā. Tā kā savienojumam HC1 pašam par sevi nav elektriskā lādiņa, tad saskaņā ar to mums jāpieņem *, ka šai savienojumā tā pozitīvās un negatīvās sastāvdaļas atomi satur vienlīdzīgus pozitīvās un negatīvās elektrības daudzumus.

Ja tagad atšķaidītā sālsskābē iegremdēsim cinka plāksnīti un vara plāksnīti, tad mēs varam pieņemt*, ka cinks spēcīgāk pievelk tās elektriski negatīvo sastāvdaļu (Cl) nekā tās elektriski pozitīvo sastāvdaļu (H). Tāpēc sālsskābes molekulām, kas pieskaras cinkam, vajadzētu * sakārtoties tā, lai savas elektriski negatīvās sastāvdaļas pievērstu cinkam, bet savas elektriski pozitīvās — varam. Tā kā šādā kārtībā novietotās sastāvdaļas ar savu elektrisko pievilkšanos iedarbojas uz tām sekojošajām HC1 molekulām, tad visai molekulu rindai starp cinka plāksnīti un vara plāksnīti būs tāds sakārtojums, kāds parādīts zīmējumā (sk. nāk. Ipp.j.

Ja otrais metāls uz pozitīvo ūdeņradi iedarbotos tā. kā cinks iedarbojas uz negatīvo hloru, tad tas vēl vairāk veicinātu šādu novietošanos.

Ja tas iedarbotos pretējā virzienā, tikai vājāk, tad vismaz šās novietošanās virziens paliktu nemainīts.

Cinkam piegulošā elektriski negatīvā hlora negatīvās elektrības inducējošās darbības rezultātā elektrība cinkā sadalītos^36 tādējādi, ka tās cinka plāksnītes vietas, kas atrodas hloram tuvākā sālsskābes atoma 103 tiešā tuvumā, uzlādētos ar pozitīvo elektrību, bet tālāk novietotās uzlādētos ar negatīvo elektrību. Gluži tāpat arī varā — ta-•jās da|ās, kas ir vistuvāk piegulošā sālsskābes atoma elektriski pozitīvajai sastāvdaļai (H), uzkrātos negatīvā elektrība, bet pozitīvā tiktu atgrūsta tālākās dalās.

Pēc tam savienotos [36] pozitīvā elektrība cinkā ar tuvākā hlora atoma negatīvo elektrību, bet hlora atoms pats savienotos [36] ar cinku [izveidodams neelektrizēto cinka hlorīdu (ZnCl)] [37]. Elektriski pozitīvais H atoms, kas agrāk bija savienojumā ar minēto hlora atomu, savienotos [36] ar tam pievērsto otra HC1 atoma C1 atomu, vienlaikus savienojoties arī šajos atomos esošajām elektrībām. Gluži tāpat arī otra HC1 atoma H savienotos [36] ar trešā atoma C1 utt., līdz beidzot uz vara atbrīvotos [36] H atoms, kura pozitīvā elektrība savienotos ar vara negatīvo inducēto elektrību, tā ka tas izgaistu neitrālā neelektrizētā stāvoklī.» Sis process «atkārtotos tikmēr, kamēr uz metāla plāksnītēm sakrājušos elektrību atgrūšanās darbība uz tām pievērsto sālsskābes sastāvdaļu elektrībām tieši nelīdzsvarotu ķīmisko pievilkšanos starp sālsskābes sastāvdaļām un metāliem. Bet, ja metāla plāksnītes vienu ar otru savienos kāds vadītājs, tad metāla plāksnīšu brīvās elektrības savienosies savā starpā un iepriekš minētie procesi var sākties no jauna. Tādējādi^36 būtu radusies pastāvīga elektrības plūsma. — Skaidrs, ka pie tam pastāvīgi tiek zaudēts dzīvais spēks, jo binārā savienojuma sastāvdaļas virzās uz metāliem zināmā ātrumā un pēc tam nonāk miera stāvoklī, vai nu izveidodamas kādu ķīmisku savienojumu (ZnCl), vai arī izgaisdamas brīvā veidā (II).» (Piezīme: «Tā kā dzīvā spēka ieguvums, sastāvdaļām C1 un H atdaloties... kompensējas ar dzīvā spēka zaudējumu, tām savienojoties ar tuvāko atomu sastāvdaļām, tad šā procesa ietekmi var neievērot.») «Sis dzīvā spēka zaudējums ir ekvivalents tam siltuma daudzumam, kāds atbrīvojas acīm redzami notiekošajā ķimiskajā procesā, t. i., pēc būtības cinka ekvivalentam izšķīstot atšķaidītā skābē. Sim lielumam jābūt vienlīdzīgam ar elektrības sadalīšanā patērēto darbu. Tāpēc, ja šīs elektrības savienojas strāvā, tad tikmēr, kamēr izšķīst cinka ekvivalents un no šķidruma izdalās ūdeņraža ekvivalents, visā ķēdē jāparādās darbam (vai nu siltuma veidā, vai ari uz āru vērstas darbības veidā), kas arī

ir ekvivalents tam siltuma daudzumam, kurš atbilst iepriekš minētajam ķīmiskajam procesam» [1 gr., 49,—51. Ipp.].

«Pieņemsim — varētu — mums jāpieņem — mēs varam pieņemt — novietotos — uzlādētos» — utt., utt. Mūsu priekšā ir nepārtraukti minējumi un vēlējuma izteiksmes, no kuram noteikti var izmakšķerēt tikai tris faktiskas īstenības izteiksmes: pirmkārt, ka cinka un hlora savienošanos tagad atzīst par ūdeņraža izdalīšanās priekšnoteikumu; otrkārt, kā mēs tagad pašās beigās un, tā sakot, garāmejot dabūjam zināt, ka enerģija, kas šajā procesā atbrīvojas, ir avots — un turklāt vienīgais avots — visai enerģijai, kāda vajadzīga strāvas radīšanai, un, treškārt, ka šis strāvas rašanās izskaidrojums ir tikpat asā pretrunā ar iepriekš pieminētajiem diviem citiem tās izskaidrojumiem, cik asā pretrunā ir šie divi pēdējie viens ar otru.

Tālāk Vīdemaņa darbā teikts:

«Tātad ilgstošas strāvas radīšanā darbojas vienīgi līkai* tas elektriskais nošķiršanas spēks, kas rodas no ta, ka metāliskie elektrodi nevienādi pievelk un polarizē binārā savienojuma atomus ķēdes ierosinošajā šķidrumā: turpretim elektriskajam nošķiršanas spēkam metālu kontakta vietā, kurā tagad vairs nevar notikt nekādas mehāniskas pārmaiņas, jābūt nedarbigam *. Iepriekš minētā visa noslēgtās ķēdes elektriskā nošķiršanas spēka (un elektrodzinējspēka) pilnīgā proporcionalitāte minētajam ķīmisko procesu siltuma ekvivalentam pierāda, ka kontakta nošķiršanas spēku, ja tas, teiksim, darbojas virzienā, kas ir pretējs * metālu elektrodzinējierosinašanai, ko rada šķidrums (kā, piemēram, gadījumā, ja alvu un svinu iegremdē ciānkālija šķīdinā-jumā), nekompensē nošķiršanas spēka zināmā da|a metālu un šķidruma saskares vietās. Tāpēc tas jāneitralizē citādi. Visvienkāršāk tas varētu notikt, pieņemot, ka ierosinoša šķidruma kontaktā ar metāliem elektrodzinējspēks rodas divējādā veidā: pirmkārt, visa šķidruma masa * nevienādās pievilkšanās dēļ attiecībā pret vienu vai otru elektrību; otrkārt, metālu nevienādās pievilkšanās dēļ attiecībā pret šķidruma sastāvdaļām, kas uzlādētas ar pretējām elektrībām ... Pirmās — ņevienādās masu pievilkšanās rezultātā attiecībā pret vienu vai otru elektrību šķidrumiem vajadzētu reaģēt saskaņā ar Voltas metālu rindas likumu, un noslēgtā ķēdē iestātos pilnīga, līdz nullei novesta elektrisko nošķiršanas spēku (un elektrodzinējspēku) neitralizācija; turpretī otrā — ķīmiskā* darbība... viena pati* dotu visu strāvas radīšanai nepieciešamo elektrisko nošķiršanas spēku un tam atbilstošo elektrodzinējspēku» (1 gr., 52. un 53. Ipp.).

Līdz ar to strāvas rašanās izskaidrojumā būtu laimīgi likvidēta kontakta teorijas pēdējā atlieka un vienlaikus arī 45. lappusē Vīdemaņa dotā pirmā strāvas izskaidrojuma pēdējā atlieka. Beidzot bez ierunām tiek atzīts, ka galvaniskā ķēde vienkārši ir aparāts atbrīvojošās ķīmiskās

* Kursīvs Engelsa. Red.

9 — F. Engetss

enerģijas pārvēršanai elektriskā kustībā, tā sauktajā elektriskajā nošķiršanas spēkā un elektrodzinējspēkā, gluži tāpat ka tvaika mašīna ir aparāts siltuma enerģijas pārvēršanai mehāniskā kustībā. Kā vienā, tā otrā gadījumā aparāts dod tikai nosacījumus enerģijas atbrīvošanai un tālākām pārvērtībām, bet pats no sevis nedod nekādu enerģiju. Pēc tam kad mēs to esam konstatējuši, mums tagad tikai sīkāk jāaplūko Vīdemaņa strāvas izskaidrojuma trešais variants: kā te ir attēlotas enerģijas pārvērtībās noslēgtā ķēdē?

Skaidrs — viņš saka — ka ķēdē «pastāvīgi tiek zaudēts dzīvais spēks, jo binārā savienojuma sastāvdaļas virzās uz metāliem zināmā ātrumā un pēc tam nonāk miera stāvoklī, vai nu izveidodamas kādu ķīmisku savienojumu (ZnCl), vai arī izgaisdamas brīvā veidā (H). Šis dzīvā spēka zaudējums ir ekvivalents tam siltuma daudzumam, kāds atbrīvojas acīm redzami noliekošajā ķīmiskajā procesā, t. i., pēc bUtibas cinka ekvivalentam izšķīstot atšķaiditā skābē.»

Pirmkārt, ja process notiek tirā veidā, tad, cinkam izšķīstot, ķēdē nekāds siltums neatbrīvojas, jo enerģija, kas atbrīvojas, pārvēršas tieši elektrībā un tikai no tās, pateicoties visas slēgtās ķēdes pretestībai, pārvēršas tālāk siltumā.

Otrkārt, dzīvais spēks ir puse no masas reizinājuma ar ātruma kvadrātu. Tāpēc minētajai tēzei vajadzētu būt šādai: enerģija, kas atbrīvojas, cinka ekvivalentam izšķīstot atšķaidītā sālsskābē, un kas ir vienlīdzīga tādam un tādam kaloriju daudzumam, reizē ar to ir arī vienlīdzīga pusei no jonu masas reizinājuma ar tā ātruma kvadrātu, kādā tie virzās uz metāliem. Sī tēze, šādā veidā formulēta, ir acīm redzami aplama: dzīvais spēks, kas parādās jonu kustībā, nepavisam nav vienlīdzīgs enerģijai, kas atbrīvojas ķīmiskā procesa rezultātā.[38] Bet, ja tas būtu tai

vienlīdzīgs, tad nekāda strāva nebūtu iespējama, jo pārējā noslēgtās ķēdes daļā strāvai nepaliktu nekādas enerģijas. Tāpēc Vīdemanis izsaka vēl arī tādu piezīmi, ka joni nonākot miera stāvoklī, «vai nu izveidodami kādu ķīmisku savienojumu, vai ari izgaisdami brīvā veidā». Bet, ja dzīvā spēka zaudējumā jāietilpina arī tās enerģijas pārvērtības, kādas notiek abos šajos procesos, tad iznāk, ka mēs esam galīgi sapinušies: jo, taisni pateicoties šiem diviem procesiem, kopā ņemtiem, ir radusies visa atbrīvotā enerģija, tā ka šeit absolūti nevar runāt par dzīvā spēka zaudējumu, bet varbūt vienīgi par tā ieguvumu.

Tātad ir skaidrs, ka Vīdemanis, izteikdams šo tēzi, nav saistījis ar to neko noteiktu un ka «dzīvā spēka zaudējums» ir vienīgi sava veida deus ex machina [39], kam jāpadara viņam iespējams liktenīgais lēciens no vecās kontakta teorijas uz ķīmisko teoriju strāvas izskaidrošanā. Patiesi, tagad dzīvā spēka zaudējums savu darbu ir veicis un tiek atlaists; no šā brīža par strāvas rašanās vienīgo enerģijas avotu neapstrīdami atzīst ķīmisko procesu ķēdē, un mūsu autors tagad ir norūpējies tikai par to, lai kādā pieklājīgā veidā tiktu va|ā no elektrības ierosināšanas pēdējām atliekām ķīmiski indiferentu ķermeņu kontakta gadījumā, t. i., no nošķiršanas spēka, kas darbojas abu metālu kontakta vietā.

Lasot iepriekš citēto Vīdemaņa doto strāvas rašanās izskaidrojumu, šķiet, ka priekšā ir tās apoloģētikas paraugs, ar kādu ticīgie un pusticīgie teologi pirms gadiem četrdesmit uzstājās pret filoloģiski vēsturisko bībeles kritiku, ko bija uzsākuši Strauss, Vilke, Bruno Bauers un citi. Abos gadījumos tiek lietota vienāda metode. Un tas ir nenovēršami, jo abos gadījumos uzdevums ir viens — glābt vecu tradīciju no zinātniskās domāšanas trieciena. Tīrā empīrija, kas domāšanu atļaujas labākajā gadījumā varbūt vienīgi matemātisku aprēķinu formā, iedomājas, ka tā operējot tikai ar neapstrīdamiem faktiem. Bet patiesībā tā operē galvenokārt ar tradicionāliem priekšstatiem, pa lielākai daļai novecojušiem savu priekšgājēju domāšanas produktiem, tādiem kā, piemēram, pozitīvā un negatīvā

elektrība, elektriskais nošķiršanas spēks, kontakta teorija. Tie dod tai pamatu bezgalīgiem matemātiskiem aprēķiniem, kuros aiz matemātisko formulu noteiktības viegli piemirstas priekšnoteikumu hipotētiskā daba. Cik skeptiski tāda empīrija izturas pret sava laika zinātniskās domas rezultātiem, tikpat akli tā uzticas savu priekšgājēju domāšanas rezultātiem. Pat eksperimentāli konstatētus faktus tā pamazām nešķirami saista ar attiecīgiem šo faktu tradicionāliem iztulkojumiem; pat vienkāršākās elektriskās parādības aplūkojumā tā ievieš falsifikāciju, piemēram, ar kontrabandas ceļā ievazāto teoriju par divām elektrībām. Sī empīrija vairs nav spējīga pareizi attēlot faktus, jo to attēlojumā tai iezogas šo faktu tradicionālais iztulkojums. Vārdu sakot, šeit, mācībā par elektrību, mums ir tikpat attīstīta tradīcija kā teoloģija. Bet, tā kā abos šajos novados jaunākā pētījuma rezultāti, līdz šim nezināmu vai apstrīdētu faktu konstatēšana un no tā nenovēršami izrietošie teorētiskie secinājumi veco tradīciju nežēlīgi sit, tad šās tradīcijas aizstāvji nokļūst ļoti grūtā stāvoklī. Viņiem jā-mekle glābiņš visvisādos izdomājumos, nožēlojamās izrunās, nesamierināmu pretrunu notušēšanā, un līdz ar to viņi beigu beigās iekļūst tādā pretrunu labirintā, no kura viņiem nav nekādas izejas. Lūk, šī ticība vecajai elektrības teorijai tad nu sapin Vīdemani bezizejas pretrunās pašu ar sevi, kad viņš bezcerīgi mēģina veco strāvas izskaidrojumu, kas izriet no «kontakta spēka», racionālistiski samierināt ar jauno teoriju, kura pamatojas uz ķīmiskās enerģijas atbrīvošanos.

Mums varbūt iebildīs, ka augstāk dotā Vīdemaņa strāvas izskaidrojuma kritika pamatojas uz piesiešanos vārdiem un ka Vīdemanis, ja arī sākumā izsakās mazliet pavirši un neprecīzi, galu galā tomēr dod pareizu, ar enerģijas nezūdamības principu saskanīgu izskaidrojumu, ka tātad viss viņam beidzas labi. Kā atbildi mēs minēsim šeit citu piemēru, to, kā viņš iztirzā procesu ķēdē: cinks — atšķaidīta sērskābe — varš.

«Ja abas plāksnītes savieno ar stiepli, tad rodas galvaniskā strāva... Elektrolītiskā procesa rezultātā* no atšķaidītas sērskābes ūdens * uz vara izdalās viens ūdeņraža ekvivalents, kas izgaist bur-bulīšu veidā. Uz cinka izveidojas viens skābekļa ekvivalents, kas cinku oksidē par cinka oksīdu, kurš apkārtējā skābē izšķīst par cinka sērskābo oksīdu» (I gr., 593. lpp.).

Lai no ūdens izdalītu gāzveidīgu ūdeņradi un gāzvei-dīgu skābekli, katrai ūdens molekulai nepieciešama enerģija, kas vienlīdzīga 68 924 siltuma vienībām. No kurienes iepriekš minētajā ķēdē rodas šī enerģija? «Elektrolītiskā procesa rezultātā.» Bet kur elektrolītiskais process to dabū? Uz to mēs nesaņemam nekādu atbildi.

Tomēr tālāk Vīdemanis mums stāsta — un ne vienu reizi vien, bet vismaz divas reizes (1 gr., 472. un 614. lpp.), — ka vispār «saskaņā ar jaunākajiem mēģinājumiem [elektrolīzē] sadalās nevis pats ūdens», bet šajā gadījumā — sērskābe H_2S0_4, kas sadalās, no vienas puses, par IT_2, bet, no otras, — par SO3 + O, pie kam H_2 un О zināmos apstākļos var izgai.st gāzu veidā. Bet tas pilnīgi maina visa procesa dabu. H_2 vietā sērskābē H_2SŪ4 tieši stājas divvērtīgais cinks, izveidodams sērskābo cinku ZnS0_4. Vienā pusē paliek H_2, bet otrā S0_3 + 0. Abas gāzes izgaist tādā proporcijā, kādā tās izveido ūdeni; S0_3 ar šķīduma ūdeni H_20 atkal savienojas par H2SO4, t. i., par sērskābi. Bet, izveidojoties ZnS0_4, attīstās enerģijas daudzums, kas ir pietiekams ne vien sērskābes ūdeņraža iz-stumšanai un atbrīvošanai, bet dod arī vēl ievērojamu pārpalikumu, kurš mūsu gadījumā tiek patērēts strāvas radīšanai. Tādējādi cinks negaida, kamēr elektrolītiskais process nogādās tā rīcībā brīvo skābekli, lai tad ar to vispirms oksidētos un pēc tam izšķīstu skābē. Otrādi: tas tieši iestājas procesā, kurš vispār notiek tikai šās cinka iestāšanās rezultātā.

Mēs šeit redzam, ka novecojušiem priekšstatiem par kontaktu palīgā nāk novecojuši ķīmijas priekšstati. Saskaņā ar jaunākajiem uzskatiem sālis ir skābe, kurā ūdeņradis aizstāts ar kādu metālu. Mūsu apskatāmais process šo uzskatu apstiprina: skābes ūdeņraža tiešā izstumšana ar cinku pilnīgi izskaidro šeit notiekošo enerģijas pārvēršanos. Agrākais uzskats, kuram piekrīt Vīdemanis, sāli uzskata par kāda metāla oksīda savienojumu ar kādu skābi un tāpēc runā nevis par sērskābo cinku, bet par sērskābo cinka oksīdu. Bet, lai mūsu ķēdē no cinka un sērskābes iegūtu sērskābo cinka oksīdu, nepieciešams, lai cinks vispirms oksidētos. Pietiekami ātrai cinka oksidācijai mums ir vajadzīgs brīvs skābeklis. Lai iegūtu brīvu skābekli, mums jāpieņem — tā kā uz vara parādās ūdeņradis, — ka ūdens sadalās savās sastāvdaļās. Odens sadalīšanai mums ir nepieciešams milzīgs daudzums enerģijas. No kurienes

gan tā rodas? Vienkārši «elektrolītiskā procesa rezultātā», bet tas pats savukārt nevar notikt, kamēr nav sācis rasties tā ķīmiskais beigu produkts — «sērskābais cinka oksīds». Bērns dzemdē savu māti.

Tādējādi arī šeit Vīdemanim viss process ir pilnīgi sagrozīts un nostādīts uz galvas, un tas ir tāpēc, ka Vīde-manis, nemaz nepadomādams, gāž vienā kaudzē divus pilnīgi pretējus procesus — aktīvo un pasīvo elektrolīzi, — aplūkodams tos vienkārši kā elektrolīzi.

Līdz šim mēs aplūkojām tikai to, kas notiek ķēdē, t. i., procesu, kurā ķīmiskas darbības rezultātā atbrīvojas enerģijas pārpalikums, kas ar ķēdes ierīču palīdzību pārvēršas elektrībā. Bet, kā zināms, šo procesu var apgriezt: ķēdē no ķīmiskās enerģijas iegūto ilgstošas strāvas elektrību savukārt var pārvērst atpakaj par ķīmisko enerģiju elektrolītiskā vannā, kas ieslēgta ķēdē. Abi procesi acīm redzami ir viens otram pretēji: ja pirmo aplūko kā ķīmiski elektrisku, tad otrais ir elektroķīmisks. Abi tie var norisināties vienā un tajā pašā ķēdē ar vienām un tām pašām vielām. Tā, piemēram, gāzes elementu baterija, kuras strāva rodas, ūdeņradim un skābeklim savienojoties par ūdeni, ķēdē ieslēgtā elektrolītiskā vannā var dot ūdeņradi un skābekli tādā proporcijā, kādā tie rada ūdeni. Parastā koncepcija abus šos pretējos procesus apskata zem viena kopēja nosaukuma — elektrolīze un nenorobežo aktīvo elektrolīzi no pasīvās, ierosinošo šķidrumu no pasīvā elektrolīta. Tā, piemēram, Vīdemanis 143 lappusēs apskata elektrolīzi vispār, pēc tam noslēgumā piemetinādams dažas piezīmes par «elektrolīzi ķēdē», kur īstenās ķēdēs notiekošie procesi turklāt aizņem tikai mazāko daļu no šā nodalījuma septiņpadsmit lappusītēm. Tāpat arī pēc tam sekojošā «elektrolīzes teorijā» šis pretstats starp ķēdi un elektrolītisko vannu netiek pat minēts; bet tas, kurš nākamajā nodajā — «Elektrolīzes ietekme uz vadītāju pretestību un uz elektrodzinējspēku noslēgtā ķēdē» mēģinātu sameklēt kādus apsvērumus par enerģijas pārvērtībām slēgtā ķēdē, — rūgti viltos.

Tad nu aplūkosim šo nepārvaramo «elektrolītisko procesu», kas bez redzama enerģijas pieplūduma spēj atdalīt H_2 no О un kam mūs tagad interesējošās grāmatas noda-

Jās ir tada pati loma kā agrāk noslēpumainajam «elektriskajam nošķiršanas spēkam».

«Līdzās primārajam, tīri elektrolītiskajam [40] jonu atdalīšanas procesam strāvas atdalīto jonu iedarbības rezultātā rodas vēl milzums sekundāru [40], no primārā pilnīgi neatkarīgu, tiri ķīmisku [40] procesu. $ī iedarbība var vērsties uz elektrodu vielu un uz sadalāmo ķermeni, bet šķīdinājumos arī uz šķīdinātāju» (I gr., 481. Jpp.).

Atgriezīsimies pie iepriekš minētās ķēdes: cinks un varš atšķaidītā sērskābē. Šeit, pēc Vīdemaņa paša vārdiem, atdalāmie joni ir ūdens H_2 un O. Tātad cinka oksidēšanās un ZnS0_4 izveidošanās viņam ir sekundārs, no elektrolītiskā procesa neatkarīgs, tīri ķīmisks process, kaut gan tikai šā procesa dē] kļūst iespējams primārais process. Aplūkosim mazliet sīkāk to jucekli, kādam nenovēršami jārodas no šā lietu patiesās gaitas sagrozījuma.

Vispirms apstāsimies pie tā sauktajiem sekundārajiem procesiem elektrolītiskā vannā, kuru ilustrācijai Vīdemanis mums min vairākus piemērus [41] (481.—482. lpp.):

I. Odenī izšķīdināta sērskābā nātrija (Na_2S0_4) elektrolīze.

Sērskābais nātrijs «sadalās... vienā SO3+O ekvivalentā ... un vienā Na ekvivalenta ... Bet pēdējais reaģē ar šķīdinājuma ūdeni un izdala no tā vienu H ekvivalentu, pie kam rodas 1 ekvivalents kodīgā nātrija [NaOH], kas izšķīst apkārtējā ūdenī.»

Vienādojumu raksta šādi:

Na_2S0_4 + 2HzO = О + S0_3 + 2N aOH + 2H.

Šajā piemērā patiesi varētu aplūkot sadalīšanos Na_2S0_4 = Na_2 + SO3 + О

kā primāru, elektroķīmisku, bet tālāko pārvēršanos N a_2 + 2H_20 = 2NaOH + 2H

kā sekundāru, tīri ķīmisku procesu. Bet šis sekundārais process notiek tieši uz tā elektroda, kur parādās ūdeņradis; tāpēc ļoti ievērojamais enerģijas daudzums, kas šeit atbrīvojas (pēc Jūliusa Tomsena — 111810 siltuma vienību priekš Na, О, H, aq.), pārvēršas — vismaz pa lielākai daļai — elektrībā un tikai neliela daļa elektrolītiskā vannā pāriet tieši siltumā. Tomēr tā var notikt arī ar ķīmisko enerģiju, kas atbrīvojusies ķēdē tieši jeb primāri. Bet tādējādi radies un elektrībā pārvērties enerģijas daudzums jāatņem no tā enerģijas daudzuma, kādu strāva spiesta piegādāt nepārtrauktai Na_2S0_4 sadalīšanai. Nātrija pārvēršanās hidroksīdā visa procesa pirmajā momentā bija sekundārs process, bet kopš otrā momenta tā kļūst par visa procesa svarīgu faktoru un tāpēc vairs nav sekundāra.

Bet šajā elektrolītiskajā vannā notiek vēl trešais process: S0_3 — ja tas nesavienojas ar pozitīvā elektroda metālu, pie kam. atkal atbrīvotos zināms enerģijas daudzums — savienojas ar H_20, un rodas H_2S0_4 — sērskābe. Tomēr šī pārvēršanās nenotiek katrā ziņā tieši uz elektroda, tāpēc šajā procesā atbrīvojies enerģijas daudzums (pēc Jūliusa Tomsena — 21 320 siltuma vienību) viss vai savā lielākajā daļā pašā elektrolītiskajā vannā pārvēršas siltumā, atdodot strāvai elektrības veidā labākajā gadījumā tikai ļoti niecīgu daļu. Tātad vienīgo patiesi sekundāro procesu, kas notiek šajā elektrolītiskajā vannā, Vī-demanis nemaz nepiemin.

H. «Ja vara vitriola šķīdinājumu [CuSO4+5H_20] elektrolizē starp pozitīvo vara un negatīvo platīna elektrodu, tad — ja tai pašā ķēdē vienlaicīgi sadalās sērskābais ūdens — uz negatīvā platīna elektroda uz 1 ekvivalentu sadalītā ūdens izdalās 1 ekvivalents vara; uz pozitīvā elektrodā būtu jāparādās 1 ekvivalentam SO4, bet pēdējais savienojas ar elektroda varu, izveidodams 1 ekvivalentu CuSO*, kas izšķīst elektrolizējamā šķīdinājuma ūdenī» [I gr., 481. Ipp.].

Tātad, runājot modernās ķīmijas valodā, viss process mums jāiedomājas šādi: uz platīna nogulsnējas Cu; atbrīvojies S0_4, kas pats par sevi nevar eksistēt, sadalās S0_3 +0, pie kam pēdējais izgaist brīvā veidā; S0_3 ņem no šķīdinātāja H_20 un izveido sērskābi (H_2S0_4), kura, atdaloties H_2, no jauna savienojas ar elektroda varu un dod CuS0_4. Precīzi runājot, šeit mums ir trīs procesi: 1) Cu un S0_4 atdalīšanās; 2) S03 + 0 + H_20 = H_2S0_4 + 0; 3) H_2S0_4 + Cu = H_2 + CuS0_4. Varētu aplūkot pirmo procesu kā primāru un abus pēdējos kā sekundārus. Bet, ja mēs jautāsim par šeit notiekošajām enerģijas pārvērtībām, tad konstatēsim, ka pirmo procesu pilnīgi kompensē daļa no trešā: vara atdalīšanās no S0_4 kompensējas ar to, ka tie abi atkal savienojas uz otra elektroda. Ja mēs neņemsim vērā enerģiju, kas nepieciešama vara pārvietošanai no viena elektroda uz otru un tāpat arī neievērosim nenovēršamo (precīzi nenoteicamo) enerģijas zaudējumu ķēdē, kas notiek tāpēc, ka enerģija pārvēršas siltumā, tad mums būs gadījums, kur tā sauktais primārais process neatņem strāvai nekādu enerģiju. Strāva dod enerģiju, vienīgi lai padarītu iespējamu H2 un О atdalīšanos (turklāt vēl nevis tiešu, bet netiešu atdalīšanos), kas, izrādās, ir visa procesa īstais ķīmiskais rezultāts, — tātad lai realizētu kādu sekundāru vai pat terciāru procesu.

Un tomēr abos iepriekš minētajos piemēros, kā arī citos gadījumos, primāro un sekundāro procesu atšķiršanai nenoliedzami ir zināma relatīva pamatotība. Tā abos gadījumos līdztekus pārējām parādībām notiek, kā šķiet, arī ūdens sadalīšanās, pie kam ūdeni veidojošie elementi izdalās uz pretējiem elektrodiem. Tā kā, pēc jaunākajiem eksperimentiem, absolūti tīrs ūdens maksimāli tuvojas nevadītāja, tātad arī neelektrolīta ideālam, tad svarīgi pierādīt, ka šādos un līdzīgos gadījumos tieši elektroķīmiski sadalās nevis ūdens, bet ka šeit ūdeni veidojošie elementi izdalās no skābes, kuras izveidošanā, protams, jāpiedalās arī šķīdinājuma ūdenim.

III. «Ja elektrolizē ... sālsskābi [HCI+8H2O] ... vienlaicīgi divās U veida caurulītēs... un vienā caurulītē izlieto pozitīvo cinka elektrodu, bet otrā — vara elektrodu, tad pirmajā caurulītē izšķīst 32,53 liels cinka daudzums, bet otrajā — 2X31,7 liels vara daudzums» [I gr., 482. Ipp.].

Varu pagaidām atstāsim sāņus un pievērsīsimies cinkam. Pēc Vīdemaņa domām, primārais process šeit ir HC1 sadalīšanās, bet sekundārais — Zn izšķīšana.

Tātad, raugoties no šā viedokļa, strāva no ārienes piegādā elektrolītiskā vannā H un C1 atdalīšanai nepieciešamo enerģiju; pēc tam kad šī atdalīšana notikusi, C1 savienojas ar Zn, pie kam atbrīvojas zināms enerģijas daudzums, kas jāatņem no H un C1 atdalīšanai nepieciešamās enerģijas; tātad strāvai jāpiegādā tikai šo lielumu starpība. Līdz šim viss norit lieliski; bet, ja mēs tuvāk aplūkosim abus šos enerģijas daudzumus, tad konstatēsim, ka enerģijas daudzums, kas atbrīvojas ZnCb izveidošanās procesā, ir lielāks par enerģijas daudzumu, kurš tiek patērēts 2HC1 sadalīšanas procesā, un ka tātad strāvai ne vien nav jāpiegādā enerģija no ārienes, bet otrādi — ka tā pati enerģiju saņem. Mūsu priekšā tagad vairs nav pasīvs elektrolīts, bet ierosinošs šķidrums, nevis elektrolītiska vanna, bet ķēde, kas palielina strāvu radošo bateriju par vienu lieku elementu; process, kas mums, pēc Vīdemaņa domām, bija jāuzskata par sekundāru, izrādās, ir absolūti primārs un kļūst par visa procesa enerģijas avotu, padarīdams šo procesu neatkarīgu no baterijas strāvas, kura tiek piegādāta no ārienes.

Šeit mēs skaidri redzam, no kurienes ceļas tas juceklis, kas valda Vīdemaņa teorētiskajā iztirzājumā. Vīdemanis balstās uz elektrolīzes, neinteresēdamies, vai tā ir aktīva vai pasīva, nerūpēdamies, vai viņa priekšā ir ķēde vai elektrolītiska vanna. «Zirgu dakteris ir zirgu dakteris,» kā teicis vecs majors kādam jauniesauktajam ar filozofijas doktora grādu.105 Un, tā kā elektrolīzi daudz vienkāršāk pētīt elektrolītiskā vannā nekā ķēdē, tad viņš faktiski balstās uz elektrolītiskās vannas un tajā notiekošos procesus, šo procesu pa daļai likumīgo sadalīšanu primāros un sekundāros pārvērš par mērogu pilnīgi otrādiem procesiem ķēdē, turklāt nepavisam neievērodams, ka elektrolītiskā vanna viņam nemanot pārvēršas ķēdē. Tāpēc tad arī viņš var izvirzīt tēzi:

«Izdalījušos vielu ķīmiskā afinilāte attiecībā pret elektrodiem ne mazākā mērā neietekmē pašu elektrolītisko procesu» (I gr., 471. Ipp.), —

tēzi, kas šajā absolūtajā formā, kā redzējām, ir pilnīgi nepareiza. No šejienes viņam rodas arī trejādā strāvas rašanās teorija: pirmkārt, vecā, tradicionālā teorija uz tīrā kontakta pamata; otrkārt, teorija, kas pamatojas uz jau abstraktāk saprotamo elektrisko nošķiršanas spēku, kurš neizprotamā veidā piegādā sev vai «elektrolītiskajam procesam» enerģiju, kas nepieciešama, lai ķēdē vienu no otra atrautu H un C1 un turklāt radītu vēl arī strāvu; beidzot, modernā ķīmiski elektriskā teorija, kas pierāda, ka šās enerģijas avots ir visu ķēdē noritošo ķīmisko darbību algebriska summa. Tāpat kā viņš nepamana, ka otrais izskaidrojums apgāž pirmo, gluži tāpat viņš neiedomājas, ka trešais savukārt iznīcina otro. Tieši otrādi, tēzi par enerģijas nezūdamību viņš gluži ārēji piesprauž vecajai tradicionālajai teorijai līdzīgi tam, kā jaunu ģeometrijas teorēmu pievieno agrākajām teorēmām. Viņam nenāk ne prātā, ka šās tēzes dēļ kļūst nepieciešama visu tradicionālo uzskatu revīzija kā šajā, tā arī visās pārējās dabaszinātņu nozarēs. Tāpēc tad Vīdemanis aprobežojas ar to, ka strāvas izskaidrošanā šo tēzi vienkārši konstatē un pēc tam mierīgi noliek to sāņus, lai no jauna izvilktu tikai pašās grāmatas beigās — nodaļā par-strāvas darbībām. Pat teorijā par elektrības ierosināšanu ar kontaktu (I gr., 781. un turpmākās lpp.) mācībai par enerģijas nezūdamību nav nekādas nozīmes problēmas galvenās daļas izskaidrošanā, un tā tikai garāmejot tiek izmantota mazāk svarīgu punktu izskaidrošanai: tā ir un paliek «sekundārs process».

Bet atgriezīsimies pie iepriekš minētā III piemēra. Tur viena un tā pati strāva radīja elektrolītisko sālsskābes sadalīšanos divās U veida caurulītēs, bet vienā no tām pozitīvais elektrods bija cinks, otrā — varš. Saskaņā ar Fa-radcja elektrolītisko pamatlikumu viena un tā pati galvaniskā strāva katrā elektrolītiskā vannā sadala ekvivalentus elektrolītu daudzumus un uz abiem elektrodiem izdalījušos vielu daudzumi viens pret otru attiecas tāpat kā to ekvivalenti (I gr., 470. lpp.). Tomēr izrādījās, ka minētajā gadījumā pirmajā caurulītē izšķīda 32,53 cinka, bet otrajā 2x31,7 vara.

«Bet,» turpina Vīdemanis, «tas nebūt nav šo daudzumu ekvivalences pierādījums. Tie novēroti tikai ļoti vāju strāvu gadījumā, kad izveidojas... no vienas puses, cinka hlorīds, bet — no otras... vara hlorīds. Stiprāku strāvu gadījumā izšķīdinātā vara daudzums pie tā paša izšķīdinātā cinka daudzuma noslīdētu... līdz 31,7, bet šai procesā izveidotā hlorīda daudzums atbilstoši palielinātos.»

Cinks, kā zināms, dod tikai vienu savienojumu ar hloru — cinka hlorīdu ZnCl_2, bet varš turpretim — divus: vara dihlorīdu CuCl_2 un vara hlorīdu Cu_2Cl_2. Tātad parādība norit tādējādi, ka vājā strāva atrauj no elektroda uz katriem diviem hlora atomiem divus vara atomus, kuri paliek savā starpā saistīti ar vienu no savām divām afinitā-tes vienībām, kamēr divas brīvās afinitātes vienības savienojas ar diviem hlora atomiem:

Cu-

-C1

Cu

-C1

Bet, ja strāva pastiprinās, tad tā vara atomus pilnīgi atrauj vienu no otra un katrs no tiem atsevišķi savienojas ar diviem hlora atomiem:

Ja strāvas ir vidēja stipruma, abi šie savienojumi izveidojas viens otram blakus. Tātad viena vai otra šā savienojuma izveidošanos nosaka vienīgi tikai strāvas stiprums, tāpēc visam procesam īstenībā ir e/eftfroķīmisks raksturs, ja šim vārdam vispār ir kaut kāda jēga. Tomēr Vīdemanis kategoriski paziņo, ka tas esot sekundārs, t. i., nevis elektroķīmisks, bet tīri ķīmisks process.

Minēto eksperimentu ir izdarījis Rēno (1867), un tas ietilpst veselā rindā analoģisku eksperimentu, kuros viena un tā pati strāva laista U veida caurulītē cauri vārāmā sāls šķīdinājumam (pozitivais elektrods — cinks), bet otrā vannā cauri dažādiem elektrolītiem ar dažādiem metāliem kā pozitīviem elektrodiem. Uz vienu cinka ekvivalentu izšķīdinātie citu metālu daudzumi te uzrādīja ievērojamu novirzīšanos, un Vīdemanis min visas eksperimentu rindas rezultātus, kuri tomēr pa lielākajai daļai ir ķīmiski pilnīgi saprotami un nemaz citādi nevar būt. Tā, piemēram, uz 1 cinka ekvivalentu sālsskābē izšķīda tikai 2/3 zelta ekvivalenta. Tas var likties dīvaini vienīgi tad, ja līdzīgi Vīde-manim turas pie vecajiem ekvivalences svariem un cinka hlorīdu apzīmē ar ZnCl, kur hlors, tāpat kā cinks, hlorīdā figurē katrs ar vienu afinitātes vienību. Patiesībā šeit uz vienu cinka atomu jāņem divi hlora atomi (ZnCb), un, zinādami šo formulu, mēs tūlīt redzam, ka iepriekš minētajā ekvivalentu noteikšanā par vienību jāpieņem hlora atoms, nevis cinka atoms. Bet zelta hlorīda formula ir jāraksta AuCI_3; šajā gadījumā ir skaidrs, ka 3ZnCl_2 satur gluži tikpat daudz hlora, cik 2AuCl_3, un ka tāpēc visiem — primāriem, sekundāriem un terciāriem — procesiem ķēdē vai elektrolītiskā vannā vajadzēs uz vienu cinka hlorīdā pārvērsto cinka svara daļu 106 pārvērst zelta hlorīdā ne vairāk un ne mazāk kā 2/3 zelta svara daļas. Tam ir absolūta nozīme, ja tikai nepieņemam, ka galvanisma ceļā var iegūt arī savienojumu AuCl: šajā pēdējā gadījumā uz 1 cinka ekvivalentu vajadzētu būt izšķīdinātiem pat 2 zelta ekvivalentiem, un tātad atkarībā no strāvas stipruma varētu rasties tādas pašas variācijas, kādas minējām iepriekš piemēra ar varu un hloru. Rēno eksperimentu nozīme ir tā, ka tie parāda, kā Faradeja likumu apstiprina fakti, kas šķiet esam ar to pretrunā. Bet ir pilnīgi nesaprotams, kāda nozīme tiem var būt elektrolīzes sekundāro procesu izskaidrošanā.

Vīdemaņa trešais piemērs mūs jau atkal no elektrolītiskās vannas novedis pie ķēdes. Un patiesi, vislielāko interesi rada ķēde, ja elektrolītiskos procesus pētī no te notiekošo enerģijas pārvērtību viedokļa. Tā nereti mēs sastopam ķēdes, kur ķīmiski elektriskie procesi ir it kā tiešā pretrunā ar enerģijas nezūdamības likumu un norit it kā pretēji ķīmiskās at'initātes likumiem.

Pēc Pogendorfa mērījumiem^107, ķēde cinks — koncentrēts vārāmā sals šķīdinājums — platīns dod strāvu, kuras stiprums ir 134,6.[42] Tādējādi mums šeit ir diezgan solīds elektrības daudzums, par !/з lielāks nekā Daniēla elementa. No kurienes gan rodas enerģija, kas šeit parādās elektrības formā? «Primārais» process šeit ir tas, ka cinks izstumj nātriju no hlora un nātrija savienojuma. Bet pa-rastaja ķīmijā nevis cinks izstumj nātriju no hlorīdiem un citiem savienojumiem, bet otrādi — nātrijs izstumj cinku. «Primārais» process ne tikai nav spējīgs dot strāvai iepriekš minēto enerģijas daudzumu, bet otrādi — lai tas pats varētu realizēties, ir vajadzīgs enerģijas pieplūdums no ārienes. Tādējādi ar vienu pašu «primāro» procesu mēs atkal netiekam ne no vietas. Tāpēc aplūkosim, kā īstenībā process norit. Mēs konstatējam, ka šeit notiekošā pārvēršanas ir nevis

Zn + 2NaCl=ZnCl_2 + 2Na, bet

Zn + 2NaCI + 2H_20 = ZnCl_2 + 2Na0H + H_2.

Citiem vārdiem: nātrijs uz negatīvā elektroda neizdalās brīvā veidā, bet pārvēršas hidroksīdā tāpat kā iepriekš minētajā 1 piemērā ([459.—460.] Ipp.).

Šeit notiekošo enerģijas pārvērtību aprēķināšanai mums ir vismaz atbalsta punkti Jūliusa Tomscna noteiksmēs. Saskaņā ar tiem mums ir šādi atbrīvotās enerģijas daudzumi savienojumos:

(Zn, Cb) = 97 210 (ZnCl_2, aqua) = 15 630

izšķīdinātam ZnCI_2 pavisaml 12 840 siltuma vienību 2(N, О, II, aqua) =223 620

33G 460^42 „

No šejienes jāatņem enerģijas daudzums, kāds patērēts atdalīšanas procesos:

2(Na, Cl, aqua)= 193 020 siltuma vienību 2(H_2, O) =136 720 ,/

329 740 Ļ

Atbrīvojušās enerģijas pārpalikums =6720 siltuma vienību.

Šis daudzums, protams, ir par mazu Pogendorīa iegūtajam strāvas stiprumam, bet tas ir pietiekams, lai, no vienas puses, izskaidrotu nātrija atdalīšanos no hlora un, no otras puses, strāvas rašanos vispār.

Te mūsu priekšā ir pārsteidzošs piemērs tam, ka atšķirība starp primāriem un sekundāriem procesiem ir gluži relatīva un ka tā mūs noved pie absurda, ja mēs to sākam aplūkot kā kaut ko absolūtu. Ja primāro elektrolītisko procesu aplūko pašu par sevi, izolēti, tad tas ne vien nespēj radīt strāvu, bet nespēj arī pats norisināties. Tikai sekundārais, šķietami tīri ķīmiskais process padara iespējamu primāro procesu un turklāt piegādā visu enerģijas pārpalikumu, kas nepieciešams, lai rastos strāva. Tādējādi tas, izrādās, īstenībā ir primārais process, bet «primārais» ir sekundārais. Kad Hēgelis, nostādamies pret metafiziķiem un pret metafiziski domājošiem dabas pētniekiem, viņu izdomātās nekustīgās atšķirības un pretstatus dialektiski pārvērta par kaut ko pretēju tam, ko viņi apgalvoja, tad Hēgeli apsūdzēja, ka tas sagrozot .viņu vārdus. Bet, kad daba ar šīm atšķirībām un pretstatiem rīkojas tāpat kā vecais Hēgelis, vai tad nebūtu pienācis laiks izpētīt šo jautājumu mazliet tuvāk?

Ar lielāku tiesību par sekundāriem var atzīt tos procesus, kuri, kaut arī notiek ķēdē ķīmiski elektriskā procesa rezultātā vai arī elektrolītiskā vannā elektroķīmiskā procesa rezultātā, taču norisinās neatkarīgi un atsevišķi no tā, t. i., kuri norisinās zināmā attālumā no elektrodiem. Tāpēc enerģijas pārvērtības, kas notiek šādos sekundāros procesos, arī neiesaistās elektriskā procesā; tās šim procesam enerģiju tiešā veidā neatņem un arī nepiegādā. Līdzīgi procesi elektrolītiskā vannā sastopami ļoti bieži; piemērs tam mums bija I gadījumā minētā sērskābes rašanās nātrija sulfāta elektrolīzē. Bet elektrolītiskā vannā tie ir mazāk interesanti. Toties praktiski daudz svarīgāka ir to parādīšanās ķēdē, jo, kaut ari tie ķīmiski elektriskam procesam enerģiju tiešā veidā nepiegādā un arī neatņem, tomēr tie maina ķēdē esošās enerģijas kopsummu, tā netieši iedarbodamies uz ķīmiski elektrisko procesu.

Bez vēlākajāfn parastā tipa ķīmiskajām pārvērtībām te pieskaitāmas arī tās parādības, kas atklājas tad, kad uz elektrodiem izdalās joni tādā stāvoklī, kurš atšķiras no stāvokļa, kādā tie parasti parādās brīvā veidā, un kad tie vēlāk pāriet šajā pēdējā stāvoklī tikai pēc tam, kad atstājuši elektrodus. Joni turklāt var uzrādīt citu blīvumu vai arī iegūt citu agregātstāvokli. Bet tajos var notikt ievērojamas pārmaiņas arī to molekulārajā uzbūvē, un šis gadījums ir visinteresantākais. Visos šajos gadījumos sekundārai ķīmiskai vai fizikālai jonu pārmaiņai, kas notiek zināmā attālumā no elektrodiem, atbilst analoģiska siltuma pārmaiņa; siltums pa lielākai daļai atbrīvojas, bet atsevišķos gadījumos tiek izlietots. Sī siltuma pārmaiņa, protams, aprobežojas vispirms ar to vietu, kurā tā notiek: šķidrums ķēdē vai elektrolītiskā vannā vai nu sasilst, vai arī atdziest, turpreti noslēgtās ķēdes pārējās daļas šī pārmaiņa neskar. Tāpēc šo siltumu sauc par vietējo siltumu. Tādējādi ķīmiskā enerģija, kas atbrīvojas un pārvēršas elektrībā, samazinās vai palielinās par šā ķēdē radītā pozitīvā vai negatīvā vietējā siltuma ekvivalentu. Pēc Favra, ķēdē ar ūdeņraža pārskābi un sālsskābi 2/з no visas atbrīvotās enerģijas tika izlietotas vietējā siltuma veidā; turpretim Grova elements pēc noslēgšanas ievērojami atdzisa un tātad ar siltuma uzsūkšanu piegādāja ķēdei enerģiju vēl no ārienes. Mēs redzam tātad, ka arī šie sekundārie procesi savukārt iedarbojas uz primāro procesu. Lai no kādas puses mēs arī pieietu apskatāmajam jautājumam, atšķirība starp primāriem un sekundāriem procesiem paliek gluži relatīva un parasti atkal izzūd to savstarpējā mijiedarbībā. Ja kāds to aizmirst, ja šādus relatīvus pretstatus aplūko kā kaut ko absolūtu, tad tas beigu beigās, kā jau redzējām, sapinas bezcerīgās pretrunās.

Gāzēm elektrolītiski izdaloties, metāliskie elektrodi, kā zināms, pārklājas ar plānu gāzes slāni; strāvas stiprums tāpēc kļūst mazāks, lidz elektrodi piesātinās ar gāzi, pēc kam novājinātā strāva kļūst atkal pastāvīga. Favrs un Zil-bermanis ir pierādījuši, ka arī šādā elektrolītiskā vannā rodas vietējais siltums, kas var rasties tikai no tā, ka gāzes uz elektrodiem atbrīvojas ne tādā stāvoklī, kādā tās parasti pastāv, un ka pēc atdalīšanās no elektrodiem tās savā parastajā stāvoklī pariet vienīgi tālākajā procesā, kas saistīts ar siltuma izdalīšanos. Bet kādā stāvoklī izdalās gāzes uz elektrodiem? Sājā sakarā ir grūti izteikties vēl uzmanīgāk, nekā to dara Vīdemanis. Viņš šo stāvokli sauc par «zināmu», «alotropu», «aktīvu» un, beidzot, runādams par skābekli, reizēm arī par «Ozonizētu». Runādams par ūdeņradi, viņš izsakās vēl noslēpumaināk. Vietām pavīd uzskats, ka ozons un ūdeņraža pārskābe ir tās formas, kurās šis «aktīvais» stāvoklis realizējas. Pie tam ozons tā vajā mūsu autoru, ka viņš pat dažu pārskābju stipri elektronegatīvās īpašības izskaidro ar to, ka tās «varbūt satur daļu skābekļa ozonizētā stāvokli*»! (1 gr., 57. lpp.) Patiesi, tā sauktajā ūdens sadalīšanās procesā rodas kā ozons, tā arī ūdeņraža pārskābe, bet tikai niecīgos daudzumos. Nav nekāda pamata pieņemt, ka aplūkojamā gadījumā vietējo siltumu noteic tas, ka abu iepriekš minēto savienojumu lielāki vairumi vispirms rodas, bet pēc tam sadalās. Mēs nezinām, kāds ir ozona (0_3) rašanās siltums, kad tas rodas no brīviem skābekļa atomiem. Ūdeņraža pārskābes rašanās siltums, kad tā rodas no H_20 (šķidrā stāvokļa) +0, pēc Bertlo,108 =21 480; tātad šā savienojuma rašanās lielākā vairumā nosacītu lielu enerģijas papildu pieplūdumu (apmēram trīsdesmit procentu no enerģijas, kāda vajadzīga H_2 un О atdalīšanai), kas durtos acīs un ko varētu konstatēt. Beidzot, ozons un ūdeņraža pārskābe izskaidrotu vienīgi parādības, kas attiecas uz skābekli (ja mēs neņemsim vērā strāvas virziena maiņu, kad abas gāzes sastaptos uz viena un tā paša elektroda), neizskaidrojot gadījumu ar ūdeņradi. Un tomēr arī ūdeņradis izdalās «aktīvā» stāvoklī un turklāt tā, ka kombinācijā: slāpekļskābē kālija šķīdinājums starp platīna elektrodiem — ūdeņradis ar slāpekli, kas izdalās no skābes, savienojas tieši par amonjaku.

īstenībā visas šīs grūtības un nesaskaņas nepastāv. Vielu izdalīšanās «aktīvā stāvoklī» nav elektrolītiskā procesa monopols. Katrā ķīmiskās sadalīšanās procesā notiek tas pats. Te atbrīvojies ķīmiskais elements izdalās vispirms kā brīvi atomi О, II, N utt., kas tikai pēc. tam, pēc atbrīvošanās, var savienoties par molekulām 0_2, H_2, N_2 utt., šaja savienošanās procesā izdalīdami noteiktu, bet līdz šim vēl nekonstatētu enerģijas daudzumu, kas parādās ka siltums. Bet tajā niecīgajā laika sprīdī, kamēr atomi ir brīvi, tie ir visas tās enerģijas nesēji, kādu vien tie vispār spējīgi uzņemt; tā kā tiem piemīt maksimums no tiem pie-

Kursivs Engelsa. Red.

ejamās enerģijas, tie brīvi var ieiet jebkurā tiem piemērotā savienojumā. Tātad tie atrodas «aktīvā stāvoklī» salīdzinājumā ar molekulām O2, H2, N2, kuras jau atdevušas daju šās enerģijas un nevar savienoties ar citiem elementiem, ja šo atdoto enerģijas daudzumu nesaņem atpakaļ no ārienes. Tāpēc mums nav jāmeklē glābiņš vienīgi ozonā un ūdeņraža pārskābē, kas paši ir tikai šā aktīvā stāvokļa produkti. Tā, piemēram, kas attiecas uz tikko minēto amonjaka rašanos slāpekļskābē kālija elektrolīzē, tad mēs šo amonjaka rašanos varam panākt arī bez ķēdes, vienkārši ķīmiski, pievienojot slāpekļskābi vai kaut kāda slāpekļskābes sāļa šķīdinājumu kaut kādam šķidrumam,_kurā ķīmisku procesu rezultātā atbrīvojas ūdeņradis. Ūdeņraža aktīvais stāvoklis abos gadījumos ir viens un tas pats. Bet elektrolītiskā procesā interesantais ir tas, ka šeit acumirklīgā brīvo atomu eksistence kļūst, tā sakot, taustāma. Te process sadalās divās fāzēs: elektrolīze izdala uz elektrodiem brīvos atomūš, bet to savienošanās par molekulām notiek zināmā attālumā no elektrodiem. Lai cik niecīgs būtu šis attālums, raugoties no masu savstarpējo attiecību viedokļa, tas ir pietiekams, lai vismaz ievērojamā mērā aizkavētu tās enerģijas iztērēšanu elektriskajam procesam, kura atbrīvojas molekulu veidošanās rezultātā, un lai līdz ar to nosacītu šas enerģijas pārvēršanos siltumā, un proti, ķēdes vietējā siltumā. Bet tas pierāda, ka elementi ir izdalījušies brīvu atomu veidā un kādu laiku pastāvējuši ķēdē kā brīvi atomi. Sis fakts, ko tīrajā ķīmijā mēs varam konstatēt tikai ar teorētiskiem slēdzieniem, šeit tiek pierādīts eksperimentāli, ciktāl tas iespējams bez pašu atomu un molekulu jutekliskās uztveršanas. Un šeit slēpjas tā sauktā ķēdes vietējā siltuma lielā zinātniskā nozīme.

Ķīmiskās enerģijas pārvēršana elektrībā ar galvaniskās ķēdes palīdzību ir process, par kura norisi mēs nezinām gandrīz nekā un varēsim uzzināt kaut ko noteiktāku varbūt tikai tad, kad tuvāk iepazīsimies ar pašas elektriskās kustības modus operandi *.

Ķēdei piedēvē kādu «elektrisku nošķiršanas spēku», kas katrai noteiktai ķedei ir pilnīgi noteikts. Kā mēs jau paša sākumā redzējām, Vīdemanis ir spiests atzīt, ka šis

* — darbības veidu. Red.

10 — F. Enselss

/

elektriskais nošķiršanas spēks nav noteikta enerģijas forma. Gluži otrādi, vispirms tas nav nekas cits kā vienas vai otras ķēdes spēja, īpašība kādā laika vienībā pārvērst noteiktu atbrīvojušās ķīmiskās enerģijas daudzumu elektrībā. Sī ķīmiskā enerģija pati visā procesa norisē nekad nepieņem «elektriskā nošķiršanas spēka» formu, bet turpretim tūlīt un tieši pieņem tā sauktā «elektrodzinējspēka», t. i., elektriskās kustības formu. Ja ikdienas dzīvē runā par kādas tvaika mašīnas spēku tajā nozīmē, ka šī mašīna kādā laika vienībā spēj pārvērst noteiktu siltuma daudzumu par masu kustību, tad tas nav nekāds pamats šā jēdzienu jucekļa pārnešanai arī uz zinātni. Tikpat labi varētu runāt arī par pistoles, karabīnes, gludstobra bises un ar pagarinātām lodēm šaujošas šautenes dažādiem spēkiem, tāpēc ka šie ieroči ar vienādu pulvera lādiņu un vienādu lodes svaru šauj dažādā attālumā. Bet te šāda izteiciena aplamība duras acīs. Ikviens zina, ka lodes kustības cēlonis ir pulvera aizdegšanās un ka ieroča dažādo tālšāvīgumu noteic tikai lielāks vai mazāks enerģijas patēriņš atkarībā no stobra garuma, no lodes brīvkustības^109 un no lodes formas. Bet tas pats attiecas arī uz tvaika spēku un uz elektrisko nošķiršanas spēku. Divas tvaika mašīnas, ja pārējie nosacījumi ir vienādi, t. i., ja pieņem, ka abās mašīnās vienādos laika sprīžos atbrīvojas vienādi enerģijas daudzumi, vai arī divas galvaniskas ķēdes, kas atbilst tādiem pašiem nosacījumiem, padarāmā darba ziņā atšķiras viena no otras tikai ar to, ka tajās tiek izlietots lielāks vai mazāks enerģijas daudzums. Un, ja šaujamo ieroču tehnika visās armijās līdz šim ir iztikusi bez pieņēmuma, ka pastāv īpašs ieroču šaujamais spēks, tad pavisam nepiedodami ir zinātnē par elektrību pieņemt kaut kādu šim šaujamam spēkam analoģisku «elektrisku nošķiršanas spēku», kurā nav absolūti nekādas enerģijas un kurš tātad pats no sevis nevar veikt darbu pat ne par vienu miljono dalu no miligrammilimetra.

Tas pats attiecas arī uz otru šā «nošķiršanas spēka» formu, uz Helmholca minēto «metālu elektrisko kontakta spēku». Tas nav nekas cits kā metālu īpašība, kad tie ir kontaktā, pārvērst esošo cita veida enerģiju elektrībā. Tātad atkal izrādās, ka tas ir spēks, kas nesatur sevī ne dzirkstelīti enerģijas. Kopā ar Vīdemani pieņemsim, ka kontakta elektrības enerģijas avots ir kohēzijas kustības dzīvais spēks; tādā gadījumā šī enerģija vispirms pastāv

\

šās masu kustības veidā un, tai izzūdot, tūlīt pārvēršas elektriskā kustībā, ne mirkli nepieņemdama «elektriskā kontakta spēka» formu.

Bet mums turklāt vēl apgalvo arī to, ka šim «elektriskajam nošķiršanas spēkam» — kurā ne tikai nav nekādas enerģijas, bet kurā arī pēc pašas tā būtības enerģija nevar būt — esot proporcionāls elektrodzinējspēks, t. i., elektriskās kustības formā no jauna parādījusies ķīmiskā enerģija! Sī proporcionalitāte starp neenerģiju un enerģiju acīmredzot attiecas uz to pašu matemātiku, kurā figurē «elektrības vienības attiecība pret miligramu»*. Bet aiz nejēdzīgās formas, kas par savu esamību var pateikties tikai tam, ka vienkāršu īpašību te aplūko kā kaut kādu mistisku spēku, slēpjas ļoti vienkārša tautoloģija: kādas noteiktas ķēdes spēju pārvērst atbrīvojošos ķīmisko enerģiju elektrībā mērī — ar ko? Ar attiecību, kādā atrodas tās enerģijas daudzums, kura no jauna parādās ķēdē elektrības veidā, pret ķēdē patērēto ķīmisko enerģiju. Tas ir viss.

Lai nonāktu līdz kāda elektriska nošķiršanas spēka pieņēmumam, jāuzņem nopietni nepieciešamības pēc pieņemtā fikcija par diviem elektriskiem šķidrumiem. Lai šos šķidrumus no to neitrālā stāvokļa pārvērstu to polārā stāvoklī, tātad lai tos atrautu vienu no otra, ir nepieciešams zināms enerģijas patēriņš — elektriskais nošķiršanas spēks. Ja nu šīs divas elektrības viena no otras atdalītas, tad, atkal savienodamās, tās var izdalīt atpakaļ tādu pašu enerģijas daudzumu — elektrodzinējspēku. Bet, tā kā mūsu laikā neviens cilvēks, arī Vīdemanis, vairs neaplūko šīs divas elektrības kā kaut ko reāli eksistējošu, tad sīkāk apstāties pie tāda veida uzskatiem nozīmētu rakstīt priekš mirušiem.

Kontakta teorijas painatkļūda ir tā, ka tā nevar atbrīvoties no priekšstata, it kā kontakta spēks vai elektriskais nošķiršanas spēks ir zināms enerģijas avots. No šā priekšstata, protams, bija grūti tikt vaļā, pēc tam kad zināma aparāta vienkāršā īpašība pastarpināt enerģijas pārvēršanos bija pārvērsta par kādu spēku: spēkam taču jābūt kādai noteiktai enerģijas formai. Tā kā Vīdemanis no šā neskaidrā priekšstata par spēku nespēj atbrīvoties, kaut arī blakus tam viņš ir spiests atzīt modernos priekšstatus par enerģiju, kas nav ne iznīcināma, ne radāma, tad viņš noslīd līdz jau minētajam bezjēdzīgajam strāvas

* Sk. šā izdevuma 113. lpp. Red.

io-

izskaidrojumam Nr. 1 un iekrīt visās pēc tam aplūkotajās pretrunās.

Izteiciens «elektriskais nošķiršanas spēks» ir gluži bez jēgas, bet izteiciens «elektrodzinējspēks» ir vismaz lieks. Termiskie motori mums bija jau sen pirms tam, kad dabūjām elektromotorus, tomēr siltuma teorija |oti labi iztiek bez īpaša termodzinējspēka. Tāpat kā vienkāršais izteiciens «siltums» aptver visas kustības parādības, kas attiecas uz šo enerģijas formu, tāpat arī izteiciens «elektrība» var aptvert visas attiecīgās parādības. Turklāt ļoti daudzas elektrības izpausmes formas, piemēram, dzelzs magnetizācija, ķīmiskā sadalīšanās, pārvēršanās par siltumu, nepavisam nav tieši «dzinējas». Un, beidzot, ikvienā dabaszinātņu laukā, pat mehānikā, katrreiz ir progress, kad kaut kur tiek vaļā no vārda spēks.

Mēs redzējām, ka Vīdemanis ar zināmu nepatiku pieņēma ķēdē notiekošo procesu ķīmisko izskaidrojumu. Šī nepatika neatstāj viņu nekur. Visur, kur vien viņš kaut kāda iemesla pēc var piesieties tā sauktajai ķīmiskajai teorijai, viņš to tūdaļ dara. Tā, piemēram, viņš piezīmē:

«Nepavisam nav pierādīts, ka elektrodzinējspēks ir proporcionāls ķīmiskās darbības intensitātei» (I gr., 791. lpp.).

Protams, šī proporcionalitāte novērojama ne visos gadījumos. Bet tur, kur tā nav novērojama, tas pierāda vienīgi to, ka ķēde ir slikti konstruēta, ka tajā notiek enerģijas iztērēšana. Un tāpēc tam pašam Vīdemanim ir pilnīgi taisnība, kad viņš savos teorētiskajos secinājumos nepavisam nerēķinās ar tādiem blakus apstākļiem, kas sagroza procesa tīrību, un bez tālākiem aplinkiem apgalvo, ka kāda elementa elektrodzinējspēks ir vienlīdzīgs tādas ķīmiskās darbības mehāniskam ekvivalentam, kura norisinās Šajā elementā vienā laika vienībā, ja strāvas intensitāte ir viena vienība.

Citā vietā mēs lasām:

«Ka, tālāk, skābes un sarma ķēdē skābes savienošanās ar sārmu nav strāvas rašanās cēlonis, tas secināms no 61. §» (Bekereia un Fehnera), «260. §» (Dibuā-Reimona) un «261. §» (Vorma-Millera) «eksperimentiem, kuri liecina, ka zināmos gadījumos, kad skābe un sārms doti ekvivalentos daudzumos, nerodas nekāda strāva, un tāpat no 62. § pieminētā» (Hcnrici) «eksperimenta, kas liecina, ka, ieslēdzot salpetra šķīdinājumu starp kodīgā kālija šķīdinājumu ūdenī un slāpekļskābi, elektrodzinējspēks parādās tādā pašā veidā kā bez šās ieslēgšanas» (i gr., 791.—792. lpp.).

Jautājums par to, vai skābes un sārma savienošanās ir strāvas rašanās cēlonis, ļoti nopietni nodarbina mūsu autoru. Tādā formā uz to ir ļoti viegli atbildēt. Skābes un sārma savienošanās vispirms ir sāļa izveidošanās cēlonis, pie kam atbrīvojas enerģija. Vai šī enerģija visumā vai daļēji pieņems elektrības formu, tas atkarīgs no apstākļiem, kādos tā atbrīvojas. Ķēdē, kas, piemēram, sastāv no slāpekļskābes un kodīgā kālija šķīdinājuma starp platīna elektrodiem, tas notiks vismaz daļēji, pie kam, lai rastos strāva, ir vienalga, vai starp skābi un sārmu ieslēgs vai neieslēgs salpetra šķīdinājumu, jo tas sāļa rašanos, vislielākais, var palēnināt, bet ne novērst. Bet, ja ņem tādu ķēdi kā, piemēram, Vorma-Millera ķēdi, uz kuru vienmēr atsaucas Vīdcmanis un kurā skābe un sārma šķīdinājums novietoti vidū, bet abos galos — to sāļa šķīdinājums un turklāt tādā pašā koncentrācijā kā šķīdinājums, kas izveidojas ķēdē, tad pats par sevi saprotams, ka nekāda strāva nevar rasties, jo galējie locekļi — tā kā visur izveidojas identiski ķermeņi — nepieļauj jonu rašanos. Tātad mēs šeit traucējam atbrīvotās enerģijas pārvēršanos elektrībā tikpat tiešā veidā kā tad, ja mēs ķēdi nemaz nenoslēgtu; tāpēc nav jābrīnās, ka mēs šeit strāvu nedabūjam. Bet, ka skābe un sārms vispār var dot strāvu, to pierāda šāda ķēde: ogle, sērskābe (1 uz 10 ūdens daļām), kodīgais kālijs (1 uz 10 ūdens daļām), ogle — ķēde, kuras strāvas stiprums, pēc Raula, ir 73^43; un, ka tie, ja mērķtiecīgi iekārtota ķēde, var dot strāvas stiprumu, kas atbilst tam milzīgajam enerģijas daudzumam, kurš atbrīvojas to savienošanās procesā, izriet no tā, ka spēcīgākās no mums zināmajām ķēdēm balstās gandrīz vienīgi uz sārmaino sāļu rašanos, piemēram, Vitstonam: platīns, platīna hlorīds, kālija amalgama — strāvas stiprums 230; svina pārskābe, atšķaidīta sērskābe, kālija amalgama — 326; mangāna pārskābe svina pārskābes vietā — 280; turklāt katrreiz, kad kālija amalgamas vietā lietoja cinka amalgamu, strāvas stiprums kritās gandrīz precīzi par 100. Gluži tāpat arī Bēcs dabūja ķēdē: cietā mangāna pārskābe, man-gānskābā kālija šķīdinājums, kodīgā kālija šķīdinājums ūdenī, kālijs — strāvas stiprumu 302; tālāk: platīns, atšķaidīta sērskābe, kālijs — 293,8; Džouls: platīns, slāpekļskābe, kodīgā kālija šķīdinājums ūdenī, kālija amal-gama — 302. «Cēlonis» šīm sevišķi stiprajām strāvām, bez šaubām, ir skābes savienošanās ar sārmu vai arī sārmainu metālu un tas milzīgais enerģijas daudzums, kas atbrīvojas šajā procesā.110

Dažas lappuses tālāk mēs atkal lasām Vīdemaņa darbā:

«Vajag tomēr ievērot, ka par noslēgtas ķēdes elektrodzinējspēka mēru nav vis jāpieņem tieši visas tās ķīmiskās darbības veiktā darba ekvivalents, kura parādās heterogēnu ķermeņu kontakta vietā. Ja, piemēram, Bekerela ķēdē, kas veidota no skābes un sarma» (iterum Crispinus!)111, «abas šīs vielas savienojas; ja ķēdē: platīns, izkausēts salpetris, ogle — ogle sadeg; ja parastajā elementā: varš, netīrs cinks, atšķaidīta sērskābe — cinks drīz vien izšķīst, izveidodams vietējas strāvas, tad ievērojama da|a no šajos ķīmiskajos procesos veiktā darba» (vajadzētu teikt: atbrīvojušās enerģijas)... «pārvēršas siltumā un tādējādi visai ķēdei zūd» (1 gr„ 798. lpp.).

Visi šie procesi atvedināmi uz enerģijas zaudējumu ķēdē; tie neskar faktu, ka elektriskā kustība rodas no pārvērstas ķīmiskās enerģijas, bet skar vienīgi jautājumu par pārvērstās enerģijas daudzumu.

Elektriķi ir patērējuši neizmērojami daudz laika un spēka, sastādīdami visdažādākās ķēdes un mērīdami to «elektrodzinējspēku». Tā savāktajā eksperimentālajā materiālā ir ļoti daudz vērtīga, bet katrā ziņā vēl daudz vairāk nevajadzīga. Kāda zinātniska nozīme ir, piemēram, eksperimentiem, kuros par elektrolītu ņem «ūdeni», kas, kā to tagad pierādījis F. Kolraušs, ir vissliktākais vadītājs un tātad vissliktākais elektrolīts, — eksperimentiem, kuros tātad procesu pastarpina nevis ūdens, bet mums nezināmi piemaisījumi ūdenim? [44] Un tomēr, piemēram, gandrīz puse no visiem Fehnera eksperimentiem balstās uz šādu ūdens lietošanu, arī pat viņa «experimentum cru-cis»112, ar kura palīdzību viņš gribēja uz ķīmiskās teorijas drupām nesatricināmi uzcelt kontakta teoriju. Kā jau no tā redzams, vispār gandrīz visos eksperimentos, izņemot nedaudzus, gandrīz pilnīgi ir ignorēti ķīmiskie procesi ķēde, kuri taču ir tā sauktā elektrodzinējspēka īstais avots. Bet ir vesela rinda ķēžu, no kuru ķīmiskajām formulām nepavisam nevar taisīt kaut cik drošu secinājumu par ķt-miskajām pārvērtībām, kādas tur notiek pēc strāvas noslēgšanās. Turpretim, kā saka Vīdemanis (I gr., 797. lpp.), nevar «noliegt, ka mēs vēl esam tālu no tā, lai visos gadījumos spētu pārredzēt ķīmiskās pievilkšanās procesus ķēdē». Tāpēc attiecībā uz apskatāmo parādību ķīmisko pusi, kas iegūst arvien svarīgāku nozīmi, visiem šādiem eksperimentiem nebūs vērtības tikmēr, kamēr tos neatkārtos tādos apstākļos, kuros būs iespējama minēto procesu kontrole.

Sājos eksperimentos enerģijas pārvērtības, kas notiek ķēdē, tiek ievērotas tikai izņēmuma veidā. Daudzi no šiem eksperimentiem veikti, kad dabaszinātnēs vēl nebija atzīts kustības ekvivalences likums, un nepārbaudīti un nepabeigti tie pēc tradīcijas pāriet no vienas mācību grāmatas otrā. Ja agrāk teica, ka elektrībai nav inerces (apgalvojums, kam ir apmēram tikpat maz jēgas kā frāzei: ātrumam nav īpatnējā svara), tad to nu gan nekādi nevar teikt attiecībā uz tnācibu par elektrību.

Līdz šim mēs galvanisko elementu aplūkojām kā tādu ierīci, kurā izveidoto kontakta attiecību rezultātā ķīmiskā enerģija — mums pagaidām nezināmā veidā — atbrīvojas un pārvēršas par elektrību. Gluži tāpat mēs aplūkojām elektrolītisko vannu kā tādu aparātu, kurā norit pretējs process, proti, elektriskā kustība pārvēršas par ķīmisko enerģiju un kā tāda tiek patērēta. Turklāt mums pirmajā vietā bija jāizvirza procesa ķīmiskā puse, pret kuru elektriķi izturas tik nevērīgi, jo tikai tādējādi varējām izvairīties no to priekšstatu haosa, kas pārnākuši no vecās kontakta teorijas un no mācības par diviem elektriskiem šķidrumiem. Tikuši galā ar to, pievērsīsimies jautājumam, vai ķīmiskais process ķēdē notiek tādos pašos apstākļos kā ārpus tās vai ari te novērojamas īpašas, no elektriskās ierosināšanas atkarīgas parādības.

Ikvienā zinātnē nepareizi priekšstati (ja neievēro novērošanas kļūdas) galu galā ir nepareizi priekšstati par pareiziem faktiem. Fakti paliek, pat ja izrādās, ka priekšstati par tiem ir maldīgi. Ja mēs esam atmetuši veco kontakta teoriju, tad arvien vēl pastāv konstatētie fakti, kurus tai vajadzēja izskaidrot. Aplūkosim šos faktus un kopa ar tiem arī ķēdē notiekošā procesa tieši elektrisko pusi.

Nav jāstrīdas par to, ka heterogēnu ķermeņu kontaktā kopā ar ķīmiskām pārmaiņām vai arī bez tām notiek elektrības ierosināšana, ko var konstatēt ar elektroskopu vai galvanometru. Atsevišķos gadījumos, kā mēs to jau sākumā redzējām, ir grūti konstatēt šo kustības parādību enerģijas avotu, jo tās pašas par sevi ir ļoti niecīgas; pietiek, ja sakām, ka šāda ārēja avota pastāvēšanu atzīst visi.

Kolraušs no 1850. līdz 1853. gadam publicējis rindu eksperimentu, kuros viņš ķēdes atsevišķās sastāvdaļas savienojis pa pāriem, noteikdams katrā gadījumā radušos statiski elektriskos spriegumus; pēc viņa domām, elementa elektrodzinējspēkam jābūt šo spriegumu algebriskajai summai. Tā, piemēram, pieņemdams, ka Zn/Cu spriegums = 100, viņš Daniēla un Grova elementu relatīvos stiprumus aprēķina šādi:

Daniēla elementam:

Zn/Cu + amalg.Zn/H_2S0_4 + Cu/S0_4Cu =

= 100+149-21=228;

Grova elementam:

Zn/Pt+amalg.Zn/H_2S0_4 + Pt/HN0_3 =

= 107+149+149 = 405,

kas apmēram saskan ar šo elementu strāvas stipruma tiešajiem mērījumiem. Bet šie rezultāti nebūt nav droši. Pirmkārt, pats Vīdemanis vērš uzmanību uz to, ka Kolraušs min tikai galarezultātu, «nedodams diemžēl nekādus skaitliskus datus par atsevišķu eksperimentu rezultātiem» [I gr., 104. lpp.]. Un, otrkārt, Vīdemanis pats vairākkārt atzīstas, ka visi mēģinājumi kvantitatīvi noteikt elektrisko ierosināšanu, kāda parādās metālu kontaktā un vēl vairāk metālu un šķidrumu kontaktā, ir vismaz ļoti apšaubāmi daudzo nenovēršamo kļūdu avotu dēļ. Lai gan viņš tomēr ne vienu reizi vien operē ar Kolrauša skaitļiem, mēs darīsim labāk, ja šajā ziņā viņam nesekosim, jo vairāk tāpēc, ka ir cits noteikšanas paņēmiens, pret kuru šādus iebildumus nevar izvirzīt.

Ja kādas ķēdes abas elektrību ierosinošās plāksnītes iegremdē šķidrumā un savieno ar galvanometra galiem, tā noslēdzot ķēdi, tad, pēc Vīdemaņa,

«galvanometra magnētiskā rādītāja sākotnējā novirzīšanās, iekām ķīmiskās pārmaiņas nav mainījušas elektriskās ierosināšanas stiprumu, ir noslēgtas ķēdes eiektrodzinējspēku summas mērs» [I gr., 62. lpp.].

Tātad dažāda stipruma ķēdes dod dažādas sākotnējās novirzīšanās, un šo sākotnējo novirzīšanos lielums ir proporcionāls attiecīgo ķēžu strāvas stiprumam.

Var likties, ka te mūsu priekšā taustāmā veidā ir «elektriskais nošķiršanas spēks», «kontakta spēks», kas rada zināmu kustību neatkarīgi no jebkādas ķīmiskas darbības. Tā īstenībā arī domā visa kontakta teorija. Un patiesi, šeit mums ir tāda elektriskās ierosināšanas un ķīmiskās darbības savstarpējā attiecība, kādu mēs līdzšinējā iztirzājumā vēl neesam pētījuši. Lai pārietu pie tās, vispirms aplūkosim mazliet tuvāk tā saukto elektrodzinējspēku likumu; pie tam mēs pārliecināsimies, ka arī šeit tradicionālie kontakta priekšstati ne tikai nedod nekādu izskaidrojumu, bet arī atkal tieši aizsprosto jebkādam izskaidrojumam ceļu.

Ja kaut kurā galvaniskā elementā, kas sastāv no diviem metāliem un viena šķidruma, piemēram, no cinka, atšķaidītas sālsskābes un vara, ievieto kādu trešo metālu, piemēram, platīna plāksnīti, nepievienojot to ar stiepli ķēdes ārējai daļai, tad galvanometra sākotnējā novirzīšanās būs gluži tāda pati kā bez platīna plāksnītes. Tātad šī plāksnīte nekādi neietekmē elektrības ierosināšanu. Bet tie, kas aizstāv priekšstatu par elektrodzinējspēku, nevar šo faktu izteikt tik vienkārši. Viņu darbos mēs lasām:

«Cinka un vara elektrodzinējspēka vietā tagad šķidrumā parādījusies cinka un platīna un platīna un vara elektrodzinējspēku summa. Tā kā platīna plāksnītes ievadīšana elektrību ceļu nav manāmi mainījusi, tad no galvanometra rādījumu vienlīdzības abos gadījumos mēs varam secināt, ka šķidrumā cinka un vara elektrodzinējspēks ir vienlīdzīgs cinka un platīna elektrodzinējspēkam plus platīna un vara elektrodzinējspēks tajā pašā šķidrumā. Tas atbilstu Voltas izvirzītajai teorijai par elektrības ierosināšanu starp metāliem pašiem par sevi. So rezultātu, kas ir pareizs attiecībā uz visiem šķidrumiem un metāliem, izteic šādi:

Metāli pie elektrodzinējierosināšanas, kādu tajos rada šķidrumi, seko Voltas rindas likumam. So likumu sauc arī par elektrodzinējspēku likumu» (Vīdemanis. I gr., 62. lpp.).

Ja saka, ka platīns šajā kombinācijā vispār nedarbojas elektrību ierosinoši, tad izteic vienkāršu faktu. Ja turpretī saka, ka .platīns tomēr darbojas elektrību ierosinoši, bet divos pretējos virzienos ar vienādu spēku kā vienā, tā otrā virzienā, tā ka tā darbība paliek vienlīdzīga nullei, tad faktu pārvērš par hipotēzi tikai tādēļ, lai godinātu «elektrodzinējspēku». Abos gadījumos platīnam ir statista loma.

Galvanometra rādītāja pirmās novirzīšanās brīdī noslēgta ķēde vēl neeksistē. Vēl nesadalījusies skābe elektrību nevada; tā var elektrību vadīt tikai ar jonu palīdzību. Ja trešais metāls neiedarbojas uz sākotnējo novirzīšanos, tad tas notiek vienkārši tāpēc, ka tas vēl ir izolēts.

Bet kā šis trešais metāls izturas pēc ilgstošas strāvas nodibināšanās un tās darbības laikā?

Voltas metālu rindā šķidrumu vairumā cinks novietots aiz sārmainajiem metāliem pozitīvajā galā, platīns — negatīvajā galā, bet varš — starp tiem. Tāpēc, ja platīnu novieto, kā iepriekš teikts, starp varu un cinku, tas ir negatīvs pret tiem abiem; strāvai šķidrumā, ja platīns vispār darbotos, būtu jāplūst no cinka un vara uz platīnu, t. i., no abiem elektrodiem uz nepievienoto platīnu, un tas ir contradictio in adjecto [45]. Pamatnosacījums vairāku metālu darbīgumam ķēdē ir taisni tas, ka tie ārpusē ir savā starpā savienoti noslēgtā ķēdē. Nepievienots virskomplekta metāls ķēdē ir nevadītājs; tas nevar ne radīt jonus, ne laist tos cauri, bet bez joniem mēs nezinām elektrolītos vadītspēju. Tātad šis metāls ne tikai ir statists, bet pat šķērslis, jo piespiež jonus viņu apiet.

Tas pats notiks, ja mēs cinku savienosim ar platīnu, bet varu nepievienotu novietosim vidū. Šeit varam — ja tas vispār darbotos — būtu jāizraisa strāva no cinka uz varu un otra strāva no vara uz platīnu; tātad tam vajadzētu darboties kā kādam starpelektrodam un uz cinkam pievērstās puses izdalīt gāzveidīgu ūdeņradi, kas tāpat nav iespējams.

Ja mēs atmetīsim elektrodzinējspēka priekšstata piekritēju tradicionālo izteiksmes veidu, tad aplūkojamais gadījums izskatīsies ļoti vienkāršs. Galvaniskā ķēde, kā redzējām, ir tāda ierīce, kurā ķīmiskā enerģija atbrīvojas un pārvēršas elektrībā. Tā parasti sastāv no viena vai vairākiem šķidrumiem un diviem metāliem, kas darbojas kā elektrodi, kuriem jābūt ārpus šķidruma savā starpā savienotiem ar kādu vadītāju. Tas arī ir viss aparāts. Lai arī kādu ķermeni, kas nav savienots ar ķēdes ārējo daļu, mēs iegremdētu elektrību ierosinošā šķidrumā — vai nu šis ķermenis būtu metāls, stikls, sveķi, vai kas cits, — tas nevar piedalīties ķēdē notiekošajā ķīmiski elektriskajā procesa, t. i., strāvas radīšanā, kamēr tas neizraisa šķidrumā ķīmiskas pārmaiņas; lielākais — tas var traucēt procesu. Lai kāda būtu trešā iegremdētā metāla elektriskās ierosināšanas spēja attiecībā uz šķidrumu un vienu vai abiem ķēdes elektrodiem, tā nevar darboties, iekām šis metāls ārpus šķidruma nav savienots ar noslēgto ķēdi.

Te mēs redzam, ka ne vien iepriekš minētais Vīdemaņa tā sauktā elektrodzinējspēku likuma atvasinājums ir aplams, bet aplama ir ari jēga, kādu Vīdemanis piešķir šim likumam. Nevar runāt par ķēdei nepievienota metāla kompensējošos elektrodzinējdarbību, jo šai darbībai jau iepriekš ir atņemts vienīgais nosacījums, ar kādu tā var realizēties; gluži tāpat tā saukto elektrodzinējspēku likumu nevar atvasināt no fakta, kas atrodas ārpus tā kompetences sfēras.

Vecais Pogendorfs 1845. gadā publicēja rindu eksperimentu, kuros viņš izmērīja visdažādāko ķēžu elektrodzinējspēku, t. i., noteica elektrības daudzumu, kādu katra ķēde dod zināmā laika vienībā. Sājos eksperimentos sevišķi vērtīgi ir pirmie 27, no kuriem katrā trīs noteikti metāli vienā un tajā pašā elektrību ierosinošā šķidrumā pēc kārtas savienoti trijās dažādās ķēdēs un šīs ķēdes pētītas un savstarpēji salīdzinātas pēc to piegādātā elektrības daudzuma. Kā ortodoksāls kontakta teorijas piekritējs Pogendorfs ikreiz ievietoja ķēdē arī nepieslēgtu trešo metālu, un tā viņš varēja ar gandarījumu pārliecināties, ka visā 81 ķēdē šis «savienībā trešais»113 paliek vienkārša statista lomā. Bet šo eksperimentu nozīme nav vis šajā apstāklī, bet gan tā sauktā elektrodzinējspēku likuma pareizās jēgas apstiprināšanā un noteikšanā.

Apstāsimies pie tās ķēžu rindas, kur atšķaidītā sālsskābē pa pārim savstarpēji savienoti cinks, varš un platīns. Ja Daniēla elementa stiprumu pieņem par 100, tad šeit iegūtie elektrības daudzumi, pēc Pogendorfa, ir vienlīdzīgi šādiem lielumiem:

Cinks—-varš 78,8 Varš—platīns 74,3

Summa 153,1 Cinks—platīns 153,7

Tātad cinks tiešā savienojumā ar platīnu devis gandrīz pilnīgi tādu pašu elektrības daudzumu kā cinks—varš plus varš—platīns. Tas pats noticis arī visās citās ķēdēs, vienalga, kādi būtu šķidrumi un metāli. Ja no rindas metālu vienā un tajā pašā ierosinošā šķidrumā izveido galvaniskās ķēdes tādējādi, ka šie metāli sakārtojas atbilstoši Voltas metālu rindai šajā šķidrumā un katrs nākamais metāls ir negatīvs elektrods iepriekšējam un pozitīvs elektrods nākamajam metālam, tad elektrības daudzumu summa, kādu dod visas šīs ķēdes, ir vienlīdzīga tam elektrības daudzumam, kādu dod visas metālu rindas abu galējo locekļu tieša ķēde. Tā, piemēram, elektrības daudzumi, kādus atšķaidītā sālsskābē dotu ķēdes cinks—alva, alva—dzelzs, dzelzs—varš, varš—sudrabs, sudrabs—platīns, kopumā būtu vienlīdzīgi tam elektrības daudzumam, kādu dod ķēde cinks—platīns; no visiem minētās rindas elementiem sastādīta galvaniska baterija, ja visi pārējie nosacījumi būtu vienādi, pilnīgi neitralizētos ar cinka—platīna elementu, kura strāva plūstu pretējā virzienā.

Tā sauktais elektrodzinējspēku likums, aplūkots šādā veidā, iegūst patiesu un lielu nozīmi. Tas mums atsedz ķīmiskās un elektriskās darbības savstarpējās sakarības jaunu pusi. Līdz šim, kad galvenokārt pētījām galvaniskās strāvas enerģijas avotu, šis avots, ķīmiskā pārvēršanās, mums likās procesa aktīvā puse; elektrība turpretī radās no šā avota, tāpēc tā sākumā parādījās kā kaut kas pasīvs. Tagad attiecība kļūst otrāda. Elektriskā ierosināšana, ko nosaka to heterogēno ķermeņu īpašības, kuri ķēdē nostādīti savstarpējā saskarē, nespēj ne pielikt, ne atņemt enerģiju ķīmiskajai darbībai (citādi kā tikai ar atbrīvojošās enerģijas pārvēršanu par elektrību); bet atkarībā no ķēdes uzbūves tā šo darbību var vai nu paātrināt, vai arī palēnināt. Ja ķēde cinks—-atšķaidīta sālsskābe—varš dod strāvai zināmā laika vienībā tikai pusi no tā elektrības daudzuma, kādu dod ķēde cinks—atšķaidīta sālsskābe—platīns, tad ķīmijas valodā tas nozīmē, ka pirmā ķēde zināmā laika vienībā dod tikai pusi no tā cinka hlorīda un ūdeņraža daudzuma, kādu dod otrā ķēde. Tātad ķīmiskā darbība ir divkāršojusies, kaut ari (iri ķīmiskie apstākli palikuši tie paši. Elektriskā ierosināšana kļuvusi par ķīmiskās darbības regulatoru; tagad tā izvirzās par visa procesa aktīvo pusi, bet ķīmiskā darbība — par pasīvo pusi.

Tādējādi kļūst saprotams, ka vesela rinda procesu, kurus agrāk uzskatīja par tīri ķīmiskiem, tagad parādās kā elektroķīmiski. Atšķaidīta skābe uz ķīmiski tīru cinku iedarbojas — ja tā vispār iedarbojas — tikai ļoti vāji; to-ties parastais — pārdošanā esošais cinks ātri izšķīst atšķaidītā skābē, izveidodams sāli un izdalīdams ūdeņradi; tajā ir citu metālu un ogles piemaisījumi, kas nevienmērīgi sadalīti pa tā virsmas dažādām vietām. Starp tiem un pašu cinku skābē izveidojas vietējas strāvas, pie kam tās vietas, kur atrodas cinks, izveido pozitīvos elektrodus, bet citi metāli — negatīvos elektrodus, uz kuriem izdalās ūdeņraža burbulīši. Gluži tāpat par elektroķīmisku tagad atzīst parādību, ka vara vitriola šķīdinājumā iegremdēta dzelzs pārklājas ar vara slāni, un proti, atzīst, ka šo parādību nosaka tās strāvas, kas rodas starp dzelzs virsmas heterogēnajām vietām.

Tāpat mēs konstatējām arī, ka Voltas metālu rindas šķidrumos visā visumā atbilst kārtībai, kādā metāli novietojas, izstumjot cits citu no to savienojumiem ar halogēniem un skābju radikāliem. Voltas rindu pašā malējā negatīvajā galā parasti atrodas zelta grupas metāli: zelts, platīns, pallādijs, rodijs, kuri ļoti grūti oksidējas, uz kuriem gandrīz vai arī nemaz neiedarbojas skābes un kurus no to sāļiem viegli izstumj citi metāli. Malējā pozitīvajā galā atrodas sārmu metāli, kuriem ir tieši pretējas īpašības: tos ar vislielāko enerģijas patēriņu tikko var izdalīt no to oksīdiem; tie dabā sastopami gandrīz vienīgi sāļu formā, un no visiem metāliem tiem ir vislielākā afinitāte ar halogēniem un skābju radikāļiem. Starp abām metālu grupām novietoti pārējie metāli mazliet mainīgā secībā, bet tā, ka visumā to elektriskās un ķīmiskās īpašības atbilst viena otrai. Atsevišķu šo metālu secība mainās atkarībā no šķidrumiem, un turklāt diezin vai tā ir galīgi noteikta kaut jel vienam kādam šķidrumam. Var pat šaubīties, vai šāda absolūta Voltas metālu rinda kādam atsevišķam šķidrumam vispār pastāv. Ja ņem attiecīgi sastādītas ķēdes un elektrolītiskas vannas, tad divi viena un tā paša metāla gabali tajās var būt kā pozitīvie, tā arī negatīvie elektrodi, t. i., viens un tas pats metāls attiecībā pret sevi pašu var būt kā pozitīvs, tā arī negatīvs. Termo-elementos, kas siltumu pārvērš elektrībā, strāvas virziens, pastāvot lielai temperatūras starpībai abos salodējumos, mainās uz pretējo: metāls, kas iepriekš bija pozitīvs, kļūst negatīvs un otrādi. Gluži tāpat nav tādas absolūtas rindas, pēc kuras metāli izstumj cits citu no saviem ķīmiskajiem savienojumiem ar kādu noteiktu halogēnu vai skābes radikāli; ar enerģijas piegādi siltuma veidā daudzos gadījumos mēs gandrīz pēc patikšanas varam mainīt un apgriezt otrādi rindas kārtību, kas noteikta parastās temperatūras apstākļiem.

Tātad šeit mēs sastopam īpatnēju ķīmisma un elektrības mijiedarbību. Ķīmisko darbību ķēdē, kas piegādā elektrībai visu strāvas radīšanai nepieciešamo enerģiju, savukārt daudzos gadījumos vispirms ierosina un visos gadījumos kvantitatīvi regulē tikai ķēdē radušies elektriskie spriegumi. Agrāk procesi ķēdē mums parādījās kā ķīmiski elektriski, bet tagad mēs redzam, ka tie tikpat lielā mērā ir arī elektroķīmiski. No ilgstošas strāvas izveidošanās viedokļa ķīmiskā darbība bija primārs moments, bet no strāvas ierosināšanas viedokļa tā ir sekundārs — blakus faktors. Mijiedarbība izslēdz jebko absolūti primāru un absolūti sekundāru; bet reizē ar to tā ir divpusīgs process, kuru pēc tā dabas var aplūkot no diviem dažādiem viedokļiem; lai to saprastu kā kaut ko veselu, ir pat nepieciešams to atsevišķi izpētīt vispirms no viena un pēc tam no otra viedokļa, iekām var rezumēt kopējo rezultātu. Bet, ja mēs vienpusīgi turamies pie viena viedokļa kā absolūta pretēji otram vai arī ja mēs patvaļīgi pārlecam no viena viedokļa uz otru atkarībā no tā, ko dotajā momentā prasa mūsu apsvērumi, tad mēs paliekam metafiziskās domāšanas vienpusības gūstā; no mums aizslīd kopsakars un mēs sapinamies vienā pretrunā pēc otras.

Iepriekš mēs redzējām, ka, pēc Vīdemaņa, galvanometra sākotnējā novirzīšanās — tieši pēc metāla plāksnīšu iegremdēšanas ķēdes šķidrumā un kamēr vēl ķīmiskās pārmaiņas nav mainījušas elektriskās ierosināšanas stiprumu — «ir noslēgtas ķēdes elektrodzinējspēku summas mērs».

Līdz šim tā sauktais elektrodzinējspēks mums figurēja kā īpaša enerģijas forma, kas mūsu gadījumā radās ekvivalentā daudzumā no ķīmiskās enerģijas un tālākajā procesā atkal pārvērtās ekvivalentos siltuma, masu kustības utt. daudzumos. Bet te mēs pēkšņi uzzinām, ka «noslēgtas ķēdes elektrodzinējspēku summa» pastāv jau pirms tā brīža, kad ķīmiskās pārmaiņas atbrīvojušas minēto enerģiju, citiem vārdiem, mēs uzzinām, ka elektrodzinējspēks nav nekas cits kā noteiktas ķēdes spēja laika vienībā atbrīvot noteiktu ķīmiskās enerģijas daudzumu un pārvērst to elektriskā kustībā. Izrādās, ka elektrodzinējspēks šeit, tāpat kā elektriskais nošķiršanas spēks agrāk, arī ir spēks, kurā nav pat dzirkstelītes enerģijas. Tādējādi Vīdemanis ar «elektrodzinējspēku» saprot divas pilnīgi dažādas lietas: no vienas puses, tās vai citas ķēdes spēju atbrīvot noteiktu dotās ķīmiskās enerģijas daudzumu un pārvērst to elektriskā kustībā, bet, no otras puses, radīto elektriskās kustības daudzumu pašu. Ka tās ir viena otrai proporcionālas un ka viena no tām ir otras mērs, tas to atšķirību nebūt neiznīcina. Ķīmiskā darbība ķēdē, radītais elektrības daudzums un siltums, kas no tā radies noslēgtā ķēdē (ja bez tam nav veikts nekāds darbs), savā starpā ir pat vairāk nekā proporcionāli: tie ir ekvivalenti; bet tas nemaz neatcel to atšķirību. Ja tvaika mašīna, kurai ir noteikta diametra cilindrs un noteikts virzuļa gājiens, spēj ražot noteiktu mehāniskās kustības daudzumu no tai piegādātā siltuma, tad, neraugoties uz visu šās spējas proporcionalitāti šai mehāniskajai kustībai, tās tomēr viena no otras loti atšķiras. Un, ja šāds izteiksmes veids bija ciešams laikmetā, kad dabaszinātnēs vēl nerunāja par enerģijas nezūdamību, tad skaidrs, ka kopš šā pamatlikuma atzīšanas vairs nedrīkst īsteno, dzīvo enerģiju kaut kādā tās formā samainīt ar kāda aparāta spēju piešķirt šo formu enerģijai, kas atbrīvojas. Šī samainīšana ir dabisks papildinājums spēka un enerģijas samainīšanai, kad runā par elektrisko nošķiršanas spēku: abas šīs samainīšanas ir tās, kurās harmoniski atrisinās visi trīs savstarpēji pilnīgi pretrunīgie Vīdemaņa dotie strāvas izskaidrojumi, un vispār tās galu galā ir pamatā visam Vīdemaņa teorētiskajam juceklim sakarā ar tā saukto «elektrodzinējspēku».

Bez jau aplūkotās ķīmisma un elektrības īpatnējās mijiedarbības tiem ir arī vēl cita kopīga īpašība, kas arī norāda uz abu šo kustības formu ciešāku radniecību. Tās abas var pastāvēt tikai tā, ka pie tam tās izzūd. Ķīmiskais process katrai atomu grupai, kas tajā iestājas, norit momentāni. To var paildzināt tikai tad, ja ir jauns materiāls, kas nepārtraukti arvien no jauna ieslēdzas procesā. Tas pats attiecināms arī uz elektrisko kustību. Tikko tā no kādas citas kustības formas ir radusies, tūliņ tā atkal pārvēršas kaut kādā trešajā kustības Formā; tikai nepārtraukts pārvēršanai noderīgas enerģijas pieplūdums var dot ilgstošu strāvu, kurā katru mirkli jauni kustības daudzumi [Bewegungsmengen] iegūst un atkal zaudē elektrības formu.

Starp ķīmisko un elektrisko darbību un otrādi pastāvošās ciešās sakarības izprašana novedis pie lieliem sasniegumiem abos šajos pētniecības laukos. Tā jau kļūst par arvien plašāku un plašāku aprindu piederumu. Starp ķīmiķiem Lotars Meijers un pēc viņa Kekulē jau izteikuši uzskatu, ka sagaidāma elektroķīmiskās teorijas atdzimšana atjaunotā formā. Arī starp fiziķiem, kas nodarbojas ar elektrības pētīšanu, acīmredzot — it sevišķi uz to norāda F. Kolrauša pēdējie darbi — beidzot sāk izplatīties pārliecība, ka tikai precīza ķēdes un elektrolītiskās vannas ķīmisko procesu ievērošana var izvest viņu zinātni no veco tradīciju strupceļa.

Un patiesi, var uzskatīt par neapšaubāmu, ka mācībai par galvanismu un pēc tās arī mācībai par magnētismu un statisko elektrību var likt drošu pamatu tikai tā, ja izdara ķīmiski precīzu visu to nepārbaudīto eksperimentu ģenerālrevīziju, kuri pārnākuši kā mantojums un kuri veikti, balstoties uz zinātnes pārvarētu viedokli, — un turklāt ja precīzi ievēro un konstatē tur notiekošās enerģijas pārvērtības un uz laiku atsakās no visiem tradicionālajiem teorētiskajiem priekšstatiem par elektrību.

DARBA LOMA PĒRTIĶA TAPŠANĀ PAR CILVĒKU11^4

Darbs ir katras bagātības avots — apgalvo politekono-misti. Tāds tas tiešām ir blakus dabai, kas piegādā tam vielu, kuru tas pārvērš bagātībā. Bet darbs ir vēl kaut kas daudz vairāk nekā tas. Darbs ir visas cilvēka dzīves pirmais pamatnosacījums — un pie tam tādā mērā, ka mums zināmā nozīmē jāsaka: darbs ir radījis pašu cilvēku.

Pirms vairākiem simttūkstošiem gadu, tajā precīzi vēl nenosakāmajā Zemes attīstības periodā, kuru ģeologi sauc par terciāro, domājams, šā perioda beigās, kaut kur zemes karstajā joslā — jādomā, uz kāda liela kontinenta, kas tagad ir nogrimis Indijas okeāna dibenā, — dzīvoja sevišķi augsti attīstīta cilvēkveidīgu pērtiķu suga. Darvins mums devis šo mūsu senču aptuvenu aprakstu. Viņi bija viscaur spalvaini, viņiem bija bārda un smailas ausis, un viņi baros dzīvoja kokos.115

Jādomā, vispirms sava dzīves veida ietekmēti, kurš prasīja, lai kāpelējot rokas pildītu citādas funkcijas nekā kājas, šie pērtiķi sāka atradināties no roku piepalīdzības, staigājot pa zemi, un sāka ieturēt arvien stāvāku gaitu. Ar to bija sperts izšķirošais solis pārejā no pērtiķa uz cilvēku.

Visi vēl mūsu dienās sastopamie cilvēkveidīgie pērtiķi spēj stāvēt taisni un pārvietoties ar abām kājām vien, bet tikai lielākās nepieciešamības gadījumā un ļoti neveikli. Viņu dabiskā pārvietošanās norit pusizslietā stāvoklī, lietojot arī rokas. Lielākā daļa no viņiem atbalstās pret zemi uz saliekto roku pirkstu vidējiem kauliņiem un, pievelkot kājas, pārceļ ķermeni uz priekšu starp garajām rokām līdzīgi klibam cilvēkam, kas iet ar kruķiem. Vispār mēs vēl tagad varam novērot pie pērtiķiem visas pārejas pakāpes no iešanas četrrāpus līdz staigāšanai uz divām

11 — P. Engelss

kājām. Bet nevienam no tiem staigāšana uz divām kājām nav kļuvusi ne par ko vairāk kā par palīglīdzekli, ko lieto nepieciešamības gadījumā.

Lai stāvā gaita mūsu spalvainajiem senčiem varētu kļūt vispirms par paradumu un vēlāk arī par nepieciešamību, bija vajadzīgs, lai rokas tajā pašā laikā arvien vairāk un vairāk pievērstos citiem darbības veidiem. Arī pie pērtiķiem jau pastāv zināms roku un kāju funkciju sadalījums. Kā jau minēts, kāpelējot rokas tiek lietotas citādi nekā kājas. Roku lieto galvenokārt barības savākšanai un saturēšanai, kā to jau dara ar priekšējām ķetnām daži zemākie zīdītāji. Daži pērtiķi ar roku taisa sev kokos ligzdas vai pat, kā šimpanze, nojumes starp zariem, lai paglābtos no negaisa. Ar roku viņi tver rungu, lai aizsargātos pret ienaidniekiem, vai bombardē tos ar augļiem un akmeņiem. Ar roku viņi, būdami gūstā, veic vairākas vienkāršas operācijas, ko noskatās no cilvēka. Bet taisni šeit tad arī redzams, cik liela ir starpība pat starp visaugstāko cilvēkveidīgo pērtiķu neattīstīto roku un simttūkstoš gadu ilgā darbā augsti izkopto cilvēka roku. Kaulu un muskuļu skaits un vispārējais sakārtojums abām ir vienāds, tomēr pat paša pirmatnējākā mežoņa roka spēj veikt simtiem tādu operāciju, ko nespēj atdarināt neviens pērtiķis. Neviena pērtiķa roka nekad nav izgatavojusi pat visprimitīvāko akmens nazi.

Tāpēc tās operācijas, kurām mūsu senči pārejas laikmetā no pērtiķa uz cilvēku daudzos gadu tūkstošos pakāpeniski iemācījās pielāgot savu roku, sākumā varēja būt tikai ļoti vienkāršas. Paši pirmatnējākie mežoņi un pat tie no viņiem, par kuriem jāpieņem, ka tie atgriežas stāvoklī, .kas vairāk līdzīgs dzīvnieku stāvoklim, un reizē ar to fiziski deģenerējas, tomēr stāv daudz augstāk par šīm pārejas būtnēm. Iekām cilvēka roka pārveidoja pirmo krama gabalu par nazi, droši vien pagāja tik ilgs laika periods, ka mums zināmais vēsturiskais laika posms salīdzinājumā ar to ir nenozīmīgs. Bet izšķirošais solis bija sperts: roka bija kļuvusi briva un tagad varēja iegūt sev arvien jaunas izveicības, un tādējādi iegūtā lielākā lokanība iedzimtības ceļā pieauga no paaudzes uz paaudzi.

Tātad roka ir ne tikai darba orgāns, bet tā ir ari darba produkts. Tikai darbs, pielāgošanās arvien jaunām operācijām, šādi iegūtā muskuļu, cīpslu un ilgākā laika posmā arī kaulu sevišķā izveidojuma iedzimšana un šo iedzimto

uzlabojumu vienmēr atkārtota izmantošana jaunām — arvien sarežģītākām operācijām noveda cilvēka roku līdz tai augstajai pilnības pakāpei, kad tā it kā uz burvja mājienu spēja radīt Rafaela gleznas, Torvaldsena statujas un Pa-ganīni mūziku.

Bet roka nebija nekas neatkarīgs. Roka bija tikai viens atsevišķs vesela, joti sarežģīta organisma loceklis. Un, kas nāca par labu rokai, tas nāca par labu arī visam ķermenim, kuram tā kalpoja, — un nāca par labu divējādā ziņā.

Vispirms tas izrietēja no likuma, ko Darvins nosaucis par augšanas korelācijas likumu. Saskaņā ar šo likumu organiskas būtnes atsevišķo da|u zināmas formas vienmēr saistītas ar citu daļu noteiktām formām, kurām šķietami nav nekāda sakara ar pirmajām. Tā, piemēram, bez izņēmuma visiem dzīvniekiem, kuriem sarkanie asinsķermenīši ir bez šūnu kodola un kuriem pakauša kaulu ar mugurkaula pirmo skriemeli savieno divi locītavu izaugumi, ir arī piena dziedzeri mazu|u zīdīšanai. Tāpat arī zīdītājiem, kuriem ir šķelti nagi, parasti ir arī vairākdaju kuņģis, kas pielāgots atgremošanai. Noteiktu formu maiņām seko pārmaiņas citu ķermeņa daļu formā, kaut gan mēs nevaram izskaidrot šo sakaru. Pilnīgi balti kaķi ar zilām acīm vienmēr vai gandrīz vienmēr ir kurli. Cilvēka rokas pakāpeniskā pilnveidošanās un tai līdztekus notiekošā kāju attīstība un pielāgošanās stāvai gaitai ir neapšaubāmi ietekmējušas — arī saskaņā ar šo korelācijas likumu — citas organisma daļas. Taču šī iedarbība ir vēl pārāk maz izpētīta un mēs to varam te konstatēt tikai vispārīgā veidā.

Daudz svarīgāka ir rokas attīstības tiešā, pierādāmā iedarbība uz pārējo organismu. Kā jau teikts, mūsu pēr-tiķveidīgie senči bija sabiedriski dzīvnieki; ir pilnīgi skaidrs, ka cilvēks, šis vissabiedriskākais no visiem dzīvniekiem, nevar būt cēlies no kāda nesabiedriska tuvāka senča. Reizē ar rokas attīstīšanos, reizē ar darbu sākās valdīšana pār dabu, kas ar katru jaunu soli uz priekšu paplašināja cilvēka redzesloku. Dabas priekšmetos viņš atklāja arvien jaunas — agrāk nepazītas īpašības. No otras puses, darba attīstība nepieciešami sekmēja sabiedrības locekļu ciešāku sakaušanos, jo līdz ar darbu biežāki kļuva savstarpējas palīdzības un kopīgas sadarbības gadījumi un skaidrāka kļuva atziņa, kādu labumu šī sadarbība sniedz katram atsevišķam loceklim. īsi sakot, topošie cilvēki nonāca tiktāl, ka viņiem radās vajadzība citcitam ko pateikt. Sī vajadzība radīja savu orgānu: pērtiķa neattīstītā balsene lēnām, bet neatlaidīgi pārveidojās modulācijas ccjā, lai iegūtu arvien pilnīgāku modulāciju, un mutes orgāni pakāpeniski iemācījās izrunāt vienu artikulētu skaņu pēc otras.

Ka šāds izskaidrojums — valodas izcelšanās no darba procesa un kopā ar darbu — ir vienīgais pareizais izskaidrojums, pierāda salīdzinājums ar dzīvniekiem. To nedaudzo, kas dzīvniekiem, pat visattīstītākajiem, ir citcitam ko teikt, viņi spēj pateikt arī bez artikulētas valodas. Dabiskā stāvoklī neviens dzīvnieks neizjūt kā trūkumu, ka viņš neprot runāt vai saprast cilvēka valodu. Pavisam citādi tas ir, kad cilvēks dzīvnieku pieradinājis. Sunim un zirgam satiksmē ar cilvēku attīstījusies tik dzirdīga auss valodas artikulēto skaņu uztveršanai, ka viņi viegli iemācās savu priekšstatu robežās saprast katru valodu. Bez tam viņi ir ieguvuši arī spēju izjust tādas jūtas kā pieķeršanos cilvēkam, pateicību utt., kas agrāk bija viņiem svešas. Ikviens, kam bieži bijusi darīšana ar šādiem dzīvniekiem, diezin vai atteiksies no pārliecības, ka ir daudz gadījumu, kur viņi savu nespēju runāt tagad sajūt kā trūkumu. Diemžēl viņu balss orgāni ir tik ļoti specializējušies zināmā virzienā, ka šeit viņiem neko nevar līdzēt. Bet, kur ir piemērots orgāns, tur šī nespēja zināmās robežās var izzust. Putnu mutes orgāni, protams, radikāli atšķiras no attiecīgajiem cilvēka orgāniem, tomēr putni ir vienīgie dzīvnieki, kas var iemācīties runāt; un papagailis, putns ar visatbaidošāko balsi, runā vfšlabāk. Un lai neiebilst, ka papagailis nesaprot, ko viņš runā. Tiesa, viņš stundām ilgi bez apstājas atkārtos visu savu vārdu krājumu vienīgi tāpēc, ka pats runāšanas process un cilvēku sabiedrība viņam dara prieku. Bet savu priekšstatu robežās viņš var arī iemācīties saprast to, ko viņš saka. Iemāciet papagailim lamu vārdus tā, ka viņam rodas priekšstats par šo vārdu nozīmi (viena no galvenajām matrožu izpriecām, kad viņi atgriežas no siltām zemēm), pēc tam pamēģiniet viņu kaitināt, un jūs drīz vien redzēsiet, ka viņš savus lamu vārdus prot lietot tikpat pareizi kā Berlīnes tirgus sieva. Gluži tāpat ir arī tad, kad viņš diedelē kārumus.

Vispirms darbs, bet pēc tā un reizē ar to artikulēta valoda — tie ir divi galvenie dzinuļi, kuru ietekmē pērtiķa smadzenes pakāpeniski pārveidojās par cilvēka smadzenēm, kas, lai gan Joti līdzīgas pērtiķa smadzenēm, tomēr ir daudz lielākas un pilnīgākas par tām. Līdztekus smadzeņu attīstībai norisinājās arī smadzeņu tuvāko darba rīku — sajūtu orgānu attīstība. Tāpat kā līdz ar valodas pakāpenisku attīstību katrā ziņā attiecīgi pilnīgāki kļuva ari dzirdes orgāni, tā arī blakus smadzeņu attīstībai vispār pilnīgāki kļuva visi sajūtu orgāni. Ērglis redz daudz tālāk nekā cilvēks, bet cilvēka acs lietās ierauga daudz ko vairāk nekā ērgļa acs. Sunim ir daudz smalkāka oža nekā cilvēkam, bet tā neatšķir ne simto daļu no tām smaržām, kuras cilvēkam ir dažādu lietu noteiktas pazīmes. Un tauste, kas pērtiķim piemīt tikai pašā rupjākajā, primitīvākajā formā, cilvēkam ir attīstījusies tikai līdz ar pašas rokas attīstību darbā.

Smadzeņu un tām pakļauto sajūtu orgānu attīstība, apziņa, kas kļuva arvien skaidrāka, un abstrakcijas un slēdziena spējas attīstība savukārt atkal ietekmēja darbu un valodu, arvien no jauna pamudinot tos abus attīstīties tālāk. Šī tālākā attīstība nebūt neapstājās tajā brīdī, kad cilvēks galīgi nošķīrās no pērtiķa, bet turpinājās arī pēc tam; būdama dažāda pēc savas pakāpes un virziena dažādām tautām un dažādos laikmetos, vietumis un palaikam pat slīdēdama atpakaļ, šī attīstība visā visumā spēcīgā gaitā virzījās uz priekšu, iegūstot, no vienas puses, jaunu, stipru pamudinājumu un, no otras puses, noteiktāku virzienu ar to, ka līdz ar gatavā cilvēka rašanos nāca klāt jauns elements — sabiedrība.

Droši vien pagāja simtiem tūkstošu gadu — tiem Zemes vēsturē nav lielākas nozīmes kā sekundei cilvēka mūžā^46, — iekām no kokos kāpelētāju pērtiķu bara izveidojās cilvēku sabiedrība. Bet beidzot tā tomēr radās. Un kas tad atkal ir cilvēku sabiedrības raksturīgākā pazīme, ar kuru tā atšķiras no pērtiķu bara? Tas ir darbs. Pērtiķu bars apmierinājās ar to, ka noēda visu barību savā novadā, kura apmērus noteica ģeogrāfiskie apstākļi vai kaimiņu baru pretošanās. Bars klejoja no vienas vietas uz otru un cīnījās ar kaimiņu bariem, lai iegūtu jaunu ar barību bagātu novadu, bet no novada, kas tam deva barību, tas nespēja izspiest vairāk, nekā daba pati deva, izņemot to, ka šis bars neapzināti mēsloja ar saviem ekskrementiem augsni. Tiklīdz visi apvidi, kur atrodama barība, bija aizņemti, pērtiķu skaita pieaugums kļuva neiespējams; labākajā gadījumā viņu skaits varēja palikt vienā un tajā pašā līmeni. Bet visi dzīvnieki ir ļoti izšķērdīgi ar barību un turklāt bieži jau pašā dīglī iznīcina barības dabisko pieaugumu. Vilks pretēji medniekam nesaudzē stirnu, kas nākamajā gadā atnestu viņam stirnēnus; Grieķijā kazas, kas noēd sīko krūmu jauno ataugu, neļaudamas tai izaugt, padarījušas kailus visus kalnus. Sai dzīvniekiem raksturīgajai «noplicināšanas saimniecībai» ir svarīga loma sugu pakāpeniskās pārmaiņas procesā, jo tā piespiež dzīvniekus pielāgoties jauniem, neierastiem barības veidiem, tāpēc to asinis iegūst citādu ķīmisko sastāvu un visa fiziskā struktūra pakāpeniski kļūst citāda, bet sugas, kas galīgi nostabilizējušās, izmirst. Nav šaubu, ka šī noplicināšanas saimniecība lielā mērā sekmēja mūsu senču pārveidošanos par cilvēkiem. To pērtiķu sugu, kas ar savu inteliģenci un pielāgošanās spējām tālu pārspēja visas citas, šai noplicināšanas saimniecībai vajadzēja novest pie tā, ka barībai sāka lietot arvien lielāku daudzumu jaunu augu un no šiem augiem arvien lielāku daudzumu ēdamu daļu, īsi sakot, novest pie tā, ka barība kļuva arvien dažādāka un līdz ar to organismā nokļuva arvien dažādākas vielas, kas radīja ķīmiskos nosacījumus, lai šie pērtiķi pārveidotos par cilvēkiem. Tomēr tas viss vēl nebija darbs vārda tiešā nozīmē. Darbs sākas līdz ar darba rīku izgatavošanu. Bet kas tad ir vissenākie darba rīki, kurus mēs atrodam, — vissenākie, spriežot pēc atrastajiem priekšmetiem, kas palikuši kā mantojums no aizvēstures cilvēkiem, un spriežot pēc visagrāko vēsturisko tautu, kā arī visprimitīvāko tagadnes mežoņu dzīves veida? Sie darba rīki ir medību un zvejas rīki; medību rīki vienlaikus ir arī ieroči. Bet medības un zveja ir saistītas ar pāreju no augiem kā vienīgās barības uz gaļas lietošanu kopā ar augu barību, un tas ir atkal jauns, svarīgs solis cilvēka tapšanas ceļā. Gaļas baribā bija gandrīz gatavā veidā svarīgākās vielas, kas vajadzīgas organismam tā vielu maiņai; tā saīsināja gremošanas procesu un līdz ar to arī citu veģetatīvo (t. i., augu dzīves parādībām atbilstošo) procesu ilgumu organismā un tādējādi ietaupīja vairāk laika, vairāk vielas un vairāk cnerģi-jas vārda tiešā nozīmē dzīvnieciskās dzīves aktīvai izpausmei. Un, jo vairāk topošais cilvēks attālinājās no augu valsts, jo augstāk viņš pacēlās arī pār dzīvniekiem. Tāpat kā meža kaķu un suņu pieradināšana pie augu barības blakus gaļas barībai padarīja tos par cilvēka kalpiem, tā arī pieradums pie gaļas barības blakus augu barībai lielā mērā sekmēja topošā cilvēka fiziskā spēka un patstāvības pieaugumu. Bet vissvarīgākā bija gaļas barības ietekme uz smadzenēm, kas tagad daudz bagātīgāk nekā agrāk saņēma to barošanai un attīstībai nepieciešamās vielas un kas varēja tāpēc izveidoties no paaudzes uz paaudzi ātrāk un pilnīgāk. Lai man piedod veģetāriešu kungi, bet cilvēks nevarēja kļūt par cilvēku bez gaļas barības, un, ja gaļas barības lietošana arī ir novedusi visas mums pazīstamās tautas kādā laikā pat pie cilvēku ēšanas (berlī-niešu senči — veletabi jeb vilci vēl X gadsimtā ēda savus vecākus)116, tad šodien mums par to vairs nav nekādas daļas.

Gaļas barības lietošana noveda pie diviem jauniem sasniegumiem, kam bija izšķiroša nozīme: pie uguns izmantošanas un dzīvnieku pieradināšanas. Pirmais sasniegums vēl vairāk saīsināja gremošanas procesu, jo tas piegādāja mutei, tā sakot, jau pussagremotu barību; otrais pavairoja gaļas barības krājumus, jo līdz ar medībām tas pavēra regulārāku gaļas barības iegūšanas avotu un turklāt piena un piena produktu veidā sagādāja jaunu uztura līdzekli, kas pēc sava sastāva ir vismaz līdzvērtīgs gaļai. Tā abi šie sasniegumi jau tieši kļuva par jauniem cilvēka emancipācijas līdzekļiem. So sasniegumu netiešo seku sīks apskats aizvestu mūs pārāk tālu, tāpēc pie tām mēs šeit pakavēties nevaram, lai arī cik svarīgas cilvēka un sabiedrības attīstībai tās ir bijušas.

Kā cilvēks iemācījās ēst visu, kas ir ēdams, tāpat viņš iemācījās arī dzīvot kurā katrā klimatā. Viņš izplatījās pa visu apdzīvošanai derīgo zemi, viņš, vienīgais dzīvnieks, kas to spēja izdarīt patstāvīgi. Citi dzīvnieki, kas pielāgojušies visiem klimatiem, nav to iemācījušies patstāvīgi, bet gan sekodami cilvēkam, piemēram, mājlopi un kukaiņi-parazīti. Pāreja no sākotnējās dzimtenes vienmērīgi karstā klimata uz aukstākiem apvidiem, kur gads dalījās ziemā un vasarā, radīja jaunas vajadzības, vajadzības pēc dzīvokļa un apģērba, lai paglābtos no aukstuma un mitruma, radīja tādējādi jaunas darba nozares un līdz ar to jaunus darbības veidus, kas cilvēku arvien vairāk attālināja no dzīvnieka.

Tā kā roka, runas orgāni un smadzenes saskaņoti darbojās ne tikai katrā atsevišķā indivīdā, bet arī sabiedrībā, cilvēki ieguva spējas izdarīt arvien sarežģītākas operācijas, spraust un sasniegt arvien augstākus mērķus. Pats darbs no paaudzes uz paaudzi kļuva daudzveidīgāks, pilnīgāks, daudzpusīgāks. Medībām un lopkopībai pievienojās zemkopība, pēc tam vērpšana un aušana, metālu apstrādāšana, podniecība, kuģniecība. Līdzās tirdzniecībai un amatiem radās beidzot māksla un zinātne; no ciltīm izveidojās nācijas un valstis. Attīstījās tiesības un politika un līdz ar tām cilvēka esamības fantastiskais atspoguļojums cilvēka galvā: reliģija. Visu šo veidojumu priekšā, kas vispirms izpaudās kā galvas darbības produkti un šķita valdām pār cilvēku sabiedrībām, cilvēka strādājošās rokas vienkāršie ražojumi atkāpās otra vietā — vēl jo vairāk tāpēc, ka galva, kas plānoja darbu, jau ļoti agrā sabiedrības attīstības pakāpē (piemēram, jau vienkāršajā ģimenē) varēja piespiest citu rokas veikt tās ieplānoto darbu. Visus nopelnus par civilizācijas ātro attīstību sāka piedēvēt galvai, smadzeņu attīstībai un darbībai. Cilvēkiem kļuva par paradumu savu darbību izskaidrot ar savu domāšanu, nevis ar savām vajadzībām (kuras pie tam, protams, atspoguļojas galvā, tiek apzinātas), un tā ar laiku radās tas ideālistiskais pasaules uzskats, kas sevišķi pēc antīkās pasaules bojāejas pārņēma cilvēku prātus. Tas vēl tagad valda tādā mērā, ka pat visvairāk materiālistiski domājošie Darvina skolas dabas pētnieki nespēj iegūt skaidru priekšstatu par cilvēka izcelšanos, jo, minētā ideālistiskā pasaules uzskata ietekmēti, viņi neredz lomu, kāda šeit ir bijusi darbam.

Arī dzīvnieki, kā jau minēts, ar savu darbību pārveido ārējo dabu, kaut gan ne tādā mērā kā cilvēks, un šīs viņu izdarītās pārmaiņas apkārtējā vidē, kā mēs redzējām, iedarbojas savukārt uz viņiem pašiem, radot viņos noteiktas pārmaiņas. Dabā taču nekas nenotiek izolēti. Katra parādība iedarbojas uz citu parādību un otrādi, un šās vispusīgās kustības un mijiedarbības fakta aizmiršanā pa lielākajai daļai slēpjas tas, kas neļauj mūsu dabas pētniekiem skaidri saskatīt pat visvienkāršākās lietas. Mēs redzējām, kā kazas neļauj atjaunoties mežiem Grieķijā; sv. Helēnas salā pirmo jūrnieku tur atvestās kazas un cūkas paspēja iznīcināt gandrīz visus agrākos šās salas augus, tā sagatavojot zemi, lai varētu izplatīties vēlāko jūrnieku un kolonistu atvestie augi. Tomēr, ja dzīvnieki ilgstoši iedarbojas uz apkārtējo dabu, viņi to dara bez kāda nolūka, un pašiem šiem dzīvniekiem tas ir kaut kas nejaušs. Bet, jo vairāk cilvēki attālinās no dzīvniekiem, jo vairāk viņu iedarbība uz dabu iegūst iepriekš pārdomātas, plānveidīgas, uz noteiktu, iepriekš zināmu mērķi vērstas darbības raksturu. Dzīvnieks iznīcina zināma apvidus augus, neapzinādamies, ko viņš dara. Cilvēks tos iznīcina, lai atbrīvotajā zemē sētu labību vai dēstītu kokus un vīnogulājus, zinādams, ka tie dos viņam ražu, kas vairākkārt pārsniegs to, ko viņš iesējis. Viņš pārvieto derīgus augus un mājlopus no vienas zemes uz otru un tā pārveido augu un dzīvnieku valsti veselās pasaules daļās. Vēl vairāk. Ar dažādu mākslīgu audzēšanas paņēmienu palīdzību cilvēka roka tā pārveido augus un dzīvniekus, ka tos vairs nevar pazīt. Vēl līdz šai dienai nav atrasti tie savvaļas augi, no kuriem cēlušās mūsu labības kultūras. Vēl arvien domas dalās jautājumā, no kāda meža dzīvnieka cēlušies mūsu suņi, kas pat paši savā starpā tik ļoti atšķiras cits no cita, vai arī mūsu tikpat daudzās zirgu sugas.

Bet pats par sevi saprotams, ka mēs nedomājam noliegt dzīvnieku spējas rīkoties plānveidīgi, ar iepriekšēju nodomu. Gluži otrādi, plānveidīgas rīcības dīglis ir jau visur tur, kur ir protoplazma, kur dzīvais olbaltums eksistē un reaģē, t. i., izdara noteiktas, kaut arī ļoti vienkāršas kustības kā noteiktu ārēju kairinājumu sekas. Šāda reakcija notiek pat tur, kur vēl nay nekādas šūnas, nerunājot jau nemaz par nervu šūnu. Paņēmiens, ar kādu kukaiņēdāji augi noķer savu laupījumu, arī ir zināmā mērā plānveidīgs, kaut gan tas ir pilnīgi neapzināts. Apzinātas, plānveidīgas darbības spējas dzīvniekiem attīstās atbilstoši nervu sistēmas attīstībai, un zīdītājiem tās sasniedz jau diezgan augstu pakāpi. Lapsu medībās ar suņiem Anglijā var pastāvīgi novērot, cik nekļūdīgi lapsa prot izmantot savu labo apkārtnes pazīšanu, lai izbēgtu saviem vajātājiem, un cik labi tā pazīst un izmanto teritorijas visas tai labvēlīgās īpašības, kas jauc pēdas. Mūsu mājkustoņiem, kas satiksmē ar cilvēkiem ir vairāk attīstīti, var diendienā novērot viltības paņēmienus, kas ir gluži vienādā līmenī ar paņēmieniem, kādi ir bērniem. Jo, tāpat kā cilvēka dīgļa attīstības vēsture mātes miesās būtībā ir tikai mūsu dzīvniecisko senču miljoniem gadu ilgās fiziskās attīstības vēstures saīsināts atkārtojums, sākot no tārpa, gluži tāpat arī cilvēka bērna garīgā attīstība ir to pašu vai vismaz vēlāko senču garīgās attīstības tikai vēl vairāk saīsināts atkārtojums. Bet visu dzīvnieku visa plānveidīgā darbība nav spējusi uzspiest dabai viņu gribas zīmogu. To spēja tikai cilvēks.

īsi sakot, dzīvnieks tikai izmanto ārējo dabu un rada tajā pārmaiņas vienkārši ar savu klātbūtni; cilvēks, radot tajā pārmaiņas, piespiež to kalpot saviem mērķiem, valda pār to. Un šī ir cilvēka pēdējā, būtiskā atšķirība no pārējiem dzīvniekiem, un atkal darbs ir tas, kas rada šo atšķirību.[47]

Tomēr pārāk neleposimies ar savām uzvarām pār dabu. Par katru šādu uzvaru tā mums atriebjas. Katrai šādai uzvarai, protams, vispirms ir tās sekas, kuras mēs esam gaidījuši, bet otrkārt un treškārt tai ir arī pavisam citas — neparedzētas sekas, kas ļoti bieži iznīcina pirmo seku nozīmi. Cilvēkiem, kas Mezopotāmijā, Grieķijā, Mazāzijā un citur iznīcināja mežus, lai iegūtu aramzemi, ne sapņos nerādījās, ka viņi līdz ar to lika pamatus šo zemju tagadējai panīkšanai, jo reizē ar mežiem viņi iznīcināja arī mitruma uzkrāšanās un uzglabāšanās centrus.117 Kad Alpu itālieši izcirta kalnu dienvidu nogāzē egļu mežus, kurus tik rūpīgi sargāja ziemeļu nogāzē, viņi nenojauta, ka tā viņi grauj pamatus savas apkārtnes kalnu lopkopībai; vēl mazāk viņi nojauta, ka līdz ar to viņi gada lielāko daļu atstāj bez ūdens savus kalnu strautus, lai lietus periodos tie toties mežonīgāk gāztos pāri līdzenumam. Kartupeļu izplatītāji Eiropā nezināja, ka viņi reizē ar miltainajiem gurniem izplata arī skrofulozi. Un tā uz katra soļa mums tiek atgādināts, ka mēs nebūt nevaldām pār dabu tā, kā iekarotājs valda pār svešu tautu, nevaldām pār to tā kā kāds, kas stāv ārpus dabas, — bet gan ka mēs ar savu miesu, asinīm un smadzenēm piederam tai un atrodamies tajā un ka .visa mūsu kundzība pār dabu nozīmē tikai to, ka mēs atšķirībā no visām citām būtnēm protam izzināt un pareizi piemērot tās likumus.

Un mēs patiešām ar katru dienu arvien pareizāk mācāmies saprast tās likumus un izzināt kā tuvākās, tā arī tālākās sekas, kas rodas no mūsu aktīvās iejaukšanās tās dabiskajā gaitā. It īpaši kopš dabaszinātņu milzīgajiem sasniegumiem mūsu gadsimtā mēs spējam arvien vairāk izzināt arī vismaz mūsu parastākās ražošanas darbības tālākās dabiskās sekas un līdz ar to valdīt pār tām. Jo lielākā mērā tas notiks, — jo lielākā mērā cilvēki atkal ne tikai jutīs, bet arī apzināsies, ka viņi ir vienoti ar dabu, un jo neiespējamāks tad kļūs tas nejēdzīgais un pretdabiskais priekšstats par kaut kādu pretstatu starp garu un matēriju, cilvēku un dabu, dvēseli un miesu, priekšstats, kas izplatījies Eiropā kopš klasiskās senatnes sabrukuma un visaugstāko attīstību sasniedzis kristiānismā.

Bet, ja bija vajadzīgs tūkstošiem gadu ilgs darbs, kamēr mēs daudzmaz iemācījāmies iepriekš noteikt mūsu uz ražošanu vērstās darbības tālākās dabiskās sekas, tad vēl daudz grūtāk bija to panākt attiecībā uz šās darbības tālākajām sabiedriskajām sekām. Mēs minējām kartupeļus un to izplatīšanās sekas — skrofulozi. Bet kas gan ir skrofuloze salīdzinājumā ar tām sekām,.kas radas veselu zemju tautas masu dzīves apstākļos sakarā ar to, ka par strādnieku uzturu bija kļuvuši vienīgi kartupeļi? Kas gan ir skrofuloze salīdzinājumā ar to bada postu, kas 1847. gadā iestājās Īrijā sakarā ar kartupeļu slimību un noveda kapā vienu miljonu īru, kuri bija pārtikuši no kartupeļiem vai gandrīz tikai no kartupeļiem, un divus miljonus piespieda aizceļot pāri okeānam! Kad arābi iemācījās destilēt spirtu, viņiem prātā nenāca, ka viņi ir radījuši vienu no galvenajiem rīkiem, ar kuru tiks iznīcināti toreiz pat vēl neatklātās Amerikas pamatiedzīvotāji. Un, kad vēlāk Ko-lumbs šo Ameriku atklāja, viņš nezināja, ka viņš uzmodinājis jaunai dzīvei toreiz Eiropā jau sen zudušo verdzības institūtu un licis pamatus tirdzniecībai ar nēģeriem. Vīri, kas XVII un XVIII gadsimtā strādāja pie tvaika mašīnas izgudrošanas, nenojauta, ka viņi rada darba rīku, kas vairāk par visu citu revolucionizēs sabiedriskās attiecības visā pasaulē un kas, it sevišķi Eiropā, koncentrējot bagātības mazākuma rokās un proletarizējot milzīgo vairākumu, vispirms dos buržuāzijai sociālo un politisko kundzību, bet pēc tam radīs šķiru cīņu starp buržuāziju un proletariātu, cīņu, kura var beigties tikai ar buržuāzijas gāšanu un visu šķiru pretstatu iznīcināšanu. — Bet arī šajā laukā ilgas, bieži vien sāpīgas pieredzes ceļā, kā arī salīdzinot un pētījot vēstures materiālus, mēs pakāpeniski mācāmies iegūt skaidrību par mūsu ražošanas darbības netiešām, attālākām sabiedriskām sekām, un tas dod mums iespēju pak|aut mūsu varai un regulēt arī šīs sekas.

Tomēr, lai šo regulēšanu izdarītu, ir vajadzīgs kaut kas vairāk nekā vienkārša izziņa. Te vajadzīgs pilnīgs apvērsums mūsu līdzšinējā ražošanas veidā un līdz ar to visā mūsu tagadējā sabiedriskajā iekārtā.

Visi līdzšinējie ražošanas veidi centušies sasniegt tikai darba vistuvāko, vistiešāko derīgo efektu. Tālākās sekas, kas parādās tikai vēlāk un kas sāk iedarboties, tikai pakāpeniski atkārtojoties un uzkrājoties, pavisam netika ņemtas vērā. Sākotnējais zemes kopīpašums atbilda, no vienas puses, tādam cilvēku attīstības līmenim, kurš viņu redzesloku vispār ierobežoja ar to, kas ir vistuvāk, bet, no otras puses, šis kopīpašums prasīja, lai būtu zināms brīvas zemes pārpalikums, kas deva lielāku rīcības brīvību šās pirmatnējās saimniecības iespējamo |auno seku gadījumos. Kad šis brīvās zemes pārpalikums bija izlietots, sabruka arī kopīpašums. Bet visas turpmākās augstākās ražošanas formas noveda pie iedzīvotāju sadalīšanās dažādās šķirās un līdz ar to arī pie pretstata starp valdošajām un apspiestajām šķirām. Tādējādi valdošās šķiras intereses kļuva par ražošanas virzītāju faktoru, ciktāl ražošana neaprobežojās ar uzdevumu kaut kā uzturēt apspiesto ļaužu nožēlojamo eksistenci. Vispilnīgāk tas realizēts kapitālistiskajā ražošanas veidā, kas tagad valda Rietumeiropā. Atsevišķie kapitālisti, kas valda pār ražošanu un maiņu, spēj rūpēties tikai par savas darbības vistiešāko derīguma efektu. Vēl vairāk, pat šis derīguma efekts — ciktāl runa ir par ražojamo vai maināmo preču derīgumu — pilnīgi atkāpjas otrā vietā, un par vienīgo dzinējspēku kļūst peļņas iegūšana, preci pārdodot.

Buržuāzijas sabiedriskā zinātne, klasiskā politiskā ekonomija, nodarbojas galvenokārt tikai ar tieši gribētajām sabiedriskajām sekām, ko rada cilvēku darbība, kura vērsta uz ražošanu un maiņu. Tas pilnīgi atbilst tai sabiedriskajai iekārtai, kuru tā teorētiski izteic. Tā kā atsevišķie kapitālisti nodarbojas ar ražošanu un maiņu tiešās peļņas dēļ, tad var tikt ievēroti vispirms tikai paši tuvākie, paši tiešākie rezultāti. Kad atsevišķais fabrikants vai tirgotājs ražotās vai iepirktās preces pārdod ar parasto peļņu, tad viņš ir pilnīgi apmierināts un viņu nemaz neinteresē, kas tālāk notiek ar šo preci un tas pirceju.Tas pats ir ari ar šādas darbības dabiskajām sekām. Kada gan daļa bija spāniešu plantatoriem Kubā, kuri kalnu nogāzēs nodedzināja mežus un no pelniem ieguva mēslojumu, kura pietika ļoti ienesīgo kafijas koku vienai paaudzei, — kāda gan viņiem bija daļa gar to, ka vēlāk tropiskās lietus gāzes aizskaloja nu vairs neaizsargāto augsnes kārtu, atstājot tikai kailas klintis! Tagadējā ražošanas^ veidā tiklab attiecība pret cilvēka darbības dabiskajām, ka arī sabiedriskajām sekām galvenokārt ņem vērā tikai pirmo — vistaustāmāko rezultātu. Un tad vēl brīnās, ka talakas sekas darbībai, kas vērsta uz šāda rezultāta sasniegšanu, ir pavisam citādas, visbiežāk pilnīgi pretējas, ka harmonija starp pieprasījumu un piedāvājumu pārvēršas savā polārajā pretstatā, kā to parāda katra desmitgadīgā rūpniecības cikla gaita un kā to pieredzējusi arī Vācija «kraha» 118 laikā, kas bija neliela tādas pārvēršanās prelūdija; ka privātīpašums, kas dibināts uz paša darbu, nenovēršami tālāk attīstās tā, ka strādnieki paliek bez īpašuma, kamēr visa manta aizvien vairāk koncentrējas nestrādājošo rokās; ka [...]*

Te manuskripts izbeidzas. Red.

[PIEZĪMES UN FRAGMENTI]

[NO ZINĀTNES VĒSTURES]

* * *

Nepieciešams izpētīt atsevišķu dabaszinātņu nozaru secīgo attīstību. — Vispirms astronomija, kas jau gadalaiku noteikšanas dēļ absolūti nepieciešama ganu un zemkopju tautām. Astronomija var attīstīties tikai ar matemātikas palīdzību. Tātad vajadzēja nodarboties arī ar matemātiku. — Tālāk, zināmā zemkopības attīstības pakāpē un zināmās zemēs (ūdens pacelšana apūdeņošanai Ēģiptē), bet it sevišķi līdz ar pilsētu un lielu būvju rašanos un amatu attīstību attīstījās arī mehānika. Drīz tā kļūst nepieciešama arī kuģniecībā un kara mākslā. Tai arī vajadzīga matemātikas palīdzība, un tādējādi tā sekmē matemātikas attīstību. Tātad jau no paša sākuma zinātņu izcelšanos un attīstību nosaka ražošana.

Visus senos laikus zinātniskā pētīšana vārda tiešā nozīmē paliek ierobežota šajās trijās zinātnes nozarēs, turklāt kā eksakta un sistemātiska pētīšana — tikai pēckla-siskajā periodā (aleksandrieši, Arhiineds utt.). Fizikā un ķīmijā, kuras tāiaika cilvēku prātos gandrīz vēl neatdalījās viena no otras (stihiju teorija, nebija priekšstata par ķīmisko elementu), botānikā, zooloģijā, cilvēka un dzīvnieku anatomijā pagaidām varēja tikai vākt faktus un pēc iespējas tos sistematizēt. Fizioloģija, tiklīdz attālinājās no acīm redzamākajām lietām — gremošanas un izdalīšanas —, bija vienkārša minēšana; tas citādi arī nevarēja būt, kamēr vēl nepazina pat asinsriņķošanu. — Sā perioda beigās parādās ķīmija sākotnējā alķīmijas formā.

Kad pēc tumšās viduslaiku nakts pēkšņi negaidītā spēkā no jauna atdzimst zinātnes, kas sāk attīstīties brīnišķīgā ātrumā, tad par šo brīnumu mums atkal jāpateicas ražošanai. Pirmkārt, kopš krusta karu laikiem rūpniecība bija kolosāli attīstījusies un izraisījusi )oti daudz jaunu mehānisku (aušana, pulksteņu taisīšana, dzirnavas), ķīmisku (krāsošana, metalurģija, alkohols) un fizikālu (brilles) faktu, kas sagādāja ne vien milzīgu materiālu novērojumiem, bet arī pilnīgi citādus līdzekļus nekā senāk eksperi-mentēšanai un ]āva konstruēt jaunus instrumentus. Var teikt, ka īsti sistemātiska eksperimentāla zinātne k|uva iespējama tikai kopš šā laika. Otrkārt, visa Rietumu un Centrālā Eiropa, ieskaitot te arī Poliju, attīstījās tagad savstarpējā sakarībā, kaut gan Itālija, pateicoties savai no senatnes mantotajai civilizācijai, vēl arvien stāvēja priekšgalā. Treškārt, ģeogrāfiskie atklājumi, kas bija izdarīti, vienīgi dzenoties pēc iedzīvošanās, t. i., galu galā ražošanas interešu ietekmē, sagādāja bezgalīgu, līdz tam nepieejamu materiālu meteoroloģijas, zooloģijas, botānikas un (cilvēka) fizioloģijas laukā. Ceturtkārt, parādījās iespiedmašīna^48

Tagad, nerunājot nemaz par matemātiku, astronomiju un mehāniku, kas jau pastāvēja, — fizika galīgi nošķiras no ķīmijas (Toričelli, Galilejs; Toričelli atkarībā no rūpnieciskām hidrotehniskām būvēm pirmoreiz pētī šķidrumu kustību — sk. Klerku Maksvelu). Boils padara ķīmiju par zinātni. Hārvejs, atklādams asinsriņķošanu, par zinātni padara (cilvēka, kā arī dzīvnieku) fizioloģiju. Zooloģija un botānika arvien vēl paliek faktu vācējas zinātnes, kamēr tām pievienojas paleontoloģija — Kivjē un drīz pēc tam šūnas atklāšana un organiskās ķīmijas attīstība. Ar to kļuva iespējama salīdzinošā morfoloģija un salīdzinošā fizioloģija, un no šā brīža tās abas k|ūst par īstām zinātnēm. Pagājušā gadsimta beigās tiek likti pamati ģeoloģijai, jaunākajā laikā — tā saucamajai (neizdevīgi) antropoloģijai, kas pastarpina pāreju no cilvēka un viņa rasu morfoloģijas un fizioloģijas uz vēsturi. Izpētīt to sīkāk un attīstīt.

* [48] [48]

SENO TAUTU UZSKATI PAR DABU (Hēgelis. «Filozofijas vēsture», I sēj. — Grieķu filozofija) 119

Par pirmajiem filozofiem Aristotelis («Metafizika», I gr., 3. nod.) saka, ka viņi apgalvojot sekojošo:

«Tas, no kura viss esošais sastāv, no kura kā no pirmā ias^izce|as un kurā kā pēdējā tas atgriežas, tas, kurš kā substance (ouota) paliek vienmēr viens un tas pats un mainās vienīgi savās noteiksmēs (naOem), — tas ir visa esošā elements (aTOiy.eibv) Un^ sākums (UQX4) ... Tāpēc viņi domā, ka neviena lieta nerodas (o’ijtr vivveaOui ouoēv) un neiznīkst, jo vienmēr saglabājas viena un tā pati daba» (198. lpp.).

Tātad šeit mūsu priekšā jau pilnīgi iezīmējas sākotnējais, stihiskais materiālisms, kas savas attīstības pirinaja stadijā gluži dabiski atzīst, ka vienība dabas parādību bezgalīgajā daudzveidībā ir pati par sevi saprotama, un meklē to iekš kaut .kā noteikti ķermeniska, iekš kaut kā sevišķa, kā, piemēram, Taless ūdenī.

Cicerons saka:

«Taless [49] no Milētas ... apgalvoja, ka ūdens ir lietu sākums, bet dievs — tas prāts, kas visu no ūdens rada» («Par dievu dabu», I, 10).

Hēgelis gluži pareizi paziņo, ka tas esot Cicerona papildinājums, un piebilst:

«Bet jautājums, vai Taless turklāt vēl ticēja arī dievam, mūs šeit neskar: te nav runa par pieņēmumiem, ticējumiem, tautas reliģiju... un, pat ja viņš būtu runājis par dievu kā visu lietu veidotāju no ūdens, tad no tā mēs neko vairāk par šo būtību neuzzinātu... Tas ir tukšs vārds, kam nav sava jēdziena.» 209. lpp. (ap, 000. g. [pirms kr. ēras]).

Vissenākie grieķu filozofi vienlaikus bija arī dabas pētnieki: Taless bija ģeometrs, viņš noteica, ka gada ilgums ir 365 dienas, pareģoja, kā stāsta leģenda, vienu Saules aptumsumu. — Anaksimandrs izgatavoja saules pulksteni, īpašu sauszemes un jūras karti (jreeipetņov) un dažādus astronomiskus instrumentus. — Pitagors bija matemātiķis.

Anaksimandrs no Milētas, kā aizrāda Plutarhs («Pārrunās pie galda», VIII, 8.), saka, ka «cilvēks cēlies no zivs, iznācis no ūdens uz sauszemes»[49] (213. lpp.). Viņam agXrļ xaī axoixetov то aneiņov [50], pie kam viņš to nedefinēja (бюе^соу) ne kā gaisu, ne kā ūdeni, ne kā kaut ko citu (Diogens Laertijs, II gr., 1. §) [210. lpp.]. Hēgelis (215. lpp.) šo bezgaligo pareizi izteic ar vārdiem «nenoteiktā matērija» (ap 580. g.).

Anaksimens no Milētas par pirmsākumu un pamatelementu atzīst gaisu, kas viņam šķiet bezgalīgs (Cicerons. «Par dievu dabu», I, 10.).

Red.

«No ta viss iznāk, un tajā viss atkal atgriežas» (Plutarhs. «Par filozofu uzskatiem», I, 3.).

Turklāt gaiss aņg-nvevpa [51]:

«Tāpat kā mūsu dvēsele, kas ir gaiss, satur mūs kopā, tā gars (nveupa) un gaiss satur kopā visu pasauli; gars un gaiss nozīme vienu un to pašu» (Plutarhs) f^20 [215,—216. lpp.].

Dvēseli un gaisu viņš aplūko kā vispārējo vidi (ap 555. g.).

Jau Aristotelis saka, ka šie vissenākie filozofi pirmbūtību saskata zināmā matērijas veidā: gaisā un ūdeni (un varbūt Anaksimandrs iekš kaut ka vidēja starp tiem), vēlāk Heraklīts — uguni, bet neviens no viņiem pirmbūtību nesaskata zemē tās sarežģītā sastāva dēj (6ia xtļv pevaž-o-pegeiav). «Metafizika», 1 gr., 8. nod. (217. lpp.).

Aristotelis par viņiem visiem pareizi piezīmē, ka kustības avotu viņi atstāj neizskaidrotu (218. un turpm. lpp.).

Pitagors no Samas (ap 540. g.): skaitlis ir pamatprincips:

«Skaitlis ir visu lietu būtība, un Visuma organizācija savās no-teiksmēs ir vispār skaitļu un to attiecību harmoniska sistēma» [52] (Aristotelis. «Metafizika», I gr., 5. nod. passim^53).

Hēgelis pareizi vērš uzmanību uz

«drosmi, kāda piemīt šādam apgalvojumam, kurš uzreiz atmet visu, ko priekšstats uzskata par esošu vai butisku (patiesu), un iznicina juteklisko būtību», saskatot butību loģiskā kategorijā, kaut arī |oti ierobežotā un vienpusīgā [237,—238. lpp.].

Tāpat kā skaitlis ir pakļauts noteiktiem likumiem, tā tiem ir pakļauts ari Visums; ar to pirmoreiz ir izteikta doma par Visuma likumsakarību. Pitagoram piedēvē muzikālās harmonijas atvedināšanu uz matemātiskām attiecībām. Tāpat:

«Centrā pitagorieši novietoja uguni; Zemi turpretī viņi uzskatīja par zvaigzni, kas griežas pa riņķi ap šo centrālo ķermeni» (Aristotelis. «Par debesi», II, 13.) [265. lpp.].

Bet šī uguns nebija Saule; tomēr šeit ir pirmā nojausma par to, ka Zeme kuslas.

Hēgelis par planētu sistēmu:

«... Matemātika līdz šim vēl nespēj uzrādīt harmonijas likumu, kas nosaka attālumus [starp planētām]. Empīriskos skaitļus mēs zinām precīzi; bet visam ir nejaušības, nevis nepieciešamības izskats. Mēs zinām attālumu aptuvenu pareizību, un tāpēc laimīgi tika uzminēta vēl dažu planētu eksistence starp Marsu un Jupiteru, tur, kur vēlāk atklāja Cereru, Vestu,. Pallādu utt. Bet secīgu rindu, kurā būtu prāts un jēga, astronomija šajos attālumos vēl nav atklājusi. Gluži otrādi, tā nievājoši izturas pret domu par tādu šās rindas attēlojumu, kas tanī atklātu noteiktu regularitāti; bet pats par sevi tas ir ļoti svarīgs punkts, un mums nav jāatsakās no mēģinājuma atrast tāda veida rindu» (267.-268. Ipp.).

Jau seno grieķu pasaules uzskatā, kaut arī tā vispārējais raksturs bija naivi materiālistisks, slēpjas vēlākās šķelšanās grauds. Jau Talesam dvēsele ir kaut kas īpašs, no miesas atšķirīgs (viņš arī magnētam piedēvē dvēseli), Anaksi-menani tā ir gaiss (kā Mozus pirmajā grāmatā)121, pita-goriešiem tā jau ir nemirstīga un pārceļo, bet ķermenis tai ir kaut kas tīri nejaušs. Ari pitagoriešiem dvēsele ir «atskaldījusies ētera daļiņa (аябстпаоца aldegog)» (Diogens Laertijs. VIII gr., 26.-28. §), turklāt aukstais ēters ir gaiss, bet blīvais veido jūru un mitrumu [279.—280. Ipp.].

Aristotelis arī pitagoriešiem pareizi pārmet sekojošo:

Ar saviem skaitļiem «viņi neizskaidro, kā rodas kustība un kā bez kustības un pārmaiņas pastāv tapšana un iznīkšana vai arī debess lielu stāvokļi un darbības» («Metafizika», I gr., 8. nod.) [277. Ipp.].

Г

Pitagors, kā stāsta leģenda, atklājis rīta un vakara zvaigznes identitāti un arī to, ka Mēness saņem savu gaismu no Saules. Beidzot, viņš atklājis Pitagora teorēmu.

«Runā, ka tad, kad Pitagors atklājis šo teorēmu, viņš ziedojis hekatombu * ... Un zīmīgi, ka viņa prieks par to ir bijis tik liels, ka viņš sarikojis lielus svētkus, uz kuriem bijuši aicināti bagātnieki un visa tauta. Teorēma bija tā vērta. Tā bija gara (izziņas) jautrība, prieks — uz vēršu rēķina» (279. Ipp.).

Eleāti.

* Ф Ф

Leikips un Dēmokrits.122

«Leikips un viņa laikabiedrs Dēmokrits par elementiem atzīst pilno un tukšo, saukdami, piemēram, vienu par esošo, bet otru par neesošo, un proti: pilno un cieto» (t. i., atomus) «par esošo, bet tukšo un retināto par neesošo. Tāpēc tad arī viņi saka, ka esošais nebūt nepastāv vairāk par neesošo... Lietu cēlonis ir viens un otrs kā matērija. Un, tāpat kā domātāji, kas atzīst pamatsubstances vienību, visu pārējo atvasina no tās stāvokļiem... tā šie filozofi parnatatSkiribas» (t. i., atomu pamatatšķirības) «uzlūko par visu citu īpašibu cēloni. Šādas atšķirības viņi norāda Iris: formu, kārtību un stāvokli... A no N at-

šķiras pēc formas, AN no NA — pēc kārtības, Z no N — pēc stāvokļa» (Aristotelis. «Metafizika», I gr., 4. nod.).

Leikips «pirmais izvirzīja atomus kā pirmsākumus... un runāja par tiem kā par elementiem. Viņš saka, ka no tiem rodas neskaitāmas pasaules un atkal tajos sabrūk. Pasaules rodas šādi: samērā ar atdalīšanos no bezgalīgā liels skaits visdažādāko formu ķermeņu traucas lielajā tukšumā. Salasoties kopā, tie izveido vienu virpuli, kura tie, sadurdamies un dažādi griezdamies, nošķirojas tādējādi, ka līdzīgais pievienojas līdzīgajam. Un, tā kā tie, būdami vienāda svara, sava lielā daudzuma dē| vairs nekādi nespēj griezties riņķī, tad sīkie virzās uz ārējo tukšumu, it kā cauri sietam izsijādamies; bet pārējie turas kopā un savīdamics skrej cits ar citu kopā, un vispirms izveido zināmu lodveidīgu veselo» (Diogens Laertijs. IX gr., 6. nod.).

Turpmākais — par Epikūru:

«Atomi nepārtraukti kustas. Tālāk viņš saka, ka tie kustas arī vienādā ātrumā, jo tukšums vienmēr vienādi dod ceļu kā visvieglākajam no tiem, tā arī vissmagākajam... Un nav atomiem nekādu citu īpašību kā tikai forma, lielums un smagums... Un ari ne katrs lielums tiem piemīt: vismaz neviens nekad jutekliski atomu nav redzējis» (Diogens Laertijs. X gr., 43.—44. §). «Un aiz nepieciešamības atomiem ir vienāds ātrums, kad tie traucas cauri tukšumam un savā ceļā nesastop nekādus šķēršļus. Jo smagie atomi netrauksies ātrāk par mazajiem un vieglajiem, vismaz ja tie neko nesastop, un mazie ne ātrāk par lielajiem, jo visiem tiem ir vienāds ceļš, ja arī tiem nav nekādu šķēršļu» (turpat, 61. §).

«Tātad skaidrs, ka ikvienā [lietu] sugā vienotais reprezentē kādu noteiktu dabu un ka nevienai lietai pats šis vienotais nav tās daba» (Aristotelis. «Metafizika», IX gr., 2. nod.).123

* * *

Aristarhs no Samas jau 270 gadu pirms kr. ēras izvirzīja kopernikānisko Zemes un Saules teoriju (Mēdlcrs, 44. Ipp.; Volfs, 35,—37. Ipp.)124.

Jau Dēmokrits izteica minējumu, ka Piena Ceļš raida mums neskaitāmu nelielu zvaigžņu apvienoto gaismu (Volfs, 313. Ipp.).

* * *

STĀVOKĻA ATŠĶIRĪBA SENĀS PASAULES BEIGAS (AP 300. GADU)

UN VIDUSLAIKU BEIGAS (1453. GADA)

1) Šauras kultūras joslas vietā gar Vidusjūras piekrasti, kas tikai vietām stiepa savus zarus kontinenta iekšienē un gar Atlantijas okeāna Spānijas, Francijas un Anglijas piekrasti un ko tāpēc viegli varēja pārraut un samīt ģermāņi un slāvi no ziemeļiem un arābi no dienvidaustrumiem, — tagad ir viens vienīgs kultūras apgabals — visa

Rietumeiropa ar Skandināviju, Poliju un Ungāriju kā priekšposteņiem.

2) Grieķu resp. romiešu un barbaru pretstata vietā tagad ir sešas kultūras tautas ar kultūras valodām (neskaitot skandināviešu tautas utt.), kas visas bija tiktāl attīstītas, ka varēja piedalīties XIV gadsimta spēcīgajā literatūras uzplaukumā un nodrošināja daudz lielāku izglītības daudzpusību nekā seno laiku beigās jau panīkusī un mirstošā grieķu un latīņu valoda.

3) Nesalīdzināmi augstāka rūpnieciskās ražošanas un tirdzniecības attīstība, ko radīja viduslaiku pilsonība; no vienas puses, ražošana kļuva pilnīgāka, daudzveidīgāka un masveidīgāka, no otras puses, tirdznieciskie sakari kļuva daudz attīstītāki; kuģniecība kopš sakšu, frīžu un normaņu laika kļuva nesalīdzināmi drosmīgāka, no otras puses — milzums izgudrojumu (un izgudrojumu imports no Austrumiem), kas ne vien padarīja iespējamu grieķu literatūras importu un izplatīšanos, jūras atklājumus un tāpat buržuāzisko reliģisko revolūciju, bet arī piešķīra tiem nesalīdzināmi lielāku vērienu un straujāku tempu; bez tam tie piegādāja, kaut arī vēl nesakārtotā veidā, milzumu zinātnisku faktu, kādus senatne nekad nebija pat nojautusi: magnēta adata, grāmatu iespiešana, metāla burti, linu papīrs (kopš XII gadsimta to lietoja arābi un Spānijas ebreji; kopš X gadsimta pakāpeniski ieviešas lietošanā, bet XIII un XIV gadsimtā jau vairāk izplatās kokvilnas papīrs, kamēr papiruss, pēc tam kad Ēģipti bija iekarojuši arābi, pilnīgi izzuda no lietošanas), šaujamais pulveris, brilles, mehāniskais pulkstenis, kas bija liels solis uz priekšu kā laika skaitīšanā, tā arī mehānikā.

(Par izgudrojumiem skaties Nr. 11.)[54]

Turklāt vēl materiāls, ko devuši cefojumi (Marko Polo ap 1272. g. u. c.).

Daudz plašāka vispārējās, kaut arī vēl sliktas izglītības izplatīšanās, pateicoties universitātēm.

Līdz ar Konstantinopoles izvirzīšanos un Romas krišanu beidzas senatne. Ar Konstantinopoles krišanu nesaraujami saistītas viduslaiku beigas. Jaunie laiki sākas ar atgriešanos pie grieķiem. — Nolieguma noliegums!

* [54] [54]

NO VĒSTURES. — IZGUDROJUMI

Pirms kr. ēras.

Ugunsdzēsēju sūknis, ūdens pulkstenis ap 200. g. pirms kr. ēras. Ielas bruģis (Roma).

Pergaments — ap 160. g.

Kr.ēra.

Ūdens dzirnavas pie Mozeles ap 340. g.; Vācijā Kārļa Lielā laikā.

Pirmais norādījums par logu stikliem. Ielu apgaismošana Antiohijā ap 370. g.

Zīdtārpiņi no Ķīnas ap 550. g. Grieķijā.

Rakstāmās spalvas VI gadsimtā.

Kokvilnas papīrs no Ķīnas arābiem VII gadsimtā; _ IX gadsimtā Itālijā.

Ūdens ērģeles Francijā VIII gadsimtā.

Sudraba raktuves Harcā izmantotas kopš X gadsimta. Vējdzirnavas ap 1000. g.

Notis, Aretīnas Gvido gamma ap 1000. g.

Zīdkopība Itālijā ap 1100. g.

Pulkstenis ar riteņiem — tad pat.

Magnēta adata no arābiem eiropiešiem ap 1180. g.

Ielas bruģis Parīzē 1184. g.

Brilles Florencē. Stikla spogulis.

Siļķu sālīšana. Slūžas. XIII gadsim-

Sitējpulkstenis. Papīrs no kokvilnas ta otrā pusē. Francijā.

Papīrs no lupatām XIV gadsimta sākumā.

Vekselis tā paša gadsimta vidū.

Pirmās papīra dzirnavas Vācijā (Nirnbergā) 1390. g.

Ielu apgaismošana Londonā XV gadsimta sākumā.

Pasts Venēcijā — tad pat.

Gravēšana kokā un iespiešana — tad pat.

Gravēšana varā — tā paša gadsimta vidū.

Jātnieku pasts Francijā 1464. g.

Sudraba raktuves Saksijas Rūdu kalnos 1471. g. Klavesīns ar pedāli; izgudrots 1472. g.

Kabatas pulkstenis. Gaisa bises. Šautenes aizslēgs XV gadsimta beigās.

Yērpjamais ratiņš 1530. g.

Ūdenslīdēja zvans 1538. g.

Piezīmes un fragmenti NO VĒSTURES 125

Modernās dabaszinātnes — vienīgās, par ko var runāt kā par zinātni pretstatā ģeniālajām grieķu nojausmām un sporādiskajiem arābu pētījumiem, kuriem nebija savstarpējas sakarības, — sākas ar to grandiozo laikmetu, kad pilsonība salauza feodālisma varu, kad tās cīņas aizmugurē, kura norisinājās starp pilsētniekiem un feodālo muižniecību, parādījās dumpīgā zemniecība un aiz tās modernā proletariāta revolucionārie priekšgājēji jau ar sarkanu karogu rokās un ar komunismu uz lūpām, — ar to laikmetu, kurš radīja Eiropā lielās monarhijas, salauza pāvesta garīgo diktatūru, atdzīvināja grieķu senatni un līdz ar to radīja jauno laiku ļoti augsto mākslas attīstību un kurš nojauca vecā orbis [55] robežas un pirmoreiz īsti atklāja Zemi.

Tā bija lielākā no revolūcijām, kādas līdz tam bija pārdzīvojusi Zeme. Arī dabaszinātnes, attīstīdamās šās revolūcijas atmosfērā, bija viscaur revolucionāras, gāja roku rokā ar lielo itāliešu mostošos jauno filozofiju un sūtīja savus mocekļus uz sārtiem un cietumos. Raksturīgi, ka viņu vajāšanā protestanti sacentās ar katoļiem. Pirmie sadedzināja Servetu, otri sadedzināja Džordāno Bruno. Tas bija laiks, kam vajadzēja milžu un kas radīja milžus, milžus zināšanās, garā un raksturā. Tas bija laiks, ko franči pareizi nosaukuši par renesansi, bet protestantiskā Eiropa vienpusīgi un aprobežoti — par reformāciju.

Arī dabaszinātnēm toreiz bija sava neatkarības deklarācija^126, kas gan, tiesa, neparādījās pašā sākumā, tāpat kā arī Luters nebija pirmais protestants. Kas reliģijā bija pāvesta bullas sadedzināšana, ko izdarīja Luters, tas dabaszinātnēs bija lielais Kopernika darbs, kurā viņš — kaut arī nedroši, pēc 36 gadu ilgas svārstīšanās un, tā sakot, uz nāves cisām — meta izaicinājumu baznīcas māņticībai. Kopš tā laika dabas pētniecība būtībā ir atbrīvojusies no reliģijas, kaut gan visu sīkumu pilnīga noskaidrošana ir ieilgusi līdz mūsu laikam un daudzās galvās vēl ne tuvu nav noslēgusies. Bet kopš tā laika arī zinātnes attīstība gājusi milzu soļiem, paātrinādamās, tā sakot, proporcionāli laika kvadrātam, kāds pagājis, kopš tā atstājusi savu

izejas punktu, it kā vēlēdamās parādīt pasaulei, ka attiecībā uz organiskās matērijas augstākā zieda kustību — cilvēka garu — darbojas likums, kas ir pretējs neorganiskās matērijas kustības likumam.

Jauno dabaszinātņu pirmais periods — neorganiskās pasaules laukā — noslēdzas ar Ņūtonu. Tas ir esošā materiāla apgūšanas periods. Matemātikā, mehānikā un astronomijā, statikā un dinamikā tas devis lielus sasniegumus, sevišķi ar Keplera un Galileja darbiem, no kuriem secinājumus izdarīja Ņūtons. Bet organisko parādību laukā vēl nebija atstātas zinātnes pašu pirmo — sākuma pakāpju robežas. Vēl nebija pētījumu par dzīvības formām, kas vēsturiski sekojušas cita citai un cita citu izstūmušas, tāpat kā nebija pētījumu arī par tām atbilstošajiem mainīgajiem dzīves apstākļiem, — nebija paleontoloģijas un ģeoloģijas. Dabu vispār neuzlūkoja par kaut ko tādu, kas vēsturiski attīstās, kam ir sava vēsture laikā. Uzmanību pievērsa tikai izplatībai telpā; pētnieki dažādās formas grupēja nevis citu pēc citas, bet tikai citu blakus citai; dabas vēsture visiem laikiem bija vienāda, gluži tāpat kā planētu eliptiskās orbītas. Katrai tuvākai organiskās dzīvības formu pētīšanai trūka abu pirmpamatu — ķīmijas un mācības par galveno organiskās struktūras formu — šūnu. Dabaszinātnes, kas sākumā bija revolucionāras, atradās caurcaurēm konservatīvās dabas priekšā, kurā vēl tagad viss bija tāds pats kā pasaules sākumā un kurā līdz pasaules galam visam bija jāpaliek tādam pašam, kāds tas bijis tās sākumā.

Raksturīgi, ka šis konservatīvais uzskats par dabu kā neorganisko, tā arī organisko [...]*

Astronomija Fizika Ģeoloģija Augu fizioloģija Terapeitika Mehānika Ķīmija Paleontoloģija Dzīvnieku fizioloģija Diagnostika Matemātika Mineraloģija Anatomija

Pirmā plaisa — Kants un Laplass. Otrā — ģeoloģija un paleontoloģija (Laijels, lēnā attīstība). Trešā— organiskā ķīmija, kas izgatavo organiskus ķermeņus un parāda, kā ķīmijas likumi attiecināmi arī uz dzīviem ķermeņiem. Ceturtā — 1842. gads, siltuma mehāniskā [teorija], Grovs. Piektā — Darvins, Lamarks, šūna utt. (cīņa, Kivjē un Agasiss). Sestā — salīdzinošās metodes elementi anatomijā, klimatoloģijā (izotermas), dzīvnieku un augu ģeogrāfijā (zinātniskās ekspedīcijas un ce|ojumi kopš XVIII gadsimta vidus), fiziskajā ģeogrāfijā vispār (Hum-bolts); materiāla apvienošana kopsakarā. Morfoloģija (embrioloģija, Bērs).[56]

Vecā teleoloģija aizgāja pie velna, bet tagad ir droši konstatēts, ka matērija savā mūžīgajā riņķojumā kustas pēc likumiem, kuri noteiktā pakāpē — gan te, gan tur — organiskas būtnēs nepieciešami rada domājošo garu.

Normāla dzīvnieku eksistence ir dota apstākļos, kuri pastāv vienlaikus ar tiem un kuros tie dzīvo un kuriem pielāgojas; bet cilvēka eksistences apstākļi, tiklīdz viņš nošķiras no dzīvnieka vārda šaurā nozīme, vel nekad nav bijuši jau gatavā veidā; tie vispirms ir tikai turpmākajā vēsturiskajā attīstībā jāizveido. Cilvēks ir vienīgais dzīvnieks, kas spēj ar darbu izkļūt no tīri dzīvnieciskā stāvokļa; viņa normālais stāvoklis ir tas, kas atbilst viņa apziņai un kas jārada viņam pašam.

* [56] [56]

IZLAISTAIS NO «FEIERBAHA» 127

[Vulgarizētāji, kas piecdesmitajos gados Vācijā uzņēmās materiālisma kolportieru lomu, neizgāja ārpus savu skolotāju^57 mācību robežām. Arvien jaunos dabaszinātņu panākumus viņi izmantoja tikai kā] jaunus argumentus pret ticību Visuma radītājam. Viņi pat neiedomājās tālāk attīstīt teoriju. 1848. g. revolūcija smagi ievainoja ideālismu, bet materiālisms šajā savā mazliet atjaunotajā veidā krita vēl zemāk. Fcierbaham bija pilnīga taisnība, kad viņš atteicās no atbildības par šādu materiālismu; viņam tikai nebija tiesības ceļojošo sprediķotāju mācību sajaukt ar materiālismu vispār.

Bet apmēram ap to pašu laiku empīriskās dabaszinātnes sasniedza tādu kāpinājumu un panāca tik spožus rezultātus, ka ne vien kļuva iespējama XVIII gadsimta mehāniskās vienpusības pilnīga pārvarēšana, bet arī pašas dabaszinātnes, atklādamas pašā dabā starp dažādiem pētīšanas laukiem (mehāniku, fiziku, ķīmiju, bioloģiju utt.) pastāvošos sakarus, no empīriskas zinātnes pārvērtās teorētiskā zinātnē un, vispārinādamas iegūtos rezultātus, kļuva par dabas materiālistiskās izzināšanas sistēmu. Gāzu mehānika; jaunradītā organiskā ķīmija, kas iemācījās iegūt no neorganiskām vielām citu pēc cita tā sauktos organiskos savienojumus, tā iznīcinādama šo organisko savienojumu neizdibināmības pēdējās atliekas; ar 1818. g. datētā zinātniskā embrioloģija; ģeoloģija un paleontoloģija; augu un dzīvnieku salīdzinošā anatomija — visas šīs zinātnes nozares deva jaunu materiālu līdz tam laikam nedzirdētā vairumā. Bet izšķiroša nozīme šeit bija trim lieliem atklājumiem.

Pirmais no tiem bija enerģijas pārvēršanās pierādījums, kas izrietēja no siltuma mehāniskā ekvivalenta atklāšanas (ko izdarīja Roberts Maijers, Džouls un Koldings). Tagad bija pierādīts, ka visi neskaitāmie dabā darbojošies cēloņi, kuri līdz šim kaut kā noslēpumaini, neizskaidrojami pastāvēja tā saukto spēku veidā — mehāniskais spēks, siltums, izstarošana (gaisma un izstarošanas siltums), elektrība, magnētisms, ķīmiskais savienošanās un sadalīšanās spēks, — ir vienas un tās pašas enerģijas, t. i., kustības īpašas formas, eksistences veidi. Mēs varam ne vien parādīt dabā pastāvīgi noritošo enerģijas pārvēršanos no vienas formas otrā, bet varam pat realizēt to laboratorijā un rūpniecībā un turklāt tā, ka enerģijas daudzumam, kas dots vienā formā, vienmēr atbilst noteikts daudzums enerģijas kādā citā formā. Tā, piemēram, mēs varam siltuma vienību izteikt kilogrammetros, bet elektriskās vai ķīmiskās enerģijas vienības vai jebkurus daudzumus — atkal siltuma vienībās un otrādi; gluži tāpat mēs varam izmērīt enerģijas daudzumu, ko saņem un patērē kaut kāds dzīvs organisms, un izteikt to jebkurā vienībā, piemēram, siltuma vienībās. Visas kustības vienība dabā tagad vairs nav vienkārši filozofisks apgalvojums, bet dabzinātnisks fakts.

Otrais atklājums — kaut arī laika ziņā agrāks — pieder Svannam un Sleidenam; viņi atklāja organisko šūnu kā tādu vienību, no kuras vairošanās un diferenciācijas izceļas un izaug visi organismi, izņemot zemākos. Tikai kopš šā atklājuma drošu pamatu ieguva organisko, dzīvo dabas produktu pētīšana — tiklab salīdzinošā anatomija un fizioloģija, kā arī embrioloģija. Noslēpuma plīvurs, kas ietina organismu izcelšanās un augšanas procesu un struktūru, bija norauts. Līdz tam neizprotamais brīnums atklājās kā process, kurš norit saskaņā ar likumu, kas būtībā ir identisks visiem daudzšūnu organismiem.

Tomēr palika vēl viens svarīgs robs. Ja visi daudzšūnu organismi — kā augi, tā arī dzīvnieki, ieskaitot cilvēku, — izaug katrs no vienas šūnas saskaņā ar šūnas dalīšanās likumu, tad no kurienes gan rodas šo organismu bezgalīgā dažādība? Uz šo jautājumu atbildēja trešais lielais atklājums — attīstības teorija, kuru sistemātiski pirmo reizi izstrādāja un pamatoja Darvins. Lai kā šī teorija turpmāk vēl mainītos detaļās, kopumā tā jau tagad problēmu atrisina vairāk nekā apmierinoši. Pamatvilcienos ir konstatēta organismu attīstības rinda, sākot ar nedaudzām vienkāršām formām līdz arvien daudzveidīgākām un sarežģītākām, kādas novērojam mūsu dienās, beidzot ar cilvēku. Tā ne vien kļuva iespējama pastāvošo organiskās dzīves pārstāvju izskaidrošana, bet bija arī dots pamats cilvēka gara priekšvēsturei, dažādu tā attīstības pakāpju izsekošanai, sākot ar zemāko organismu vienkāršo bez-struktūras, bet kairinājumus sajūtošo protoplazmu un beidzot ar cilvēka domājošām smadzenēm. Bet bez šās priekšvēstures cilvēka domājošo smadzeņu eksistence paliek brīnums.

Ar šiem trim lielajiem atklājumiem galvenie dabas procesi ir izskaidroti, atvedināti uz dabiskiem cēloņiem. Te atliek sasniegt vēl tikai vienu: izskaidrot dzīvības izcelšanos no neorganiskās dabas. Pašreizējā zinātnes attīstības pakāpē tas nenozīmē neko citu kā tikai sekojošo: izgatavot olbaltuma ķermeņus no neorganiskām vielām. Ķīmija arvien vairāk tuvojas šā uzdevuma atrisinājumam, kaut arī vēl ir tālu no tā. Bet, ja mēs atcerēsimies, ka tikai 1828. gadā Vēlers no neorganiska materiāla ieguva pirmo organisko ķermeni — urīnvielu, ja mēs pievērsīsim uzmanību tam, cik neskaitāmi daudz tā saukto organisko savienojumu tagad iegūst mākslīgi bez jebkādu organisku vielu palīdzības, tad mēs, protams, neprasīsim no ķīmijas, lai tā apstājas olbaltuma problēmas priekšā. Pašlaik tā spēj izgatavot katru organisku vielu, kuras .sastāvu tā precīzi zina. Tikko būs konstatēts olbaltuma ķermeņu sastāvs, ķīmija varēs stāties pie dzīvā olbaltuma izgatavošanas. Bet prasīt no ķīmijas, lai tā ja ne šodien, tad rīt dotu to, ko pašai dabai tikai ļoti labvēlīgos apstākļos izdodas paveikt uz atsevišķiem debess ķermeņiem pēc miljoniem gadu, — tas nozīmētu prasīt brīnumu.

Tādējādi materiālistiskais uzskats par dabu tagad balstās uz vēl stiprāka pamata nekā pagājušajā gadsimtā. Toreiz — līdz zināmam mēram izsmeļoši — bija izskaidrota tikai debess ķermeņu kustība un cieto zemes ķermeņu kustība, kas notiek smaguma ietekmē; gandrīz viss ķīmijas lauks un visa organiskā daba palika noslēpumaini un nesaprotami. Tagad visa daba mūsu priekšā izplešas kā sakarību un procesu sistēma, kas vismaz pamatvilcienos izskaidrota un izprasta. Protams, materiālistiskais pasaules uzskats nozīmē vienkārši izprast dabu tādu, kāda tā ir, bez kādiem svešiem pielikumiem, tāpēc grieķu filozofiem tas pirmsākumā bija kaut kas pats par sevi saprotams. Bet starp šiem senajiem grieķiem un mums atrodas vairāk nekā divi gadu tūkstoši būtībā ideālistiska pasaules uzskata, un šādos apstākļos atgriešanās pat pie tā, kas ir pats par sevi saprotams, ir grūtāka, nekā pirmajā mirklī šķiet. Jautājums šeit taču nebūt nav tas, lai vienkārši atmestu šo divu gadu tūkstošu visu idejisko saturu, bet lai to kritizētu, lai izlobītu rezultātus, kas iegūti aplamās, bet savam laikam un pašai attīstības gaitai neizbēgamās ideālistiskās formas ietvaros no šās pārejošās formas. Bet, cik tas grūti, to mums pierāda tie daudzie dabas pētnieki, kas savas zinātnes robežās ir nelokāmi materiālisti, bet ārpus tās — ne vien ideālisti, bet pat dievbijīgi, ortodoksāli kristīgie.

Visi šie dabaszinātņu iekarojumi, kas iezīmēja jaunu laikmetu, Feierbaham pagāja garām, būtiski viņu neskarot. Šeit vainīgs ne tik daudz viņš pats, cik tā nožēlojamā vācu kārtība, kuras dēļ universitātes katedras bija sagrābuši tukšgalvainie eklektiskie drusku lasītāji, kamēr Feier-bahs, kas pacēlās nesalīdzināmi augstāk par visiem šiem drusku lasītājiem, bija spiests lauku vientulībā gandrīz kļūt par zemnieku. Ar to arī izskaidrojams, ka, runājot par dabu — neraugoties uz atsevišķiem ģeniāliem vispārinājumiem, — viņš tik bieži ir spiests mums pasniegt bez-satura beletristiku. Tā, piemēram, viņš saka:

«Dzīvība, protams, nav kāda ķīmiska procesa produkts, vispār tā nav kāda atsevišķa dabas spēka vai kādas atsevišķas parādības produkts, uz ko to alvcdina metafiziskais materiālists; tā ir visas dabas, rezultāts.» 128

Ka dzīvība ir visas dabas rezultāts, tas nemaz nav pretrunā ar faktu, ka olbaltums, kas ir vienīgais patstāvīgais dzīvības nesējs, rodas noteiktos apstākļos, kurus radījusi visa dabas sakarība, bet tieši kā zināma ķīmiska procesa produkts. < Ja Feierbahs būtu dzīvojis tādos apstākļos, kas viņam būtu (āvuši kaut vai pavirši sekot dabaszinātņu attīstībai, tad viņš nekādā gadījumā nebūtu runājis par ķīmisku procesu kā par viena izolēta dabas spēka darbību. >[58] Ar šo pašu vientulību jāizskaidro ari tas apstāklis, ka Feierbahs novirzās neauglīgās, vienā lokā riņķojošās spekulācijās par domāšanas attiecībām pret domājošo orgānu — smadzenēm, — novadā, kurā viņam tik labprāt seko Štarke.

Lai arī kā tas būtu, Feierbahs saceļas pret nosaukumu «materiālisms» 129. Un ne gluži bez pamata, jo viņš nekādi nespēj pilnīgi atbrīvoties no ideālisma. Jautājumos par dabu viņš ir materiālists; bet jautājumos par cilvēces

ļ ļ^59

* [58] [59]

Pret dievu neviens neizturas sliktāk kā dabas pētnieki, kuri tam tic. Materiālisti gluži vienkārši izskaidro lietu stāvokli, neielaižoties līdzīga veida frazeoloģijā; pēdējo viņi dara tikai tad, kad uzbāzīgie ticīgie cilvēki grib uzspiest viņiem dievu, un tādā gadījumā viņi atbild īsi vai nu Laplasa stilā: «Sire, je n’avais etc.,» 130 — vai arī rupjāk, pēc holandiešu tirgoņu manieres, kuri vācu komivojažierus, kas grib tiem uzspiest savus nekam nederīgos fabrikātus, parasti izvada šādiem vārdiem: «Ik kan die zaken niet gebruiken,» [60] — un ar to lieta ir galā. Bet kas gan nav bijis jāizcieš dievam no saviem aizstāvjiem! Moderno dabaszinātņu vēsturē dieva aizstāvji izturas pret viņu tā, kā Jēnas kampaņas laikā pret Fridrihu Vilhelmu III izturējās viņa ģenerāji un ieredņi. Armijas da]as cita pēc citas noliek ieročus, cietokšņi cits pēc cita kapitulē zem zinātnes

' spiediena, kamēr beidzot izrādās, ka visu bezgalīgo dabas lauku ir iekarojusi zinātne un radītājam tur vairs nav vietas. Ņūtons viņam vēl atstāja «pirmo grūdienu», bet aizliedza katru tālāko iejaukšanos savā Saules sistēmā. Pā-ters Seki, kaut gan parāda viņam visādus kanoniskus godinājumus, tomēr ļoti kategoriski izvada viņu no Saules sistēmas, atļaudams viņam radīšanas aktu tikai attiecībā pret pirmatnējo miglāju. Un gluži tāds pats stāvoklis ar dievu ir visos pārējos novados. Bioloģijā viņa pēdējais lielais dons Kihots — Agasiss piedēvē viņam pat īstu bezjēdzību: dievam jārada ne vien dzīvnieki, kas eksistē īstenībā, bet arī abstrakti dzīvnieki, zivs kā tāda! [61] Un beigās Tindals viņam pilnīgi aizliedz jebkādu pieeju dabai uņ sūta viņu uz emociju pasauli, atzīdams viņu tikai tāpēc, ka jā-būt taču kādam, kas par visām šīm lietām (par dabu) zina vairāk nekā Džons Tindals!131 Kāda distance no vecā dieva — debess un zemes radītāja, visuvaldītāja, bez kura ziņas ne mats no galvas nevar nokrist!

Tindala emocionālā vajadzība nepierāda itin neko. Kavalierim de Grijē ari bija emocionāla vajadzība mīlēt Ma-nonu Lesko un to iegūt, kaut arī tā ne vienu reizi vien pārdeva sevi un viņu; aiz mīlestības pret to viņš kļuva par blēdi un suteneru, un, ja Tindals iedomātos viņam to pārmest, tad viņš atbildētu ar savu «emocionālo vajadzību»!

Dievs = nescio^62; bet ignorantia non est argumen-tum [63] (Spinoza).132

[DABASZINĀTNES UN FILOZOFIJA] * * *

Bīhners 133

Virziena izcelšanās. Vācu filozofijas atrisinājums materiālismā. Kontrole pār zinātni likvidēta. Pēkšņi uzplūdusī sekli materiālistiskās popularizācijas straume, kuras materiālismam vajadzēja atlīdzināt zinātniskuma trūkumu. Tās uzplaukums tieši buržuāziskās Vācijas un oficiālās vācu zinātnes visdziļākā pazemojuma laikā — 1850.—1860. gadā. Fogts, Molešots, Bīhners. Savstarpēja apdrošināšanās. — Jauna rosība, nākot modē darvinismam, kuru šie kungi tūlīt nonomāja.

Viņus varētu atstāt mierā, ļaujot viņiem nodarboties ar savu, kaut arī šauri ierobežoto, bet tomēr diezgan labo darbu — ieskaidrot vācu filistram ateismu utt., bet 1) lamāšanās par filozofiju (citēt vietas),* kas, neraugoties ne uz ko, ir Vācijas slava, un 2) pretenzija attiecināt dab-zinātniskās teorijas uz sabiedrību un' reformēt sociālismu — tas viss spiež mūs pievērst viņiem uzmanību.

Pirmām kārtām ko viņi dod paši savā novadā? Citāti.

2) Pēkšņs pagrieziens, 170.—171. lpp. No kurienes piepeši šis hēgeliskais? 135 Pāreja uz dialektiku.

Divi filozofijas virzieni: metafiziskais ar nekustīgām kategorijām, dialektiskais (Aristotelis un sevišķi Hēgelis) —

* Bīhners pazīst filozofiju tikai kā dogmatiķis, un arī pats viņš ir dogmatiķis, kas pieskaitāms pie visseklākajiem vācu apgaismības epi-goņiern, — dogmatiķis, kas zaudējis franču lielo materiālistu (Hēgelis par viņiem) garu un kustību tāpat, kā Nikolai ir zaudējis Voltēra garu. Lesinga «beigtais suns Spinoza» («Enciklopēdija», Priekšvārds, 19. lpp.)134.

ar plūstošām; pierādījumi, ka šie nekustīgie pamata un seku, cēloņa un darbības, identitātes un atšķirības, šķietamības un būtības pretstati neiztur kritiku, ka analīze konstatē vienu polu jau kā pastāvošu otrā in nuce*, ka noteiktā punktā viens pols pārvēršas otrā un ka visa loģika attīstās tikai no šiem uz priekšu ejošajiem pretstatiem. Pašam Hēgelim šī doma ir mistiska, jo viņam kategorijas parādās kā kaut kas iepriekš pastāvošs, bet reālās pasaules dialektika — kā vienkāršs to atspulgs. īstenībā ir otrādi: galvas dialektika ir tikai reālās pasaules — kā dabas, tā arī vēstures kustības formu atspoguļojums. Līdz pagājušā gadsimta beigām un pat līdz 1830. gadam dabas pētnieki vairāk vai mazāk iztika ar veco metafiziku, jo īstenā zinātne vēl nesniedzās tālāk par zemes mehānikas un kosmiskās mehānikas robežām. Tomēr zināmu samulsumu radīja jau augstākā matemātika, kas zemākās matemātikas mūžīgo patiesību uzskata par pārspētu viedokli, bieži apgalvo kaut ko tai pretēju un izvirza tēzes, kas zemākās matemātikas pārstāvim šķiet vienkārši bezjēdzība. Te sastingušās kategorijas izkusa, matemātika bija nonākusi tādā novadā, kur pat tik vienkāršas attiecības kā abstraktās kvantitātes attiecības, sliktā bezgalība, ieguva pilnīgi dialektisku izskatu un piespieda matemātiķus stihiski un pretēji viņu gribai kļūt par dialektiķiem. Nav nekā komiskāka par tiem nožēlojamajiem trikiem, izlocīšanos un piespiedu paņēmieniem, pie kādiem ķeras matemātiķi, lai atrisinātu šo pretrunu, lai samierinātu augstāko un zemāko matemātiku, lai noskaidrotu sev, ka tas, ko viņi ieguvuši kā neapstrīdamu rezultātu, nav tīra bezjēdzība, — un vispār lai racionāli izskaidrotu bezgalīgā matemātikas izejas punktu, metodi un rezultātus.

Bet tagad tas viss ir citādi. Ķīmija, fizikālo objektu abstraktā dalāmība, sliktā bezgalība — atomistika. Fizioloģija — šūna (kā atsevišķa indivīda, tā arī sugu organiskās attīstības process diferencēšanās rezultātā ir pārliecinošākais racionālās dialektikas apstiprinājums) un, beidzot, dabas spēku identitāte un to savstarpējā pārvēršanās, kas izbeidza jebkādu kategoriju sastingumu. Tomēr vairums dabas pētnieku arvien vēl cieši turas pie vecajām metafi-ziskajām kategorijām un ir bezspēcīgi, kad šos jaunākos faktus, kuri, tā sakot, apliecina dialektiku dabā, vajag

— iedīglī. Red.

racionāli izskaidrot un savstarpēji saistīt. Bet šeit gribot negribot ir jādomā: atomu un molekulu utt. nevar novērot mikroskopa, bet tikai ar domāšanu. Salīdzini ķīmiķus (izņemot Šorlemmeru, kas pazīst Hēgeli) un Virhova «Celu-lāro patoloģiju», kur vispārējām frāzēm galu galā ir jāaizsedz autora nevarība. No misticisma atbrīvotā dialektika kļūst par absolūtu nepieciešamību dabaszinātnēm, kas atstājušas to sfēru, kur pietika ar sastingušām kategorijām, kuras bija it kā loģikas zemākā matemātika, tās lietošana mājas vajadzībām. Filozofija atriebjas dabaszinātnēm vēlāk par to, ka tās viņu pametušas. Bet dabas pētnieki taču varēja pārliecināties jau no filozofijas dabzināt-niskajiem panākumiem, ka visā šajā filozofijā ir kaut kas tāds, kas pārspējis viņus pat viņu pašu sfērā (Leibnics — bezgalīgā matemātikas nodibinātājs, salīdzinājumā ar kuru induktīvais ēzelis Ņūtons^136 ir plaģiators, kas sabojājis visu lietu^137; Kants — pasaules izcelšanās teorija pirms Laplasa; Okens — pirmais, kas Vācijā pieņēma attīstības teoriju; Hēgelis, kuram [...][64] dabaszinātņu sintēze un to racionālā sagrupēšana ir svarīgāks darbs nekā visas materiālistiskās muļķības, kopā ņemtas).

Sakarā ar Bīhnera pretenziju spriest par sociālismu un politisko ekonomiju, balstoties uz cīņu par eksistenci: Hēgelis («Enciklopēdija», I d., 9. lpp.) par kurpnieka darbu.138

Sakarā ar politiku un sociālismu: saprāts, kādu gaidīja pasaule (11. lpp.).139

Viens ārpus otra, viens blakus otram un viens pēc otra. Hēgelis, «Enciklopēdija», 35. lpp.! kā jutekliskā, priekšstata noteikšana.140

Hēgelis, «Enciklopēdija», 40. lpp. Dabas parādības^141 — bet Bīhneram nav domas, tikai vienkārša norakstīšana, tāpēc tas nav vajadzīgs.

42. lpp. Solons savus likumus «atvasinājis no savas galvas» — Bīhners to pašu var izdarīt mūsu laiku sabiedrībai.

45. lpp. Metafizika — zinātne par lietām, nevis par kustībām.

53. lpp. «Pieredzei ir ļoti svarīgi, kāds prāts ķeras pie īstenības pētīšanas. Liels prāts izdara lielus eksperimentus un raibajā parādību rotaļā saskata nozīmīgo.»

56. lpp. Paralēlisms starp cilvēka indivīdu un vēsturi^112 = paralēlisms starp embrioloģiju un paleontoloģiju-

* [65] [65]

Tāpat kā Furjē ir a mathematical poem^65 un tomēr nav zaudējis nozīmi из, tā Hēgelis ir a dialectical poem^66.

* [65] [66]

Aplamo porainības teoriju (pēc kuras dažādās pseido-matērijas — siltumradis utt. — ir novietotas cita citas porās un tomēr necaurstrāvo cita citu) Hēgelis attēlo ka tīru prāta izdomājumu («Enciklopēdija», I d., 259. lpp. Sk. arī «Loģiku»)144.

Hc [65] [66]

Hegelis. «Enciklopēdija», I d., 205. un 206. lpp.145, pravietiska vieta par atomsvariem pretēji toreizējiem fiziķu uzskatiem arī par atomu un molekulu kā domu noteik-smēm, par kurām jāizlemj domāšanai.

* [65] [66]

Ja Hēgelis aplūko dabu kā mūžīgās «idejas» atklāšanos atsvešinājumā un ja tas ir tik smags noziegums, tad ko lai sakām par monologu Ričardu Ouenu, kurš raksta:

«Ideja-arhitips parādījās dažādās savās modifikācijās uz šās planētas jau sen pirms to dzīvnieku sugu pastāvēšanas, kuras tagad šo ideju realizē» («Ekstremitāšu daba», 1849) И6.

Ja to saka dabas pētnieks mistiķis, kas ar to nekā nedomā, tad pret to izturas mierīgi; bet, ja to pašu izsaka filozofs, kas ar to kaut ko domā un pie tam au fond^67 kaut ko pareizu, kaut arī ačgārnā veidā, tad tā ir mistika un nedzirdēts noziegums.

* * *

Dabaspētnieciskā domāšana: Agasisa radīšanas plāns, pēc kura dievs rada, sākdams ar vispārējo, pāriedams pie sevišķā un pēc tam pie atsevišķā, radīdams vispirms mugurkaulnieku kā tādu, pēc tam zīdītāju kā tādu, plēsīgo dzīvnieku kā tādu, kaķu sugu kā tādu un tikai beigās — lauvu utt., t. i., rada vispirms abstraktus jēdzienus konkrētu lietu veidā un pēc tam konkrētās lietas! (Sk. Hekeli, 59. Ipp.)147

Jļc >5:

Gadījumā ar Okenu (Hekelis, 85. un turpm. Ipp.) skaidri parādās bezjēdzība, kas radusies no duālisma starp dabaszinātnēm un filozofiju. Iedams tikai domāšanas ceļu, Okens atklāj protoplazmu un šūnu, bet nevienam neienāk prātā šo jautājumu pētīt dabzinātniski — tas jāatrisina domāšanai! Bet, kad protoplazma un šūna bija atklātas, tad no Okena visi novērsās!

* * *

Hofmanis («Simt gadu ķīmijas Hohencollernu laikā») citē natūrfilozofiju. Citāts no Rozenkranca, šā beletrista, kuru neatzīst neviens īsts hēgelietis. Uzvelt natūrfilozo-fijai atbildību par Rozenkrancu ir tikpat muļķīgi, cik muļķīgi ir tas, ka Hofmanis dara Hohencollernus atbildīgus par Marggrāfa atklāto biešu cukuru.148

*

Teorija un empirija. Ņūtons teorētiski konstatēja, ka zemeslode ir saspiesta. Tomēr Kasīni^149 un citi franči vēl ilgi pēc tam apgalvoja, balstoties uz saviem empīriskajiem mērījumiem, ka Zeme esot elipsoidāla un ka polārā ass esot pati garākā.

* * #

Raksturīgu ilustrāciju tam, kā empīriķi nicina grieķus, atrodam, piemēram, lasot T. Tomsona grāmatā («Par elektrību») 15°, kā tādi cilvēki kā Devi un pat Faradejs maldās

pa tumsu (nodala par elektrisko dzirksteli utt.) un izdara eksperimentus, kas pilnīgi atgādina Aristoteļa un Plīnija stāstus par fizikāli ķīmiskām parādībām. Tieši šajā jaunajā zinātnē empīriķi pilnīgi atkārto seno autoru aklo taustīšanos. Bet, kur ģeniālais Faradejs nokļūst uz pareizām pēdām, tur filistrs Tomsons pret to protestē (397. Ipp.).

tķ tķ [68]

Hekelis. «Antropogēnija», 707. Ipp.:

«Saskaņā ar materiālistisko pasaules uzskatu matērija jeb viela pastāv agrāk nekā kustība^68 jeb dzīvais spēks; viela radījusi spēku»! Tas esot tikpat aplam kā apgalvojums, ka spēks radījis vielu, jo spēks un viela viens no otra nav atdalāmi.m

Kur viņš ņēmis savu materiālismu?

* [68] [68]

Causae finales un efficientes [69] Hekelis (89. un 90. Ipp.) ir pārvērtis par mērķtiecīgi darbīgiem un mehāniski darbīgiem cēloņiem, jo viņam causa finalis = dievs! Gluži tāpat viņam «mehāniskais» Kanta izpratnē bez tālākiem apsvērumiem = monistiskais, nevis = mehāniskais mehānikas izpratnē. Šādā terminoloģijas juceklī bezjēdzības ir nenovēršamas. Tas, ko Hekelis šeit saka par Kanta «Spriešanas spējas kritiku», nesaskan ar Hēgeli («Filozofijas vēsture», 603. Ipp.)152.

* [68] [69]

Cits [70] Hekeļa polaritātes piemērs: mehānisms = monisms, bet vitālisms jeb teleoloģija = duālisms. Jau Kan-tam un Hēgelim iekšējais mērķis nozīmē protestu pret duālismu. Mehānisms, attiecināts uz dzīvību, ir bezspēcīga kategorija; labākajā gadījumā mēs varam runāt par ķīmismu, ja neveļamies galīgi šķirties no vardu jēgas. Mērķis: Hēgelis. V sēj., 205. 1 pp.153:

«Mehānisms sevi parāda kā tieksmi pēc totalitātes ar to, ka tas cenšas saprast dabu pašu par sevi kā kaut ko veselu, kura izprašanai nav vajadzīgs nekas cits, — totaiitāte, kādas nav mērķi un ar to saistītajā ārpasaules prātā [71].»

Nelaime tomēr tā, ka mehānisms tāpat arī XVIII gadsimta materiālisms) nevar izk|ūt no abstraktās nepieciešamības un tāpēc arī no nejaušības. Ka matērija no sevis attīsta cilvēka domājošās smadzenes, tas mehānismam ir tīra nejaušība, kaut arī nepieciešami — soli pa solim nosacīta tur, kur tas notiek. īstenībā turpretī matērija nonāk līdz domājošu būtņu attīstībai, pateicoties savai pašas dabai, tāpēc tas nepieciešami notiek visos tajos gadījumos, kad ir doti attiecīgi apstākļi (ne visur un ne vienmēr tiem katrā ziņā jābūt vieniem un tiem pašiem).

Tālāk, Hēgelis, V sēj., 206. lpp.:

«Sis princips» (mehānisma princips) «tāpēc savā ārējās nepieciešamības sakarībā dod bezgalīgas brīvības apziņu salīdzinājumā ar Ideoloģiju, kas sava satura nenozīmīgās un pat nicināmās puses izvirza kā kaut ko absolūtu, kurā vispārējāka doma var justies tikai bezgalīgi ierobežota un pat izjust riebumu.»

Turklāt atkal kolosāla dabas izšķērdība vielas un kustības ziņā. Saules sistēmā, vislielākais, varbūt ir tikai trīs planētas, uz kurām tagadējos apstākļos var pastāvēt dzīvība un domājošas būtnes. Un viņu labad viss šis milzīgais aparāts!

Iekšējais mērķis organismā pēc tam saskaņā ar Hēgeli (V sēj., 244. lpp.)154 izlauž sev ceļu ar dziņas palīdzību. Pas trop fort **. Dziņai, kā domā Hēgelis, jānoved atsevišķā dzivā būtne līdz lielākai vai mazākai harmonijai ar tās jēdzienu. No tā skaidrs, kādā mērā viss šis iekšējais mērķis pats ir ideoloģiskā noteiksme. Un tomēr te ir viss Lamarka mācības kodols.

* [71] [71]

Dabas pētnieki iedomājas, ka viņi atbrīvojoties no filozofijas, to ignorēdami vai nopeldami. Tā kā bez domāšanas viņi nevar pavirzīties ne soli un domāšanai ir nepieciešamas loģiskas kategorijas, bet šis kategorijas viņi nekritiski patapina vai nu no ikdienišķās tā saukto izglītoto |aužu apziņas, pār kuru valda sen mirušu filozofisku sistēmu atliekas, vai arī no universitātēs obligāti noklausīto filozofijas kursu drupatām (turklāt tie ir ne vien fragmentāri uzskati, bet arī tādu cilvēku uzskatu maisījums, kuri pieder pie visdažādākajām un lielāko tiesu vissliktākajām skolām), vai arī no tā, ko viņi nekritiski un nesistemātiski izlasījuši visāda veida filozofiskos sacerējumos, — tad viņi tomēr, izrādās, ir pakļauti filozofijai, tikai diemžēl visbiežāk vissliktākajai filozofijai, un tie, kas filozofiju lamā visvairāk, ir taisni vissliktāko filozofisko mācību vissliktāko vulgarizēto palieku vergi.

* * *

Lai arī kā sevi nostādītu dabas pētnieki, pār viņiem valda filozofija. Jautājums ir tikai tas — vai viņi vēlas, lai pār viņiem valdītu kāda slikta modē esoša filozofija, vai arī viņi vēlas vadīties pēc teorētiskās domāšanas formas, kas balstās uz domāšanas vēstures un tās sasniegumu pazīšanu.

Fizika, sargies no metafizikas! — tas ir pilnīgi pareizi, bet citādā nozīmē.155

Apmierinādamies ar vecās metafizikas atkritumiem, dabas pētnieki arvien vēl atstāj filozofijai zināmu dzīvības ilūziju. Tikai tad, kad dabaszinātnes un vēstures zinātne uzņems sevī dialektiku, tikai tad visi filozofiskie krāmi — izņemot vienīgi tīro mācību par domāšanu — k|ūs lieki, izzudīs pozitīvā zinātnē.

[DIALEKTIKA]

[a) Dialektikas vispārējie jautājumi.

Dialektikas pamatlikumi]

* * *

Tā sauktā objektīvā dialektika valda visā dabā, bet tā sauktā subjektīvā dialektika, dialektiskā domāšana, ir tikai visā dabā valdošās pretstatos notiekošās kustības atspoguļojums, un šo pretstatu pastāvīgā cīņa un, beidzot, to pāreja vienam otrā, resp., augstākās formās, tad arī nosaka dabas dzīvi. Pievilkšanās un atgrūšanās. Magnētismā sākas polaritāte; šeit tā parādās vienā un tajā pašā ķermenī; elektrībā tā sadalās starp diviem vai vairākiem ķermeņiem, kas nonāk savstarpēja sprieguma stāvoklī. Visi ķīmiskie procesi atvedināmi uz ķīmiskās pievilkšanās un atgrūšanās parādībām. Beidzot, organiskajā dzīvē šūnas kodola izveidošanās arī jāuzskata par dzīvā olbaltuma polarizācijas parādību, un attīstības teorija rāda, ka, sākot ar vienkāršu šūnu, ikviens solis uz priekšu līdz pat sarežģītākajam augam, no vienas puses, un līdz cilvēkam, no otras puses, notiek nemitīgā iedzimtības un pielāgošanās cīņā. Pie tam atklājas, cik maz šādām attīstības formām piemērojamas tādas kategorijas kā «pozitīvs» un «negatīvs». Var iedzimtību uzskatīt par pozitīvo, saglabājošo pusi, bet pielāgošanos — par negatīvo pusi, kas mantotās pazīmes pastāvīgi noārda; taču ar tādu pašu tiesību var uzskatīt pielāgošanos par radošo, aktīvo, pozitīvo darbību, bet iedzimtību — par pretojošos, pasīvo, negatīvo darbību. Bet, tāpat kā vēsturē progress parādās kā pastāvošās kārtības noliegums, tā arī šeit — aiz tīri praktiskiem apsvērumiem — pielāgošanos labāk uzskatīt par negatīvu darbību. Vēsturē kustība pretstatos sevišķi uzskatāmi parādās visos vadošo tautu kritiskajos laikmetos. Šādos momentos tauta var izvēlēties tikai vienu no diviem dilemmas «vai nu — vai arī» poliem, un turklāt jautājums vienmēr izvirzās pavisam citādi, nekā to vēlētos visu laiku politikanizējošā filistrība. Pat liberālais 1848. gada vācu filistrs 1849. gadā pēkšņi un negaidot pret savu gribu bija nostādīts jautājuma priekšā: vai nu atgriezties pie vecās reakcijas vēl niknākā formā, vai arī turpināt revolūciju līdz republikai — varbūt pat līdz vienotai un nedalāmai republikai ar sociālismu aizmugurē. Viņš negudroja ilgi un palīdzēja izveidot Manteifeļa reakciju — vācu liberālisma ziedu. Gluži tāpat franču buržujs 1851. gadā atradās pilnīgi negaidītas dilemmas priekšā: vai nu impērijas karikatūra, pretoriānisms un neliešu bandas ekspluatēta Francija, vai arī sociāldemokrātiska republika, — un viņš lieca ceļus neliešu bandas priekšā, lai tās apsardzībā varētu turpināt strādnieku ekspluatāciju.

% iķ %

Hard and fast lines* ar attīstības teoriju nav savienojamas. Pat norobežojuma līnija starp mugurkaulniekiem un bezmugurkaulniekiem vairs nav absolūta, gluži tāpat kā starp zivīm un amfībijām; bet robeža starp putniem un rāpuļiem ar katru dienu zūd arvien vairāk. Starp kom-psognatu un arheopteriksu^156 trūkst tikai dažu starp-locekļu, bet zobainie putnu knābji atrasti abās puslodēs. «Vai nu — vai arī» arvien mazāk un mazāk apmierina. Pie zemākajiem dzīvniekiem nav iespējams stingri fiksēt indivīda jēdzienu; ne vien tādā nozīmē, vai zināms dzīvnieks ir indivīds vai kolonija, bet arī jautājumā par to, kur attīstības procesā beidzas viens indivīds un sākas otrs («zīdītājas»).157 Tādai dabaszinātņu attīstības stadijai, kur visas atšķirības saplūst starppakāpēs, visi pretstati pāriet cits citā ar starplocekļu starpniecību, vairs nepietiek ar veco — metafizisko domāšanas metodi. Dialektika, kas gluži tāpat nepazīst hard and fast lines un absolūto, visur noderīgo «vai nu — vai arī» un kas sastingušās metafiziskās atšķirības pārved citu citā, attiecīgos gadījumos blakus «vai nu — vai arī» atzīst arī «kā viens, tā

— Stingras un asas līnijas. Red.

arī otrs» un pastarpina pretstatus, — ir vienīgā augstākās instances domāšanas metode, kas atbilst tagadējai dabaszinātņu attīstības stadijai. Protams, ikdienišķā lietošanā, zinātniskā sīktirdzniccībā metafiziskās kategorijas savu nozīmi saglabā.

* * *

Kvantitātes pārvēršanās kvalitātē = «mehāniskais» pasaules uzskats, kvantitatīvā pārmaiņa maina kvalitāti. To šie kungi nekad nav oduši!

* * *

Domas sapratnisko noteiksmju savstarpējais pretstats: polarizācija. Tāpat kā elektrība, magnētisms utt. polarizējas, kustas pretstatos, tā arī domas. Kā tur nevar noturēt kaut kādu vienu vienpusību, par ko nedomā neviens dabas pētnieks, tā arī šeit.

* * *

«Būtības» definīciju īsto dabu ir norādījis pats Hēgelis («Enciklopēdija», I d., 111. §, Pielikums): «Būtībā viss ir relatīvs» * (piemēram, pozitīvais un negatīvais, kuriem jēga ir tikai to savstarpējā attiecībā, nevis katram par sevi).

* * *

Piemēram, daļa un veselais ir jau tādas kategorijas, kas organiskajā dabā kļūst nepietiekamas. Sēklas izgrūšanu, embriju un piedzimušo dzīvnieku nevar uzskatīt par «daļu», kas atdalās no «veselā»; tas dotu maldīgu iztulkojumu. Daļas ir tikai likim («Enciklopēdija», I d., 268. lpp.)158.

aļe 9fc

Vienkāršais un saliktais. Tās ir tādas kategorijas, kas arī jau organiskajā dabā zaudē savu jēgu, ir nelietojamas. Nedz mehānisks kaulu, asins, skrimšļu, muskuļu, audu utt.

Kursīvs Engelsa. Red.

savienojums, nedz elementu ķīmisks savienojums vēl neveido dzīvnieku (Hēgelis. «Enciklopēdija», I d., 256. lpp.)159. Organisms nav nedz vienkāršs, nedz salikts, lai arī cik sarežģīts tas būtu.

* [72] [72]

Abstraktā identitāte (a = a; un negatīvā formā: a vienlaikus nevar būt vienlīdzīgs a un nevienlīdzīgs a) arī nav lietojama organiskajā dabā. Augs, dzīvnieks, katra šūna katrā savas dzīves mirklī ir identiski ar sevi un tomēr arī paši no sevis atšķirīgi — pateicoties vielu uzņemšanai un izdalīšanai, pateicoties elpošanai, šūnu tapšanai un atmir-šanai, pateicoties notiekošajam cirkulācijas procesam, vārdu sakot, pateicoties to nemitīgo molekulāro pārmaiņu summai, kuras sastāda dzīvību un kuru kopējie rezultāti top redzami kā dzīves fāzes: embrionālā dzīve, jaunība, dzimuma briedums, vairošanās process, vecums, nāve. Jo vairāk attīstās fizioloģija, jo tai svarīgākas kļūst šīs nemitīgās, bezgalīgi mazās pārmaiņas, jo svarīgāka tātad tai kļūst arī atšķirības aplūkošana pašā identitātē, un vecais — abstrakti formālais viedoklis par identitāti, pēc kura organiskā būtne jāaplūko kā kaut kas vienkārši ar sevi identisks, pastāvīgs, ir novecojies.[72] Un tomēr uz tā dibinātais domāšanas veids pastāv joprojām ar savām kategorijām. Bet jau neorganiskajā dabā identitāte kā tāda īstenībā vairs nepastāv. Ikviens ķermenis nepārtraukti pakļauts mehāniskām, fizikālām, ķīmiskām iedarbībām, kas visu laiku tajā rada pārmaiņas, modificē tā identitāti. Abstraktā identitāte un tās pretstats attiecībā pret atšķirību der tikai matemātikā — abstraktā zinātnē, kas nodarbojas ar prāta konstrukcijām, kaut arī tās ir realitātes atspoguļojums, — turklāt arī šeit tā pastāvīgi tiek atcelta (Hēgelis. «Enciklopēdija», I d., 235. lpp.)160. Tas fakts, ka identitāte sevī ietver atšķirību, ir izteikts ikvienā teikumā, kur izteicējs nepieciešami atšķiras no teikuma priekšmeta. Lilija ir augs, roze ir sarkana: šeit vai nu teikuma priekšmetā, vai arī izteicējā ir kaut kas tāds, kas nesedzas ar izteicēju vai teikuma priekšmetu (Hēgelis. VI sēj., 231. lpp.)16’. Pats par sevi saprotams, ka identitātei ar sevi jau no paša sākuma kā nepieciešams papildinājums ir atšķirība no visa cita.

Pastāvīga pārmaiņa, t. i., abstraktās identitātes ar sevi atcelšana, ir arī tā sauktajā neorganiskajā dabā. Ģeoloģija ir šās pastāvīgās pārmaiņas vēsture. Virspusē — mehāniskās pārmaiņas (izskalošana, sals), ķīmiskās (dēdēšana), iekšienē — mehāniskās (spiediens), siltums (vulkāniskais), ķīmiskās (ūdens, skābes, saistvielas), lielā mērogā — zemes virsmas pacelšanās, zemestrīces utt. Mūslaiku šīferis pašos pamatos atšķiras no dūņām, no kurām tas izveidojies, krīts — no savstarpēji nesaistītajām mikroskopiskajām gliemežnīcām, no kurām tas sastāv; vēl vairāk no tām atšķiras kaļķakmens, kas taču, kā daži domā, pēc savas izcelšanās ir pilnīgi organiskas dabas, smilšakmens — no nesaistītām jūras smiltīm, kas savukārt radušās no sasmalcināta granīta, utt., nemaz jau nerunājot par oglēm.

* * c

Identitātes princips vecajā — metafiziskajā nozīmē ir vecā pasaules uzskata pamatprincips: a = a. Katra lieta ir vienlīdzīga pati sev. Visu atzina par pastāvīgu — Saules sistēmu, zvaigznes, organismus. Dabaszinātnes atspēkoja šo principu katrā atsevišķā gadījumā, soli pa solim; bet teorijā tas pastāv vēl joprojām, un vecā piekritēji arvien vēl nostata to pretim jaunajam: «lieta vienlaikus nevar būt viņa pati un arī cita». Un tomēr dabaszinātnes pēdējā laikā jo sīki ir pierādījušas (sk. iepriekš) faktu, ka patiesā, konkrētā identitāte satur sevī atšķirību, pārmaiņu. — Tāpat kā visas metafiziskās kategorijas, arī abstraktā identitāte derīga tikai mājas lietošanai, kur mums ir darīšana ar nelieliem mērogiem vai ar īsiem laika posmiem; robežas, kuru ietvaros tā ir noderīga, gandrīz katram gadījumam ir atšķirīgas, un tās noteic objekta daba; planētu sistēmā, kur parastajos astronomiskajos aprēķinos bez manāmām kļūdām par pamatformu var pieņemt elipsi, šīs robežas ir ievērojami plašākas, nekā aplūkojot kādu insektu, kas visu savu pārvērtību ciklu veic dažās nedēļās. (Minēt citus piemērus, piemēram, sugu mainīšanos, kas notiek gadu tūkstošos.) Bet vispārinošām dabaszinātnēm abstraktā identitāte ir pilnīgi nepietiekama pat jebkurā atsevišķā novadā, un, kaut arī visā visumā tā tagad praktiski ir likvidēta, taču teorētiski tā arvien vēl valda pār prātiem un dabas pētnieku vairākums arvien vēl iedomājas, ka identitāte un atšķirība ir nesamierināmi pretstati, nevis vienpusīgi poli, kas par kaut ko patiesu kļūst tikai savā mijiedarbībā, ieslēdzot atšķirību pašā identitātē.

♦ # ♦

Identitāte un atšķirība — nepieciešamība un nejaušība — cēlonis un darbība — lūk, galvenie pretstati [73], kas, ja tos aplūko atsevišķi, pārvēršas viens otrā. Un tad ir jānāk palīgā «pamatojumiem».

* [73] [73]

Pozitīvais un negatīvais. Var nosaukt arī otrādi: elektrībā utt.; tāpat arī ziemeli un dienvidi. Var apgriezt nosaukumu, attiecīgi mainīt visu pārējo terminoloģiju, un viss paliks pareizi. Tad mēs rietumus sauksim par aus-trumiem, bet austrumus par rietumiem. Saule tad lēks rietumos, planētas griezīsies no austrumiem uz rietumiem utt.; šeit mainās tikai vārdi. Vēl vairāk, fizikā mēs par ziemeļpolu patiesībā saucam magnēta dienvidpolu — polu, ko pievelk zemes magnētisma ziemeļpols, — un tas neko netraucē.

* [73] [73]

Ka pozitīvais un negatīvais tiek pielīdzināti viens otram — vienalga, kura puse ir pozitīva un kura negatīva, — [tas notiek] ne vien analītiskajā ģeometrijā, bet vēl vairāk fizikā (sk. Klauziusu, 87. un turpm. lpp.).162

tķ $ rķ

Polaritāte. Ja pārgriež magnētu, tad neitrālais vidus polarizējas, bet tā, ka vecie poli paliek savās vietās. Bet, ja pārgriež tārpu, tad pozitīvajā polā tas saglabā barību uzņemošo muti, otrā galā izveidodams jaunu negatīvo polu ar tūpli ekskrēcijai; bet agrākais negatīvais pols (tūplis) tagad kļūst par pozitīvo polu, t. i., kļūst par muti, un rētas vietā izveidojas jauns tūplis jeb negatīvais pols. Voilā *, kā pozitīvais pārvēršas negatīvajā.

* * *

Polarizācija. Jau Jakobs Grimms bija cieši pārliecināts, ka ikvienam vācu dialektam jābūt vai nu augšvācu, vai arī lejasvācu dialektam. Pie tam viņam pavisam pazuda franku dialekts.163 Tā kā vēlā Karolingu laikmeta franku rakstu valoda bija augšvācu (jo augšvācu līdzskaņu pārvietošanās skāra franku dienvidaustrumus), tad franku valoda, pēc Grimma uzskatiem, dažās vietās pilnīgi izkusa senajā augšvācu, bet citās — franču valodā. Pie tam palika absolūti neizskaidrojams, no kurienes gan nīderlan-diešu valoda iekļuvusi veco saliešu apgabalos. Tikai pēc Grimma nāves franku valodu atklāja no jauna: saliešu valodu tās atjaunotajā veidā kā nīderlandiešu, ripu valodu — Reinas vidusdaļas un lejasdaļas dialektos, kuri pa daļai dažādās pakāpēs pārvietojušies uz augšvācu dialekta pusi, pa daļai palikuši kā lejasvācu dialekts, tā ka franku valoda ir tāds dialekts, kurš ir tiklab augšvācu, kā ari lejasvācu dialekts.

* $ *

nejaušība un nepieciešamība

Otrs pretstats, kurā sapinas metafizika, ir nejaušības un nepieciešamības pretstats. Vai ir vēl kaut kas krasāk savstarpēji pretrunīgs kā šīs divas loģiskās kategorijas? Kā tas iespējams, ka abas tās ir identiskas, ka nejaušais ir nepieciešams, bet nepieciešamais gluži tāpat ir nejaušs? Parastais cilvēka saprāts un līdz ar to arī dabas pētnieku vairākums aplūko nepieciešamību un nejaušību kā noteik-smes, kas viena otru uz visiem laikiem izslēdz. Kāda lieta, kāda attiecība, kāds process ir vai nu nejaušs, vai ari nepieciešams, bet tas nevar būt kā viens, tā ari otrs. Tādējādi kā viens, tā otrs dabā pastāv viens blakus otram; dabā ir visādi priekšmeti un procesi, no kuriem vieni ir nejauši, otri nepieciešami, pie kam galvenais ir tikai šīs divas šķirnes savā starpā nesajaukt. Tā, piemēram, izšķirošās sugas pazīmes pieņem par nepieciešamām, bet pārējās vienas un tās pašas sugas indivīdu atšķirības uzskata par nejaušām; un tas attiecas tiklab uz kristāliem, kā arī uz augiem un dzīvniekiem. Turklāt zemāko grupu savukārt aplūko kā nejaušu attiecībā pret augstāko: tā, piemēram, par nejaušu atzīst to, cik ir dažādu genus fclis^74 vai equus^75 sugu vai arī cik ģinšu un kārtu ir kāda klasē, vai arī cik indivīdu ir katrā no šīm sugām, vai arī cik dažādu dzīvnieku sugu var sastapt vienā vai otrā noteiktā apvidū, vai arī kāda vispār ir fauna un flora. Un pēc tam nepieciešamo pasludina par vienīgo, kas zinātnes intereses cienīgs, bet nejaušo — par zinātnei vienaldzīgu. Tas nozīmē sekojošo: tas, ko var pakļaut likumiem, ko tātad zina, — tas ir interesants, bet tas, ko nevar pakļaut likumiem, ko tātad nezina, — tas ir vienaldzīgs, to var neievērot. Bet tāds viedoklis iznīcina katru zinātni, jo zinātnei jāpētī taisni tas, ko mēs ne zinām. Tas nozīmē: ko var pakļaut vispārējiem likumiem, to uzskata par nepieciešamu, bet, ko nevar pakļaut, to uzskata par nejaušu. Viegli noprast, ka tā ir tādas sugas zinātne, kura par dabisku uzdod to, ko tā spēj izskaidrot, bet pārdabiskiem cēloņiem piedēvē to, kas tai ir neizskaidrojams. Turklāt lietas būtībai ir gluži vienalga, vai es neizskaidrojamo parādību cēloni nosaukšu par nejaušibu vai par dievu. Abi šie nosaukumi ir vienīgi manas nezināšanas izpausme, tāpēc tie zinātnē neietilpst. Zinātne beidz pastāvēt tur, kur nav nepieciešamās sakarības.

Pretēju pozīciju ieņem determinisms, kas pārnācis dabaszinātnēs no franču materiālisma un kas mēģina tikt galā ar nejaušību, to vispār noliegdams. Pēc šā uzskata dabā valda tikai vienkārša, tieša nepieciešamība. Ka šajā pākstī ir pieci zirņi, nevis četri vai seši, ka šā suņa aste ir piecas collas gara un ne par matu garāka vai īsāka, ka šo āboliņa ziedu šogad apaugļoja bite, bet citu neapaugļoja un turklāt tieši ši noteiktā bite un tieši šajā noteiktajā laikā, ka tieši šī noteiktā pienenes sēkliņa, ko aiznesa vējš, uzdīga, bet cita neuzdīga, ka pagājušajā naktī man iekoda blusa pulksten četros no rīta, nevis trijos vai piecos un turklāt labajā plecā, nevis kreisās kājas stilbā, — visi šie fakti ir radušies cēloņu un seku negrozāma saistījuma rezultātā, nesatricināmas nepieciešamības rezultātā un turklāt tā, ka jau gāzu lode, no kuras radās Saules sistēma, bija tā uzbūvēta, ka šiem notikumiem vajadzēja norisināties tieši tā un ne citādi. Arī ar šāda veida nepieciešamību mēs vēl neizkļūstam ārā no teoloģiskā uzskata par dabu. Zinātnei ir gandrīz vienalga, vai mēs visu to līdz ar Augustīnu un Kalvinu nosauksim par mūžīgo dieva lēmumu vai arī līdz ar turkiem — par kismetu l64, vai ari — par nepieciešamību. Nevienā no šiem gadījumiem nav pat runas par cēloņu ķēdes izsekošanu. Tāpēc tiklab vienā, kā arī otrā gadījumā mēs nebūt nekļūstam gudrāki. Tā saucamā nepieciešamība paliek tukša frāze, bet līdz ar to arī nejaušība paliek tā, kas bijusi. Kamēr mēs nevaram pierādīt, kas nosaka zirņu skaitu pākstī, tas paliek nejaušs; un mēs netiekam ne soli tālāk, ja mums saka, ka šis fakts paredzēts jau Saules sistēmas sākotnējā uzbūvē. Vēl vairāk: tāda zinātne, kas uzņemtos gadījumu ar šo atsevišķo pāksti izsekot tā kauzālajā saistījumā ar arvien attālākiem cēloņiem, nebūtu vairs zinātne, bet vienkārša rotaļa, jo šai pašai pākstij ir vēl arī neskaitāmas citas individuālas īpašības, kas ir nejaušas: krāsas nianse, apvalka biezums un cietums, zirņu lielums, nerunājot jau par tādām individuālām īpatnībām, kas redzamas tikai mikroskopā. Tātad ar šo vienu pāksti mums vajadzētu izsekot vairāk kauzālo sakarību, nekā tās spētu izpētīt visi pasaules botāniķi.

Tādējādi nejaušība šeit nav izskaidrota ar nepieciešamību, drīzāk otrādi — nepieciešamību degradē par kailas nejaušības produktu. Ja fakts, ka zināmā pākstī ir seši zirņi, nevis pieci vai septiņi, ir tādas pašas kārtas parādība kā Saules sistēmas kustības likums vai enerģijas pārvēršanās likums, tad patiesībā nevis nejaušība pacelta līdz nepieciešamības līmenim, bet gan nepieciešamība pazemināta līdz nejaušības līmenim. Vēl vairāk. Cik vien tīk, var apgalvot, ka zināmā teritorijā savstarpēji blakus pastāvošo organisko un neorganisko sugu un indivīdu daudzveidība balstās uz nesatricināmu nepieciešamību, — atsevišķām sugām un indivīdiem tā paliek, kas bijusi, t. i., nejaušība. Atsevišķam dzīvniekam ir nejaušība, kur tas dzimis, kādu apkārtni tas atrod sev priekšā dzīvošanai, kādi ienaidnieki un tieši cik daudz ienaidnieku to apdraud. Mātes augam ir nejaušība, kurp vējš iznēsā tā sēklas, meitas augam ir nejaušība, kur dīgšanai atrod augsni grauds, no kura tas izaug, un apgalvojums, ka ari šeit viss balstās uz nesatricināmu nepieciešamību, ir ļoti nožēlojams mierinājums. Visdažādāko dabas priekšmetu raibais sakopojums kādā noteiktā apgabalā vai pat uz visas zemeslodes, neraugoties uz visu tā mūžseno, sākotnējo deter-mināciju, tomēr paliek tāds pats, kāds tas bijis, — nejaušs.

Pret abām šim koncepcijām nostājas Hēgelis ar toreiz vēl pavisam nedzirdētajām tēzēm, ka nejaušajam ir zināms pamats, jo tas ir nejaušs, bet gluži tāpat tam arī nav pamata, jo tas ir nejaušs; ka nejaušais ir nepieciešams, ka nepieciešamība pati sevi noteic kā nejaušību un ka, no otras puses, šī nejaušība drīzāk ir absolūta nepieciešamība («Loģika», II gr., III nodalījums, 2. nod.: «īstenība»), Dabaszinātnes atzina par labāku vienkārši ignorēt šīs tēzes kā paradoksālu vārdu spēli, kā bezjēdzību, kas ir pretrunā ar sevi pašu, teorētiski iestigdamas, no vienas puses, Volfa metafizikas gara nabadzībā, pēc kuras kaut kas ir vai nu nejaušs, vai ari nepieciešams, nevis vienlaikus abējāds, vai, no otras puses, laikam gan garā tikpat nabadzīgajā mehāniskajā determinismā, kas vārdos vispār noliedz nejaušību, lai darbos to atzītu katrā atsevišķā gadījumā.

Kamēr dabaszinātnes joprojām tā domāja, ko tās darīja Darvina personā?

Darvins savā darbā, kas radījis veselu laikmetu,165 iziet no visplašākā faktu pamata, kurš balstās uz nejaušību. Taisni bezgalīgās nejaušās indivīdu atšķirības atsevišķu sugu robežās, atšķirības, kuras var padziļināties tik tālu, ka neiekļaujas vairs sugas pazīmē, un kurām pat to tuvākos cēloņus var konstatēt tikai ļoti retos gadījumos, ir tās, kas piespiež Darvinu apšaubīt agrāko katras likumsakarības pamatu bioloģijā — sugas jēdzienu tā agrākajā metafiziskajā sastingumā un nemainīgumā. Bet bez sugas jēdziena visai zinātnei bija jāpārvēršas par neko. Visām tās nozarēm sugas jēdziens bija vajadzīgs kā pamats: kas gan bez sugas jēdziena būtu cilvēka anatomija un salīdzinošā anatomija, embrioloģija, zooloģija, paleontoloģija, botānikā utt.? Visi šo zinātņu rezultāti tika ne vien apšaubīti, bet tieši atcelti. Nejaušība atspēko līdz šim pastāvējušo nepieciešamības izpratni.[76] Agrākais priekšstats par nepieciešamību vairs neder. To saglabāt nozīmē uzspiest dabai kā likumu patvaļīgu cilvēka definējumu, kas ir pretrunā pats ar sevi un ar īstenību, nozīmē līdz ar to noliegt katru iekšēju nepieciešamību dzīvajā dabā, nozīmē haotisko nejaušības valstību pasludināt vispār par dzīvās dabas vienīgo likumu.

««Tausfes Jontofs» vairs neder!» 166 pilnīgi konsekventi kliedza visu skolu biologi.

Darvins.[77]

* [77] [77]

HĒGELIS. «LOĢIKA», I SĒJ."57

«Nekas, kas nostādīts pretim kaut kam, nekas no kaut kā ir kāds noteikts nekas» (74. lpp.).[78]

«Ievērodama savstarpēji noteicošo» (pasaules) «veselā sakarību, metafizika varēja izvirzīt — būtibā tautoloģisku — apgalvojumu, ka, ja tiktu iznīcināts viens puteklītis, sabruktu viss Visums» (78. lpp.).

Galvenā vieta par noliegumu. «Ievads», 38. lpp.:

«Ka ar sevi pretrunā esošais atrisinās nevis nullē, nevis abstraktā nekā, bet gan sava noteiktā satura noliegumā» utt.

Nolieguma noliegums. «Fenomenoloģija», Priekšvārds, 4. lpp.: pumpurs, zieds, auglis utt.168

[b) Dialektiska loģika un izziņas teorija.

Par «izziņas robežām»]

Dabas un gara vienība. Grieķiem bija skaidrs pats par sevi, ka daba nevar būt nesaprātīga, bet vēl tagad pat visstulbākie empīriķi ar saviem prātojumiem pierāda (lai cik aplami būtu šie prātojumi), ka viņi jau iepriekš ir pārliecināti, ka daba nevar būt nesaprātīga un prāts nevar būt pretrunā ar dabu.

* [77] [77]

Kāda jēdziena vai jēdzienu attiecības (pozitīvais un negatīvais, cēlonis un darbība, substance un akcidence) attīstība domāšanas vēsturē attiecas pret šā jēdziena attīstību atsevišķa dialektika galvā kā kāda organisma attīstība paleontoloģijā — pret tā attīstību embrioloģijā (vai, pareizāk sakot, vēsturē un atsevišķā dīglī). Ka tas tā, to attiecībā uz jēdzieniem pirmoreiz atklāja Hēgelis. Vēsturiskajā attīstībā nejaušībai ir sava loma, kas dialektiskā domāšanā, kā arī dīgia attīstībā rezumējas nepieciešamībā.

* * *

Abstraktais un konkrētais. Vispārējais kustības formas pārmaiņas likums ir daudz konkrētāks nekā katrs atsevišķs tā «konkrētais» piemērs.

* * *

Saprāts un prāts. Šai Hēgeļa norādītajai izšķiršanai, pēc kuras prātīga ir tikai dialektiskā domāšana, ir zināma jēga. Kopīgi ar dzīvniekiem mums ir visi sapratniskās darbības veidi: indukcija, dedukcija, tātad arī abstrahē-šana (ģints jēdzieni pie Dido^169: četrkājainie un divkājainie), nepazīstamu priekšmetu analīze (jau rieksta sadauzīšana ir analīzes sākums), sintēze (dzīvnieku viltīgu nedarbu gadījumi) un kā to abu apvienojums — eksperiments (jaunu šķēršļu gadījumā un grūtās situācijās). Pēc sava tipa visas šīs metodes — tātad visi parastās loģikas atzītie zinātniskās pētīšanas līdzekļi — cilvēkam un augstākajiem dzīvniekiem ir pilnīgi vienādas. Tās atšķiras tikai pēc pakāpes (attiecīgās metodes attīstībā). Metodes galvenās pazīmes kā cilvēkam, tā dzīvniekam ir vienādas un dod vienādus rezultātus, ciktāl tie abi operē vai apmierinās tikai ar šīm elementārajām metodēm. Turpretim dialektiskā domāšana — taisni tāpēc, ka tās priekšnoteikums ir pašu jēdzienu dabas pētīšana, — iespējama tikai cilvēkam un arī tikai tad, ja viņš ir uz samērā augstas attīstības pakapes (budisti un grieķi), un pilnīgu attīstību sasniedz tikai daudz vēlāk — jaunākajā filozofijā; bet, neraugoties uz to, jau grieķiem ir kolosāli rezultāti, kas tālu aizsteigušies priekšā pētīšanai.

* * *

14 — F. Engclss

Piezīmes un fragmenti [PAR SPRIEDUMU KLASIFIKĀCIJU]

Dialektiskā loģika pretēji vecajai, tīri formālajai loģikai neapmierinās ar to, ka nosauc un bez jebkādas sakarības nostata citu citai blakus domāšanas kustības formas, t. i., dažādas spriedumu un slēdzienu formas. Gluži otrādi — tā šis formas atvasina citu no citas, tās nevis koordinē savā starpā, bet subordinē, tā attīsta augstākās formas -no zemākajām formām. Hēgelis, palikdams uzticīgs savam visas loģikas iedalījumam kopumā, spriedumus grupē šādi 170:

1. Esamības spriedums — sprieduma vienkāršākā forma, kur par kādu atsevišķu lietu apstiprinoši vai noliedzoši tiek izteikta kāda vispārēja īpašība (pozitīvs spriedums: «roze ir sarkana»; negatīvs spriedums: «roze nav zila»; bezgalīgs spriedums: «roze nav kamielis»),

2. Refleksijas spriedums, kur par subjektu tiek izteikta kāda relācijas noteiksme, kāda attiecība (singulārs spriedums: «šis cilvēks ir mirstīgs»; partikulārs spriedums: «daži, daudzi cilvēki ir mirstīgi»; universāls spriedums: «visi cilvēki ir mirstīgi» jeb «cilvēks ir mirstīgs»).171

3. Nepieciešamības spriedums, kur par subjektu tiek izteikta viņa substanciālā noteiktība (kategorisks spriedums: «roze ir augs»; hipotētisks spriedums: «ja saule paceļas pār horizontu, tad sākas diena»; disjunktīvs spriedums: «lepidosirēna ir vai nu zivs, vai amfībija»).

4. Jēdziena spriedums, kur par subjektu tiek izteikts, kādā mērā tas atbilst savai vispārīgajai dabai jeb, kā saka Hēgelis, savam jēdzienam (asertorisks spriedums: «šis nams ir slikts»; problemātisks: «ja nams iekārtots tā un tā, tad tas ir labs»; apodiktisks: «nams, kas iekārtots tā un tā, ir labs»),

1. grupa — atsevišķs spriedums, 2. un 3. — sevišķs spriedums, 4. — vispārīgs spriedums.

Lai kāds sausums dveš šeit no visa tā un lai cik patvaļīga pirmajā mirklī šķiet šī spriedumu klasifikācija vienā vai otrā punktā, tomēr šā grupējuma iekšējais patiesīgums un nepieciešamība kļūs skaidra katram, kas izstudēs šā temata ģeniālo attīstījumu Hēgeļa «Lielajā loģika» (Raksti, V sēj., 63.—115. Ipp.)172. Bet, cik dziļi pamatots šis grupējums ir ne vien domāšanas likumos, bet arī dabas likumos, — tā pierādīšanai mēs šeit minēsim vienu ārpus šās sakarības ļoti pazīstamu piemēru.

►

Ka berze rada siltumu, to praksē zināja jau aizvēsturiskie cilvēki, kad viņi — varbūt jau pirms 100 000 gadiem — izgudroja paņēmienu, kā ar berzi iegūt uguni, un vēl senāk, kad viņi berzēdami sasildīja nosalušās ķermeņa da|as. Tomēr no šā laika līdz atklājumam, ka berze vispār ir siltuma avots, pagāja diezin cik gadu tūkstošu. Taču pienāca laiks, kad cilvēka smadzenes bija attīstījušās tik tālu, ka spēja izteikt spriedumu «berze ir siltuma avots» — esamības spriedumu, turklāt pozitīvu.

Pagāja jauni gadu tūkstoši līdz brīdim, kad 1842. gadā Maijers, Džouls un Koldings šo speciālo procesu izpētīja tā attiecībās pret tajā laikā atklātajiem citiem līdzīgajiem procesiem, t. i., tā tuvākajos vispārīgajos nosacījumos, un formulēja šādu spriedumu: «katra mehāniska kustība ar berzes palīdzību spēj pārvērsties siltumā». Tik ilgs laiks un tik milzīgs empīrisko zināšanu daudzums bija vajadzīgs, lai priekšmeta izzināšanā no iepriekš minētā pozitīvā esamības sprieduma nokļūtu līdz šim universālajam refleksijas spriedumam.

Bet tagad gāja ātri. Jau pēc trim gadiem Maijers varēja — vismaz būtībā — pacelt refleksijas spriedumu tajā pakāpē, kādā tas pastāv arī tagad: «Ikviena kustības forma ir spējīga un spiesta katram gadījumam noteiktos apstākļos tieši vai netieši pārvērsties ikvienā citā kustības formā.» Tas ir jēdziena spriedums un turklāt apodik-tisks — visaugstākā sprieduma forma vispār.

Tātad, kas Hēgelim ir sprieduma kā tāda domāšanas formas attīstība, tas šeit mums parādās kā attīstība, ko pārdzīvo mūsu uz empīriska pamata dibinātās teorētiskās zināšanas par kustības dabu vispār. Bet tas rāda, ka domāšanas likumi un dabas likumi savā starpā nepieciešami saskan, ja vien tie ir pareizi izzināti.

Pirmo spriedumu mēs varam aplūkot kā atsevišķības spriedumu: tas reģistrē to atsevišķo faktu, ka berze rada siltumu. Otro spriedumu var aplūkot kā sevišķības spriedumu: kāda sevišķa kustības forma (proti — mehāniskā) sevišķos apstākļos (proti — ar berzes palīdzību) spēj pāriet kādā citā sevišķā kustības formā — siltumā. Trešais spriedums ir vispārīguma spriedums: ikviena kustības forma ir spējīga un spiesta pārvērsties ikvienā citā kustības formā. Sasniedzot šo formu, likums ir sasniedzis savu pēdējo izteiksmi. Ar jauniem atklājumiem mēs tam varam dot jaunus apstiprinājumus, jaunu — bagātāku saturu.

Bet pašam likumam, kā tas šeit izteikts, mēs neko vairs nevaram pielikt. Savā vispārīgumā, kurā tiklab forma, kā arī saturs ir vienlīdz vispārīgi, tas nav spējīgs ne uz kādu tālāku paplašināšanos: tas ir absolūts dabas likums.

Diemžēl tik droši mēs nevaram runāt par to kustības formu, kas piemīt olbaltumam, alias^79 [80] par dzīvību, kamēr mēs vēl nespējam izgatavot olbaltumu.

* [79] [79]

Tomēr iepriekš bija pierādīts arī, ka spriedumu izteikšanai vajadzīga ne vien Kanta «spriešanas spēja», bet arī [ J [79] [79]

* [79] [79]

Atsevišķība, sevišķība, vispārīgums ir tās trīs noteik-smes, kurās kustas visa «Mācība par jēdzienu»173. Turklāt pacelšanās no atsevišķā uz sevišķo un no sevišķā uz vispārīgo notiek nevis vienā, bet daudzos veidos, un Hēgelis to diezgan bieži ilustrē, minēdams kā piemēru pacelšanos no indivīda uz sugu un ģinti. Un tad parādās Heke]i ar savu indukciju un — pret Hēgeli — taurē kā par kādu lielu sasniegumu, ka no atsevišķā jāpaceļas uz sevišķo un pēc tam uz vispārīgo, no indivīda uz sugu, bet pēc tam uz ģinti, atļaujot pēc tam taisīt deduktīvus slēdzienus, kuriem jāved tālāk! Šie ļaudis tā iestiguši indukcijas un dedukcijas pretstatā, ka visas loģiskās slēdziena formas atve-dina uz šīm divām, turklāt nemaz nemanīdami, ka viņi 1) zem šā nosaukuma neapzinīgi lieto pavisam citas slēdziena formas, 2) laupa sev visu slēdziena formu bagātību, ciktāl tās nevar iespiest šo divu formu ietvaros, un 3) līdz ar to pašas šīs formas — indukciju un dedukciju — pārvērš vistīrākajā bezjēdzībā.

* [79] [79]

Indukcija un deftukcija. Hekelis, 75. un turpmākās lpp., kur viņš piemin Gētes induktīvo slēdzienu, ka cilvēkam, kam normāli nav starpžokļu kaula, vajag būt šim kaulam, un kur tātad Gēte ar nepareizu indukciju nonāk pie kaut kā pareiza!174

* [81] [82] [81]

Hekelim bezjēdzība: indukcija pret dedukciju. It kā dedukcija nav = slēdzienam, tātad arī indukcija ir zināma dedukcija. Tas izriet no polarizēšanās. Hekelis, «Radīšanas vēsture», 76. un 77. lpp. Slēdziens polarizējas indukcijā un dedukcijā!

* [81] [81]

Ar indukcijas palīdzību pirms simt gadiem atrada, ka vēži un zirnekli ir insekti un visi zemākie dzīvnieki — tārpi. Ar indukcijas palīdzību tagad atrasts, ka tā ir bezjēdzība un ka pastāv x klases. Kāda gan ir priekšrocība tā sauktajam induktīvajam slēdzienam, kas var būt tikpat aplams kā tā sauktais deduktīvais slēdziens, kura pamats taču ir klasifikācija?

Indukcija nekad nevar pierādīt, ka kādreiz neatradīs zīdītāju dzīvnieku bez piena dziedzeriem. Senāk atzina, ka zīdītāja pazīme ir pupi. Taču pīļknābim nav pupu.

Viss indukcijas skurbums [nāk] no angļiem — Vevels, inductive sciences^81, kas aptver tīri matemātiskās zinātnes,175 — un tādējādi tika izdomāts indukcijas un dedukcijas pretstats. Loģika, kā jaunā, tā vecā, par to nezina nekā. Visas slēdziena formas, kas sāk ar atsevišķo, ir eksperimentālas un balstās uz pieredzi. Bet induktīvais slēdziens sākas pat no V—A—S (vispārīgā).176

Mūsu dabas pētnieku domāšanas spēku raksturo arī tas, ka Hekelis fanātiski uzstājas kā indukcijas aizstāvis taisni tajā momentā, kad indukcijas rezultāti — klasifikācijas — visur tiek apšaubīti (Limulus — zirneklis; Ascidia — mugurkaulnieks vai hordainis-, Dipnoi [80] pretēji tam, ka sākumā tos pieskaitīja pie amfībijām, tomēr ir zivis^177) un kad ik dienas tiek atklāti jauni fakti, kas atspēko visu agrāko induktīvo klasifikāciju. Cik lielisks apstiprinājums Hēgcļa tēzei, ka induktīvais slēdziens būtībā ir problemā-lisks! Pat vēl vairāk — visa organismu^83klasifikācija attīstības teorijas panākumu rezultātā ir atņemta indukcijai un reducēta uz «dedukciju», uz mācību par izcelšanos — kāda suga, nosakot tās izcelšanos, burtiski tiek deducēta no citas sugas, — un pierādīt attīstības teoriju vienīgi ar indukcijas palīdzību nav iespējams, jo tā ir pilnīgi anti-induktīva. Jēdzieni, ar kuriem operē indukcija: suga, ģints, klase, pateicoties attīstības teorijai, ir kļuvuši plūstoši un līdz ar to relatīvi-, bet relatīvi jēdzieni nav inducējami.

* [83] [83]

Visinduktivistiem^83 Neviena indukcija pasaulē nekad nespētu mums noskaidrot indukcijas procesu. To spēja veikt tikai šā procesa analizē. — Indukcija un dedukcija savā starpā ir tikpat nepieciešami saistītas kā sintēze un analīze.[84] Nevis vienu no tām vajag vienpusīgi uz otras rēķina celt debesīs, bet gan censties lietot tās katru savā vietā, un to var sasniegt tikai tad, ja patur vērā, ka tās ir saistītas viena ar otru, ka tās papildina viena otru. — Pēc induktīvistu domām, indukcija ir nekļūdīga metode. Tas ir tik aplam, ka indukcijas šķietami visdrošākos reznltā-tus ik dienas atspēko jauni atklājumi. Gaismas korpuskulas un siltumradis bija indukcijas rezultāti. Kur tie ir tagad? Indukcija mūs mācīja, ka visiem mugurkaulniekiem ir centrālā nervu sistēma, kas diferencēta galvas un muguras smadzenēs, un ka muguras smadzenes ir ieslēgtas skrimšļa vai kaula skriemeļos, no kā ir aizgūts pat šo dzīvnieku nosaukums. Bet tad izrādījās, ka lancetnieks ir mugurkaulnieks ar nediferencētu centrālo nervu stīgu un bez skriemeļiem. Indukcija noteikti konstatēja, ka zivis ir tādi mugurkaulnieki, kas visu savu mūžu elpo vienīgi ar žaunām. Bet tad tiek atklāti dzīvnieki, kurus gandrīz visi atzīst par zivīm, bet kuriem līdzās žaunām ir arī labi attīstītas plaušas, un izrādās, ka katras zivs gaisa pūslis ir potenciāla plauša. Tikai drosmīgi lietodams mācību par attīstību, Hekelis palīdzēja induktīvistiem, kas ļoti labi jutās šajās pretrunās, no tām izkļūt. — Ja indukcija tiešām būtu tik nekļūdīga, tad no kurienes gan varētu rasties organiskās pasaules klasifikācijās apvērsumi, kuri tik strauji cits citu nomaina? Tie taču ir visīstākie indukcijas produkti, tomēr tie cits citu iznīcina.

* [85] [85]

Indukcija un analizē. Termodinamika sniedz pārliecinošu piemēru, cik maz pamatota ir indukcijas pretenzija, ka tā esot vienīgā vai vismaz dominējošā zinātnisko atklājumu forma. Tvaika mašīna bija pārliecinošākais pierādījums, ka no siltuma var iegūt mehānisko kustību. 100 000 tvaika mašīnu nepierādīja to pārliecinošāk kā viena mašīna, bet tikai arvien vairāk un vairāk piespieda fiziķus pievērsties šās parādības izskaidrošanai. Sadī Kārno pirmais nopietni ķērās pie tā, bet ne indukcijas ceļā. Viņš izpētīja tvaika mašīnu, izanalizēja to, atrada, ka tajā galvenais process neparādās tirā veidā, bet aizēnots ar visādiem blakus procesiem, novērsa šos galvenajam procesam nenozīmīgos blakus apstākļus un konstruēja ideālu tvaika mašīnu (jeb gāzes mašīnu), kuru gan, tiesa, tāpat nevar pagatavot, kā, piemēram, nevar pagatavot ģeometrisku līniju vai ģeometrisku plakni, bet kura īpatnējā veidā izdara tādus pašus pakalpojumus kā šīs matemātiskās abstrakcijas: tā aplūkojamo procesu parāda tīrā, neatkarīgā, nesagrozītā veidā. Un viņš ar degunu uzdūrās siltuma mehāniskajam ekvivalentam (sk. viņa C funkcijas nozīmi)[85], kuru viņš nespēja atklāt un saskatīt vienīgi tāpēc, ka ticēja siltumradim. Tas ir arī pierādījums aplamu teoriju kaitīgumam.

* [85] [85]

Empīriskā novērošana viena pati nekad nevar pietiekami pierādīt nepieciešamību. Post hoc, nevis propter hoc^86 («Enciklopēdija», I d., 84. lpp.)178. Tas ir tik ļoti pareizi, ka no saules pastāvīgās uzaušanas katru rītu nebūt neizriet, ka tā uzausīs arī rīt, un patiesi, tagad mēs zinām,

ka pienāks laiks, kad reiz no rīta saule neuzausis. Bet nepieciešamības pierādījums slēpjas cilvēka darbībā, eksperimentā, darbā: ja es varu izdarīt kādu post hoc, tad tas kļūst identisks ar propter hoc.[87]

$ 9ķ :fc

Cēlonība. Pirmais, kas mums duras acīs, aplūkojot kustībā esošo matēriju, ir atsevišķu ķermeņu atsevišķu kustību savstarpējā sakarība, to savstarpējā nosacītība. Bet mēs konstatējam ne vien to, ka zināmai kustībai seko cita kustība, mēs konstatējam arī, ka spējam izraisīt noteiktu kustību, radīdami apstākļus, kādos tā norisinās dabā, ka spējam izraisīt pat tādas kustības, kādas dabā nemaz nav sastopamas (rūpniecība) — vai vismaz tādā veidā nav sastopamas, — un ka varam piešķirt šīm kustībām iepriekš noteiktu virzienu un apmērus. Pateicoties tam, pateicoties cilvēka darbībai, tad arī nodibinās priekšstats par cēlonību, priekšstats par to, ka viena kustība ir otras kustības cēlonis. Tiesa, zināmu dabas parādību regulāra secība vien jau var radīt priekšstatu par cēlonību — siltums un gaisma, kas parādās reizē ar sauli, — tomēr šeit vēl nav pierādījuma, un tiktāl Jūma skepticismam būtu tiesība apgalvot, ka post hoc, kas regulāri atkārtojas, nekad nevar pamatot propter hoc. Bet cilvēka darbība pārbauda cēlonību. Ja mēs ar ieliekta spoguļa palīdzību koncentrējam fokusā saules starus un tā radām tādu pašu efektu, kādu dod līdzīga parastās uguns staru koncentrācija, tad ar to mēs pierādām, ka siltums ceļas no saules. Ja mēs bisē ieliksim kapsulu, lādiņu un lodi un pēc tam izšausim, tad mēs sagaidām jau agrāk no pieredzes zināmo efektu, jo mēs spējam visās detaļās izsekot visu uzliesmošanas, sadegšanas, eksplozijas procesu, ko radījusi pēkšņā pārvēršanās gāze, gāzes spiedienu uz lodi. Un šeit skeptiķim jau vairs nav tiesības apgalvot, ka no iepriekšējās pieredzes nevar secināt, ka nākamajā reizē atkārtosies tas pats. Patiesi, reizēm gadās, ka tas pats neatkārtojas, ka kapsula vai pulveris nedarbojas, ka bises stobrs pārplīst utt. Bet tas tieši cēlonību pierāda, nevis to atspēko, jo katrai šādai novirzei no likuma, veicot attiecīgu pētījumu, mēs

varam atrast cēloni: kapsulas spridzekļa sastāva ķīmiskā sadalīšanās, pulvera mitrums utt., stobra bojājumi utt., tā ka šeit, tā sakot, notiek divkārša cēlonības pārbaude.

Kā dabaszinātnes, tā arī filozofija līdz šim nemaz nepētīja cilvēka darbības ietekmi uz viņa domāšanu. No vienas puses, tās pazīst tikai dabu un, no otras, — tikai domu. Bet svarīgākais un tuvākais cilvēka domāšanas pamats ir tieši tas, ka cilvēks pārmaina dabu, nevis daba vien kā tāda, un cilvēka prāts attīstījās samērā ar to, kā cilvēks iemācījās pārmainīt dabu. Tāpēc naturālistiskā vēstures izpratne, kāda tā vairāk vai mazāk parādās, piemēram, pie Dreipera un citiem dabas pētniekiem, kas aizstāv viedokli, ka tikai daba iedarbojas uz cilvēku un ka tikai dabas apstākļi visur nosaka viņa vēsturisko attīstību, — ir vienpusīga un aizmirst, ka arī cilvēks savukārt iedarbojas uz dabu, pārmaina to, rada sev jaunus eksistences apstākļus. No Vācijas «dabas», kāda tā bija laikmetā, kad tur ieceļoja ģermāņi, ir palicis sasodīti maz. Zemes virsma, klimats, augi, dzīvnieku valsts, pat paši cilvēki ir bezgalīgi pārmainījušies, un tas viss cilvēka darbības rezultātā, kamēr pārmaiņas, kas šajā laikā notikušas Vācijas dabā bez cilvēka līdzdalības, ir pavisam niecīgas.

* [88] #

Mijiedarbība ir pirmā, kas izvirzās mūsu priekšā, kad aplūkojam kustībā esošo matēriju kopumā no tagadējo dabaszinātņu viedokļa. Mēs novērojam rindu kustības formu: mehānisko kustību, siltumu, gaismu, elektrību, magnētismu, ķīmisko savienošanos un sadalīšanos, agregātstāvokļu pārejas, organisko dzīvību, kuras visas — ja pagaidām izslēdz organisko dzīvību — pāriet cita citā, cita citu noteic, vienā vietā ir cēlonis, otrā — darbība, pie kam kopējā kustības summa visās formas pārmaiņās paliek viena un tā pati (Spinozas tēze — substance ir causa sui^88 — lieliski izteic mijiedarbību).179 Mehāniskā kustība pārvēršas siltumā, elektrībā, magnētismā, gaismā utt. — un vice versa [89]. Tā dabaszinātnes apstiprina to, ko saka Hēgclis (kur?), ka mijiedarbība ir lietu īstā causa fina-lis^90. Mēs nevaram iet tālāk par šās mijiedarbības

izzināšanu tieši tāpēc, ka aiz tās nav vairs nekā, ko izzināt. Ja mēs elam izzinājuši matērijas kustības formas (tiesa, te mums vēl ļoti daudz kā trūkst, jo dabaszinātņu mūžs vēl ir īss), tad esam izzinājuši pašu matēriju, un ar to izzināšanas process ir nobeigts. (Grovam visi pārpratumi cēlonības jautājumā dibinās uz to, ka viņš netiek galā ar mijiedarbības kategoriju. Jautājuma kodolu viņš tver, bet neizteic to abstraktas domas formā, un no tā rodas juceklis. 10.—14. lpp.180) Tikai no šās universālās mijiedarbības mēs nonākam pie patiesās kauzālās attiecības. Lai saprastu atsevišķas parādības, mums tās jāizrauj no to kopsakarības un jāaplūko izolēti, bet tādā gadījumā cita citai sekojošās kustības parādās mūsu priekšā viena kā cēlonis, otra kā darbība.

•ķ *!• St*

Tam, kas noliedz cēlonību, ikviens dabas likums ir hipotēze, arī debess ķermeņu ķīmiskā analīze ar prizmatiskā spektra palīdzību. Cik sekla domāšana ir tiem, kas neiet tālāk par to!

* * *

PAR N EG ELI NESPĒJU IZZINĀT BEZGALĪGO 181 Negeli, 12. un 13. lpp.

Negeli vispirms paziņo, ka mēs nespējot izzināt patiesi kvalitatīvas atšķirības, bet pēc tam turpat saka, ka šādas «absolūtas atšķirības» dabā neesot sastopamasl (12. lpp.)

Pirmkārt, ikvienai kvalitātei ir bezgalīgi daudz kvantitatīvu gradāciju, piemēram, krāsu nianses, cietums un mīkstums, ilgums utt., un, kaut arī tās ir kvalitatīvi atšķirīgas, tās var mērīt un izzināt.

Otrkārt, pastāv nevis kvalitātes, bet tikai lietas, kurām piemīt kvalitātes un turklāt bezgalīgi daudzas kvalitātes. Divām dažādām lietām vienmēr ir vairākas kopējas kvalitātes (vismaz ķermeniskuma īpašības), citas kvalitātes savā starpā atšķiras pakāpes ziņā, un, beidzot, citas kvalitātes kādai no šīm lietām var pilnīgi trūkt. Ja mēs sāksim atsevišķi salīdzināt vienu ar otru divas tik galēji atšķirīgas lietas kā, piemēram, kādu meteorītu un kādu cilvēku, tad šeit mēs atklāsim maz kopēja, labākajā gadī-

jumā to, ka abiem ir smagums un citas vispārējas ķermeņu īpašības. Bet starp abām šīm lietām ir bezgalīga rinda citu dabas lietu un procesu, ar kuriem varam piepildīt rindu no meteorīta līdz cilvēkam un ierādīt katram rindas loceklim tā vietu dabas sistēmā, un tādējādi tos izzināt. To atzīst arī pats Negeli.

Treškārt, mūsu dažādie sajūtu orgāni varētu mums piegādāt kvalitatīvi absolūti dažādus iespaidus. Sājā gadījumā īpašības, kuras mēs uzzinām ar redzi, dzirdi, ožu, garšu un tausti, būtu absolūti dažādas. Bet arī te līdz ar pētniecības progresu atšķirības izzūd. Jau sen ir atzīts, ka oža un garša ir radniecīgas, vienveidīgas sajūtas, kas uztver vienveidīgas, ja ne identiskas īpašības. Kā redze, tā arī dzirde uztver viļņveidīgas svārstības. Tauste un redze tik )oti viena otru savstarpēji papildina, ka bieži vien, balstīdamies uz kaut kādas lietas vizuālo attēlu, mēs iepriekš varam noteikt tās taktilās īpašības. Un, beidzot, vienmēr viens un tas pats «es» uzņem sevī visus šos dažādos jutekliskos iespaidus, tos pārstrādā un tā apvieno vienā veselā; bet, no otras puses, šos dažādos iespaidus dod viena un tā pati lieta, tie parādās kā tās kopīgās īpašības un tādējādi dara iespējamu šās lietas izzināšanu. Izskaidrot šīs dažādās, tikai dažādiem sajūtu orgāniem pieejamās īpašības, nodibināt šo īpašību iekšējo savstarpējo sakarību tieši ir zinātnes uzdevums, un zinātne līdz šim naf sūdzējusies, ka mums piecu speciālu sajūtu orgānu vietā nav viena kopīga sajūtu orgāna vai arī ka mēs smaržas un garšas nespējam redzēt vai dzirdēt.

Lai kur mēs raudzītos, dabā mēs nekur nesastopam šādus «kvalitatīvi jeb absolūti atšķirīgus novadus» [12. lpp.], par kuriem mums stāsta, ka tie esot nesaprotami. Viss šis juceklis izriet no tā jucekļa, kas ir jautājumā par kvalitāti un kvantitāti. Saskaņā ar valdošo mehānisko viedokli Negeli atzīst, ka kvalitatīvās atšķirības izskaidrojamas tikai tiktāl, ciktāl tās var atvedināt uz kvantitatīvām atšķirībām (par to citā vietā). Viņam kvalitāte un kvantitāte ir absolūti dažādas kategorijas. Metafizika.

«Mēs varam izzināt tikai galīgo* utt.» [13. lpp.].

Tas ir pilnīgi pareizi tiktāl, ciktāl mūsu izzināšanas sfērā iekļūst tikai galīgi priekšmeti. Bet reizē ar to šai

tēzei ir vajadzīgs arī papildinājums — «pēc būtības mēs varam izzināt tikai bezgalīgo». Un patiesi, ikviena īstena, izsmeļoša izzināšana ir tikai tā, ka mēs domās atsevišķo no atsevišķības paceļam sevišķībā un no sevišķības — vis-pārējībā, ka mēs bezgalīgo atrodam un konstatējam galīgajā, mūžigo — pārejošajā. Bet vispārējības forma ir sevī noslēgtības un līdz ar to bezgalības forma; tā ir daudzu galīgu lietu apvienojums bezgalīgajā. Mēs zinām, ka hlors un ūdeņradis zināmos temperatūras un spiediena apstākļos gaismas ietekmē eksplodējot savienojas par hlorūdeņ-raža gāzi; bet, ja mēs to zinām, tad zinām arī, ka tas notiek vienmēr un visur, kur vien ir iepriekš minētie apstākļi, un ir gluži vienalga, vai tas notiek vienu reizi vai atkārtojas miljonreiz un uz cik daudziem debess ķermeņiem. Vispārējības forma dabā ir likums, un neviens nerunā tik daudz par dabas likumu mūžigumu kā dabas pētnieki. Tāpēc, kad Negeli paziņo, ka mēs galīgo padarām neizdibināmu, ja neapmierināmies tikai ar šā galīgā pētīšanu, bet piemaisām tam mūžīgo, tad viņš noliedz vai nu dabas likumu izzināmību, vai arī to mūžīgumu. Katrā patiesā dabas izzināšanā tiek izzināts mūžīgais, bezgalīgais, tāpēc tā savā būtībā ir absolūta.

Bet šai absolūtajai izzināšanai ir nopietnas grūtības. Tāpat kā izzināmā materiāla bezgalīgums summējas tikai no galīgiem priekšmetiem, tā arī absolūti izzinošās domāšanas bezgalīgums summējas no bezgalīga daudzuma galīgu cilvēka galvu, kuras nodarbojas ar šo bezgalīgo izzināšanu cita blakus citai un paaudžu secībā, izdara praktiskas un teorētiskas kļūdas, iziet no neizdevīgiem, vienpusīgiem, aplamiem pieņēmumiem, iet aplamus, līkus, nedrošus ceļus un bieži vien neatrod pareizu atrisinājumu pat tad, kad atduras tajā ar degunu (Prīstlijs)182. Tāpēc bezgalīgā izzināšana ir saistīta ar divējādām grūtībām un pēc savas dabas var norisināties tikai kā bezgalīgs asimpto-tisks progress. Un ar to mums pilnīgi pietiek, lai mums būtu tiesība teikt: bezgalīgais ir tikpat izzināms, cik neizzināms, un tas ir viss, kas mums vajadzīgs.

Komiskā veidā Negeli saka to pašu:

«Mēs varam izzināt tikai galīgo, bet toties visu galigo *, kas noklust mūsu jutekliskās uztveres sfērā.»

Galīgais, kas nokļūst sfērā utt., savā summā dod bezgalīgo, jo Negeli savu priekšstatu par bezgalīgo izveidojis, dibinoties tieši uz šās summas. Jo bez šā galīgā utt. viņam nebūtu nekāda priekšstata par bezgalīgo!

(Par slikto bezgalību kā tādu parunāt citā vietā.)

Pirms šas bezgalības pētīšanas — sekojošais:

1) «Niecīgais novads» telpā un laikā.

2) «Jādomā, nepietiekama sajūtu orgānu attīstība.»

3) «Mēs spējam izzināt tikai galīgo, mainīgo, pārejošo, tikai pakāpes ziņā atšķirīgo un relalivo, jo mēs varam tikai pārnest matemātiskos jēdzienus uz dabas lietām un varam spriest par tām tikai pēc mēriem, kādi noņemti no tām pašam. Par bezgalīgo vai mūžīgo, par pastāvīgo un stabilo, par absolūtām atšķirībām mums nav nekādu priekšstatu. Mēs precīzi zinām, ko nozīmē viena stunda, viens metrs, viens kilograms, bet mēs nezinām, kas ir laiks, telpa, spēks un matērija, kustība un miera stāvoklis, cēlonis un darbība» [13. lpp.].

Tā ir veca lieta. Vispirms rada abstrakcijas no jutekliskām lietām, bet pēc tam grib tās izzināt jutekliski, grib redzēt laiku un saost telpu. Empīriķis savā parastajā empīriskajā izziņā iestieg tik dzi|i, ka iedomājas atrodamies jutekliskās izziņas sfērā pat tad, kad viņš operē ar abstrakcijām. Mēs zinām, kas ir stunda, metrs, bet mēs nezinām, kas ir laiks un telpa! It kā laiks būtu kaut kas cits nekā stundu kopums, bet telpa kaut kas cits nekā kubikmetru kopums! Protams, šīs abas matērijas eksistences formas bez matērijas nav nekas, ir tukši priekšstati, abstrakcijas, kas pastāv tikai mūsu galvā. Bet mums taču stāstā, ka mēs nezinot arī to, kas ir matērija un kustība! Protams, nezinām, jo matēriju kā tādu un kustību kā tādu neviens vēl nav redzējis, ne arī izzinājis ar kādiem citiem jutekļiem; cilvēki pazīst tikai dažādas reāli eksistējošas vielas un kustības formas. Viela, matērija nav nekas cits kā vielu kopums, no kā šis jēdziens abstrahēts; kustība kā tāda nav nekas cits kā visu jutekliski uztveramo kustības formu kopums; tādi vārdi kā «matērija» un «kustība» nav nekas vairāk kā saīsinājumi, kuros mēs aptveram lielu daudzumu dažādu jutekliski uztveramu lietu atbilstoši to kopīgajām īpašībām. Tāpēc matēriju un kustību var izzināt, tikai pētījot atsevišķas vielas un atsevišķas kustības formas; un, ciktāl mēs tās izzinām, tiktāl mēs izzinām arī matēriju un kustību kā tādas. Tāpēc Negeli, teikdams, ka mēs nezinām, kas ir laiks, telpa, matērija, kustība, cēlonis

tin darbība, apgalvo tikai to, ka mēs savā galvā vispirms radām sev abstrakcijas no reālās pasaules, bet pēc tam šis mūsu pašu radītās abstrakcijas vairs nespējam izzināt, tāpēc ka tās ir prāta lietas, nevis jutekliskas lietas, bet katra izzināšana taču ir jutekliska mērīšana! Tas ir tieši tas pats, kas Hēgeļa norādītās grūtības, ka mēs gan varam ēst ķiršus un plūmes, bet nevaram ēst augli, jo neviens vēl nav ēdis augli kā tādu.183

Kad Negeli apgalvo, ka dabā, domājams, pastāv ļoti daudz tādu kustības formu, kuras mēs ar saviem jutekļiem nespējam uztvert, tad tā ir nožēlojama atruna, kas — vismaz mūsu izziņai — ir tas pats, kaš atteikšanās no likuma, ka kustību nevar radīt. Jo šīs neuztveramās kustības formas var pārvērsties mūsu uztverei pieejamā kustībā! Tādā gadījumā bez jebkādām pūlēm varētu izskaidrot, piemēram, kontakta elektrību!

* * *

Ad vocem * Negeli. Bezgalīgais ir neizdibināms. Teikdami, ka matērija un kustība nav radītas un nav iznīcināmas, mēs sakām, ka pasaule pastāv kā bezgalīgs progress, t. i., sliktas bezgalibas formā; līdz ar to mēs šajā procesā esam sapratuši visu, ko šeit vajag saprast. Ja daudz, tad vēl rodas jautājums, vai šis process — lielu riņķojumu veidā — ir mūžīgs viena un tā paša atkārtojums vai arī riņķojumiem ir augšup un lejup ejoši zari.

* * s»:

Sliktā bezgalība. īsto bezgalību jau Hēgelis pareizi ievietoja piepildītā telpā un laikā, dabas procesā un vēsturē. Tagad arī visa daba ir izkususi vēsturē un vēsture no dabas vēstures atšķiras tikai ar to, ka tā ir pašapzi-nošos organismu attīstības process. Šī bezgalīgā dabas un vēstures daudzveidība ietver sevī telpas un laika bezgalību — slikto bezgalību — tikai kā atceltu, kaut ari būtisku, bet nc dominējošu momentu. Mūsu dabaszinātņu

galējā robeža līdz šim ir mūsu Visums, un, lai izzinātu dabu, mums nav vajadzīgi tie bezgalīgi daudzie visumi, kas atrodas ārpus mūsu Visuma robežām. Vēl vairāk — no visiem sauļu miljoniem tikai viena Saule un tās sistēma veido mūsu astronomiskās pētīšanas būtisko pamatu. Zemes mehānikā, fizika un ķīmijā mums lielākā vai mazākā mērā, bet organiskā zinātnē pilnīgi ir jāaprobežojas ar mūsu mazo Zemi. Un tomēr tas būtiski nekaitē parādību praktiskajai bezgalīgajai daudzveidībai un dabas izzināšanai, gluži tāpat kā vēsturei nekaitē analoģiska, bet vēl lielāka ierobežošana ar samērā īsu laika periodu un nelielu Zemes daļu.

* [91] [91]

1) Pēc Hegeļa, bezgalīgais progress ir drūms tukšums, jo tas parādās vienīgi kā mūžigs viena un tā paša atkārtojums-. 1 + 1 + 1 utt.

2) Taču patiesībā tas nebūt nav atkārtojums, bet gan attīstība, kustība uz priekšu vai atpakaļ, un līdz ar to tas kļūst par nepieciešamu kustības formu. Nerunājot nemaz par to, ka tas nebūt nav bezgalīgs: jau tagad var paredzēt Zemes dzīves perioda beigas. Toties arī Zeme nav visa pasaule. Hēgeļa sistēmā dabas vēsturei laikā bija izslēgta katra attīstība, jo pretējā gadījumā daba nebūtu gara ār-pussevisesamība. Bet cilvēces vēsturē Hēgelis bezgalīgo progresu atzīst par vienīgo patieso «gara» eksistences formu, kaut arī hēgeliskās filozofijas nodibināšanu viņš fantastiskā veidā pieņem par šās attīstības galu.

3) Pastāv arī bezgalīga izzināšana^91: «tā bezgalība, kāda lietām nav progresā, tām ir riņķojumā»185. Tātad likums par kustības formu maiņu ir bezgalīgs, tāds, kas noslēdzas pats sevī. Bet šādas bezgalības savukārt ir inficētas ar galīgumu, parādās tikai pa daļām. Tā arī 4- l86.

❖ [91] [91]

Mūžīgie dabas likumi tāpat arvien vairāk pārvēršas par vēsturiskiem likumiem. Ka ūdens pie temperatūras no 0° līdz 100 °C ir šķidrs, tas ir mūžīgs dabas likums, bet, lai

tas būtu spēkā, ir vajadzīgs 1) ūdens, 2) dotā temperatūra un 3) normāls spiediens. Uz Mēness nemaz nav ūdens, uz Saules ir tikai ūdeni veidojošie elementi, un šiem debess ķermeņiem minētais likums nepastāv. — Meteoroloģijas likumi arī ir mūžīgi, bet tikai Zemei vai arī tādam debess ķermenim, kam ir tāds pats lielums, blīvums, ass slīpums un temperatūra kā Zemei, un ja pieņem, ka šo ķermeni ietver atmosfēra, kas sastāv no tāda paša skābekja un slāpekļa maisījuma un tādiem pašiem ūdens tvaika daudzumiem, kas izgaro un nogulsnējas. Uz Mēness nemaz nav atmosfēras; Saules atmosfēra sastāv no kvēlojošiem metālu tvaikiem, tāpēc uz Mēness nemaz nav meteoroloģijas, bet uz Saules tā ir pavisam citāda nekā pie mums. — Visa mūsu oficiālā fizika, ķīmija un bioloģija ir vienīgi ģeocentriskas, tikai Zemei domātas. Mēs nepavisam vēl nezinām elektrisko un magnētisko spriegumu attiecības uz Saules, uz stāvzvaigznēm, miglājos un pat uz cita blīvuma planētām. Uz Saules, pateicoties augstajai temperatūrai, elementu ķīmisko savienojumu likumi zaudē spēku vai arī tie tikai īslaicīgi iedarbojas uz Saules atmosfēras robežām, bet, tuvojoties Saulei, šie savienojumi atkal sadalās. Saules ķīmija patlaban tikai rodas, un tā nepieciešami ir pavisam citāda nekā Zemes ķīmija; tā Zemes ķīmiju neapgāž, bet atrodas ārpus tās. Iespējams, ka miglājos pat nav no mūsu 65 elementiem to, kas paši varbūt ir salikti. Tātad, ja gribam runāt par vispārīgiem dabas likumiem, kas vienādi attiecināmi uz visiem ķermeņiem, sākot ar miglāju un beidzot ar cilvēku, tad mums atliek tikai smagums un varbūt arī pats vispārīgākais enerģijas pārvēršanās teorijas formulējums vulgo* siltuma mehāniskā teorija. Bet pati šī teorija, ja to konsekventi attiecina uz visām dabas parādībām, pārvēršas par tādu pārmaiņu vēsturisku attēlojumu, kuras cita pēc citas norit kādā pasaules sistēmā no tās rašanās līdz bojāejai, t. i., pārvēršas par vēsturi, kur katrā pakāpē valda citi likumi, t. i., vienas un tās pašas universālās kustības izpausmes citas fermas, un tādējādi absolūti vispārīga nozīme ir vienīgi tikai kustībai.

* * *

Ģeocentriskais viedoklis astronomijā ir aprobežots un pamatoti tiek noraidīts. Bet, jo tālāk mēs ejam pētījumos, jo vairāk tiesību tas iegūst. Saule utt. kalpo Zemei (Hēge-lis. «Dabas filozofija», 155. lpp.).187 (Visa milzīgā. Saule eksistē tikai mazo planētu dēļ.) Mums ir iespējama tikai ģeocentriska fizika, ķīmija, bioloģija, meteoroloģija utt., un šīs zinātnes neko nezaudē no apgalvojuma, ka tās attiecas tikai uz Zemi un tāpēc ir tikai relatīvas. Ja ņemsim to nopietni un pieprasīsim zinātni bez centra, tad ar to apturēsim katru zinātni. Mums pietiek, ja zinām, ka vienādos apstākļos visur visam jānotiek vienādi — pat tādā atstatumā pa labi un pa kreisi no mums, kas ir 1000 biljonu reižu lielāks nekā attālums no Zemes līdz Saulei.

* * *

Izziņa. Skudrām ir citādas acis nekā mums, tās redz ķīmiskos (?) gaismas starus (1882. g. 8. jūnija «Nature», Leboks)188, bet mēs šo mums neredzamo gaismas staru izzināšanā esam aizgājuši daudz tālāk nekā skudras, un jau tas fakts vien, ka mēs spējam pierādīt to, ka skudras redz mums neredzamas lietas, un ka šis pierādījums balstās tikai uz mūsu acs uztverēm, rāda, ka cilvēka acs speciālā uzbūve nav absolūta robeža cilvēka izziņai.

Mūsu acij pievienojas ne vien citi jutekļi, bet arī mūsu domāšanas darbība. Ar to atkal ir gluži tas pats, kas ar redzi. Lai zinātu, ko mūsu domāšana spēj aptvert, lieki ir censties simt gadu pēc Kanta domāšanas robežas nospraust, pamatojoties uz prata kritikas, uz izzināšanas ieroča izpētes; tas būtu tikpat veltīgi, cik veltīgi ir, ja Helmholcs mūsu redzes nepilnībā (kas taču ir nepieciešama: acs, kas redzētu visus starus, taisni tāpēc neredzētu gluži neko) un mūsu acs uzbūvē, kas nosprauž mūsu redzei noteiktas robežas un pat šajās robežās nedod pilnīgi precīzu reprodukciju, saskata pierādījumu tam, ka acs dod mums aplamas vai apšaubāmas ziņas par redzētā īpašībām. Ko mūsu domāšana spēj aptvert, to mēs drīzāk redzam no tā, ko tā jau ir aptvērusi un ko tā joprojām ik dienas aptver. Bet ar to pilnīgi pietiek kā kvantitatīvā, tā arī kvalitatīvā ziņā. Turpretim domāšanas formu, loģisko kategoriju pētīšana ir ļoti pateicīgs un nepieciešams

15 — F. Engelss

uzdevums, un pie šā uzdevuma sistemātiskas risināšanas pēc Aristoteļa ir stājies vienīgi Hēgelis. J

Protams, mēs nekad neuzzināsim, kādā veidā skudras uztver ķīmiskos starus. Kuru tas apbēdina, tam vairs ne- ļ kas nevar līdzēt. i

* * *

Dabaszinātņu attīstības forma, ciktāl šīs zinātnes domā, ir hipotēze. Novērošana atklāj kādu jaunu faktu, kas padara neiespējamu pie tās pašas grupas piederošo faktu j līdzšinējo izskaidrošanas veidu. Kopš šā brīža rodas vaja- ! dzība pēc jauniem izskaidrošanas veidiem, kas sākumā ' ■ balstās tikai uz nedaudziem faktiem un novērojumiem. 4 Turpmākais pieredzes materiāls noved pie šo hipotēžu attīrīšanas, dažas no tām atmet, dažas pārlabo, kamēr beidzot ir noteikts likums tīrā veidā. Ja mēs gribētu gaidīt, jh kamēr materiāls likumam būs gatavs tirā veidā, tad tas nozīmētu līdz tam laikam apturēt domājošo pētīšanu, un .1 jau tāpēc vien mēs nekad neiegūtu likumu.

Tā kā dabas pētniekiem nav loģiskās un dialektiskās sa- ļ gatavotības, tad hipotēžu daudzums un maiņa — hipo- J tēžu, kuras cita citu izstumj, — viņiem, viegli rada priekšstatu, it kā mēs nebūtu spējīgi izzināt lietu būtibu (Hallers un Gēte)189. Tas ir raksturīgi ne tikai dabaszinātnēm, j jo visa cilvēka izziņa attīstās pa Joti sarežģītu līkni un ■ teorijas viena otru izstumj arī vēsturiskās disciplīnās, ieskaitot filozofiju, — bet tāpēc jau neviens nesāks sēci- j nāt, ka, piemēram, formālā loģika ir bezjēdzība. — Sā uzskata pēdējā forma ir «lieta par sevi». Sis apgalvojums, ka mēs nespējot izzināt lietu par sevi (Hēgelis, «Enciklopēdija», 44. §), pirmkārt, no zinātnes pāriet uz fantāziju, j Otrkārt, tas mūsu zinātniskajai izziņai nepievieno itin nekā, jo lietas, ja mēs nespējam ar tām nodarboties, mums nepastāv. Un, treškārt, šis apgalvojums ir tikai frāze, un to nekad nelieto. Ja to aplūko abstrakti, tas skan gluži saprātīgi. Bet lai tikai pamēģina to lietot! Ko lai domā par zoologu, kas teiktu: «Sunim, šķiet, ir četras kājas, bet mēs nezinām, vai patiesībā tam nav četri miljoni kāju vai arī tam nemaz nav kāju»? Par matemātiķi, kas vispirms definē trīsstūri kā figūru ar trim malām, bet pēc tam paziņo, ka nezina, vai šim trīsstūrim nav 25 malas? 2X2, šķiet, ir vienlīdzīgs 4? Bet dabas pētnieki vairās dabaszinātnēs lie-

lot frāzi par lietu par sevi, atļaudamies to tikai tad, kad viņi pāriet uz filozofiju. Tas ir labākais pierādījums, cik nenopietni viņi pret to izturas un cik niecīga nozīme ir pašai šai frāzei. Ja viņi to ņemtu nopietni, tad ā quoi bon [92] vispār kaut jel ko pētīt?

No vēsturiskā viedokļa tam būtu zināma jēga: izzināt mēs varam tikai mūsu laikmeta apstākļos un tiktāl, ciktāl šie apstākļi ļauj.

* [92] [92]

Lieta par sevi. Hēgelis, «Loģika», II gr., 10. lpp. (un tālāk vesels nodalījums par to)190:

««•/r» — to skepticisms neatļāvās teikt; turpretī jaunākais ideālisms» (t. i., Kants un Fihte) «neatļāvās aplūkot izziņu kā zināšanu par lietu par sevi [93]... Bet līdz ar to skepticisms atzina savas šķietamības daudzveidīgas noteiksmes, vai, pareizāk, tā šķietamības saturs bija visa pasaules daudzveidīgā bagātība. Un gluži tāpat ideālisma parādiba [94]» (t. i., tas, ko ideālisms sauc par parādību) «sevī ietver visu šo daudzveidīgo noteiktību apjomu... Tātad, lai arī šā satura pamatā nav nekādas esamības, nekādas lietas vai lietas par sevi; šis saturs pats par sevi paliek tāds, kāds tas ir, — tas ir tikai no esamības pārvietots šķietamībā [94].»

Tādējādi Hēgelis te ir daudz noteiktāks materiālists nekā modernie dabas pētnieki.

iķ -Jķ [92]

Kanta lietas par sevi vērtīgā p^92aškritika, kas rāda, ka Kants piedzīvo katastrofu arī jautājumā par domājošo «es», kurā viņš arī atklāj kādu neizzināmu lietu par sevi (Hēgelis. V sēj., 256. un turpm. lpp.).192

[MATĒRIJAS KUSTĪBAS FORMAS. ZINĀTŅU KLASIFIKĀCIJA] * [95] [95]

Causa finalis^95 ir matērija un tai iekšēji piemītošā kustība. Sī matērija nav abstrakcija. Jau uz Saules atsevišķas vielas ir disociētas un neatšķiras savā darbībā. Bet miglāja gāzu lodē visas vielas, kaut arī tās pastāv atsevišķi, saplūst tirā matērijā kā tādā, darbodamās tikai kā matērija, nevis saskaņā ar savām specifiskajām īpašībām.

(Starp citu, arī jau Hēgelim pretstats starp causa effi-ciens ** un causa finalis ir atcelts mijiedarbības kategorijā.)

* [95] [95]

Pirmmatērija. •

«Jēdziens par matēriju kā no laiku laikiem pastāvošu un pašu ,par sevi bezveidīgu ir Joti sens, un mēs to sastopam jau pie grieķiem, sākumā mistiskā haosa veidā, kuru iedomājas par eksistējošās pasaules bezformas pamatu» (Hēgelis. «Enciklopēdija», I d., 258. lpp.).193

So haosu mēs atkal atrodam pie Laplasa; šim haosam tuvojas miglājs, kuram arī vēl ir tikai formas sākums. Tālāk iestājas diferencēšanās.

•Jķ [95] $

Parasti pieņem, ka smagums ir pati vispārīgākā materialitātes noteiksme, t. i„ ka pievilkšanās, nevis atgrūšanās ir nepieciešama matērijas īpašība. Bet pievilkšanās un atgrūšanās ir tikpat neatdalāmas viena no otras kā pozitīvais un negatīvais, tāpēc, pamatojoties jau uz pašu dialektiku, var paredzēt, ka patiesai matērijas teorijai jāatzīst, ka atgrūšanās ir tikpat nozīmīga kā pievilkšanās, un ka matērijas teorija, kas pamatojas tikai uz pievilkšanos, ir aplama, nepietiekama, nekonsekventa. Un patiesi, ir pietiekami daudz parādību, kas jau iepriekš uz to norāda. No ētera nevar atteikties jau gaismas dēļ vien. Vai ēters ir materiāls? Ja tas vispār ir, tad tam jābūt materiālam, tam jāietilpst matērijas jēdzienā. Bet tam nepavisam nav smaguma. Visi atzīst komētu astu materialitāti. Tās izrāda milzīgu atgrūšanos. Siltums rada atgrūšanos gāzē utt.

* [96] [96]

Pievilkšanās un gravitācija. Visa mācība par gravitāciju balstās uz apgalvojuma, ka pievilkšanās ir matērijas būtība. Tas, protams, ir nepareizi. Kur ir pievilkšanās, tur tā jāpapildina ar atgrūšanos. Tāpēc jau Hēgelis pilnīgi pareizi norādīja, ka matērijas būtība ir pievilkšanās un atgrūšanās.194 Un patiesi, mums arvien vairāk nākas atzīt, ka matērijas izkliedei ir robeža, kur pievilkšanās pārvēršas par atgrūšanos, un, otrādi, ka atgrūstās matērijas sa-biezēšanai ir robeža, kur atgrūšanās pārvēršas par pievilkšanos.[96]

* [96] [96]

Pievilkšanās pārvēršanās par atgrūšanos un otrādi Hē-gelim ir mistiska, bet būtībā viņš šeit ir aizsteidzies priekšā vēlākajiem dabzinātniskajiem atklājumiem. Jau gāzē ir molekulu atgrūšanās, vēl lielāka tā ir smalkāk sadalītā matērijā, piemēram, komētu astēs, kur tā darbojas pat ar kolosālu spēku. Hēgelis ir ģeniāls pat ar to, ka viņš pievilkšanos kā sekundāru momentu atvasina no atgrūšanās kā primārā momenta: Saules sistēma izveidojas tikai tāpēc, ka pievilkšanās pakāpeniski pārspēj sākotnēji valdošo atgrūšanos. — Izplešanās no siltuma = atgrūšanās. Kinētiskā gāzu teorija.

* [97] [97]

Matērijas dalāmība. Zinātnei šis jautājums ir praktiski vienaldzīgs. Mēs zinām, ka ķīmijā ir noteikta dalāmības robeža, aiz kuras ķermeņi vairs nevar ķīmiski darboties, — atoms un ka vairāki atomi vienmēr ir savienojumā — molekula. Gluži tāpat arī fizikā mums ir jāpieņem zināmas — fizikālai pētīšanai vissīkākās daļiņas, kuru sakārtojums noteic ķermeņu formu un kohēziju un kuru svārstības parādās kā siltums utt. Bet mēs līdz šim neko nezinām par to, vai fizikālās un ķīmiskās molekulas ir identiskas vai atšķirīgas. — Hēgelis ļoti viegli tiek galā ar šo dalāmības jautājumu, teikdams, ka matērija ir kā viens, tā otrs, gan dalāma, gan nepārtraukta, un tajā pašā laikā arī nav ne viens, ne otrs,195 kas nebūt nav atbilde, bet tagad ir gandrīz pierādīts (sk. 5. loksni, 3. apakšā: Klauziuss) [97].

* [97] tķ

Dalāmība. Zīdītājs ir nedalāms, rāpulim vēl var ataugt kāja. — Ētera viļņi ir dalāmi un mērījami līdz bezgalīgi mazam lielumam. — Katrs ķermenis praktiski — zināmās robežās — ir dalāms, piemēram, ķīmijā.

* [97] [97]

«Tās» (kustības) «būtība ir tieša telpas un laika vienība... Pie kustības pieder telpa un laiks; ātrums, kustības daudzums, tie ir telpa attiecībā pret noteiktu laiku, kas ir pagājis» («Dabas filozofija», 65. lpp.). «Telpa un laiks ir piepildīti ar matēriju... Kā nav kustības bez matērijas, tāpat arī nav matērijas bez kustības» (67. lpp.).196

* [97] [97] \

Kustības neiznīcināmība ir izteikta Dekarta tēzē, ka Visumā saglabājas vienmēr viens un tas pats kustības daudzums.197 Dabas pētnieki, runādami par «spēka neiznīcināmību», izteic šo domu nepilnīgi. Tīri kvantitatīvā Dekarta izteiksme arī nav pietiekama: kustība kā tāda, kā matērijas būtiska izpausme, eksistences forma, nav iznīci-

paša pārpratuma izriet arī niknā cenšanās visu atvedinat uz mehānisko kustību — jau Grovam ir

«stipra tieksme domāt, ka pārējie matērijas stāvokji ir kustības modifikācijas un galu galā tiks atvedināti uz tām» (16. lpp.) xo,

ar to tiek notušēts pārējo kustības formu specifiskais raksturs. Ar to nebūt nav apgalvots, ka katra no augstākajām kustības formām nebūtu vienmēr nepieciešami saistīta ar kādu īstenu mehānisku (ārēju vai molekulāru) kustību, tāpat kā kustības augstākās formas vienlaikus rada arī citas kustības formas un tāpat kā ķīmiskā darbība nav iespējama bez temperatūras un elektriskā stāvokļa pārmaiņas un organiskā dzīvība nav iespējama bez mehāniskas, molekulāras, ķīmiskas, termiskas, elektriskas utt. pārmaiņas. Bet šo blakus formu klātbūtne neizsmeļ galvenās formas būtību katrā aplūkojamā gadījumā. Neapšaubāmi kādreiz mēs ar eksperimentu palīdzību «atvēdinā-sim» domāšanu uz molekulārām un ķīmiskām kustībām smadzenēs; bet vai ar to būs izsmelta domāšanas būtība?

* * *

Dabaszinātņu dialektika.20' Priekšmets — kustībā esošā viela. Pašas vielas dažādās formas un veidus var izzināt atkal tikai caur kustību; tikai kustībā izpaužas ķermeņu īpašības; par ķermeni, kas nekustas, nav nekā ko teikt. Tātad kustībā esošo ķermeņu daba izriet no kustības formām.

1. Pirmā — visvienkāršākā kustības forma ir mehāniskā kustība, vienkārša pārvietošanās.

a) Atsevišķa ķermeņa kustības nav, [par to var runāt]* tikai relatīvā nozīmē — krišana.

b) Nošķirtu ķermeņu kustība: trajektorija, astronomija — šķietamais līdzsvars — beigās vienmēr kontakts.

c) Saskarošos ķermeņu kustība attiecībā citam pret citu — spiediens. Statika. Hidrostatika un gāzes. Svira un citas tieši mehānikas formas, kuras visas savā visvienkāršākajā kontakta formā atvedināmas uz berzi un triecienu, kas viens no otra atšķiras tikai pēc pakāpes. Bet berzei un triecienam, t. i„ patiesībā kontaktam, ir ari citas

* Kvadrātiekavās liktie vārdi pievienoti no Engelsa 1873. g. 30. maija vēstules Marksam. Red.

sekas, kuras dabas pētnieki šeit nekad nenorāda: zināmos apstākļos tās rada skaņu, siltumu, gaismu, elektrību, magnētismu.

2. Sie dažādie spēki (izņemot skaņu) — debess ķermeņu fizika —

a) pariet cits citā un cits citu aizstāj, un,

b) katram no šiem spēkiem kvantitatīvi pieaugot līdz zināmai pakāpei, kas katram ķermenim ir citāda, šo spēku iedarbībai pakļautajos ķermeņos — vai nu tie būtu ķīmiski salikti ķermeņi, vai arī vairāki ķīmiski vienkārši ķermeņi — parādās ķīmiskas pārmaiņas. Un mēs nokļūstam ķīmijas sfērā. Debess ķermeņu ķīmija. Kristalogrāfija — ķīmijas daļa.

3. Fizikai vajadzēja vai arī tā varēja atstāt neaplūkotu dzīvo organisko ķermeni, ķīmija turpretim īsto izskaidrojumu vissvarīgāko ķermeņu patiesajai dabai atrod, tikai pētījot organiskos savienojumus; no otras puses, tā sintezē tādus ķermeņus, kas sastopami tikai organiskajā dabā. Šeit ķīmija noved pie organiskās dzīvības un ir pavirzījusies pietiekami tālu uz priekšu, lai varētu garantēt mums, ka tā viena pati izskaidros mums dialektisko pāreju uz organismu.

4. Bet patiesā pāreja ir tikai Saules sistēmas, Zemes vēsturē; organiskās dabas reālais priekšnoteikums.

5. Organiskā daba.

* * *

Zinātņu klasifikācija, no kurām katra analizē atsevišķu kustības formu vai vairākas savstarpēji saistītas kustības formas, kas pāriet cita citā, reizē ar to ir pašu šo kustības formu klasifikācija, sakārtojums pēc to iekšējās secības, un tieši šeit ir tās nozīme.

Pagājušā gadsimta beigās pēc franču materiālistiem, kuru materiālisms bija galvenokārt mehānisks, radās vajadzība enciklopēdiski rezumēt visu vecās Ņūtona un Lin-neja skolas dabaszinātni, un pie šā darba stājās divi ģeniālākie cilvēki — Sensimons (nepabeidza) un Hēgelis. Tagad, kad jaunais uzskats par dabu savos pamatvilcienos ir gatavs, jūtama tā pati vajadzība, un ir jau uzsākti mēģinājumi šajā virzienā. Bet, tā kā tagad dabā ir atsegta vispārējā attīstības sakarība, tad materiāla ārējs grupējums tādā rindā, kuras locekļi vienkārši novietoti cits citam blakus, tagadējā laikā ir tikpat nepietiekams kā Hē-gcļa mākslīgās dialektiskās pārejas. Pārejām jānotiek pašām no sevis, tām jābūt dabiskām. Tāpat kā viena kustības forma attīstās no otras, tā arī šo formu atspoguļojumiem — dažādām zinātnēm — nepieciešami jāizriet citam no cita.

* [98] [98]

Cik mazā mērā Konts ir savas no Sensimona norakstītās dabaszinātņu enciklopēdiskās hierarhijas autors 202, redzams jau no tā, ka tā viņam kalpo vienīgi mācāmā materiāla sakārtošanai un mācīšanas nolūkam un līdz ar to noved pie nejēdzīgas enseignement integral [98], kur katru zinātni izsmej, iekām citu vēl nav paspējuši kaut vai iesākt, kur savā pamatā pareizu domu matemātiski pārspīlē līdz absurdam.

* [98] [98]

Hēgeļa (sākotnējais) iedalījums — mehānisms, ķi-misms, organisms^203 — savam laikam bija pilnīgs. Mehānisms — masu kustība, ķīmisms — molekulārā (jo šeit ietverta arī fizika, un abas, kā fizika, tā ķīmija, taču pieder pie vienas un tās pašas kārtas) un atomu kustība; organisms ir tādu ķermeņu kustība, kuros viens nav atdalāms no otra. Jo organisms neapšaubāmi ir augstākā vienība, kurā mehānika, fizika un ķīmija sasaistītas vienā veselā, tā ka šo trīsvienību vairs nevar sadalīt. Organismā mehānisko kustību tieši rada fizikālās un ķīmiskās pārmaiņas, un tas tikpat labi attiecas uz barošanos, elpošanu, sekrēciju utt., kā uz tīri muskuļu kustību.

Katra grupa savukārt ir divējāda. Mehānika: 1) debess mehānika, 2) zemes mehānika. Molekulārā kustība: 1) fizika, 2) ķīmija. Organisms: 1) augs, 2) dzīvnieks.

* [98] [98]

Fiziogrāfija.[99] Pec tam kad notikusi parēja no ķīmijas uz dzīvību, vispirms jāaplūko apstākļi, kādos izcēlusies un pastāv dzīvība, — tātad vispirms ģeoloģija, meteoroloģija un pārējais. Un pēc tam arī pašas dažādās dzīvības formas, kas bez tā taču nav saprotamas.

* [100] [100]

PAR «MEHĀNISKO» DABAS IZPRATNI so<

Pie 46. Ipp.[100]: Kustības dažādās formas un zinātnes, kas tās pētī

Kopš parādījies šis raksts («Vorwarts» 1877. g. 9. februārī)[101], Kekulē («Ķīmijas zinātniskie mērķi un sasniegumi») ir devis pilnīgi analoģisku mehānikas, fizikas un ķīmijas definējumu:

«Ja pamatā liek šo priekšstatu par matērijas būtību, tad ķīmiju varēs definēt ka zinātni par atomiem, bet fiziku kā zinātni par molekulām-, un tad pati no sevis uzmācas doma izdalīt to modernās fizikas daļu, kas nodarbojas ar masām, atsevišķā disciplīnā, atstājot tai mehānikas nosaukumu. Tādējādi mehānika, kā izrādās, ir fizikas un ķīmijas pamats, ciktāl tām kā vienai, tā otrai, aplūkojot noteiktas parādību puses un it sevišķi aprēķinos, jāapskata savas molekulas un — atbilstoši — atomi kā masas.» 205

Kā redzams, šis formulējums atšķiras no tekstā un iepriekšējā piezīmē^102 dota formulējuma vienīgi ar mazliet mazāku noteiktību. Bet, kad kāds ang|u žurnāls («Nature») iepriekš minēto Kekulē tēzi iztulkoja tā, ka mehānika ir masu statika un dinamika, fizika — molekulu statika un dinamika, ķīmija — atomu statika un dinamika,206 tad, pēc manām domām, tāda absolūta pat ķīmisko procesu atvedināšana uz tīri mehāniskiem procesiem nepieļaujami sašaurina pētīšanas lauku vismaz ķīmijā. Un tomēr šī atvedināšana tik ļoti nākusi modē, ka, piemēram, Hekelis vārdus «mehānisks» un «monistisks» pastāvīgi lieto vienādā nozīmē un, pēc viņa domām,

«modernā fizioloģija ... savā nozarē dod vietu tikai fizikāli ķīmiskiem jeb vārda plašāka nozīme [103] mehāniskiem spēkiem» («Periģe-nēze») m.

Nosaukdams fiziku par molekulu mehāniku, ķīmiju par atomu fiziku un, tālāk, bioloģiju par olbaltumu ķīmiju, es

gribu ar to izteikt, ka šīs zinātnes pāriet cita citā, — tātad tiklab starp tām pastāvošo sakarību, nepārtrauktību, kā ari to abu atšķirību, diskrētību. Iet tālāk par to, nosaukt ķīmiju arī par sava veida mehāniku, manuprāt, nav pieļaujams. Mehānika vārda plašākā vai šaurākā nozīmē pazīst tikai kvantitātes, tā operē ar ātrumiem un masām un labākajā gadījumā ar tilpumiem. Kur tai ceļā gadās ķermeņu kvalitāte, kā, piemēram, hidrostatikā un aerostatikā, tur tā nevar iztikt bez molekulāro stāvokļu un molekulāro kustību aplūkošanas, un pati tā šeit ir tikai palīgzinātne, fizikas priekšnoteikums. Bet fizikā un vēl vairāk ķīmijā notiek ne tikai pastāvīga kvalitatīva pārmaiņa kvantitatīvu pārmaiņu rezultātā, t. i., kvantitātes pāreja kvalitātē, bet tur jāaplūko arī ļoti daudz tādu kvalitatīvu pārmaiņu, par kurām nemaz nav konstatēts, ka tās būtu kvantitatīvu pārmaiņu nosacītas. Labprāt var piekrist, ka mūslaiku strāva zinātnē plūst šajā virzienā, bet tas nepierāda, ka tā ir vienīgā pareizā un ka, sekodami šai strāvai, mēs līdz galam izsmelsim fiziku un ķīmiju. Ikviena kustība ietver sevī mehānisko kustību, lielu vai ļoti mazu matērijas daļiņu pārvietošanos; izzināt šīs mehāniskās kustības ir pirmais zinātnes uzdevums, tomēr tikai pirmais tās uzdevums. Bet šī mehāniskā kustība neizsmeļ kustību vispār. Kustība nav tikai vietas pārmaiņa vien; novados, kas paceļas virs mehānikas, tā ir arī kvalitātes pārmaiņa. Atklājums, ka siltums ir zināma molekulāra kustība, zinātnē radīja veselu laikmetu. Bet, ja es par siltumu varu teikt tikai to, ka tas ir zināma molekulu pārvietošanās, tad labāk man klusēt. Ķīmija, šķiet, ir uz pareizā ceļa, lai ar atomu tilpumu attiecību pret atornsvariem izskaidrotu veselu rindu elementu ķīmisko un fizikālo īpašību. Bet neviens ķīmiķis neņemsies apgalvot, ka visas kāda elementa īpašības pilnīgi izteic tā stāvoklis uz Lotara Mcijera līknes 208, ka ar to vien kādreiz varēs izskaidrot, piemēram, specifiskās oglekļa īpašības, kas oglekli padara par galveno organiskās dzīvības nesēju, vai arī fosfora nepieciešamību smadzenēs. Un tomēr «mehāniskās» koncepcijas būtība ir tieši tā. Katru pārmaiņu tā izskaidro ar pārvietošanos, visas kvalitatīvās atšķirības — ar kvantitatīvām un nepamana, ka kvalitātes un kvantitātes attiecība ir savstarpēja, ka kvalitāte tāpat pāriet kvantitātē kā kvantitāte — kvalitātē, ka šeit notiek mijiedarbība. Ja visas kvalitātes atšķirības un pārmaiņas jāatvedina uz kvantitatīvām atšķirībām un pārmaiņām, uz mehānisku pārvietošanos, tad mēs nepieciešami nonākam pie tēzes, ka visa matērija sastāv no ļo(i sīkām identiskām daļiņām un ka matērijas ķīmisko elemēntu visas kvalitatīvās atšķirības radušās no kvantitatīvajām atšķirībām, no atšķirībām šo vissīkāko daļiņu skaitā un telpiskajā grupējumā, tām apvienojoties atomos. Bet līdz tam mēs vēl neesam tikuši.

Tikai tas, ka mūsu tagadējie dabas pētnieki nepazīst citu filozofiju kā tikai to visordinārāko vulgāro filozofiju, kas mūsu dienās izplatījusies vācu universitātēs, ļauj viņiem šādā garā operēt ar tādiem izteicieniem kā «mehānisks», pie kam viņi nemaz neapzinās vai pat nenojauš, ar kādiem no tā izrietošiem secinājumiem viņi līdz ar to nenovēršami sevi saista. Teorijai par matērijas absolūto kvalitatīvo identitāti taču ir savi piekritēji; empīriski šo teoriju tāpat nevar atspēkot, kā to nevar arī pierādīt. Bet, ja pajautāsim cilvēkiem, kas visu grib izskaidrot «mehāniski», vai viņi apzinās šā secinājuma nenovēršamību un vai viņi atzīst matērijas identitāti, cik dažādas atbildes tad dzirdēsim uz šo jautājumu!

Viskomiskākais ir tas, ka «materiālistisko» pielīdzināja «mehāniskajam» jau Iiēgelis, kas materiālismu gribēja noniecināt ar epitetu «mehāniskais». Bet lieta tā, ka Hēgeļa kritizētais materiālisms — XVIII gadsimta franču materiālisms — patiesi bija tikai mehānisks, un proti, tā ļoti dabiskā iemesla pēc, ka tolaik fizika, ķīmija un bioloģija vēl bija bērna autos un nepavisam nevarēja dot pamatu kādam vispārīgam uzskatam par dabu. Gluži tāpat Hekelis aizgūst no Hēgeļa izteiciena causae efficientes tulkojumu — «mehāniski darbojošies cēloņi», kā arī izteiciena causae finales tulkojumu — «mērķtiecīgi darbojošies cēloņi», bet Hēgelis šeit ar vārdu «mehānisks» saprot — akli, neapzinīgi darbojošos, nevis mehānisko Hekeļa nozīmē. Pie tam Hēgelim pašam viss šis pretstatījums ir tik lielā mērā pārspēts viedoklis, ka viņš to pat nepiemin nevienā no abiem saviem cēlonības iztirzājumiem «Loģikā» un piemin to tikai «Filozofijas vēsturē» tajās vietās, kurās tas izvirzās kā vēsturisks fakts (tātad Hekelim šeit ir tīrs pārpratums, paviršības rezultāts!), un pilnīgi garāmejot — aplūkojot Ideoloģiju («Loģika», III gr., II nodal., 3. nod.), kur šo pretstatījumu viņš piemin kā formu, kurā vecā metafizika formulējusi mehānisma un teleoloģijas pretstatu. Vispār šo pretstatījumu viņš iztirzā kā jau sen pārspētu viedokli. Tātad Hekelis ir vienkārši aplam norakstījis no llegeļa, priecādamās, ka šeit, kā viņam pašam šķiet, viņš atradis apstiprinājumu savai «mehāniskajai» koncepcijai, un tā viņš nonāk pie tā spožā rezultāta, ka tad, kad dabiskā izlase rada vienā vai otrā dzīvniekā vai augā kādu noteiktu pārmaiņu, tas notiek causa efficiens rezultātā; bet, ja to pašu pārmaiņu rada mākslīgā izlase, tad tas notiek causa finalis rezultātāl Selekcionārs ir causa finalis! Protams, Hēgeļa kalibra dialektiķis nevarēja pīties causa cfficiens un causa finalis šaurā pretstata robežās. Un tagadējā zinātnes attīstības stadijā visu neauglīgo pļāpāšanu par šo pretstatu izbeidz tas apstāklis, ka mēs no pieredzes un teorijas zinām, ka matērija un tās esamības forma — kustība nav radāmas un tātad ir pašas sev galīgie cēloņi; turpretī tiem atsevišķajiem cēloņiem, kuri atsevišķos laika momentos atsevišķās vietās izolē sevi Visuma kustības mijiedarbības ietvaros vai arī kurus tur izolē mūsu domāšana, nepievienojas gluži nekāda jauna noteiksme, bet tikai jucekli radošs elements, ja mēs tos nosaucam par darbīgiem cēloņiem. Cēlonis, kas nedarbojas, nemaz nav cēlonis.

NB. Matērija kā tāda ir tīrs domas produkts un abstrakcija. Mēs abstrahējamies no lietu kvalitatīvajām atšķirībām, tās kā ķermeniski eksistējošas apvienodami matērijas jēdzienā. Tātad matērija kā tāda atšķirībā no noteiktām, eksistējošām matērijām nav nekas jutekliski eksistējošs. Ja dabaszinātnes izvirza par savu mērķi atrast vienveidīgu matēriju kā tādu un kvalitatīvās atšķirības at-vedināt uz tīri kvantitatīvajām atšķirībām, ko veido vissīkāko identisko daļiņu savienojums, tad tās rīkojas gluži tāpat kā tad, ja tās ķiršu, bumbieru, ābolu vietā gribētu redzēt augli kā tādu,209 kaķu, suņu, aitu utt. vietā — zīdītāju kā tādu, gāzi kā tādu, metālu kā tādu, akmeni kā tādu, ķīmisko savienojumu kā tādu, kustību kā tādu. Darvina teorija prasa šādu pirmatnējo zīdītāju, Hekeļa Pro-mammale^210, bet tajā pašā laikā ir spiesta atzīt, ka, ja tas sevī ietvēra digit visus nākamos un pašlaik eksistējošos zīdītājus, tad īstenībā tas stāvēja zemāk par visiem tagadējiem zīdītājiem un bija pirmatnēji rupjš un tāpēc arī pārejošāks nekā viņi visi. Kā to pierādīja jau Hēgelis («Enciklopēdija», I d., 199. lpp.), šis uzskats, šis «vienpusīgi matemātiskais viedoklis», pēc kura matēriju var noteikt tikai kvantitatīvi, bet kvalitatīvi tā no laika gala ir vienāda, nav «nekas cits kā» XVIII gadsimta Kanču materiālisma «viedoklis»211. Tā ir pat atgriešanās pie Pitagora, kas skaitli, kvantitatīvo noteiktību, jau aplūkoja kā lietu būtību.

* * *

Pirmkārt — Kekulē.212 Tālāk: dabaszinātņu sistematizēšanu, kas tagad kļūst arvien vairāk nepieciešama, var atrast ne citādi kā tikai pašu parādību sakarībās. Tā nelielu masu mehāniskā kustība uz kāda debess ķermeņa beidzas ar divu ķermeņu kontaktu, kam ir divas formas, kuras viena no otras atšķiras tikai pakāpes ziņā: berze un trieciens. Tāpēc vispirms mēs pētījam berzes un trieciena mehānisko darbību. Bet mēs atrodam, ka ar to problēma nav izsmelta: berze rada siltumu, gaismu un elektrību, trieciens — siltumu un gaismu, un varbūt arī elektrību. Tādējādi te mēs novērojam masu kustības pārvēršanos molekulārā kustībā. Mēs ieejam molekulārās kustības laukā — fizikā un pētījam tālāk. Bet arī šeit mēs atrodam, ka ar molekulāro kustību pētīšana neizbeidzas. Elektrība pāriet ķīmiskās pārvērtībās un rodas no ķīmiskām pārvērtībām, siltums un gaisma tāpat. Molekulārā kustība pāriet atomu kustībā: ķīmija. Ķīmisko procesu pētīšana atrod savā priekšā kā pētījamo novadu organisko pasauli, t. i., tādu pasauli, kurā ķīmiskie procesi norit pēc tiem pašiem likumiem, bet citos apstākļos kā neorganiskajā pasaulē, kuras izskaidrošanai pietiek ar ķīmiju. Bet visi organiskās pasaules ķīmiskie pētījumi galu galā noved pie tāda ķermeņa, kas, būdams parasto ķīmisko procesu rezultāts, no visiem citiem ķermeņiem atšķiras ar to, ka tas ir pats sevi realizējošs permanents ķīmisks process, — noved pie olbaltuma. Ja ķīmijai izdosies izgatavot šo olbaltumu tajā noteiktajā veidā, kādā tas acīmredzot ir radies, tā sauktās protoplazmas veidā, — tajā noteiktajā vai, pareizāk, nenoteiktajā veidā, kurā tas potenciāli ietver sevī visas citas olbaltuma formas (turklāt nav vajadzības pieņemt, ka pastāv tikai viens protoplazmas veids), tad dialektiskā pāreja būs šeit pierādīta arī reāli, t. i., visā pilnībā. Līdz tam laikam problēma paliek domāšanas, alias* hipotēzes sfērā. Kad ķīmija rada olbaltumu, ķīmiskais process iziet ārpus

— citādi sakot. Red.

Matērijas kustības formas. Zinātņu klasifikācija 241

\

saviem ietvariem, kā mēs to iepriekš redzējām attiecībā uz mehānisko procesu. Tas ieiet satura bagātākā sfērā — organiskās dzīvības sfērā. Fizioloģija, protams, ir dzīvā ķermeņa fizika un it sevišķi ķīmija, bet reizē ar to tā vairs nav speciāli ķīmija: no vienas puses, tās darbības sfēra tiek ierobežota, bet, no otras puses, līdz ar to tā paceļas šeit augstākā pakāpē.

\ ,

/

[MATEMĀTIKA] * * *

Matemātikas tā sauktās aksiomas ir tās nedaudzās domāšanas noteiksmes, kas matemātikā nepieciešamas kā izejas punkts. Matemātika ir zinātne par lielumiem; tā iziet no lieluma jēdziena. Lielumam tā dod trūcīgu, nepietiekamu definīciju un pēc tam ārēji kā aksiomas pievieno citas elementāras lieluma noteiktības, kas definīcijā neietilpst, pēc tam tās parādās kā nepierādītas un, saprotams, arī kā matemātiski nepierādāmas. Lieluma analīze parādītu visas šīs aksiomātiskās noteiksmes kā nepieciešamas lieluma noteiksmes. Spenseram taisnība tajā ziņā, ka mums šķietamā šo aksiomu pašsaprotamiba ir iedzimta. Tās ir pierādāmas dialektiski, ciktāl tās nav tīras tautoloģijas.

* * *

No matemātikas. Nekas, šķiet, nebalstās uz tik nesatricināma pamata kā atšķirība starp četrām aritmētiskām darbībām, visas matemātikas elementiem. Un tomēr jau no paša sākuma reizināšana, izrādās, ir noteikta skaita vienādu skait|u saīsināta saskaitīšana, dalīšana — saīsināta atņemšana, bet vienā gadījumā — ja dalītājs ir daļskaitlis — dalīšana notiek, reizinot ar apgrieztu daļskaitli. Bet algebrā iet daudz tālāk par to. Katru atņemšanu (a—b) var izteikt kā saskaitīšanu ( — b + a), katru dalīšanu ^ kā reizināšanu aX ļ-. Darbībās ar pakāpēm iet

vēl daudz tālāk. Visas matemātisko darbību nemainīgās atšķirības zūd, visu var izteikt pretējā formā. Pakāpi —

‘(w

= x - ;

dalītu ar pakapi vai sakni, — ka saucēja pakap

?-*")■

Kada lieluma pakāpju reizināšana vai dalī

šana pārvēršas to rādītāju saskaitīšanā vai atņemšanā. Katru skaitli var aplūkot un izteikt kā katra cita skaitļa pakāpi (logaritmi, y = ax). Un šī vienas formas pārvēršana otrā — pretējā formā nebūt nav tukša rotaļa — tā ir viena no matemātikas zinātnes visspēcīgākajām svirām, bez kuras mūsu laikā nevar veikt nevienu kaut cik sarežģītu aprēķinu. Lai tikai kāds pamēģina izsvītrot no matemātikas kaut vai vienīgi negatīvās un daļskaitļu pakāpes — un viņš redzēs, ka bez tām tālu netiks.

(---= + ,-E- = +, у — 1 utt. iztirzāt pirms tam.)

Lūzuma punkts matemātikā bija Dekarta mainīgais lielums. Ar to matemātikā ienāca kustība un dialektika, un šā iemesla pēc tūlit kfuva nepieciešami diferenciālrēķini un integrālrēķini, kuri tūlīt arī radās un kurus visumā pabeidza, nevis izgudroja Ņūtons un Leibnics.

*

ka sakni (x^2

=!щ;

sakni — kā pakāpi (fx=x^2) .Vienu,

iķ £

Kvantitāte un kvalitāte. Skaitlis ir vistīrākā kvantitatīvā noteiksme, kādu mēs zinām. Bet tas ir pilns ar kvalitatīvām atšķirībām. 1) Hēgelis, skaits un vienība, reizināšana, dalīšana, kāpināšana, saknes izvilkšana. Jau tāpēc vien — ko Hēgelis neuzsvēra — rodas kvalitatīvas atšķirības: vienkārši skaitļi un reizinājumi, vienkāršas saknes un pakāpes, 16 ir ne vien 16 vieninieku summa, bet tas ir arī 4 kvadrātā un 2 ceturtajā pakāpē. Vēl vairāk, vienkārši skaitļi piešķir skaitļiem, kas radušies, kad tos reizina ar citiem skaitļiem, jaunas, pilnīgi noteiktas kvalitātes: ar 2 dalās tikai pārskaitļi; skaitļiem 4 un 8 ir analoģiska noteiksme. Dalīšanai ar 3 mums ir kārtulā par ciparu summu. Tas pats ir arī ar 9 un 6, kur šī kārtula savienojas ar pārskaitļa īpašību. Skaitlim 7 ir īpašs likums. Uz to dibināti skaitļu triki, kas nezinātājiem šķiet nesaprotami. Tāpēc tas, ko Hēgelis («Kvantitāte», 237. Ipp.) saka par aritmētikas domāšanas nabadzību, ir nepareizi. Sal. tomēr: «Mērs».213

Runādama par bezgalīgi lielo un bezgalīgi mazo, matemātika ievieš tādu kvalitatīvu atšķirību, kurai ir pat nepārvarama kvalitatīva pretstata raksturs: mums šeit ir daudzumi, kas tik milzīgi atšķiras viens no otra, ka starp tiem izbeidzas jebkāda racionāla attiecība, jebkāds salīdzinājums un tie kļūst kvantitatīvi nesamērojami. Parastā nesamērojamība, piemēram, riņķa un taisnas līnijas nesa-mērojamība, arī ir dialektiska kvalitatīva atšķirība; bet šeit [104] taisni vienveidīgu lielumu kvantitatīvā starpība saasina kvalitatīvo atšķirību līdz nesamērojamībai.

* [104] [104]

Skaitlis. Atsevišķs skaitlis iegūst zināmu kvalitāti jau skaitju sistēmā un saskaņā ar to, kāda ir šī sistēma. 9 ir ne vien 9 reizes summēts 1, bet arī pamats skaitļiem 90, 99, 900 000 utt. Visi skaitju likumi ir atkarīgi no sistēmas, kas ir to pamatā, un ir tās nosacīti. Diādu un triādu sistēmā 2X2 nav = 4, bet =100 vai = 11. Katrā sistēmā ar nepārskaitļa pamatu izbeidzas atšķirība starp pārskaitļiem un nepārskaitļiem. Piemēram, penta sistēmā 5=10, 10 = 20, 15 = 30. Gluži tāpat šajā sistēmā nav spēkā noteikums par ciparu summu, kas dalās ar 3, attiecībā uz skaitļiem, kuri dalās ar trīs resp. ar deviņi (6=11, 9=14). Tādējādi skait|u sistēmas pamatskaitlis noteic ne vien savu paša, bet arī visu pārējo skaitļu kvalitāti.

Ja ņemsim pakāpes attiecību, tad šeit nonākam vēl tālāk: katru skaitli var aplūkot kā katra cita skaitja pakāpi — pastāv tik daudz logaritmu sistēmu, cik ir veselu skaitju un daļskaitļu.

* [104] [104]

Vieninieks. Nekas neizskatās vienkāršāks par skaitli viens, un nekas nav daudzveidīgāks par šo vieninieku, tiklīdz mēs to pētījam sakarā ar atbilstošu daudzumu un tiem dažādajiem veidiem, kā tas no šā daudzuma cēlies. Vieninieks vispirms ir pamatskaitlis visai pozitīvo un negatīvo skaitļu sistēmai; vieninieku secīgi pieskaitot pašu pie sevis, rodas visi citi skaitļi. — Vieninieks ir visu vie-иinieka pozitīvo, negatīvo un daļskaitļu pakapju izteiksme: I^2, yi, l-2 — visi ir vienādi ar vieninieku. — Vieninieks ir visu to daļskaitļu vērtība, kuros skaitītājs un saucējs ir vienādi. — Vieninieks ir izteiksme katram nulles pakāpē kāpinātām skaitlim, tāpēc tas ir vienīgais skaitlis, kura logaritms visās sistēmās ir viens un tas pats — proti, =0. lūdz ar to vieninieks ir robeža, kas visas iespējamās logaritmu sistēmas dala divās daļās: ja bāze ir lielāka par vienu, tad logaritmi visiem skaitļiem, kas lielāki par vienu, ir pozitīvi, bet logaritmi visiem skaitļiem, kas mazāki par vienu, ir negatīvi; ja bāze ir mazāka par vienu, tad ir otrādi.

Tādējādi, ja ikviens skaitlis ietver sevī vieninieku, ciktāl tas sastāv vienīgi no saskaitītiem vieniniekiem, tad vieninieks savukārt ietver sevī visus citus skaitļus. Ne tikai iespējamībā, ciktāl mēs jebkuru skaitli varam konstruēt no vieniniekiem vien, bet arī īstenībā, ciktāl vieninieks ir noteikta pakāpe jebkuram citam skaitlim. Tomēr tie paši matemātiķi, kas bez jebkādas kautrēšanās, kur vien tiem izdevīgi, ieved savos aprēķinos x°=l vai arī daļskaitli, kurā skaitītājs un saucējs ir vienādi un kurš tātad arī reprezentē vieninieku, — matemātiķi, kas tātad matemātikā lieto vieniniekam atbilstošo daudzumu, rausta degunu un viebjas, ja viņiem vispārējā formā pasaka, ka vieninieks un daudzums ir jēdzieni, kas nav šķirami, kas iekļaujas viens otrā, un ka daudzums tāpat ietilpst vieniniekā kā vieninieks daudzumā. Bet, kādā mērā tas ir tieši tā, to mēs redzam, tiklīdz atstājam tīro skaitļu lauku. Jau mērījot līnijas, laukumus un tilpumus, atklājas, ka mēs par vieninieku varam pieņemt jebkuru attiecīgās kārtas lielumu, un tas pats attiecināms arī uz laika, svara, kustības utt. mērīšanu. Sūnu mērīšanai milimetrs un miligrams ir vēl par daudz liels, zvaigžņu attālumu vai gaismas ātruma mērīšanai kilometrs ir jau neērts sava niecīguma dēļ, tāpat kā kilograms ir mazs planētu un vēl jo vairāk Saules masas mērīšanai. Šeit skaidri parādās, kāda daudzveidība un kāds daudzums ietilpst skaitlī viens, kas pirmajā mirklī liekas tik vienkāršs.

* * *

Tāpēc vien, ka nulle ir katra noteikta daudzuma noliegums, tā vēl nav bez satura. Gluži otrādi — nullei ir ļoti noteikts saturs. Kā robeža starp visiem pozitīviem un negatīviem lielumiem, kā vienīgais patiesi neitrālais skaitlis, kas nevar būt ne pozitīvs, ne negatīvs, tā ir ne vien Joti noteikts skaitlis, bet arī pēc savas dabas svarīgāka par visiem citiem skaitļiem, ko tā ierobežo. Patiesi, saturā nulle ir bagātāka par katru citu skaitli. Pievienota jebkuram skaitlim labajā pusē, tā mūsu skaitīšanas sistēmā desmitkāršo doto skaitli. Nulles vietā šeit varētu lietot jebkuru citu zīmi, bet tikai ar noteikumu, ka šī zīme pati par sevi nozīmētu nulli, būtu vienāda ar nulli. Tādējādi pašā nulles,dabā slēpjas tas, ka tā tiek šādi lietota un ka tikai to vienu var tā lietot. Nulle iznīcina katru citu skaitli, ar kuru to reizina; ja nulle kļūst par dalītāju vai dalāmo attiecībā pret kuru katru citu skaitli, tad pirmajā gadījumā šis skaitlis pārvēršas bezgalīgi lielā lielumā, bet otrajā gadījumā — bezgalīgi mazā lielumā; nulle ir vienīgais skaitlis, kas atrodas bezgalīgā attiecībā pret jebkuru citu skaitli. Daļskaitlis -ļļ- var izteikt jebkuru skaitli

no — oo līdz +oo, un katrā gadījumā tas ir kāds īstens lielums. — Kāda vienādojuma patiesais saturs pilnīgi skaidri parādās tikai tad, kad visus tā locekļus pārnes vienā pusē un vienādojumu līdz ar to pielīdzina nullei, kā tas notiek jau kvadrātvienādojumos un kā tas gandrīz ir vispārējs noteikums augstākajā algebrā. Funkciju F(x, y)=0 pēc tam var pielīdzināt arī kādam z, lai šo z diferencētu, kaut gan tas =0, kā parastu atkarīgu mainīgo lielumu un dabūtu tā parciālo atvasināto.

Bet nekas no katra atsevišķa noteikta daudzuma ir vēl pats kvantitatīvi noteikts, un tikai tāpēc ir iespējams operēt ar nulli. Tie paši matemātiķi, kas nekautrēdamies operē ar nulli iepriekš minētajā veidā, t. i., operē ar to kā ar noteiktu kvantitatīvu priekšstatu, nostādīdami to kvantitatīvās attiecībās pret citiem kvantitatīviem priekšstatiem, — saceļ milzīgu brēku, kad atrod to Hēgeļa darbos šādā vispārinātā formā: nekas no kaut kā ir kāds noteikts nekas.*

Pāriesim tagad uz (analītisko) ģeometriju. Šeit nulle ir noteikts punkts, no kura uz dotās taisnes vienā virzienā skaita pozitīvos lielumus, bet pretējā — negatīvos. Tādējādi šeit nulles punkts ir ne vien tikpat svarīgs kā jebkurš punkts, ko atzīmē ar kādu pozitīvu vai negatīvu lielumu,

Sk. šā izdevuma 208. lpp. Red.

bet arī daudz svarīgāks par tiem visiem; tas ir punkts, no kura tie visi ir atkarīgi, uz kuru tie visi attiecas un kurš tos visus noteic. Daudzos gadījumos to var pieņemt pat pilnīgi patvaļīgi. Bet, ja nu tas ir pieņemts, tad tas paliek visas operācijas viduspunkts un bieži vien pat noteic tās līnijas virzienu, uz kuras tiek iezīmēti citi punkti, abscisu galapunkti. Piemēram, ja riņķa vienādojuma iegūšanai mēs jebkuru perifērijas punktu pieņemsim par nulles punktu, tad abscisu līnijai jāiet cauri riņķa centram. Tas viss ir arī mehānikā, kur gluži tāpat kustību aprēķināšanā katru reizi pieņemtais nulles punkts ir visas operācijas galvenais punkts un kodols. Termometra nulles punkts ir pilnīgi noteikta zemākā robeža temperatūras nogrieznim, ko iedala patvaļīgā grādu skaitā un kas tāpēc noder par temperatūras mēru tiklab savā iekšienē, kā arī augstākām un zemākām temperatūrām. Tādējādi arī šeit tas ir ļoti svarīgs punkts. Un pat termometra absolūtā nulle nebūt nav tīrs abstrakts noliegums, bet ļoti noteikts matērijas stāvoklis, proti, tā robeža, pie kuras izzūd molekulu patstāvīgās kustības pēdējās pēdas un matērija darbojas tikai kā masa.

Un tā — lai arī kur mēs sastaptos ar nulli, visur tā ir kaut kas ļoti noteikts, un tās praktiskā lietošana ģeometrijā, mehānikā utt. pierāda, ka tā kā robeža ir svarīgāka nekā visi īstenie, tās ierobežotie lielumi.

* * *

о 1

Nulles pakāpes. To nozīme logaritmiska rinda: 10°, 10^1, 2 3 log

10^2, 10^3. Visi mainīgie lielumi iet kaut kur cauri vieninieka vērtībai; tādējādi arī pastāvīgs lielums mainīgā pakāpē (ax) ir vienlīdzīgs vieniniekam, kad x = 0. Izteiksme a°=l nenozīmē neko citu kā vienīgi to, ka vieninieku ņem tā sakarā ar citiem a pakāpju rindas locekļiem. Tikai šādā gadījumā tai ir jēga un tā var dot derīgus rezultātus

( 2x°= —) 2I4, bet preteja gadījuma — ne. No ta izriet, со

ka arī vieninieks, lai cik identisks pats ar sevi tas liekas, ietver sevī bezgalīgu daudzveidību, jo tas var būt jebkura cita skaitļa nulles pakāpe; bet, ka šī daudzveidība nebūt nav iedomāta, tas atklājas ikreiz, kad vieninieku aplūko kā noteiktu vieninieku, kā vienu no kāda procesa mainīgajiem rezultātiem (kā zināma mainīgā lieluma momentānu lielumu vai formu) sakarā ar šo procesu.

sj: £ *

i~ 1. — Algebras negatīvie lielumi ir reāli tikai tiktāl, ciktāl tie ātbilst pozitīviem lielumiem, ir reāli tikai savā attiecībā pret pozitīvajiem lielumiem; ārpus šās attiecības, paši par sevi, tie ir tīri iedomāti. Trigonometrijā un analītiskajā ģeometrijā, un tāpat uz tām uzbūvētajās augstākās matemātikas nozarēs tie izteic noteiktu kustības virzienu, kas pretējs pozitīvajam virzienam. Bet riņķa sinusus un tangensus tikpat labi var skaitīt no pirmā, kā arī no ceturtā kvadranta, un tādējādi plusu var tieši apmainīt pret mīnusu un otrādi. Gluži tāpat arī analītiskajā ģeometrijā abscisas riņķī var skaitīt, sākot vai nu no perifērijas, vai arī no centra, un vispār visām līknēm abscisas var skaitīt no līknes virzienā, ko parasti apzīmē ar mīnusa zīmi, [vai arī] jebkurā citā virzienā, un tomēr mēs dabūsim pareizu racionālu līknes vienādojumu. Šeit pluss pastāv tikai kā nepieciešams mīnusa papildinājums un otrādi. Bet algebriskā abstrakcija aplūko negatīvos lielumus kā īstenus, patstāvīgus lielumus, kuriem ir nozīme arī ārpus attiecības pret kādu lielāku, pozitīvu lielumu.

* *

Matemātika. Parastajam cilvēka saprātam šķiet bezjēdzība kādu noteiktu lielumu, piemēram, binomu, izvirzīt bezgalīgā rindā, t. i., padarīt par kaut ko nenoteiktu. Bet kur mēs būtu tikuši bez bezgalīgām rindām un binoma teorēmas?

* * *

Asimplotas. Ģeometrija sāk ar atklājumu, ka taisnais un līkais ir absolūti pretstati, ka taisnais līkajā un līkais taisnajā ir pilnīgi neizteicami, ka tie savā starpā ir nesamērojami. Un tomēr jau riņķa aprēķināšana iespējama tikai tad, ja tā perifēriju izteic taisnu līniju veidā. Bet, ņemot līknes ar asimptotām, taisnais pilnīgi izplūst līkajā un līkais taisnajā, gluži tāpat kā izplūst priekšstats par paralēlismu: līnijas nav paralēlas, tās viena otrai nepārtraukti tuvojas, un tomēr nekad nesastopas. Līknes zars kļūst arvien taisnāks, nekad netopot pilnīgi taisns, tāpat kā analītiskajā ģeometrijā taisnu līniju uzskata par pirmās kārtas līkni ar bezgalīgi mazu liekumu. Lai cik liels kļūtu logaritmiskās līknes —x, taču у nekad nekļūs =0.

* * *

Taisnais un līkais. Diferenciālrēķinos tie galu galā tiek pielīdzināti viens otram. Diferenciālā trīsstūrī, kura hipotenūzu izveido loka diferenciālis ja izmanto tangentu metodi), šo hipotenūzu var uzskatīt

«par mazu taisnu līniju, kas vienlaicīgi ir loka elements un tangentes elements», vienalga, vai mēs līkni aplūkosim kā sastāvošu no bezgalīgi daudzām taisnām līnijām vai arī «kā stingru līkni, jo, tā kā liekums katrā punktā M ir bezgalīgi mazs, tad līknes elementa pēdējā attiecība pret tangentes elementu acīmredzot ir vienādības attiecība *».

Attiecība šeit nepārtraukti tuvojas vienlīdzības attiecībai, bet tuvojas atbilstoši līknes dabai, asimptotiski, jo saskare aprobežojas ar punktu, kuram nav garuma. Un tomēr galu galā pieņem, ka līknes un taisnes vienādība ir sasniegta (Bosī. «Diferenciālie un integrālie rēķini». Parīze, VI gads, I sēj., 149. lpp.)215. Polāro līkņu^216 gadījumā diferenciālo iedomāto abscisu pieņem pat par paralēlu patiesai abscisai un, kaut arī tās abas krustojas polā, pamatojoties uz šo pieņēmumu, veic tālākās darbības; no tā pat taisa slēdzienu par divu tādu trīsstūru līdzību, no kuriem vienam viens tā leņķis ir taisni to divu līniju krustošanās punktā, uz kuru paralēlisma balstās visa līdzība! (17. fig.)2,7

Kad matemātika, kas nodarbojas ar taisno un līko, ir, varētu teikt, izsmelta, tad jaunu, gandrīz neierobežotu darbalauku atklāj tā matemātika, kas liko aplūko kā taisno (diferenciālais trīsstūris) un taisno kā liko (pirmās kārtas līkne ar bezgalīgi mazu liekumu). Ak, metafizika!

* * *

Trigonometrija. Pēc tam kad sintētiskā ģeometrija līdz galam ir izsmēlusi trīsstūra īpašības, ciktāl to aplūko pašu

Kursīvs Engelsa. Red.

par sevi, un nav vairs spējīga pateikt neko jaunu, mums, pateicoties kādam ļoti vienkāršam, pilnīgi dialektiskam paņēmienam, atveras kāds plašāks horizonts. Trīsstūri vairs neaplūko pašu sevī un pašu par sevi, bet ņem sakarībā ar kādu citu figūru — riņķi. Katru taisnleņķa trīsstūri var aplūkot kā kāda riņķa piederumu: ja hipotenūza =r, tad katetes izveido sinusu un kosinusu; ja viena katete =r, tad otra katete =tg, bet hipotenūza =sec. Tādējādi malas un leņķi iegūst pilnīgi citas noteiktas savstarpējas attiecības, kuras nevarēja atklāt un izmantot bez šās trīsstūra attiecināšanas uz riņķi, un tiek attīstīta pilnīgi jauna trīsstūra teorija, kas tālu pārsniedz veco teoriju un kas lietojama itin visur, jo ikvienu trīsstūri var sadalīt divos taisnleņķa trīsstūros. Šī trigonometrijas attīstība no sintētiskās ģeometrijas ir labs dialektikas piemērs, kura lietas aplūko nevis to izolētībā, bet gan to savstarpējā sakarībā.

* [105] [105]

Identitāte un atšķirība — dialektiskā attiecība jau diferenciālrēķinos, kur dx ir bezgalīgi mazs, tomēr darbīgs un visu rada.

* [105] [105]

Molekula un diferenciālis. Vīdemanis (III gr., 636. lpp.)218 nostata tieši vienu otram pretim galīgo un molekulāro attālumu.

* [105] [105]

PAR MATEMĀTISKA BEZGALĪGA PIRMTĒLIEM ĪSTENAJĀ PASAULE^218

Pie 17. un 18. lpp.4: Domāšanas un esamības saskaņa. — Bezgalīgais matemātikā

Pār visu mūsu teorētisko domāšanu ar absolūtu spēku valda fakts, ka mūsu subjektīvā domāšana un objektīvā pasaule ir pakļautas vieniem un tiem pašiem likumiem, tāpēc savos rezultātos tās nevar būt pretrunā viena ar otru, bet tam savā starpā jāsaskan. Sis fakts ir mūsu teorētiskās domāšanas neapzināts un absolūts priekšnoteikums. XV11I gadsimta materiālisms sava būtībā metafiziskā rakstura dēļ šo priekšnoteikumu izpētīja tikai pēc tā satura. Tas aprobežojās ar pierādījumu, ka katras domāšanas un zināšanas saturam jārodas no jutekliskās pieredzes, un atjaunoja tēzi: nihil est in intellects quod non fuerit in sensu 220. Tikai jaunākā ideālistiskā, bet reizē arī dialektiskā filozofija un it īpaši Hēgelis izpētīja šo priekšnoteikumu arī pēc formas. Neraugoties uz neskaitāmām patvaļīgām konstrukcijām un fantastiskiem izdomājumiem, kas šeit izvirzās mūsu priekšā; neraugoties uz tās rezultāta — domāšanas un esamības vienības ideālistisko, uz galvas nostādīto formu, — nav noliedzams, ka šī filozofija ar daudziem piemēriem, kas ņemti no visdažādākajām nozarēm, pierādījusi domāšanas procesu analoģiju ar dabas un vēstures procesiem — un otrādi, kā arī to, ka visos šajos procesos valda vienādi likumi. No otras puses, modernās dabaszinātnes paplašinājušas tēzi par visa domāšanas satura izcelšanos no pieredzes tādā nozīmē, ka pilnīgi tikusi apgāzta šās tēzes vecā metafiziskā aprobežotība un formulējums. Modernās dabaszinātnes atzīst iegūto īpašību iedzimtību un tādējādi paplašina pieredzes subjektu no indivīda uz ģinti: tagad jau vairs neuzskata par nepieciešamu, lai katrs atsevišķs indivīds pats visu pārbaudītu savā pieredzē; viņa individuālo pieredzi zināmā mērā var aizstāt viņa daudzo priekšteču pieredzes rezultāti. Piemēram, ja pie mums matemātikas aksiomas katram astoņgadīgam bērnam ir kaut kas pats par sevi saprotams, kam nav vajadzīgs nekāds pieredzes pierādījums, tad tas ir vienīgi «uzkrātās iedzimtības» rezultāts. Bet jāšaubās, vai bušmenim vai Austrālijas nēģerim varētu tās ieskaidrot ar pierādījuma palīdzību.

Iepriekš ievietotajā darbā * dialektika aplūkota kā zinātne par katras kustības pašiem vispārīgākajiem likumiem. Tas nozīmē, ka tās likumiem jāattiecas tiklab uz kustību dabā un cilvēces vēsturē, kā arī uz domāšanas kustību. Šādu likumu var izzināt divās no šīm trim sfērām vai pat visās trijās, pie kam rutinētais metafiziķis nemaz nepamanīs, ka tas ir viens un tas pats likums, kuru viņš izzinājis.

Minēsim piemēru. No visiem zinātnes teorētiskajiem sasniegumiem diezin vai kādu citu var uzskatīt par tikpat lielu cilvēka gara triumfu kā bezgalīgi mazo lielumu rēķinu izgudrošanu XVII gadsimta otrā pusē. Ja jau vispār mums kaut kur ir tīrs un izcils cilvēk^ gara sasniegums, tad tieši šeit. Noslēpums, kas vēl mūsu dienās sedz lielumus, kurus lieto bezgalīgi mazo lielumu rēķinos, — diferenciāļus un dažādu kārtu bezgalīgi mazos lielumus, — ir labākais pierādījums, ka arvien vēl ir izplatīts priekšstats, it kā šeit mūsu priekšā būtu cilvēka gara gluži «brīvās jaunrades un iztēles produkti» *, kuriem objektīvajā pasaulē nav nekā atbilstoša. Un tomēr patiesībā ir gluži otrādi. Pirmtēlus visiem šiem iedomājamajiem lielumiem mums dod daba.

Mūsu ģeometrija iziet no telpiskām attiecībām, bet mūsu aritmētika un algebra — no skaitliskiem lielumiem, kas atbilst attiecībām uz mūsu Zemes, t. i., kas atbilst tiem ķermeniskajiem lielumiem, kurus mehānika sauc par masām, kādas tās sastopamas uz Zemes un kādas tās iekustina cilvēki. Salīdzinājumā ar šīm masām Zemes masa ir bezgalīgi liela, un Zemes mehānika to apskata kā bezgalīgi lielu lielumu. Zemes rādiuss = oo, tāds ir visas mehānikas princips, aplūkojot krišanas likumu. Tomēr ne tikai Zeme, bet arī visa Saules sistēma un visi tajā sastopamie attālumi savukārt atkal, izrādās, ir bezgalīgi mazi, tiklīdz mēs pārejam pie attālumiem, kuri sastopami ar teleskopu novērojamā zvaigžņu sistēmā un kuri jāmērī ar gaismas gadiem. Tādējādi šeit mūsu priekšā jau ir ne vien pirmās, bet arī otrās kārtas bezgalīgie lielumi, un mūsu lasītāju fantāzijai varam atļaut, ja viņiem tas tīk, konstruēt bezgalīgajā telpā arī vēl citus augstāku kārtu bezgalīgos lielumus.

Bet saskaņā ar fizikā un ķīmijā tagad valdošajiem uzskatiem Zemes masas, ķermeņi, ar kuriem operē mehānika, sastāv no molekulām, no ļoti sīkām daļiņām, kuras nevar vairs tālāk dalīt, neiznīcinot aplūkojamā ķermeņa fizikālo un ķīmisko identitāti. Pēc V. Tomsona aprēķiniem, vismazākās šādas molekulas diametrs nevar būt mazāks par vienu piecdesmitmiljono daļu milimetra^221. Bet pat tad, ja mēs pieņemsim, ka vislielākās molekulas diametrs sasniedz vienu divdesmitpiecimiljono daļu milimetra, — arī tad molekula arvien vēl paliek izzūdoši mazs lielums salīdzinājumā ar vismazāko masu, ar kādu vien operē mehānika, fizika un pat ķīmija. Un tomēr molekulai ir visas attiecīgai masai raksturīgās īpašības; fizikālā un ķīmiskā ziņā tā var pārstāvēt un arī patiesībā pārstāv šo masu visos ķīmijas vienādojumos. īsāk sakot, molekulai attiecībā pret atbilstošo masu ir gluži tādas pašas īpašības, kādas matemātiskajam diferenciālim ir pret savu mainīgo lielumu, ar to vienīgo atšķirību, ka tas, kas diferenciāļa gadījumā, matemātiskajā abstrakcijā, mums šķiet noslēpumains un nesaprotams, šeit kļūst pats par sevi saprotams un, tā sakot, acīm redzams.

Daba ar šiem diferenciāļiem — molekulām — operē gluži tāpat un gluži pēc tiem pašiem likumiem, kā matemātika operē ar saviem abstraktajiem diferenciāļiem. Piemēram, diferenciālis no x^3 ir 3x^2dx, pie kam mēs neņemam vērā 3xdx^2 un dx^3. Ja mēs izveidosim atbilstošu ģeometrisku konstrukciju, tad dabūsim kubu, kura malas garums x palielinās par bezgalīgi mazu lielumu dx. Pieņemsim, ka šis kubs sastāv no kaut kāda viegli sublimējama ķīmiska elementa, teiksim, sēra; pieņemsim, ka tā trīs skaldņu virsmas, kas izveido vienu stūri, ir aizsargātas, bet pārējās tris skaldņu virsmas ir brīvas. Ja mēs šo sēra kubu ievietosim sēra tvaiku atmosfērā un pietiekami pazemināsim šās atmosfēras temperatūru, tad sēra tvaiki sāks nogulsnēties uz kuba trim brīvajām skaldnēm. Mēs neiziesim ārpus fizikā un ķīmijā parastajiem paņēmieniem, ja, gribēdami iedomāties šo procesu tīrā veidā, pieņemsim, ka uz katras no šīm trim skaldnēm vispirms nogulsnējas slānis vienas molekulas biezumā. Kuba malas garums x ir palielinājies par vienas molekulas diametru, par dx. Bet kuba tilpums x^3 ir palielinājies par x^3 un x^3 + 3x^2dx + + 3xdx^2-Ļdx^3 starpību, pie kam mēs ar tādu pašu tiesību kā matemātika varam neievērot dx^3, t. i., vienu molekulu, un 3xdx^2, t. i., trīs lineāri novietotu molekulu rindas, kuru garums ir x+dx. Rezultāts ir tāds pats: kuba masas pieaugums ir vienlīdzīgs 3x^2dx.

Stingri ņemot, sēra kubam nav dx^3 un 3xdx^2, jo divas vai trīs molekulas nevar atrasties vienā un tajā pašā telpas vietā, tāpēc tā masas pieaugums precīzi ir vienlīdzīgs 3x^2dx + 3xdx + dx. Tas izskaidrojams tādējādi, ka matemātikā dx ir lineārs lielums, bet dabā, kā zināms, līnijas, kurām nav ne biezuma, ne platuma, patstāvīgi neeksistē, un tātad matemātiskām abstrakcijām neaprobežota nozīmība ir tikai tīrās matemātikas robežās. Bet, tā kā arī tīrā matemātika šo 3xdx^2 + dx^3 atstāj neievērotu, tad šeit nerodas nekāda starpība.

Gluži tāpat ir arī pie iztvaikošanas. Kad glāzē ar ūdeni iztvaiko virsējais molekulu slānis, tad visa ūdens slāņa biezums x samazinās par dx un tālākā viena molekulu slāņa izgaišana pēc otra faktiski ir tālāka diferencēšanās. Bet, kad karstais tvaiks spiediena un atdzišanas rezultātā kādā traukā atkal sabiezē, pārvērzdamies ūdenī, un viens molekulu slānis nogulstas uz otra (pie kam mums ir tie-sība neievērot blakus apstākļus, kas procesu sarežģī), līdz kamēr trauks ir piepildījies līdz augšai, tad mūsu priekšā šeit ir integrēšana burtiskā nozīmē, kas no matemātiskās integrēšanas atšķiras vienīgi ar to, ka vienu veic cilvēka galva apzinīgi, bet otru — daba neapzinīgi.

Bet procesi, kas ir pilnīgi analoģiski bezgalīgi mazo lielumu rēķinu procesiem, sastopami ne tikai pie pārejas no šķidra stāvokļa gāzveidīgā un otrādi. Ja trieciena rezultātā masas kustība kā tāda ir apstājusies un pārvērtusies siltumā, molekulārā kustībā, kas tad gan cits ir noticis, ja ne masas kustības diferencēšana? Un, ja tvaika mašīnas cilindrā tvaika molekulārās kustības summējas tādējādi, ka tās paceļ noteiktā augstumā virzuli, pārvērzdamās masas kustībā, vai tad tās šeit netiek integrētas? Ķīmija sadala molekulas atomos, lielumos ar mazāku masu un izplatību, kas tomēr ir tās pašas kārtas lielumi kā pirmie, tā ka molekulas un atomi ir noteiktās, galīgās attiecībās cits pret citu. Tātad visi ķīmijas vienādojumi, kas izteic ķermeņu molekulāro sastāvu, pēc savas formas ir diferenciālvienādojumi. Bet īstenībā tie ir jau integrēti, pateicoties tajos figurējošajiem atomsvariem. Ķīmija operē ar tādiem diferenciāļiem, kuru lielumu savstarpējās attiecības ir zināmas.

Bet atomi nebūt nav kaut kas vienkāršs, tie vispār nav vielas vissīkākās daļiņas, kādas mēs zinām. Nemaz nerunājot par ķīmiju pašu, kurā arvien vairāk izplatās uzskats, ka atomiem ir komplicēts sastāvs, fiziķu vairākums apgalvo, ka pasaules ēters — gaismas un siltuma izstaro-jumu nesējs — arī sastāv no diskrētām daļiņām, tomēr tik mazām, ka tās attiecas pret ķīmiskajiem atomiem un fizikālajām molekulām tāpat, kā molekulas attiecas pret pēdējo mehāniskām masām, t. i., kā d^2x pret dx. Šeit tātad tagad pieņemtajos priekšstatos par matērijas uzbūvi mums ir ari otrās kārtas diferenciālis, un nevienam, kam tas sagādā prieku, nav liegts iedomāties, ka dabā ir jābūt arī vēl analogiem priekš d^3x, d^4x utt.

Tātad, lai arī kāds būtu uzskats par matērijas uzbūvi, nav apšaubāms, ka tā ir sadalīta vairākās lielās, labi norobežotās grupās ar relatīvi dažādiem masu apmēriem, tā ka katras atsevišķas grupas locekļi masas ziņā ir noteiktās, galīgās attiecībās cits pret citu, bet pret sev tuvāko grupu locekļiem attiecas kā pret bezgalīgi lieliem vai bezgalīgi maziem lielumiem matemātiskā nozīmē. Mums redzamā zvaigžņu sistēma, Saules sistēma, Zemes masas, molekulas un atomi, beidzot, ētera daļiņas katra izveido šādu grupu. Tas neko negroza, ka mēs starp atsevišķām grupām atrodam starplocekļus; tā, piemēram, starp Saules sistēmas masām un Zemes masām mēs sastopam asteroīdus, no kuriem dažiem diametrs nav lielāks kā, teiksim, jaunākās līnijas Reisa firstu valstij 222, — meteorītus utt.; starp Zemes masām un molekulām organiskajā pasaulē mēs sastopam šūnu. Šie starplocekļi pierāda tikai to, ka dabā nav lēcienu taisni tāpēc, ka daba sastāv tikai no lēcieniem.

Kad matemātika operē ar īsteniem lielumiem, tā arī bez aplinkiem lieto šo uzskatu. Zemes mehānikai jau Zemes masa ir bezgalīgi liela; astronomijā Zemes masas un tām atbilstošie meteorīti parādās kā bezgalīgi mazi; gluži tāpat astronomijā izzūd Saules sistēmas planētu attālumi un masas, tiklīdz astronomija, iziedama ārpus tuvāko stāvzvaigžņu robežām, sāk pētīt mūsu zvaigžņu sistēmas uzbūvi. Bet, tikko matemātiķi noslēpjas savā nepieejamajā abstrakcijas cietoksnī, tā dēvētajā tīrajā matemātikā, visas šīs analoģijas tiek aizmirstas; bezgalīgais kļūst par kaut ko pilnīgi noslēpumainu, un paņēmiens, kā ar to operē analīzē, sāk likties kaut kas pilnīgi nesaprotams, pretrunā ar katru pieredzi un katru saprātu. Muļķības un aplamības, ar kurām matemātiķi ne tik daudz izskaidroja kā aizbildināja šo savu metodi, kas dīvainā kārtā vienmēr noveda pie pareiziem rezultātiem, pārspēj vissliktāko kā patieso, tā šķietamo natūrfilozofijas (piemēram, Hē-geļa) fantazēšanu, par kuru matemātiķi un dabas pētnieki nevar vien atrast pietiekamus vārdus savu šausmu izteikšanai. Viņi paši — un turklāt daudz plašākā mērogā — dara to, ko viņi pārmet Hēgelim, proti, noved abstrakcijas līdz galējībai. Viņi aizmirst, ka visa tā dēvētā tīrā matemātika nodarbojas ar abstrakcijām un ka visi tās lielumi, stingri runājot, ir iedomāti lielumi, un ka visas līdz galējībai novestās abstrakcijas pārvēršas bezjēdzībā vai savā pretstatā. Matemātiskais bezgalīgais, kaut arī neapzinīgi, ir aizgūts no īstenības, un tāpēc to var izskaidrot, tikai izejot no īstenības, nevis no sevis paša, nevis no matemātiskās abstrakcijas. Un, kad mēs pētījam īstenību šajā virzienā, tad, kā redzējām, mēs atrodam ari tās īstenās attiecības, no kurām ir aizgūta matemātiskā bezgalības attiecība, un pat uzduramies uz dabā sastopamiem tā matemātiskā paņēmiena analogiem, ar kura palīdzību šī attiecība izpaužas darbībā. Un līdz ar to jautājums ir izskaidrots.

(Vāja domāšanas un esamības identitātes reprodukcija Hekeļa darbos. Bet arī nepārtrauktās un diskrētās matērijas pretruna-, sk. Hēgeli.)223

[MEHĀNIKA UN ASTRONOMIJA]

X * *

Piemērs dialektiskās domāšanas nepieciešamībai un tam, ka dabā nav nemainīgu kategoriju un attiecību: krišanas likums, kas kļūst nepareizs jau tad, ja krišana ilgst dažas minūtes, jo šajā gadījumā bez jūtamas kļūdas vairs nevar pieņemt, ka Zemes rādiuss =oo, un Zemes pievilkšana pieaug, nevis paliek vienāda ar sevi pašu, kā to paredz Galileja krišanas likums. Un tomēr šo likumu arvien vēl māca bez attiecīgām ierunām!

Ņūtona pievilkšanās un centrbēdzes spēks — metafizis-kās domāšanas piemērs: problēma nav atrisināta, bet tikai izvirzīta, un to pasniedz kā atrisinājumu. Tas pats attiecas uz siltuma izkliedi [Wārmeabnahme], pēc Klauziusa.22*

XXX

Ņūtona gravitācija. Labākais, ko par to var teikt, ir tas, ka tā neizskaidro, bet uzskatāmi attēlo planētu kustības tagadējo stāvokli. Ir dota kustība, dots arī Saules pievilkšanas spēks; kā, pamatojoties uz šiem dotumiem, izskaidrot kustību? Ar spēku paralelogramu, ar tangenciālo spēku, kas tagad kļūst par nepieciešamu postulātu, kuru mums vajag pieņemt. Tas nozīmē, ka, pieņemot pastāvošā stāvokļa mūžigumu, mums jāpieņem pirmais grūdiens — dievs. Taču nedz pastāvošais planētu stāvoklis ir mūžīgs, nedz arī kustība sākotnēji ir sarežģīta, bet ir tikai vienkārša griešanās. Un spēku paralelograms šeit ir nepareizi pielietots, ciktāl tas nevis tikai vienkārši atsedza vēl at-klājamā_ nezināmā lieluma x esamību, t. i., ciktāl Ņūtons pretendēja uz to, ka viņš jautājumu ne vien uzstādījis, bet arī atrisinājis.

* * *

Ņūtona spēku paralelograms Saules sistēmā ir patiess labākajā gadījumā tajā momentā, kad gredzeni atdalās, jo te griešanas kustība nonāk pati ar sevi pretrunā, parādīdamās, no vienas puses, kā pievilkšanās, bet, no otras puses, kā tangenciāls spēks. Bet, tiklīdz atdalīšanās ir beigusies, kustība atkal ir vienota. Tas pierāda dialektisko procesu, kura rezultātā jānotiek šim atdalījumam.

MEDLERS. STAVZVAIGZNES^225

Hallejs XVIII gadsimta sākumā, pamatodamies uz starpību Hiparha un Flemstida datos par trim zvaigznēm, pirmais nonāca līdz idejai par zvaigžņu paškustību

(410. lpp.). — Flemstida «Britānijas katalogs» ir pirmais vairāk vai mazāk precīzais un aptverošais katalogs (420. lpp.); pēc tam, ap 1750. g., — Bredlija, Maskelaina un Lalanda novērojumi.

Neprātīgā teorija par gaismas staru lidojuma tālumu pie milzu ķermeņiem un uz tās dibinātie Mēdlera aprēķini ir tikpat neprātīga teorija kā šis un tas Hēgeļa «Dabas filozofijā» (424. un 425. lpp.).

Vislielākā (šķietamā) zvaigznes paškustība =701" gadsimtā = И'41"=7з no Saules diametra; vismazākā vidējā paškustība 921 teleskopiskai zvaigznei ir 8",65, atsevišķos gadījumos 4" [425.—426. lpp.].

Piena Ceļš ir gredzenu virkne, kuriem ir kopējs smaguma centrs (434. lpp.).

Pie jādu grupa un tajā Aldona (t) Tauri) ir kustības centrs mūsu pasaules salai «līdz pat visattālākajiem Piena Ceļa apgabaliem» (448. lpp.). Apgriešanās periodi Plejādu grupas iekšienē ir caurmērā apmēram 2 miljoni gadu (449. lpp.). Apkārt Plejādēm gredzenveidīgas, zvaigznēm nabagas grupas mainās ar zvaigznēm bagātām grupām. — Seki apstrīd iespēju jau tagad noteikt kaut kādu centru.

Sīriuss un Procions, pēc Beseļa, bez vispārējās kustības iet vēl pa orbītu ap kādu tumšu ķermeni (450. lpp.).

Algola aptumsums — 8 stundas katrās trijās dienās; to apstiprina spektrālā analizē (Seki, 786. lpp.).

Piena Ce\a apvidū, bet dziji tā iekšienē, blīvs 7.—11. lieluma zvaigžņu gredzens. Tālu ārpus šā gredzena atrodas koncentriskie Piena Ceja gredzeni, no kuriem mēs redzam divus. Pēc Heršeļa, Piena Ceļā ir apmēram 18 miljonu viņa teleskopā redzamu zvaigžņu; gredzena iekšienē ir apmēram 2 miljoni vai vairāk zvaigžņu; tātad pavisam pāri par 20 miljoniem. Bez tarn vēl arvien nesadalāmā zaigo-šana Piena Cejā pat aiz atšķiramām zvaigznēm, t. i., varbūt vēl tālāki, perspektīviski mums aizsegti gredzeni? (451,—452. lpp.)

Aldonas attālums no Saules ir 573 gaismas gadi. Piena Ceļa gredzena diametrs ar atsevišķi saredzamām zvaigznēm — vismaz 8000 gaismas gadu (462.—463. lpp.).

To debess ķermeņu masa, kas kustas lodes iekšpusē, kuras rādiuss ir attālums no Saules līdz Alcionai, t. i., 573 gaismas gadi, aprēķināta uz 118 miljoniem .auju masu (462. lpp.); tas nepavisam nesaskan ar šeit kustošos zvaigžņu skaita maksimumu — diviem miljoniem. Tumšie ķermeņi? Katrā gadījumā something wrong^106. Tas pierāda, cik nepilnīgi vēl ir mūsu novērošanas priekšnosacījumi.

Piena Ceļa ārējam gredzenam Mēdlers pieņem attālumu, kas izsakāms desmitos tūkstošos, bet varbūt pat simtos tūkstošos gaismas gadu (464. lpp.).

Jauks motivējums iebildumam pret tā saukto gaismas absorbciju:

«Protams, pastāv tāds attālums, no kura līdz mums nenonāk vairs absolūti nekāda gaisma, bet tam ir pavisam cits cēlonis. Gaismas ātrums ir galigs; no radīšanas sākuma līdz mūsu dienām ir pagājis galīgs laiks, un tātad debess ķermeņus mēs varam redzēt tikai līdz lādam attālumam, kādu gaisma noskrien šai galīgajā laikā!» (466. lpp.)

Ka gaismai, novājinoties proporcionāli attāluma kvadrātam, ir jāsasniedz punkts, kurā tā vairs nebūs saredzama mūsu acīm, lai cik redzīgas un apbruņotas tās arī būtu, — j tas ir pats par sevi skaidrs; ar to pietiek, lai atspēkotu Olbersa uzskatu, it kā tikai gaismas absorbcija var izskaidrot visos virzienos bezgalīgos attālumos ar spīdošām zvaigznēm pārpildītās debess tumšumu. Bet tas nebūt ne- ; nozīmē, ka nav tāda attāluma, kurā cauri ēteram vairs neizkļūst nekāda gaisma.

* * * '

Miglāju plankumi. Šeit mēs sastopam visas formas: izteikti apajas, eliptiskas vai ari nepareizas un izrobotas. Visas sadalāmības pakāpes līdz pilnīgai nesadalāmībai, kur atšķirama vienīgi sabiezēšana centra virzienā. Dažos no sadalāmajiem plankumiem var saredzēt līdz 10 000 zvaigžņu. Vidus pa lielākai daļai ir blīvāks; ļoti retos gadījumos ir centrālā — spožākā zvaigzne. Rosa milzu tele- ļ skops atkal ir sadalījis daudzus miglājus. Heršelis I sa- j skaita 197 zvaigžņu kopas un 2300 miglāju plankumu, pie kuriem vēl jāpieskaita dienvidu debess katalogā Ileršeļa II ierakstītie miglāji. — Neregulāras formas miglājiem jābūt tālām pasaules salām, jo gāzveidīgas masas līdzsvarā var būt tikai tad, ja tām ir lodes vai elipsoīda forma. To vairākums pat visstiprākajos teleskopos ir tikko saredzams. Apaļie kairā ziņā var būt gāzveidīgas masas; starp iepriekš minētajiem 2500 miglāju plankumiem tādu ir 78. Miglāju attālumu no mums Heršelis nosaka uz 2 miljoniem gaismas gadu, bet Mēdlers, pieņemot, ka miglāja patiesais diametrs ir 8000 gaismas gadu, — uz 30 miljoniem gaismas gadu. Tā kā katras astronomiskas ķermeņu sistēmas attālums līdz tuvākajai sistēmai ir vismaz simt reižu lielāks par šās sistēmas diametru, tad mūsu pasaules S salas attālums līdz tuvākajai salai ir vismaz 50 reižu lielāks par 8000 gaismas gadiem =400 000 gaismas gadu, un tādējādi mēs, tā kā ir vairāki tūkstoši miglāju plankumu, I izejam jau tālu ārpus Heršeļa I norādītajiem diviem miljoniem gaismas gadu ([Mēdlers, 485,—]492. 1 pp.).

Seki:

Sadalāmie miglāju plankumi dod nepārtrauktu un parastu zvaigžņu spektru. Taču īstenībā miglāju plankumi «dod pa daļai nepārtrauktu | spektru, kā miglājs Andromedā, bet pa lielākai daļai spektru, kas sa-

stāv no vienas vai ari tikai ļoti nedaudzām gaišām līnijām, kā miglāju plankumi Orionā, Strēlniekā, Lirā un liels skaits to, kas pazīstami kā planetārie» (apaļie) «miglāji» (787. lpp.).

(Pēc Mēdlera, 495. lpp., Andromedas miglājs ir nesadalāms. — Oriona miglājs ir neregulārs, pārslains un it kā zarus izstiepis, 495. lpp. — Lira un Krusts ir tikai vāji eliptiski, 498. lpp.)

Higinss miglāja Nr. 4374 (Ileršeļa katalogs) spektrā atrada trīs gaišas līnijas; «no tā tieši bija jāsecina, ka šis miglāja plankums nav atsevišķu zvaigžņu kopa, bet ir patiess * miglājs, kvēlojoša viela gāz-vertdīgā stāvoklī» [787. lpp.].

Līnijas ir slāpekļa (1) un ūdeņraža (1) līnija, trešā nezināma. Tas pats Oriona miglājam [787.—788. lpp.]. Sīs gaišās līnijas ir pat miglājiem, kuros ir spīdoši punkti (Odensčūska, Strēlnieks), no kā jāsecina, ka sabiezējošās zvaigžņu masas vēl nav sasniegušas cietu vai šķidru stāvokli (789. lpp.). Liras miglājs dod tikai slāpekļa līniju (789. lpp.). — Oriona miglājs: visblīvākā vieta aizņem 1°, viss izplatījums sasniedz 4° [790.—791. lpp.].

* * *

Seki: Sīriuss.

«Pēc 11 gadiem» (kopš Beseļa aprēķiniem, Mēdlers, 450. lpp.) «ne vien atrada Sīriusa pavadoni — 6. lieluma zvaigzni, kas spīd pati ar savu gaismu, bet pierādīja arī, ka tās orbīta sakrīt ar Beseļa aprēķināto. Arī Procionam un ta pavadonim Auverss tagad ir noteicis orbītu, bet pavadoni pašu vēl nav izdevies ieraudzīt» (793. lpp.).

Seki: stāvzvaigznes.

«Tā kā stāvzvaigznēm, izņemot divas vai trīs, nav manāmas paralakses, tad to attālums no mums ir vismaz» apmēram trīsdesmit gaismas gadu (799. lpp.).

Pēc Seki, 16. lieluma zvaigznes (kas vēl atšķiramas Heršeļa lielajā teleskopā) ir 7560 gaismas gadu, bet Rosa teleskopā atšķiramās vismaz 20 900 gaismas gadu attālumā no mums (802. lpp.).

Seki pats uzstāda jautājumu (810. lpp.):

Kad Saule un visa sistēma kļūs nedzīva, «vai dabā ir spēki, kas nedzīvo sistēmu spēj atgriezt sākotnējā kvēlojoša miglāja stāvoklī un atkal atmodināt to jaunai dzīvei? Mēs to nezinām.»

Kursīvs Engeiša. Red.

* * *

Seki un pāvests.

* * *

Dekarts atklāja, ka paisumus un bēgumus rada Mēness pievilkšana. Viņš ari vienā laikā ar Snelliusu atklāja gaismas laušanas pamatlikumu,* formulēdams to īpatnēji, citādi nekā Snelliuss.

* * *

Maijers. «Siltuma mehāniskā teorija», 328. lpp.: jau Kants izteicis domu, ka paisumi un bēgumi palēninoši iedarbojas uz Zemes griešanos. (Adamsa aprēķini, pēc kuriem zvaigžņu diennakts ilgums tagad 1000 gados pagarinās par ‘/юо sekundes.)227

Piezīme lappuses malā: «To apstrīd Volfs, 325. lpp.» 226 Red.

[FIZIKA] * * *

Trieciens un berze. Mehānika aplūko trieciena darbību kā tirā veidā notiekošu. Bet patiesībā notiek citādi. Katrā triecienā daļa mehāniskās kustības pārvēršas siltumā, bet berze nav nekas cits kā tāda trieciena forma, kas mehānisko kustību nepārtraukti pārvērš siltumā (berzes radītā uguns pazīstama kopš vissenākajiem laikiem).

* * *

Kinētiskās enerģijas_ kā tādas patēriņš dinamikas robežās vienmēr ir divējāds, un tam ir divējādi rezultāti: 1) izdarītais kinētiskais darbs, potenciālās enerģijas radīšana atbilstošā daudzumā, kas tomēr arvien ir mazāks par patērēto kinētisko enerģiju; 2) bez smaguma pārvarēšanas berzes utt. pretestību pārvarēšana, kuras pārvērš patērētās kinētiskās enerģijas atlikumu siltumā. — Tas pats notiek otrādā pārvērtībā: atkarībā no šās pārvēršanās veida un paņēmiena daļa, kas zaudēta ar berzi utt., izklīst siltuma veidā — un tas viss ir mūžsens!

* * *

Pirmais — naivais uzskats parasti ir pareizāks par vēlāko — metafizisko. Tā jau Bēkons (pēc viņa Boils, Ņūtons un gandrīz visi angļi) teica, ka siltums ir kustība^228 (Boils jau, ka — molekulāra kustība). Tikai XVIII gadsimtā Francijā parādījās calorique*, un kontinentā to vairāk vai mazāk pieņēma.

— siltumradis. Red.

* [107] [107]

Enerģijas nezūdamība. Kustības kvantitatīvo pastāvī-gumu izteica jau Dekarts un gandrīz tādos pašos vārdos kā tagad (Klauziuss, Roberts Maijers?). Toties kustības formas pārvēršanās atklāta tikai 1842. gadā, un tas, nevis kvantitatīvā pastāvīguma likums ir kas jauns.

* [107] [107]

Spēks un spēka nezūdamība. Pret Helmholcu minēt citātus no J. R. Maijera pirmajiem diviem darbiem.[107]

* [107] [107]

Spēks^108. Hēgelis «Filozofijas vēsture», 1 sēj., 208. lpp.) saka:

«Labāk teikt, ka magnētam ir dvēsele-» (kā izsakās Taless), «nekā sacīt, ka tam ir spēks pievilkt: spēks ir tāda īpašība, kuru kā no matērijas atdalāmu mēs iedomājamies predikāta veidā; dvēsele turpretim ir šī sevis paša kustība, tas pats, kas matērijas daba.»

* [107] [107]

Ja Hēgelis spēku un tā izpausmi, cēloni un darbību aplūko kā identiskus, tad tagad tas ir pierādīts matērijas formu maiņā, kur to viennozīmība pierādīta matemātiski. So viennozīmību jau agrāk atzina mērā: spēku mēri ar tā izpausmi, cēloni — ar darbību.

* [107]

Spēks. Ja kāda kustība pāriet no viena ķermeņa uz otru, tad, ciktāl kustība pāriet, ciktāl tā ir aktīva, to var aplūkot kā kustības cēloni, ciktāl šī pēdējā ir pārnesama, pasīva, un tādā gadījumā šis cēlonis, šī aktīvā kustība, parādās kā spēks, bet pasīvā kustība — kā tā izpausme. Pēc kustības neiznīcināmības likuma no tā pats par sevi izriet, ka spēks ir tieši vienlīdzīgs savai izpausmei, jo abos gadījumos tā taču ir viena un tā pati kustība. Bet pār-

nestā kustība vairāk vai mazāk padodas kvantitatīvai noteikšanai, jo tā parādās divos ķermeņos, no kuriem viens var būt par mēra vienību kustības mērīšanai otrā ķermenī. Iespēja kustību mērīt piešķir spēka kategorijai tās vērtību. Citādi tai nav nekādas vērtības. Tātad, jo kustība pieejamāka mērīšanai, jo noderīgākas pētīšanā ir spēka un tā izpausmes kategorijas. Tāpēc sevišķi lietojamas šīs kategorijas ir mehānikā, kur spēkus sadala vēl tālāk, aplūkojot tos kā saliktus, tāpēc reizēm iegūst jaunus rezultātus, turklāt tomēr nav jāaizmirst, ka tā ir tikai prāta operācija. Ja analoģiju ar patiesi saliktiem spēkiem, kā tos attēlo spēku paralelograms, lieto patiesi vienkāršiem spēkiem, tad tāpēc tie vēl nekļūst patiesi salikti. — Tas pats arī statikā. Tālāk, tas pats notiek, citām kustības formām pārvēršoties mehāniskā formā (siltums, elektrība, magnētisms dzelzs pievilkšanas gadījumā), kur sākotnējo kustību var izmērīt ar radīto mehānisko darbību. Bet jau šeit, kur dažādas kustības formas tiek aplūkotas vienlaikus, parādās kategorijas jeb saīsinātās izteiksmes «spēks» ierobežotība. Neviens kārtīgs fiziķis elektrību, magnētismu, siltumu vairs nesauks vienkārši par spēkiem, tāpat kā nesauks tos arī par matērijām vai nesveramām vielām. Ja mēs zinām, cik lielā mehāniskās kustības daudzumā pārvēršas noteikts siltuma kustības daudzums, tad mēs absolūti neko vēl nezinām par siltuma dabu, lai arī cik nepieciešama šo pārvērtību studēšana būtu šās siltuma dabas pētīšanai. Uzskats par siltumu kā par zināmu kustības formu ir pēdējais fizikas sasniegums, un līdz ar to tajā ir atcelta spēka kategorija. Zināmās attiecībās — pārejas attiecībās — tās^109 var parādīties kā spēki un tā kļūt izmērījamas. Tā siltumu mērī ar sasildāmā ķermeņa izplešanos. Ja siltums te nepārietu no viena ķermeņa uz otru ķermeni, kurš ir mērogs, t. i., ja mēroga ķermeņa siltums nemainītos, tad nevarētu runāt par mērīšanu, par lieluma pārmaiņu. Saka vienkārši: «Siltums izpleš ķermeņus,» — turpretim teikt: «Siltumam ir spēks izplest ķermeņus» — būtu tīrā tautoloģija, bet teikt: «Siltums ir spēks, kas izpleš ķermeņus,» — būtu nepareizi, jo 1) izplešanos, piemēram, gāzēs, panāk arī vēl ar citādiem paņēmieniem un 2) siltums ar to netiek izsmeļoši raksturots.

Daži ķīmiķi runā arī par ķīmisko spēku kā par tādu spēku, kas izraisa vielu savienošanos un notur tās kopā. Te tomēr patiesībā nav pāreja, bet gan dažādu ķermeņu kustību saplūšana vienkopus, un jēdziens «spēks» šeit ir nonācis līdz ar to pie savas lietošanas robežas. Bet šis «spēks» ir vēl izmērījams ar siltuma radīšanu, tomēr līdz šim bez ievērojamiem rezultātiem. Jēdziens «spēks» pārvēršas šeit tukšā frāzē tāpat kā visur citur, kur nevis pētī kustības neizpētītās formas, bet gan to izskaidrošanai izgudro kādu tā saukto spēku (piemēram, peldēšanas spēku, lai izskaidrotu koka peldēšanu ūdenī, laušanas spēku mācībā par gaismu utt.), pie kam tādējādi iegūst tik daudz spēku, cik ir neizskaidrotu parādību, un būtībā ārēju parādību tikai pārtulko kādas iekšējas frāzes valodā.229 (Drīzāk jau piedodama tādu kategoriju kā pievilkšanās un atgrūšanās lietošana: šeit daudzas fiziķim neizprotamas parādības apvieno viens kopīgs nosaukums, kas norāda uz nojautu par kādu iekšēju sakarību.)

Beidzot, organiskajā dabā spēka kategorija ir pilnīgi nepietiekama, tomēr to pastāvīgi lieto. Protams, muskuja darbību pēc tā mehāniskā rezultāta var saukt par muskuļa spēku un to var arī izmērīt; var uzlūkot par spēkiem arī citas izmērījamas funkcijas, piemēram, dažādu kuņģu gremošanas spēju. Bet, ejot šo ceļu, drīz nonāk pie absurda (piemēram, nervu spēks), un katrā ziņā šeit par spēkiem var runāt tikai ļoti ierobežotā un figurālā nozīmē (parastais teiciens: «uzkrāt spēkus»). Šāda neprecīza vārdu lietošana noveda pie tā, ka sāka runāt par dzīvības spēku. Ja ar to grib teikt, ka kustības forma organiskā ķermenī atšķiras no mehāniskās, fizikālās, ķīmiskās formas, ietverdama tās atceltā veidā, tad izteiksmes veids ir nederīgs un it sevišķi arī tāpēc, ka spēks — pieņemot kustības pārnešanu — izvirzās šeit kā kaut kas organismā no ārienes ielikts, nevis tam piemītošs un no tā neatdalāms. Tāpēc tad arī dzīvības spēks bija pēdējais patvērums visiem supranaturālistiem.

Trūkums: 1) spēku parasti aplūko kā kaut ko patstāvīgi eksistējošu (Hēgelis. «Dabas filozofija», 79. lpp.)230;

2) apslēptais, mierā esošais spēks — izskaidrot to ar kustības un miera stāvokļa (inerces, līdzsvara) attiecību un turpat arī iztirzāt jautājumu par spēka ierosināšanu.

*' * *

Spēks (sk. iepriekš). Kustības pārnešana, protams, notiek tikai tad, ja ir doti visi dažādie nosacījumi, kas bieži vien ir |oti daudzveidīgi un sarežģīti, it sevišķi mašīnās (tvaika mašīna, bise ar aizslēgu, mēlīti, kapsulu un pulveri). Ja viena nosacījuma trūkst, tad kustības pārnešana nenotiek, kamēr šis nosacījums nav radīts. Sājā gadījumā notiekošo var iedomāties tā, it kā šā pēdējā nosacījuma realizēšanai tikai jāierosina spēks un it kā šis spēks apslēptā veidā būtu kādā ķermenī — tā sauktajā spēka nesējā (pulveris, ogle). Bet patiesībā, lai izraisītu taisni šo speciālo kustības pārnešanu, jābūt ne vien šim ķermenim, bet arī visiem citiem nosacījumiem. —

Priekšstats par spēku mums rodas pats no sevis tāpēc, ka mūsu pašu ķermenī mums ir līdzekļi kustības pārnešanai. Zināmās robežās šos līdzekļus var iedarbināt mūsu griba; sevišķi tas sakāms par roku muskuļiem, ar kuru palīdzību mēs izdarām mehāniskus pārvietojumus, citu ķermeņu kustības, ceļam, nesam, sviežam, sitam utt., tādējādi sasniegdami noteiktus derīgus efektus. Šķiet, ka šeit kustība tiek radīta, nevis pārnesta, un tas izraisa priekšstatu, it kā spēks vispār rada kustību. Tikai tagad ir fizioloģiski pierādīts, ka arī muskuļu spēks ir tikai kustības pārnešana.

* * *

Spēks. Izanalizēt arī negatīvo pusi — pretestību, kura tiek nostatīta pretī kustības pārnešanai.

* * *

Siltuma izstarošana pasaules telpā. Visas Lavrova minētās hipotēzes par mirušo debess ķermeņu atdzimšanu (109. Ipp.)231 prezumē kustības zaudējumu. Vienreiz izstarotais siltums, t. i., sākotnējās kustības bezgalīgi lielākā daļa, ir un paliek zaudēts. Pēc Helmholca domam, līdz šim ir zaudētas 453/4S4- Tātad galu galā tomēr nonāk pie tā, ka kustība izsīkst un izbeidzas. Jautājums bus galīgi atrisināts tikai tad, ja parādīs, kā pasaules telpā izstarotais siltums atkal kļūst izmantojams. Mācība par kustības pārvēršanos izvirza šo jautājumu absolūta forma,

un no tā nevar atkratīties ar nederīgiem vekseļu pagarinājumiem un izvairīšanos atbildēt. Bet, ka līdz ar to vienlaikus ir jau doti arī nosacījumi tā atrisināšanai, — c’est autre chose [110]. Kustības pārvēršanās un tās neiznīcināmība atklāta tikai pirms kādiem 30 gadiem, bet tālākie secinājumi no tā attīstīti tikai pašā pēdējā laikā. Jautājums par to, kas notiek ar it kā zaudēto siltumu, tā sakot nette-ment^111, izvirzīts tikai kopš 1867. g. (Klauziuss) ,232 Nav jābrīnās, ka tas vēl nav atrisināts; iespējams, ka paies vēl ilgs laiks, iekām mēs ar saviem niecīgajiem līdzekļiem panāksim tā atrisināšanu. Bet to atrisinās; tas ir tikpat droši kā tas, ka dabā nenotiek nekādi brīnumi un ka sākotnējo siltumu miglājs neieguva no ārpasaules, pateicoties brīnumam. Tikpat maz katra atsevišķa gadījuma grūtību pārvarēšanā palīdz vispārējais apgalvojums, ka kustības kopējais daudzums [die Masse] ir bezgalīgs, t. i., neizsmeļams; arī tas neved pie mirušo pasauļu atdzimšanas, izņemot gadījumus, kas paredzēti iepriekš minētajās hipotēzēs un kas vienmēr saistīti ar spēka zaudējumu, t. i., tikai pārejošus gadījumus. Riņķojums šeit nerodas, un tas neradīsies tik ilgi, kamēr neatklās, ka izstaroto siltumu var atkal izmantot.

* [110] [111]

Klauziuss — if correct [112] — pierāda, ka pasaule ir radīta, tātad ka matērija ir radāma, tātad ka tā ir iznīcināma, tātad ka arī spēks resp. kustība ir radāms un iznīcināms, tātad ka visa mācība par «spēka nezūdamību» ir bezjēdzība, — tātad ka visi viņa secinājumi no šās mācības arī ir bezjēdzība.

* X [110]

Lai arī kādā veidā parādītos Klauziusa otrā tēze utt., katrā ziņā saskaņā ar to enerģija zūd, ja ne kvantitatīvi, tad kvalitatīvi. Entropiju nevar dabiski iznicināt, toties to var radīt. Pasaules pulkstenis vispirms ir jāuzvelk, tad tas iet, līdz nonāk līdzsvara stāvoklī, no kura tikai brīnums to var atkal izkustināt un atjaunot tā gaitu. Pulksteņa uzvilkšanai patērētā enerģija ir zudusi, vismaz kvalitatīvā ziņā, un to var atjaunot tikai ar grūdienu no ārienes. Tātad grūdiens no ārienes bija nepieciešams arī sākumā; tātad Visumā esošās kustības jeb enerģijas daudzums nav vienmēr vienāds; tātad enerģijai vajadzēja būt radītai; tātad tā ir radāma; tātad tā ir iznīcināma. Ad absurdum! [113]

* [113] [113]

Slēdziens Tomsonam, Kjauziusam, Lošmitam: Apgriešanās ir tā, ka atgrūšanās atgrūž pati sevi un tādējādi no vides atgriežas nedzīvos debess ķermeņos. Bet te ir arī pierādījums tam, ka atgrūšanās patiesībā ir aktīvā kustības puse, pievilkšanās — pasīvā puse.

* [113] [113]

Gāzu kustībā, izgarošanas procesā, masu kustība pāriet tieši molekulārā kustībā. Šeit tātad jātaisa pāreja.

* [113] [113]

Agregātstāvokļi ir mezglu punkti, kur kvantitatīva pārmaiņa pāriet kvalitatīvā pārmaiņā.

* [113] [113]

Kohēzija — jau gāzēm negatīva — pievilkšanās pārvēršanās par atgrūšanos; atgrūšanās ir reāla tikai gāzēs un ēterā (?).

* [113] [113]

Pie absolūtās 0° nav iespējama nekāda gāze. Visas molekulu kustības ir apturētas. Mazākais spiediens, tātad ari molekulu pašu pievilkšanās, sablīvē tās kopā. Tāpēc pastāvīga gāze ir neiedomājama lieta.

* * *

Ar kinētisko gāzu teoriju ir pierādīts mv^2 attiecībā arī uz gāzu molekulām. Tātad vienāds likums kā molekulārai kustībai, tā arī masu kustībai. Abu atšķirība šeit ir atcelta.

* * *

Kinētiskajai teorijai jāpierāda, kā augšup tiecošās molekulas vienlaikus var izdarīt spiedienu arī uz leju un kā tās — ja pieņem, ka atmosfēra attiecībā pret pasaules telpu ir vairāk vai mazāk pastāvīga, — neraugoties uz smaguma spēku, var attālināties no Zemes centra, tomēr tā, ka zināmā attālumā — pēc tam kad smaguma spēks ir samazinājies atbilstoši attāluma kvadrātam — tās smaguma spēka ietekmē nonāk miera stāvoklī vai arī ir spiestas griezties atpakaļ.

* * *

Kinētiskā gāzu teorija:

«Ideālā gāzē... molekulas atrodas jau tik lielā attālumā cita no citas, ka to savstarpējo iedarbību var neievērot» (Klauziuss, 6. lpp.).233

Kas aizpilda starptelpas? Arī ēters.234 Šeit tātad tiek postulēta tāda matērija, kas nav sadalīta molekulu vai atomu šūnās.

s*: sļc

Pārejas no viena pretstata uz otru teorētiskajā attīstībā: no horror vacui 235 pāriet tūlīt uz absolūti tukšu pasaules telpu, un tikai pēc tam parādās ēters.

^ ^

Ēters. Ja ēters vispār izrāda pretestību, tad tam pretestība ir jāizrāda arī gaismai, bet šādā gadījumā zināmā attālumā tam jākļūst gaismas necaurlaidīgam. Bet no tā, ka ēters izplata gaismu, ir gaismas vide, nepieciešami izriet, ka reizē ar to tas gaismai izrāda arī pretestību, jo

citādi gaisma nevarētu izraisīt tajā svārstības. — Tas ir atrisinājums strīdīgajiem jautājumiem, ko ierosinājis Mēd-lers [114] un minējis Lavrovs 236.

% :jc

Gaisma un tumsa neapšaubāmi ir viskliedzošākais, viskrasākais pretstats dabā, kas, sākot ar ceturto evaņģēliju^237 un beidzot ar XVIII gadsimta lumiēres^115, arvien ir kalpojis par retorisku frāzi reliģijai un filozofijai.

Fiks 238, 9. lpp.: «Fizikā jau sen stingri pierādītā tēze... ka par izstarošanas siltumu nosauktā kustības forma visos būtiskajos momentos ir identiska ar to kustības formu, ko mēs saucam par gaismu [116]». Klerks Maksvels23e, 14. lpp.: «Šiem» (izstarošanas siltuma) «stariem ir visas gaismas staru fizikālās īpašības; tie spēj atstaroties utt. ... Daži siltuma stari ir identiski ar gaismas stariem, kamēr citi siltuma staru veidi neatstāj nekādu iespaidu uz mūsu acīm.»

Tātad pastāv tumši gaismas stari, un izdaudzinātais gaismas un tumsas pretstats absolūta pretstata nozīmē izzūd no dabaszinātnēm. Starp citu, atzīmēsim, ka visdziļākā tumsa un visspožākā, asākā gaisma mūsu acīs rada vienu un to pašu apžilbināšanas iedarbību un šinī ziņā mums tās ir identiskas. — Lieta ir šāda: atkarībā no svārstību garuma saules stari iedarbojas dažādi; stari ar vislielāko viļņu garumu pārnes siltumu, ar vidējo viļņu garumu — gaismu, ar vismazāko viļņu garumu — ķīmisko darbību (Seki, 632. un turpm. lpp.), pie tam, tā kā šo triju darbību maksimumi ir pietiekami tuvu cits pie cita, staru malējo grupu iekšējie minimumi savas darbības ziņā gaismas grupā sakrīt2^114^0. Kas ir gaisma un kas nav gaisma, tas atkarīgs no acs uzbūves; nakts dzīvnieki, jādomā, var redzēt pat daļu mums neredzamo staru, taču nevis siltuma, bet ķīmiskos starus, jo viņu acis piemērotas īsākiem viļņu garumiem nekā mūsu acis. Sīs grūtības atkrīt, ja triju staru veidu vietā pieņem tikai vienu staru veidu (un zinātniski mēs zinām tikai vienu veidu — viss pārējais ir pārsteidzīgs prāta slēdziens), kuriem atkarībā no viļņu garuma ir dažāda, bet šaurās robežās savienojama darbība.

sķ afc sjc

Ilēgelis gaismas un krāsu teoriju konstruē no tīrās domas un pie tam iekrīt pašceptās filistriskās pieredzes visrupjākajā empirijā (kaut gan savā ziņā pamatoti, jo toreiz šis punkts vēl nebija noskaidrots), piemēram, kad viņš pret Ņūtonu izvirza gleznotāju praktizēto krāsu maisīšanu (314. Ipp., apakšā).241

* * *

Elektrība. Attiecībā uz Tomsona fantastiskajiem nostāstiem sal. Hēgeli, 346. un 347. Ipp., kur ir gluži tas pats.* — Toties Hēgelis ar berzi iegūto elektrību jau pilnīgi skaidri aplūko kā spriegumu pretstatā mācībai par elektriskiem šķidrumiem un elektrisko matēriju (347. Ipp.).

* * *

Kad Kulons runā par «elektrības daļiņām, kas atgrūž cita citu pretēji proporcionāli to attāluma kvadrātam», tad Tomsons to mierīgi uzņem kā kaut ko pierādītu (358. Ipp.) 242. Tas pats (366. Ipp.) ir ar hipotēzi, ka elektrība sastāv no «diviem šķidrumiem — pozitīvā un negatīvā, kuru da|iņas atgrūž cita citu». 360. lappusē runāts par to, ka uzlādētā ķermenī elektrība noturas tikai atmosfēras spiediena dēj. Faradcjs ievietoja elektrību pretējos atomu (vai molekulu, kas liecina vēl par lielu jucekli) polos un tādējādi pirmoreiz izteica domu, ka elektrība nebūt nav šķidrums, bet kustības forma, «spēks» (378. Ipp.). Vecajam Totnsonam tas nemaz nelien galvā: dzirkstele taču tieši esot kaut kas materiāls!

Faradejs jau 1822. gadā atklaja, ka momentānai inducētai strāvai — kā pirmajai, tā arī otrajai, atgriezeniskajai, — «ir vairāk tās strāvas īpašību, kuru radījusi Leide-nes trauka izlādēšanās, nekā galvaniskās baterijas ražotās strāvas īpašību», kas arī bija viss noslēpums (385. Ipp.).

Par dzirksteli — daždažadi fantastiski nostāsti, kas tagad atzīti par atsevišķiem gadījumiem vai ilūzijām: piemēram, it kā pozitīva ķermeņa dzirkstele būtu «staru kū-

lis, bārksts vai konuss», kura virsotne ir izlādēšanās punkts; turpretim_ negatīvai dzirkstelei esot «rzvaigznītes» veids (396. Ipp.)- īsa dzirkstele vienmēr esot balta, gara — pa lielākai da|ai sarkanīga vai violeta. (Faradejam skaistas blēņas par dzirksteli 400. Ipp.)[117] No [elektriskās mašīnas] primārā konduktora ar metāla lodi iegūtā dzirkstele esot baltā, ar roku iegūtā — purpura, ar ūdens mitrumu iegūtā — sarkanā krāsā (405. Ipp.). Dzirkstele, t. i., gaisma, «nepiemīt elektrībai, bet ir tikai gaisa saspiešanas rezultāts. Ka gaiss strauji un pēkšņi saspiežas^118, ja caur to iet elektriskā dzirkstele», to it kā pierādot Kiners-lcja eksperiments Filadelfijā, pēc kura dzirkstele rada «caurulītē pēkšņu gaisa p ar e t i n ā š a no s»[118] un dzen caurulītē ūdeni (407. Ipp.). Vācijā pirms 30 gadiem Vin-terls un citi domāja, ka dzirkstele jeb elektriskā gaisma esot «tās pašas dabas kā uguns» [118] un rodoties, savienojoties divām elektrībām. Celdams pret to iebildumus, Tom-sons nopietni pierāda, ka vieta, kurā abas elektrības sastopas, ir taisni visnabagākā gaismas ziņā un ka tās attālums no pozitīvā gala ir %. bet no negatīvā gala 7з! (409.—410. ipp.) Skaidrs, ka šeit uguni vēl aplūko kā kaut ko pilnīgi mītisku.

Tikpat nopietni Tomsons min Desēna eksperimentus, pēc kuriem stikls, sveķi, zīds utt., ja tie iegremdēti dzīvsudrabā, barometram kāpjot un temperatūrai krītot, elektrizējas negatīvi, bet, barometram krītot un temperatūrai kāpjot, elektrizējas pozitīvi; vasarā netīrā dzīvsudrabā tie vienmēr kļūst pozitīvi, bet tīrā — vienmēr negatīvi; zelts un dažādi citi metāli vasarā, kad tos sasilda, kļūst pozitīvi, kad atdzesē — negatīvi, ziemā turpretim otrādi; pie augsta atmosfēras spiediena un ziemeļu vējā tie «ļoti elektrizēti»; temperatūrai kāpjot — pozitīvi, tai krītot — negatīvi utt. (416. Ipp.).

Kā bija ar siltumu'. «Termoelektrisku darbību veikšanai siltuma pievadīšana nav nepieciešama. Viss, kas maina temperatūru^118 vienā ķēdes daļā... rada pārmaiņu magnēta adatas virzienā.» Piemēram, kāda metāla atdzesēšana ar ledu vai ar ētera izgarojumiem! (419. Ipp.)

438. lappusē elektroķīmisko teoriju pieņem kā «vismaz ļoti asprātīgu un ticamu».

Fabroni un Volastons jau sen, bet Faradejs jaunākajā laikā apgalvoja, ka Voltas elektrība ir vienkāršas ķīmisko procesu sekas, un Faradejs pat deva jau pareizu izskaidrojumu šķidrumā notiekošajai atomu pārvietošanās kustībai un noteica, ka elektrības daudzumu mērī ar elektrolītiskā produkta daudzumu.

Tomsons ar Faradeja palīdzību dabū likumu,

«ka kairam atomam dabiskā kārtā jābūt apņemtam ar vienu un to pašu elektrības daudzumu, tā ka šinī ziņā siltums un elektrība ir viens otram lidzigi *»! [454. lpp.]

* * *

Statiskā un dinamiskā elektrība. Statiskā elektrība jeb berzes elektrība rodas, pārvedot sprieguma stāvoklī to gatavo elektrību, kas dabā ir elektrības formā, bet atrodas līdzsvara stāvoklī, neitrālā stāvoklī. Tāpēc tad arī šā sprieguma iznīcināšana — ja un ciktāl elektrība izplatoties var tikt aizvadīta — notiek uzreiz, dzirksteles veidā, kura atjauno neitrālo stāvokli.

Turpretim dinamiskā jeb Voltas elektrība rodas, ķīmiskai kustībai pārvēršoties elektrībā. Zināmos noteiktos apstākļos to rada cinka, vara utt. izšķīšana. Šeit spriegumam nav akūts, bet gan hronisks raksturs. Katru mirkli rodas jauna pozitīvā un negatīvā elektrība no kādas citas kustības formas, nevis sadalās jau esošā ± elektrība + un — elektrībā. Process ir plūstošs, tāpēc ari tā rezultāts elektrība ir nevis momentāns spriegums un izlādēšanās, bet gan ilgstoša strāva, kas polos no jauna spēj pārvērsties ķīmiskā kustībā, no kuras tā ir cēlusies (to sauc par elektrolīzi). Šajā procesā, tāpat kā radot elektrību ar ķīmiska savienojuma palīdzību (pie kam elektrība atbrīvojas siltuma vietā un atbrīvojas tieši tik daudz elektrības, cik citos apstākļos atbrīvotos siltuma; Gatrijs, 210. lpp.)243, var izsekot strāvas kustību šķidrumā. (Atomu apmaiņa blakus esošās molekulās — tā ir strāva.)

Šī elektrība, kas pēc savas dabas ir strāva, taisni tāpēc nav tieši pārvēršama sprieguma elektrībā. Bet ar indukciju var deneitralizēt to neitrālo elektrību, kas jau pastāv kā tāda. Pēc savas dabas inducējamai elektrībai jāseko inducējošās elektrības raksturam, t. i., tai arī jābūt plūstošai. Bet šeit acīmredzot ir iespēja strāvu kondensēt un pārvērst to sprieguma elektrībā vai — pareizāk — kādā augstākā formā, kas strāvas īpašību savieno ar sprieguma īpašību. Tas realizēts Rumkorfa spolē. Tā dod indukcijas elektrību, kurai ir šīs īpašības.

* * *

Jauks dabas dialektikas paraugs ir tas, kā saskaņā ar tagadējo teoriju magnēta vienāda nosaukuma polu atgrūšanās tiek izskaidrota ar vienāda nosaukuma elektrisko strāvu pievilkšanos (Gatrijs, 264. lpp.).

* * *

Elektroķimiļa. Vīdemanis, iztirzādams elektriskās dzirksteles iedarbību uz ķīmisko sadalīšanos un jaunveidoša-nos, paziņo, ka tas drīzāk attiecoties uz ķīmiju.244 Bet ķīmiķi šajā pašā gadījumā paziņo, ka tas jau vairāk attiecoties uz fiziku. Tādējādi kā vieni, tā otri paziņo par savu nekompetenci tajā punktā, kur saskaras zinātne par molekulām ar zinātni par atomiem, lai gan tieši šeit gaidāmi vislielākie rezultāti.

* * *

Berze un trieciens rada attiecīgo ķermeņu iekšējo kustību, molekulāro kustību, kas atkarībā no apstākļiem diferencējas siltumā, elektrībā utt. Tomēr ši kustība ir tikai pārejoša: cessante causa cessat effectus *. Zināmā pakāpē tās visas pārvēršas permanentā molekulārā — kimiskā pārmaiņā.

[ĶĪMIJA] * * *

Priekšstats par faktisku ķīmiski viendabīgu matēriju, kaut arī tas ir [oti sens, pilnīgi atbilst līdz pat Lavuazjē laikam plaši izplatītajam bērnišķīgajam uzskatam, it kā divu ķermeņu ķīmiskā afinitāte pamatojas uz to, ka katrs no tiem ietver sevī kādu trešo — tiem abiem kopēju ķermeni (Kops, «Attīstība», 105. Ipp.).245

* * *

Par to, kā vecās, ērtās, līdz šim parastajai praksei piemērotās metodes tiek pārnestas uz citām zinātnes nozarēm, kur tās kļūst par bremzētājām: ķīmijā — ķermeņu sastāva procentuālā aprēķināšana, kas bija pati piemērotākā metode, lai aizinaskotu — un kas patiešām diezgan ilgi maskoja — likumu par savienojumu sastāva pastāvī-gumu un veselo skaitļu likumu savienojumos.

* * *

Ķīmijā jauns laikmets sākas ar atomistiku (tātad modernās ķīmijas tēvs ir nevis Lavuazjē, bet Daltons), bet fizikā — tam atbilstoši — ar molekulāro teoriju. (Citā formā, kas tomēr būtībā izteic tikai citu šā procesa pusi, — kopš kustības formu savstarpējās pārvēršanās atklājuma.) Jaunā atomistika no visam agrākajām atšķiras ar to, ka tā (ja nerunā par ēzeļiem) neapgalvo, ka matērija būtu tikai diskrēta, bet atzīst, ka dažādu pakāpju diskrētās daļas (ētera atomi, ķīmiskie atomi, masas, debess ķermeņi) ir dažādi mezglu punkti, kas noteic vispārējās matērijas dažā-

das kvalitatīvas eksistences formas līdz pat tadai formai, kurā nav smaguma un ir tikai atgrūšanās.

sf: sf< sf:

Kvantitātes pārvēršanās kvalitātē: visvienkāršākais piemērs — skābeklis un ozons, kur 2 : 3 rada pilnīgi citas īpašības, pat citu smaržu. Citi alotropiskie ķermeņi ķīmijā arī tiek izskaidroti tikai ar dažādu skaitu atomu molekulās.

* * *

Nosaukumu nozīme. Organiskajā ķīmijā kāda ķermeņa nozīme un tātad arī tā nosaukums nav atkarīgs vairs vienkārši no tā sastāva, bet drīzāk to noteic tā stāvoklis rindā, pie kuras tas pieder. Tāpēc, ja mēs konstatējam, ka kāds ķermenis pieder pie vienas šādas rindas, tad tā vecais nosaukums kļūst par šķērsli izprašanai un jāaizstāj ar nosaukumu, kas norāda šo rindu (parafīni utt.).

[BIOLOĢIJA] * * *

Reakcija. Mehāniskā, fizikālā reakcija (alias * siltums utt.) izsmej sevi katrā reakcijas aktā. Ķīmiskā reakcija maina reaģējošā ķermeņa sastāvu un no jauna sākas tikai tad, kad pievienots jauns .tā daudzums. Tikai organisks ķermenis reaģē patstāvīgi — protams, savu iespēju robežās (miegs) un ar priekšnoteikumu, ka pieplūst barība, — bet šī pieplūstošā barība iedarbojas tikai pēc tam, kad tā ir asimilēta, nevis tieši, kā zemākās pakāpēs, tā ka te organiskam ķermenim ir patstāvīgs reaģēšanas spēks; jaunā reakcija tam jāpastarpina.

* * #

Dzīvība un nāve. Jau tagad par zinātnisku vairs neatzīst tādu fizioloģiju, kas nāvi neaplūko kā būtisku dzīvības momentu (piezīme: Hēgelis, «Enciklopēdija», I d., 152.— 153. Ipp.)246 un kas nesaprot, ka dzīvības noliegums būtībā jau ir ietverts pašā dzīvībā, tā ka dzīvība arvien tiek domāta attiecībā ar tās nepieciešamo rezultātu, kas tajā vienmēr ir dīglī, — nāvi. Dialektiskā dzīvības izpratne tieši to arī nozīmē. Bet, kas reiz to ir sapratis, tam vairs nepastāv nekādas runas par dvēseles nemirstību. Nāve ir vai nu organiska ķermeņa sadalīšanās, no kura paliek pāri tikai ķīmiskās sastāvdaļas, ka^ veidojušas tā substanci, vai arī ķermenis atstāj pēc sevis kādu dzīvības principu, kaut ko vairāk vai mazāk identisku ar dvēseli, principu, kas pārdzīvo visus dzīvos organismus, nevis tikai cilvēka

— citiem vārdiem. Red.

organismu. Tādējādi šeit pietiek ar vienkāršu dialektisku dzīvības un nāves būtības noskaidrošanu, lai likvidētu seno māņticību. Dzīvot nozīmē mirt.

* * *

Generatio aequivoca*. Visi līdzšinējie pētījumi ir šādi: šķidrumos, kuri satur organiskās vielas, kas sadalās, un kuriem brīvi piekļūst gaiss, rodas zemākie organismi: pro-Iisti, sēnes, infuzorijas. No kurienes tie nāk? Vai tie ir radušies ar generatio aequivoca vai arī no dīgļiem, kas iekļuvuši no gaisa? Tādējādi pētījums attiecas uz ļoti šauru novadu — uz jautājumu par plazmogoniju 247.

Pieņēmums, ka jauni dzīvi organismi var rasties no citu organismu sadalīšanās, patiesībā pieder laikmetam, kurā vēl atzina sugu nemainību. Tolaik šķita nepieciešams pieņemt, ka visi, pat vissarežģītākie organismi izceļas pirm-rašanās aktā no nedzīvām vielām, un, ja negribēja ķerties pie radīšanas akta, tad viegli nonāca līdz uzskatam, ka šo procesu vieglāk ir izskaidrot, ja atzīst tādu veidojošo materiālu, kas jau cēlies no organiskās pasaules; ka kāds zīdītājs varētu ķīmiski rasties tieši no neorganiskās matērijas, to jau neviens vairs nedomāja.

Bet šāds pieņēmums ir krasā pretrunā ar tagadējo zinātnes stāvokli. Ķīmija, analizējot mirušu organisku ķermeņu sadalīšanās procesu, pierāda, ka šis process ar katru turpmāko soli nepieciešami dod arvien nedzīvākus, neorganiskai pasaulei arvien tuvākus produktus, kas arvien mazāk un mazāk noder izmantošanai organiskā pasaulē, un ka šo procesu ievirzīt citās sliedēs un panākt šo sadalīšanās produktu izmantošanu var tikai tad, ja tie savlaicīgi nokļūst šim nolūkam noderīgā jau eksistējošā organismā. Un taisni pats svarīgākais šūnu izveidošanās nesējs — olbaltums sadalās vispirms, un līdz šim to vēl nav izdevies sintezēt no jauna.

Vēl vairāk. Organismi, par kuru pirmrašanos no organiskiem šķidrumiem ir runa šajos pētījumos, ir gan samērā zemi, bet jau būtiski diferencēti organismi, piemēram, baktērijas, rauga sēnītes utt., kuru dzīvības procesā ir dažādas fāzes un kuri pa daļai (piemēram, infuzorijas) ir apgādāti ar diezgan attīstītiem orgāniem. Visi tie ir vismaz vienšūnas organismi. Bet, kopš mēs pazīstam

bezstruktūras moneras, bezjēdzīgs kļūst mēģinājums izskaidrot kaut vienas vienīgas šūnas izcelšanos tieši no nedzīvās matērijas, nevis no dzīvā bezstruktūras olbaltuma un bezjēdzīgi ir iedomāties, ka ar neliela daudzuma smirdoša ūdens palīdzību var piespiest dabu 24 stundās veikt to, kas tai prasījis gadu tūkstošus.

Pastēra mēģinājumi^248 šajā ziņā ir bez nozīmes: tiem, kas tic pašrašanās iespējai, viņš ar šiem mēģinājumiem vien nekad nepierādīs tās neiespējamību. Bet šie mēģinājumi ir svarīgi, jo tie labi noskaidro šos organismus, to dzīvi, to dīgļus utt.

* * *

MORICS VĀGNERS, «STRĪDA JAUTĀJUMI DABASZINĀTNĒS», I

(Augsburgas «Allgemcine Zeitung», Pielikums, $

1874. g. 6., 7. un 8. oktobrī)249

Lībiga uzskats, ko viņš izteicis Vāgneram savas dzīves pēdējos gados (1868): ļļ

«Mums tikai jāpieņem, ka dzivība ir tikpat veca, tikpat mūžīga kā pati matērija, un ar šo vienkāršo pieņēmumu viss strīds par dzīvības izcelšanos man šķiet izšķirts. Patiesi, kāpēc gan nevarētu iedomāties, ka organiskā dzīvība ir tikpat sākotnēja kā ogleklis un tā savienojumi* (I) vai vispār kā visa matērija, ko nevar ne radīt, ne iznīcināt, un kā spēki, kas mūžīgi saistīti ar vielas kustību pasaules telpā?»

Tālāk Lībigs teica (pēc Vāgnera domām, 1868. g. novembrī) :

arī viņš atzīstot par «pieņemamu» hipotēzi, ka organiskā dzīvība 1 varētu būt «pārnesta» uz mūsu planētu no pasaules telpas. ‘

Helmholcs (Priekšvārds Tomsona «Teorētiskās fizikas rokasgrāmatai», vācu izdevums, 2. daļa):

«Ja visas mūsu pūles radīt organismus no nedzīvas vielas ir neveiksmīgas *, tad mēs, manuprāt, darīsim pilnīgi pareizi, ja uzstādi- I sim sev jautājumu: vai dzivība vispār kaut kad ir radusies, vai tā * nav tikpat veca kā matērija, un vai tās dig]i nepārceļo no viena de- V bess ķermeņa uz otru, attīstīdamies visur tur, kur sastop sev labvēlīgu augsni?» 250

Vāgners:

«Fakts, ka matērija ir neiznīcināma un mūžīga, ka to... nekāds spēks nespēj pārvērst par neko, ķīmiķim ir pietiekams, lai uzskatītu,

ka matērija nav ari radāma*... Bet pēc tagad vaidošā uzskata (?) dzīvību uzlūko tikai kā «īpašību», kas piemīt noteiktiem vienkāršiem elementiem, no kuriem sastāv viszemākie organismi, — īpašību, kurai, protams, jābūt tikpat vecai, t. i., tikpat sākotnējai, cik sākotnējas ir pašas šīs pamatvielas un to savienojumi* (!!).» Sājā nozīmē varot runāt arī par dzīvības spēku, kā to dara Lībigs («Vēstules par ķīmiju», 4. izdevums), «proti, kā par «formas veidojošu principu, kas darbojas fiziskos spēkos un ar to palīdzību» 2SI, t. i., nevis ārpus matērijas. Sis dzīvības spēks, ko uzskata par «matērijas īpašību», parādās tomēr... tikai tad, ja ir attiecīgi apstākli, kuri no laika gala pastāvējuši neskaitāmos bezgalīgās pasaules telpas punktos, bet kuriem diezgan bieži dažādos laika periodos ir bijusi jāmaina sava vieta.» Tādējādi uz kādreiz šķidrās Zemes vai arī uz tagadējās Saules nav iespējama nekāda dzīvība, bet kvēlojošiem debess ķermeņiem ir atmosfēras, kas aizņem milzīgus attālumus un kas, pēc jaunākajiem uzskatiem, sastāv no tām pašām vielām, kuras ārkārtīgi izretinātā stāvoklī piepilda pasaules telpu un kuras pievelk debess ķermeņi. Rotējošā miglājā, no kura attīstījās Saules sistēma un kurš sniedzās aiz Neplāna orbītas, atradās «arī viss ūdens (1) tvaika veida ar ogļskābi* (!) bagātīgi piesātinātā atmosfēra līdz milzīgiem augstumiem, un tātad tanī atradās arī pamatvielas viszemāko organisko dīg|u eksistencei (?)»; tanī bija «visdažādākajos novados visdažādākās temperatūras, un tāpēc gluži pamatots * ir pieņēmums, ka kaut kur šai miglājā arvien bija arī organiskai dzīvībai nepieciešamie apstākļi. Tāpēc debess ķermeņu un tāpat arī rotējošo kosmisko miglāju atmosfēras var uzskatīt par dzīvās formas pastāvīgām krātuvēm, par organisko dīgļu mūžīgiem izplatītājiem.» — Vissīkākie dzīvie protisti kopā ar saviem neredzamajiem dīgļiem milzīgos daudzumos piepilda atmosfēru Kordiljeros pie ekvatora līdz 16 000 pēdu augstumā. Pērti saka, ka tie esot «gandrīz visuresoši». To neesot tikai tur, kur tos nobeidz stiprs karstums. Tāpēc šādu organismu un dīgļu (vibrionīdu utt.) eksistence domājama «arī visu* debess ķermeņu atmosfērā, kur vien ir atbilstoši apstākli».

«Pēc Kona domām, baktērijas ir... tik niecīgi mazas, ka vienā ku-bikmilimetrā to ir 633 miljoni un 636 miljardi sver tikai vienu gramu. Mikrokoki ir pat vēl mazāki,» — un iespējams, ka ari tie nav vismazākie. Bet tiem jau ir ļoti dažāda forma: «vibrionīdiem ir... gan lodes veids, gan olas, gan nūjiņas, gan skrūves veids» (tātad formai te jau ir ievērojama nozīme). «Līdz šim vēl nav minēts neviens pārliecinošs iebildums pret pilnīgi pamatoto hipotēzi, ka no šādām vai lidzigām* visvienkāršākām (M) neitrālam pirmbūtnēm, kas svārstās starp dzīvniekiem un augiem... pamatojoties uz individuālo mainīgumu un spēju pēcnācējiem mantot jauniegūtās pazīmes, mainoties debess ķermeņu fizikālajiem apstākļiem un telpiski nošķiroties individuālajām variācijām, kas radās, — milzīgos laika posmos bija iespējama * un nepieciešama * visu daudzveidīgo augstāk organizēto abu dabas valstu pārstāvju attīstība.»

Vērts atzīmēt faktus, kas pierāda, kāds diletants bijis Lībigs ķīmijai tik tuvā zinātnē kā bioloģija.

Darvinu viņš lasījis tikai 1861. gadā, bet pēc Darvina parādījušos svarīgos darbus bioloģijā, paleontoloģijā un ģeoloģijā — vēl daudz vēlāk. Lamarku viņš «nekad nebija lasījis». «Gluži tāpat viņam bija palikuši pavisam nepazīstami jau pirms 1859. gada iznākušie L. fon Buha, d’Orbiņjī, Minstera, Klipšteina, Hauera, Kvenšteta svarīgie. speciālie paleontoloģiskie pētījumi par fosiliem galvkājiem, kuri tik labi apgaismo dažādu radījumu ģenētisko sakarību. Visi minētie pētnieki... faktu ietekmē gandrīz pret savu gribu bija spiesti nonākt» — un tas bija jau pirms Darvina grāmatas parādīšanās — «pie Lamarka hipotēzes par dzīvo būtņu izcelšanos.» — «Tādējādi attīstības teorija jau nemanot bija sākusi laist saknes to dabas pētnieku uzskatos, kuri pamatīgāk nodarbojās ar fosilo organismu salīdzinošo pētīšanu.» L. ion Buns jau 1832. gadā darbā «Par amonītiem un to sadalīšanu dzimtās» un 1848. gadā Berlīnes akadēmija nolasītajā referātā «pilnīgi noteikti zinātnē par pārakmeņojumiem (!) ieviesa Lamarka ideju par organisko formu tipisko radniecību kā to kopējās izcelšanās pazīmi»; balstīdamies uz savu pētījumu par amonītiem, viņš 1848. gadā izteica tēzi, «ka vecu formu izzušana un jaunu parādīšanās nav organisko radījumu pilnīgas iznīcināšanas sekas, bet ka jaunu sugu izveidošanās no vecākām formām, ļoti ticams, ir tikai pārgrozījušos dzīves apstākļu sekas *».

Kritiskas piezīmes. Iepriekš minētā hipotēze par «mūžīgo dzīvību» un tās dīgju ienešanu no ārienes pieņem

1) olbaltuma mūžīgumu,

2) sākotnējo formu mūžīgumu, no kurām var attīstīties viss organiskais. Kā viens, tā otrs nav pieņemams.

Pie 1. punkta. — Lībiga apgalvojums, ka oglekļa savienojumi esot tikpat mūžīgi kā ogleklis pats, ir apšaubams, ja ne aplams.

a) Vai ogleklis ir kaut kas vienkāršs? Ja nav, tad tas kā tāds nav mūžīgs.

b) Oglekļa savienojumi ir mūžīgi tādā nozīmē, ka vienādos sajaukšanās, temperatūras, spiediena, elektriskā sprieguma utt. apstākļos tie pastāvīgi reproducējas. Bet līdz šim nevienam vēl nav nācis prātā apgalvot, ka, piemēram, kaut vai tikai vienkāršākie oglekļa savienojumi C0_2 vai CH_4 ir mūžīgi tādā ziņā, ka tie pastāv visos laikos un vairāk vai mazāk visur, nevis rodas arvien no jauna no saviem elementiem un arvien no jauna arī sadalās tajos pašos elementos. Ja dzīvais olbaltums ir mūžīgs tajā nozīmē, kādā mūžīgi ir pārējie oglekļa savienojumi, tad tam ir ne vien pastāvīgi jāsadalās savos elementos, kas, kā zināms, faktiski arī notiek, bet arī pastāvīgi un bez jau gatava olbaltuma palīdzības no jauna jārodas no šiem elementiem, un tas ir gluži pretējs tam rezultātam, pie kada nonāk Lībigs.

c) Olbaltums ir visnepastāvīgākais no visiem mums pazīstamajiem oglekļa savienojumiem. Tas sabrūk, tiklīdz zaudē spēju pildīt tam raksturīgās funkcijas, kuras mēs saucam par dzīvību, un pašā tā dabā slēpjas tas, ka agrāk vai vēlāk pienāk šī nespēja. Un, lfk, par šo savienojumu mums saka, ka tas esot mūžīgs, ka tas pasaules telpā spējot panest visas temperatūras un spiediena pārmaiņas, barības un gaisa trūkumu utt., lai gan jau tā augstākā temperatūras robeža ir tik zema — zem 100°C! Olbaltuma eksistences nosacījumi ir bezgala sarežģītāki nekā jebkura cita mums pazīstama oglekļa savienojuma eksistences nosacījumi, jo šeit nāk klāt ne vien jaunas fizikālās un ķīmiskās īpašības, bet arī barošanās un elpošanas funkcijas, kurām nepieciešama fizikālā un ķīmiskā ziņā šauri norobežota vide, — un, lūk, šai videi tad nu vajadzējis kopš mūžības saglabāties visdažādākajās pārmaiņās, kas notikušas dažādos laikos! Lībigs «no divām hipotēzēm ceteris paribus* dod priekšroku vienkāršākajai». Bet kaut kas var gan likties ļoti vienkāršs un tomēr būt ļoti sarežģīts. — Pieņēmums, ka kopš mūžības pastāv neskaitāmas nepārtrauktas dzīvu olbaltuma ķermeņu rindas, kuri cēlušies cits no cita, un ka pie tam visos apstākļos arvien saglabājas vajadzīgais to sortiments, ir vissarežģītākais no visiem iespējamiem pieņēmumiem. — Turklāt debess ķermeņu un it sevišķi miglāju atmosfēras sākotnēji bija kvēlojošas, un tātad šeit olbaltuma ķermeņiem nepavisam nebija vietas. Tādējādi galu galā pasaules telpai jābūt lielam dzīvības rezervuāram — rezervuāram, kur nav ne gaisa, ne barības un kur valda temperatūra, kurā noteikti nekāds olbaltums nevar ne funkcionēt, ne saglabāties!

Pie 2. punkta. — Vibrioni, mikrokoki utt., par kuriem šeit ir runa, ir jau diezgan diferencētas būtnes — olbaltuma piciņas, kuras izdalījušas no sevis apvalku, bet kurām tomēr nav kodola. Turpretim attīstīties spējīgā olbaltuma ķermeņu rinda vispirms izveido kodolu un kļūst par šūnu; šūnas apvalks pēc tam ir tālāks solis uz priekšu (Amoeba sphaerococcus). Tātad šeit aplūkojamie organismi pieder pie tādas rindas, kas, spriežot pēc analoģijas

ar visu mums līdz šim zināmo, neauglīgi atduras strupceļā un nevar piederēt pie augstāko organismu ciltstēviem.

Ko Helmholcs saka par to, ka visi mēģinājumi mākslīgi radīt dzīvību ir neauglīgi, tas izklausās taisni bērnišķīgi. Dzīvība ir olbaltuma ķermeņu eksistences veids, kura būtiskais moments ir pastāvīga vielu maiņa ar apkārtējo ārējo dabu, turklāt līdz ar šās vielu maiņas izbeigšanos izbeidzas arī dzīvība, ftn tas noved pie olbaltuma sadalīšanās.[119] Ja kādreiz izdosies ķīmiski sastādīt olbaltuma ķermeņus, tad tiem neapšaubāmi piemitīs dzīvības parādības un tie realizēs vielu maiņu, lai arī cik vāji tie būtu un cik īss būtu to mūžs. Bet, protams, šādiem ķermeņiem labākajā gadījumā var būt visrupjāko moneru forma — droši vien pat vēl daudz zemākas formas, — bet nekādā ziņā ne tādu organismu forma, kuri tūkstošiem gadu ilgā attīstībā jau paspējuši diferencēties, nošķīruši apvalku no iekšējā satura un pieņēmuši noteiktu iedzimstošu struktūru. Bet, kamēr mēs par olbaltuma ķīmisko sastāvu nezinām vairāk kā tagad, tātad kamēr mēs vēl nevaram domāt par mākslīgu olbaltuma radīšanu droši vien tuvākajos simt gados, — ir smieklīgi žēloties, ka visas mūsu pūles utt. «ir neveiksmīgas»!

Pret iepriekš minēto apgalvojumu, ka vielu maiņa ir olbaltuma ķermeņiem raksturīga darbība, var iebilst, norādot uz Traubes «mākslīgo šūnu» 252 augšanu. Bet šeit bez jebkādas pārmaiņas notiek tikai šķidruma uzsūkšana ar endosmozi, kurpretim vielu maiņa ir tādu vielu uzsūkšana, kuru ķīmiskais sastāvs mainās, kuras asimilē organisms un kuru atliekas izdalās kopā ar dzīvības procesā radītiem paša organisma sairšanas produktiem.[120] Traubes «šūnu» nozīme ir tā, ka tās rāda, ka endosmoze un augšana ir divas parādības, ko var iegūt arī neorganiskā dabā un bez jebkāda oglekļa.

Olbaltuma piciņām, kas pirmoreiz bija radušās, vajadzēja būt spējīgām baroties ar skābekli, ogļskābi, amonjaku un dažiem apkārtējā ūdenī izšķīdušiem sāļiem. Organisku barošanās līdzekļu vēl nebija, jo olbaltuma piciņas taču nevarēja cita citu apēst. Tas norāda, cik pārākas par tām ir jau tagadējās moneras, kurām nav pat kodola, kuras barojas ar diatomejām utt., t. i., kuru priekšnoteikums ir veselas rindas diferencētu organismu eksistence.

* [121] [121]

Dabas dialektika — references.[121]

«Nature» 294. un turpmākie nr-i. Olmens par infuzori-jām 253. Vienšūnīgums, svarīgi.

Krolls par ledus laikmetiem un ģeoloģisko laiku 254.

«Nature» 326. nr. Tindals par generatio [122] 255 Specifiskā pūšana un mēģinājumi ar rūgšanu.

* [121] [122]

Protisti. 1. Bezšūnu organismu attīstība sākas ar vienkāršu olbaltuma piciņu, kas tādā vai citādā veidā izstiepj un ievelk pseidopodijas, — ar moneru. Tagadējās moneras neapšaubāmi ļoti atšķiras no pirmatnējām monerām, jo tās lielā mērā pārtiek no organiskās matērijas, rij diato-mejas un infuzorijas (t. i., ķermeņus, kas ir augstāk attīstīti par tām un radušies tikai vēlāk) un, kā rāda Hekeļa I tabula 256, tām ir attīstības vēsture, un tās gājušas cauri bezšūnu vicaiņu sporu formai. — Jau šeit ir tieksme uz formēšanos, kas piemīt visiem olbaltuma ķermeņiem. Šī tieksme uz formēšanos parādās tālāk pie bezšūnu forami-niferām, kas izdala no sevis ļoti mākslinieciskas gliemežnīcas (anticipē kolonijas? Koraļļi utt.) un anticipē augstāko molusku formu, tāpat kā cauruļu aļģes (Siphoneae) anticipē augstāko augu stumbru, stublāju, sakni un lapas formu, kaut gan pašas ir tikai vienkāršs bezstruktūras olbaltums. Tāpēc protamēba ir jāatšķir no amēbas.[123]

2. No vienas puses, izveidojas ādas (eetosare) un iekšējā slāņa (endosarc) atšķirība pie saulenītes — Actino-phrys sol (Nikolsons^257, 49. lpp.). Ādas slānis dod sākumu pseidopodijām (pie Protomyxa aurantiaca šī pakāpe ir jau pārejas pakāpe; sk. Hekeli, I tabulu). Šajā virzienā olbaltuma attīstība, šķiet, nav gājusi tālu.

3. No otras puses, olbaltumā diferencējas kodols un kodoliņš — kailās amēbas. Tagad sākas strauja formu veidošanās. Analoģiski norit jaunas šūnas attīstība organismā; par to sal. ar Vuntu (sākumā) 258. Pie Amoeba sphaerococcus, kā arī pie Protomyxa šūnas apvalka izveidošanās ir tikai pārejas fāze, bet pat šeit jau novērojams pūslīša, kas savelkas, cirkulācijas sākums [Hekelis, 380. lpp.]. Drīz mēs sastopam vai nu no smiltīm salīmētu čaulu (Difflugia, Nikolsons, 47. lpp.), kā pie tārpiem un insektu kāpuriem, vai ari patiešām paša dzīvnieka izdalītu gliemežnīcu. Beidzot:

4. Sūna ar pastāvīgu šūnas apvalku. Atkarībā no šūnas apvalka cietuma no šejienes vajadzēja attīstīties, pēc He-keļa domām (382. lpp.), vai nu augam, vai ari, ja apvalks ir mīksts, — dzīvniekam (? tik vispārējā formā to, protams, apgalvot nevar). Līdz ar šūnas apvalku parādās noteikta un reizē plastiska forma, šeit atkal ir atšķirība starp vienkāršu šūnas apvalku un izdalīto gliemežnīcu. Bet (atšķirībā no 3. punkta) ar šo šūnas apvalku un šo gliemežnīcu izbeidzas arī pseidopodiju izlaišana. Agrāko formu atkārtošanās (vicaiņi) un formu daudzveidība. Pārejas pakāpi izveido labirintveidīgie (Labyrinthuleae) (Hekelis, 385. lpp.), kas izlaiž uz āru savas pseidopodijas un rāpo šajā tīklā, zināmās robežās mainīdami savu normāli vārpstveidīgo formu. — Gregarīnas anticipē augstāko parazītu dzīves veidu: dažas jau vairs nav atsevišķas šūnas, bet šūnu ķēdes (Hekelis, 451. lpp.), taču šajās ķēdēs ir tikai divas trīs šūnas — vājš pirmsākums. Visaugstākā vienšūnas organismu attīstība ir infuzorijās, ciktāl tās patiesi sastāv no vienas šūnas. Šeit ir ievērojama diferencēšanās (sk. Nikoisonu). Atkal kolonijas un zoofīti^259 (Epistylis). Gluži tāpat pie vienšūnas augiem ir sastopama augsta formas attīstība (Desmidiaceae; Hekelis, 410. lpp.).[124]

5. Nākamais solis uz priekšu ir vairāku šūnu savienošanās nevis vairs kolonijā, bet vienā ķermenī. Vispirms He-keļa katalakti, Magosphaera planula (Hekelis, 384. lpp.),

kur šūnu savienošanās ir tikai attīstības fāze. Bet arī šeit jau vairs nav pseidopodiju (Hekelis noteikti nepasaka, vai tā nav pārejas pakāpe). No otras puses, radiolārijas — arī nediferencētas šūnu kopas, — gluži otrādi, saglabājušas pseidopodijas un neparasti labi attīstījušas ģeometriski pareizu gliemežnīcu, kurai zināma nozīme ir jau tīri bez-šūnu sakņkājos, — olbaltums apklāj sevi, tā sakot, ar savu kristālisko formu.

6. Magosphaera planula izveido pāreju uz īsto Planula un Gastrula utt. Tālāko skaties pie Hekeja (452. un turpm. lpp.).260

* * *

Batibijs.261 Akmeņi tā ķermenī ir pierādījums, ka jau sākotnējā olbaltuma forma, kurai nav vēl nekādas formas diferenciācijas, nes sevī skeleta izveidošanas dīgli un spēju.

* * *

Indivīds. Arī šis jēdziens ir kļuvis pavisam relatīvs. Kormuss, kolonija, lentenis, bet, no otras puses, šūna un metamērs zināmā nozīmē kā indivīdi («Antropogēnija» un «Morfoloģija»)262.

* * *

Visa organiskā daba ir viens nepārtraukts pierādījums tam, ka forma un saturs ir identiski, nesaraujami. Morfoloģiskās un fizioloģiskās parādības, formas un funkcija savstarpēji noteic cita citu. Formas (šūnas) diferencēšanās noteic vielas diferencēšanos par muskuļiem, ādu, kauliem, epitēliju utt., bet vielas diferencēšanās savukārt noteic diferencētu formu.

* * *

Morfoloģisko formu atkārtošanās visās attīstības pakāpēs: šūnu formas (abas galvenās jau Gastrulā) — meta-mēru izveidošanās zināmā pakāpē: Annulosa, Arthropoda, Vertebrata.* — Amfībiju kurkulēnos atkārtojas ascīdijas

kāpura pirmatnējā forma. — Dažādās somaino formas, kas atkārtojas placentas dzīvniekos (pat ja ņem tikai tagadējā laikā dzīvojošos somaiņos).

iķ * *

Attiecībā uz organismu visu attīstības vēsturi jāpieņem likums, ka attīstības paātrināšanās ir proporcionāla no izejas punkta pagājušā laika kvadrātam. Sal. Hekeļa «Radīšanas vēsturi» un «Antropogēniju» — dažādiem ģeoloģiskiem periodiem atbilstošas organiskās formas. Jo augstāk, jo ātrāk noris process.

-J: * *

Parādīt, ka Darvina teorija ir praktisks pierādījums Hē-ge|a koncepcijai par nepieciešamības un nejaušības iekšējo sakarību.*

* * *

Ciņa par eksistenci. Vispirms tā stingri jāierobežo ar augu un dzīvnieku valsts pārapdzīvotības dēļ notiekošo ciņu, kas patiesi notiek zināmās augu valsts attīstības pakāpēs un zemākajās dzīvnieku valsts attīstības pakāpēs. Bet nepieciešams no tās stingri norobežot apstākļus, kādos mainās sugas — vecās izmirst, un to vietu ieņem jaunas, vairāk attīstītas, — bez šādas pārapdzīvotības: piemēram, augiem un dzīvniekiem pārceļojot uz jaunām vietām, kur jaunie klimatiskie, augsnes un citi apstākļi rada pārmaiņu. Ja šeit pielāgojošies indivīdi paliek dzīvi un arvien pieaugošās pielāgošanās rezultātā pārveidojas tālāk jaunā sugā, kamēr citi — stabilākie indivīdi iet bojā un galu galā izmirst kopā ar nepilnīgajām starpformām, tad tas var notikt — un faktiski arī notiek — bez jebkāda maltusisma; bet, ja pat atzītu, ka tam šeit ir kāda nozīme, tad tas neko negroza procesā un var to, vislielākais, tikai paātrināt. — Tas pats arī, pakāpeniski pārmainoties ģeogrāfiskajiem, klimatiskajiem un citiem apstākļiem kādā noteiktā apgabalā (piemēram, Centrālās Āzijas izžūšana). Pie tam ir vienalga, vai dzīvnieku vai augu valsts iedzī-

votāji šeit spiež viens otru vai nespiež: organismu attīstības process, ko izraisījusi ģeogrāfisko un pārējo apstākļu pārmaiņa, notiek kā vienā, tā arī otrā gadījumā. — Tas pats ir arī dzimuma izlasē, kurā maltusismam arī nav it nekādas nozīmes. —

Tāpēc arī Hekeļa «pielāgošanās un iedzimtība» var nodrošināt visu attīstības procesu un izlase un maltusisms tai nav vajadzīgi.

Darvina k|ūda ir tieši tā, ka viņš ar savu «dabisko izlasi jeb pielāgotāko organismu saglabāšanos» 263 sajauc divas pavisam dažādas lietas:

1) izlasi pārapdzīvotības dēļ, kur visstiprākie pirmām kārtām varbūt arī paliek dzīvi, bet līdz ar to dažā ziņā tie var būt visvājākie;

2) izla'bi, pateicoties lielākai spējai pielāgoties mainī-jušamies. apstākļiem, kur dzīvi palikušie indivīdi šiem apstākļiem ir labāk pielāgoti, bet kur šī pielāgošanās visumā var būt kā progress, tā arī regress (piemēram, pielāgošanās parazītiskai dzīvei vienmēr ir regress).

Galvenais šeit ir tas, ka organiskā attīstībā ikviens progress reizē ar to ir arī regress, jo tas nostiprina vienpusīgu attīstību un izslēdz iespēju attīstīties daudzos citos virzienos.

Bet tas ir pamatlikums.

* [125] [125]

Struggle for life^125^264. Pirms Darvina viņa tagadējie piekritēji uzsvēra taisni harmonisko sadarbību organiskajā dabā, norādīdami, ka augu valsts piegādā dzīvniekiem barību un skābekli, bet dzīvnieki augiem piegādā mēslojumu, amonjaku un ogļskābi. Bet, tiklīdz bija atzīta Darvina mācība, tie paši cilvēki visur sāka redzēt tikai cīņu. Abas šīs koncepcijas ir pamatotas zināmās šaurās robežās, bet tās abas ir vienlīdz vienpusīgas un aprobežotas. Nedzīvu dabas ķermeņu mijiedarbība ietver harmoniju un kolīziju; dzīvu būtņu mijiedarbība ietver apzinātu un neapzinātu sadarbību un tāpat arī apzinātu un neapzinātu cīņu. Tātad jau dabā nevar sludināt tikai vienpusīgu «cīņu». Bet pilnīgi bērnišķīgi ir visu vēsturiskās attīstības un

— Cīņa par dzīvību. Red.

19 — F. Engelss

sarežģlšanās bagāto daudzveidību censties pakļaut liesai un vienpusīgai formulai: «Cīņa par eksistenci». Tas nozīmē pateikt mazāk nekā neko.

Visa Darvina mācība par cīņu eksistences dēļ gluži vienkārši ir Hobsa mācības par bellum omnium contra om-nes 265 un buržuāziskās ekonomiskās mācības par konkurenci, kā arī Maltusa pārapdzīvotības teorijas pārnešana no sabiedrības uz dzīvo dabu. Izdarot šo triku (kura ab-s'olūtā pamatotība — it sevišķi attiecībā uz Maltusa mācību — ir vēl loti apstrīdama), pēc tam ir loti viegli šīs mācībās no dabas vēstures pārnest atkal atpakaj uz sabiedrības vēsturi, un būtu Joti naivi apgalvot, ka līdz ar to šie apgalvojumi būtu pierādīti kā sabiedrības mūžīgi dabas likumi.

Bet pieņemsim uz mirkli for argument’s sake** šo formulu: «Cīņa par eksistenci». Dzīvnieks labākajā gadījumā nonāk līdz savākšanai, cilvēks turpretim ražo; viņš iegūst tādus līdzekļus dzīvei (vārda plašākajā nozīmē), kādus daba bez viņa nebūtu radījusi. Ar to katra dzīvnieku sabiedrību dzīves likumu pārnešana uz cilvēku sabiedrību bez attiecīgām ierunām k]ūst neiespējama. Ražošanas rezultātā tā saucamā struggle for existence** drīz vairs neaprobežojas tikai ar eksistences līdzekļiem vien, bet aptver arī baudas un attīstības līdzekļus. Šeit — kad attīstības līdzekļi tiek ražoti sabiedriski — dzīvnieku valsts kategorijas ir jau pavisam nelietojamas. Beidzot, pastāvot kapitālistiskam ražošanas veidam, ražošana sasniedz tik augstu līmeni, ka sabiedrība vairs nespēj patērēt ražotos eksistences, baudas un attīstības līdzekļus, jo milzīgai ražotāju masai mākslīgi un varmācīgi noslēgta pieeja šiem līdzekļiem; rezultātā atkal atjauno līdzsvaru krīze, kas iestājas ik pa desmit gadiem, iznīcinādama ne vien saražotos eksistences, baudas un attīstības līdzekļus, bet arī ievērojamu dalu no pašiem ražošanas spēkiem; tādējādi tā sauktā cīņa par eksistenci pieņem tādu formu, kurā rodas nepieciešamība buržuāziskās kapitālistiskās sabiedrības ražotos produktus un ražošanas spēkus aizsargāt pret pašas šās kapitālistiskās sabiedriskās iekārtas postošo, iznīcinošo darbību, atņemot sabiedriskās ražošanas un sadalīšanas vadību valdošajai kapitālistu šķirai, kas vairs [126] [125]

nespēj to veikt, un nododot to ražotāju masai, — un tā ir sociālistiskā revolūcija.

Jau vēstures kā šķiru kauju rindas izpratne ir daudz saturīgāka un dzi]ēka nekā tās vienkārša atvedināšana uz eksistences cīņas fāzēm, kas vāji atšķiras cita no citas.

* [127] [127]

Vertebrata [127]. To būtiskā pazīme: visa ķermeņa grupēšanās ap nervu sistēmu. Tas dod iespēju attīstīties līdz sevis apzināšanai utt. Visiem pārējiem dzīvniekiem nervu sistēma ir blakus lieta, šeit tā ir visas organizācijas pamats; nervu sistēma, attīstīdamās līdz zināmai pakāpei — tārpu galvas mezglam pagarinoties atpakaļējā virzienā, — sāk valdīt pār visu ķermeni un organizē to pēc savām vajadzībām.

❖

Kad Hēgelis no dzīvības pāriet uz izziņu ar apaugļošanās (vairošanās) starpniecību,266 tad šeit jau ir dīglī attīstības mācība, kura saka: ja reiz ir dota organiska dzīvība, tad lai paaudžu attīstības gaitā jāattīstās līdz domājošu būtņu sugaļ.

* [127] [127]

Tas, ko Hēgelis sauc par mijiedarbību, ir organisks ķermenis, kas tāpēc arī izveido pāreju uz apziņu, t. i., no nepieciešamības uz brīvību, uz jēdzienu (sk. «Loģiku», II gr., beigas).267

ф 'Jfi j!c

Dīgļi dabā: kukaiņu valstis (parastie kukaiņi neiziet ārpus tīri dabisku attiecību ietvariem); šeit ir pat sociālais dīglis. Tas pats arī pie ražotājiem dzīvniekiem ar orgā-niem-rīkiem (bites utt., bebri); tomēr tā ir tikai blakus lieta un neietekmē stāvokli vispār. — Jau pirms tam koraļļu kolonijas un Hydrozoa, kur indivīds labākajā gadījumā ir pārejas pakāpe, bet ķermeniskā community^128 pa

lielākai daļai ir pilnīgās attīstības pakāpe. Sk. Nikol-sonu.268 — Gluži tāpat arī infuzorijas, kuras ir visaugstākā un pa daļai ļoti diferencēta forma, kādu var sasniegt viena šūna.

# :ķ sfc

Darbs. — So kategoriju siltuma mehāniskā teorija pārnes no politiskās ekonomijas uz fiziku (jo fizioloģiskā ziņā tā vēl ne tuvu nav zinātniski noteikta), bet pie tam to definē pavisam citādi, kas redzams jau no tā, ka tikai pavisam niecīgu, nenozīmīgu ekonomiskā darba daļu (smagumu pacelšanu utt.) var izteikt kilogrammetros. Tomēr pastav tieksme termodinamisko darba jēdzienu pārnest atpakaļ uz zinātnēm, no kurām šī kategorija aizgūta ar citu noteiksmi, piemēram, tieksme bez jebkādām ierunām to brutto^129 identificēt ar fizioloģisko darbu, kā tas darīts Fika un Vislicenusa eksperimentā, uzkāpjot Faulhornā2G9, kur, disons [130], 60 kilogramu smaga cilvēka ķermeņa pacelšanai, disons, 2000 metru augstumā, t. i., 120 000 kilo-grammetriem, pēc šo pētnieku domām, jāizteic cilvēka veiktais fizioloģiskais darbs. Bet veiktajā fizioloģiskajā darbā rodas milzīga starpība atkarībā no tā, kā notiek šī pacelšana: vai ar tiešu smaguma celšanu, ar kāpšanu pa vertikālām kāpnēm vai arī pa 45° slīpu ceļu vai kāpnēm (militārā ziņā nederīgs apvidus), vai arī pa ceļu, kura slīpums ir Vis no taisnleņķa, t. i., kura garums ir apmēram 36 kilometri (tas tomēr ir apšaubāms, ja visiem šiem gadījumiem dots vienāds laiks). Bet, lai nu tā vai citādi, visos praktiskos gadījumos pacelšanās ir saistīta arī ar virzīšanos uz priekšu — un turklāt diezgan ievērojamu, ja to pārrēķina taisnā ceļā, un šo virzīšanos uz priekšu kā fizioloģisku darbu nevar atzīt par vienlīdzīgu nullei. Viens otrs, šķiet, pat vēlētos termodinamisko darba kategoriju pārnest atpakaļ arī uz politisko ekonomiju — kā to daži darvi-nisti dara ar cīņu par eksistenci, — pie kam galarezultātā iznāktu tikai nejēdzība. Lai pamēģina kaut kādu skilled labour^131 izteikt kilogrammetros un, balstoties uz to, lai papūlas noteikt darba algu! No fizioloģiskā viedokļa cilvēka ķermenī ir orgāni, kurus to kopumā — no vienas no-

teiktas puses — var aplūkot kā termodinamisku mašīnu, kas saņem siltumu un pārvērš to kustībā. Bet, ja mēs pārējiem ķermeņa orgāniem pat pieņemsim nemainīgus apstākļus, tad rodas jautājums, vai paveikto fizioloģisko darbu — pat pacelšanas darbu — var izsmeļoši izteikt vienkārši tieši kilogrammetros, jo ķermenī taču tajā pašā laikā norit arī iekšējs darbs, kas ārējā rezultātā neizpaužas. Ķermenis taču nav vienkārši tvaika mašīna, kurā notiek tikai berze un nolietošanās. Fizioloģiskais darbs iespējams tikai tad, ja pašā ķermenī notiek nepārtrauktas ķīmiskas pārvērtības, un ir atkarīgs arī no elpošanas procesa un sirds darbības. Saraujoties un atslābstot muskulim, nervos un muskuļos katrreiz notiek ķīmiskas pārvērtības, kuras nevar uzskatīt par tādām, kas būtu paralēlas ogļu pārvērtībām tvaika mašīnā. Protams, divus fizioloģiskus darbus, kas norit vienlīdzīgos pārējos apstākļos, var savstarpēji salīdzināt, bet cilvēka fizisko darbu nevar mērīt pēc kādas tvaika mašīnas darba utt.; bez nopietnām ierunām var gan salīdzināt to ārējos rezultātus, bet ne pašus procesus.

(Visu šo labi pārbaudīt.)

[MAPJU VIRSRAKSTI UN SATURS]270 [Pirmā mape]

Dialektika un dabaszinātnes

[Otrā mape]

Dabas pētīšana un dialektika

1) Piezīmes: a) Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem

īstenajā pasaulē.

b) Par «mehānisko» dabas izpratni.

c) Par Negeli nespēju izzināt bezgalīgo.

2) Vecais «[Anti]-Dīringa» priekšvārds. Par dialektiku. <3) Dabas pētīšana garu pasaulē.>[132]

4) Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku.

<5) Kustības pamatformas.>[132]

6) Izlaistais no «Fcierbaha».

[Trešā mape]

Dabas dialektika

1) Kustības pamatformas.

2) Kustības divi mēri.

3) Elektrība un magnētisms.

4) Dabas pētīšana garu pasaulē.

5) Vecais ievads.

6) Paisuma berze.

[Ceturtā mape]

Matemātika un dabaszinātnes. Dažādi

PIEZĪMES

1 Sis «Dabas dialektikas» vispārējais plāns sastādīts pēc 1878. g. jūnija, jo tajā minēts «Anti-Diringa» vecais priekšvārds, kas sarakstīts 1878. g. maijā un jūnijā, un minēta E. Heke|a brošūra «Brīvā zinātne un brīvā mācīšana», kas iznākusi 1878. g. jūlijā, — un pirms 1880. g., jo tajā nav nekāda norādījuma uz tādām «Dabas dialektikas» nodaļām kā «Kustības pamatformas», «Siltums» un «Elektrība», kas sarakstītas no 1880. līdz 1882. gadam. Salīdzinot šā plāna 11. punktā esošo norādījumu uz vācu buržuāziskajiem darvinistiem E. Hekeli un O. Smitu ar Engelsa 1878. g. 10. augusta vēstuli Lavrovam, rodas pamats secinājumam, ka plāns sastādīts 1878. g. augustā. — 23.

2 Te domāts «Vecais «Anli-Diringa» priekšvārds Par dialektiku» (sk. šā izdevuma 44.—52. lpp.). — 23.

3 Te domāti: I) E. Dibuā-Reimona referāts «Par dabas izzināšanas robežām», kas nolasīts Leipcigā 1872. g. 14. augustā vācu dabas pētnieku un ārstu 45. kongresā; šā referāta pirmais izdevums iznāca Leipcigā 1872. gadā; 2) K- Negeli referāts «Dabzinātniskās izziņas robežas», kas nolasīts Minhenē 1877. g. 20. septembri vācu dabas pētnieku un ārstu 50. kongresā; referāts publicēts kongresa «Biļetena» pielikumā. — 24.

4 Te domāti mehānistiskie uzskati, kas bija raksturīgi dabzinātniskā materiālisma piekritējiem, kuru tipisks pārstāvis bija E. Hekelis. Sal. rakstiņu «Par «mehānisko» dabas izpratni» (šā izd. 236.— 240. lpp.). - 24.

5 Par plaslidulāni E. Hekelis nosauca dzīvās plazmas vissīkākās daļiņas, no kurām katra, pēc viņa mācības, ir olbaltuma molekula ar ļoti sarežģītu struktūru un apveltīta ar elementāru «dvēseli».

Jautājums par «plastidulas dvēseli», par apziņas dīgļiem elementāros dzīvos ķermeņos, par apziņas un tās materiālā substrāta savstarpējo attiecību bija diskusijas priekšmets Minhenē 1877. g. septembrī notikušajā vācu dabas pētnieku un ārstu 50. kongresā, kur šai problēmai bija veltīta liela uzmanība E. Hekeļa, K. Negeli un R. Virhova runās (18., 20. un 22. septembra plenārsēdēs). Hekelis veltīja speciālu nodaļu savā brošūrā «Brīvā zinātne un brīvā mācīšana», lai aizstāvētu savus uzskatus šajā jautājumā pret Virhova uzbrukumiem. — 24.

6 Engelss te domā R. Virhova referātu «Zinātnes brīvība mūsdienu valstī». Sājā referātā Virhovs ierosināja ierobežot zinātnes mācī-

šanas brīvību. Pret Virhovu vērsās E. Hekelis, publicēdams brošūru «Brīvā zinātne un brīvā mācīšana». — 24.

7 Saskaņā ar R. Virhova koncepciju, kas izklāstīta viņa grāmatā «Cclulārā patoloģija», kuras pirmais izdevums iznāca 1858. gadā, dzīvnieka indivīds sadalās audos, audi — šūnu teritorijās, šūnu teritorijas — atsevišķās šūnās, un tātad galu galā dzīvnieka indivīds ir atsevišķu šūnu mehāniska summa (sk. R. Virchow. «Die Cellularpathologie». 4. Auti. Berlin, 1871, S. 17). — 24.

8 1878. g. jūlijā un augustā Engelsam radās doma kritizēt buržuāzisko darvinistu rakstus, kas vērsti pret sociālismu. So ieceri izraisīja paziņojums, ka O. Smits nolasīs referātu «Par darvinisma attieksmi pret sociāldemokrātiju» vācu dabas pētnieku un ārstu 51. kongresā Kaselē 1878. g. septembri. So paziņojumu Engelss izlasīja žurnāla «Nature» 1878. g. 18. jūlija numurā (XVĪli sēj., 455. numurs, 316. lpp.). Pēc kongresa Smita referāts tika publicēts brošūrā (O. Schmidt. «Darwinisrnus und Socialdemokratie». 13onn, 1878). 1878. gadā ap 10. augustu Engelss saņēma E. Hekeļa brošūru «Brīvā zinātne un brīvā mācīšana» (E. Haeckel. «Freie Wissen-schaft und freie Lehre». Stuttgart, 1878), kurā Hekelis mēģināja atspēkot darvinismam adresēto pārmetumu par sakaru ar sociālistisko kustību un citēja arī Smita izteiktās domas. Savā 1878. g. 19. jūlija vēstulē Smitam un Ю. augusta vēstulē Lavrovam Engelss izteica nodomu dot atbildi uz šiem rakstiem. — 24.

9 H. Helmholtz. «Populāre wissenschaftliche Vortrāge». Zweites Heft. Braunschweig, 1871 (H. Helmholcs. «Populāri zinātniski referāti». Otrā burtnīca. Braunšveiga, I87l). Par fizikālo «darba» jēdzienu Helmholcs runā galvenokārt savā 1862. g. lekcijā «Par spēka nezūdamību» (minētās grāmatas 137.—179. lpp.). «Darba» kategoriju Engelss aplūko nodaļā «Kustības mērs. — Darbs» (sk. šā izdevuma 97.—100. lpp.). — 24.

10 Savā pamatdaļā šis uzmetums ir plāns noda]ai «Kustības pamatformas». Reizē ar to tam atbilst vesela grupa tematiski un hronoloģiski savstarpēji saistītu nodaļu: «Kustības pamatformas», «Kustības mērs. — Darbs», «Paisuma berze», «Siltums» un «Elektrība». Visas šīs nodaļas sarakstītas no 1880. līdz 1882. gadam. Daļējā plāna uzmetums uzrakstīts pirms tām — jādomā, ka 1880. gadā. — 25.

11 Engelsa sastādītajā «Dabas dialektikas» materiālu trešās mapes satura rādītājā šis «Ievads» nosaukts par «Veco ievadu». «Ievada» tekstā ir divas vietas, kas dod iespēju noteikt tā uzrakstīšanas laiku. 355. lpp. Engelss saka, ka «šūna... atklāta pirms mazāk nekā četrdesmit gadiem». Tā kā 1858. g. 14. jūlija vēstulē Mar-ksam Engelss min 1836. g. kā aptuvenu šūnas atklāšanas laiku, var secināt, ka «Ievads» uzrakstīts pirms 1876. gada. No otras puses, 357. lpp. Engelss raksta, ka «tikai pirms apmēram desmit gadiem kļuva zināms, ka arī pilnīgi bezstruktūras olbaltums veic visas būtiskās dzīvības funkcijas», domādams ar to moneras — visvienkāršākos organismus, ko E. Hekelis pirmoreiz bija aprakstījis savā grāmatā «Organismu vispārīgā morfoloģija», kas iznāca 1866. gadā. No tā var secināt, ka «Ievads» uzrakstīts apmēram 1876. gadā. «Ievada» sākotnējais uzmetums (sk. šā izdevuma 182.—184. lpp.) uzrakstīts 1874. g. beigās. Visus minētos faktus salīdzinot, jāsecina, ka «Ievads» uzrakstīts 1875. vai 1876. gadā.

Iespējams, ka «Ievada» pirmā da|a uzrakstīta 1875. gadā un otrā da|a — 1876. g. pirmajā pusē. — 26.

12 Engelss te domā Lutera korāli «Ein’ feste Burg ist unser Gott» («Dievs kungs ir mūsu stipra pils»). Par «reformācijas marseljēzu» šo dziesmu nosaucis H. Heine darba «Par reliģijas un filozofijas vēsturi Vācijā» otrajā grāmatā. — 27.

13 Savu tikko iespiesto grāmatu «De revolutionibus orbium coeles-tium» («Par debess sfēru griešanos»), kurā bija izklāstīta pasaules heliocentriskā sistēma, Koperniks saņēma savas nāves dienā — 1543. g. 24. maijā (pēc vecā stila). — 28.

14 Saskaņā ar uzskatiem, kas valdīja ķīmijā XVIII gadsimtā, par degšanas procesa cēloni bija atzīts tas, ka ķermeņos, kuri spēj degt, esot īpaša viela — ilogistons, kas izdaloties no šiem ķermeņiem degšanas laikā. Tā kā tomēr bija zināms, ka metālu sakarsēšana nenoslēgtā telpā izraisa to svara palielināšanos, tad flogistona teorijas piekritēji mēģināja piedēvēt flogistonam negatīvu svaru, kam nav fizikālas jēgas. Sās teorijas aplamību parādīja izcilais franču ķīmiķis A. L. Lavuazjē, kurš pareizi izskaidroja degšanas procesu kā ķīmisku reakciju, kurā degošā viela savienojas ar skā-bekli. Par pozitīvo lomu, kāda savā laikā bija flogistona teorijai, Engelss runā ««Anti-Dīringa» vecā priekšvārda» beigās (sk. šā izdevuma 52. lpp.). Sīki par flogistona teoriju Engelss runā «Kapitāla» 2. sējuma priekšvārdā (sk. K. Markss. «Kapitāls». 2. sēj. R., 1976, 22. lpp.). — 29.

16 Kanta nebulārā hipotēze, pēc kuras Saules sistēma attīstījusies no sākotnējā miglāja (lat. nebula — migla), izklāstīta viņa darbā «Allgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels, oder Ver-such von der Verfassung und dem mechanischen Ursprunge des ganzen Weltgebāudes nach Newtonischen Grundsātzen abgehan-delt». Konigsberg und Leipzig, 1755 («Vispārīgā dabas vēsture un debess teorija jeb Mēģinājums visas pasaules ēkas uzbūves iekārtojumu un mehānisko izcelšanos izskaidrot pēc Ņūtona principiem». Kēnigsberga un Leipciga, 1755). Grāmata bija izdota anonīmi.

Laplasa hipotēze par Saules sistēmas izveidošanos bija pirmoreiz izklāstīta viņa darba «Exposition du systeme du monde». T. I—II. Paris, Гап IV de la Republique Franņaise [1796] («Pasaules sistēmas izklāsts». 1—II sēj. Parīze, Francijas Republikas IV gads [1796]) pēdējā noda|ā. Grāmatas sestajā izdevumā, pēdējā, kas bija sagatavots Laplasa dzīves laikā un kas iznāca jau pēc autora nāves — 1835. gadā, hipotēzes izklāsts bija dots kā pēdējā — septītā piezīme pie šā darba.

Ka pasaules telpā sastopamas kvēlojošu gāzu masas, kas līdzīgas Kanta—Laplasa nebulārās hipotēzes postulētajam sākotnējam miglājam, to spektroskopiski pierādīja 1864. gadā angļu astronoms V. Heginss, kurš astronomijā plaši izmantoja G. Kirhhofa un R. Bunzena 1859. gadā izstrādāto spektrālo analīzi. Engelss te izmantoja A. Seki grāmatu «Saule» (sk. A. Secchi. «Die Sonne». Braunschweig, 1872, S. 787, 789—790; sal. šā izdevuma 261.— 262. lpp.). — 31.

16 Te runa ir oar domu, ко I. Ņūtons izteicis sava galvenā darba «Naturālās filozofijas matemātiskie pamati» 3. gr. otrā izdevuma

noslēgumā «Vispārīga piezīme». «Līdz šim,» raksta Ņūtons, «es izskaidroju debess parādības un mūsu jūru paisumus, pamatojoties uz pievilkšanas spēku, bet es neuzrādīju pašas pievilkšanas cēloni.» Nosaucis pēc tam dažas pievilkšanas īpašības, Ņūtons turpina: «Taču šo pievilkšanas spēka īpašību cēloni es līdz šim neesmu varējis atvasināt no parādībām, bet hipotēzes es neizgudroju [hypotheses non fingo]. Viss, kas nav atvasināms no parādībām, ir jāsauc par hipotēzi, bet metafiziskām, fizikālām, mehāniskām hipotēzēm, slēptām īpašībām nav vietas eksperimentālā filozofijā. — Tādā filozofijā spriedumi tiek atvasināti no parādībām un vispārināti ar indukcijas palīdzību.»

Balstīdamies uz šiem Ņūtona vārdiem, Hēgelis savā «Filozofisko zinātņu enciklopēdijā», 98. §, 1. papildinājums, atzīmēja: «Ņūtons... tieši brīdināja fiziku, lai tā neieslīd metafizikā...». — 31.

17 Rakstīdams «Dabas dialektiku», Engelss izmantoja V. R. Grova grāmatu «The Correlation of Physical Forces». 3rd ed. London, 1855 («Fizikālo spēku korelācija». 3. izd. Londona, 1855). Sās grāmatas pirmais izdevums iznāca Londonā 1846. gadā. Tās pamatā likta Grova lekcija, ko viņš nolasīja Londonas institūtā 1842. g. janvārī un drīz pēc tam publicēja. — 33.

18 Lancetnieks (amjiokss) ir neliels zivsveida dzīvnieks — pārejas forma no bezmugurkaulniekiem uz mugurkaulniekiem; sastopams vairākās jūrās un okeānos.

Lepidosirēna ir dzīvnieks, kas pieder pie divējādi elpojošo zivju apakšklases; šīm zivim ir tiklab plaušas, kā arī žaunas; tās sastopamas Dienvidamerikā. — 34.

19 Ceratods ir divējādi elpojoša zivs, sastopama Austrālijā.

Arheopterikss ir fosils mugurkaulnieks — viens no vissenākajiem putnu klases pārstāvjiem, kam vienlaikus piemīt dažas rāpuju iezīmes.

Engelss te izmantojis H. A. Nikolsona grāmatu «Zooloģijas rokasgrāmata», kuras pirmais izdevums iznāca 1870. gadā. Rakstīdams «Dabas dialektiku», Engelss izmantoja vienu no pirmajiem izdevumiem, kas bija iznācis ne vēlāk par 1874. gadu. Marksisma-leņinisma institūtā esošais piektais izdevums iznācis Edinburgā un Londonā 1878. gadā (H. A. Nicholson. «A Manual of Zoology». 5th ed. Edinburgh and London, 1878). — 34.

20 1759. gadā К. F. Volfs publicēja savu disertāciju «Rašanās teorija» («Theoria generationis»), kurā viņš atspēkoja mācību par preformāciju un zinātniski pamatoja epiģenēzes teoriju.

Preļormācija — pieauguša organisma preeksistence jau dīgja šūnā. No preformisma piekritēju metafiziskā viedokļa, kas biologu vidū valdīja XVII un XVIII gadsimtā, visas pieauguša organisma daļas miniatūrā veidā jau sastopamas dīglī, un organisma attīstība tādējādi ir tikai jau esošu orgānu tīri kvantitatīvs pieaugums, bet attīstība vārda tiešā nozīmē, attīstība kā kaut kā jauna rašanās (epiģenēze) nenotiek. Epiģenēzes teoriju pamatoja un attīstīja vairāki ievērojami biologi — no Volfa līdz Darvinam. — 35.

21 1859. g. 24. novembrī nāca klajā C. Darvina galvenais darbs — «Par sugu izcelšanos». — 35.

22 Protisti (no grieķu ядштютоо — pats pirmais) — pēc Hekeļa kla-

sifikācijas, plaša visvienkāršāko organismu grupa, kas aptver gan vienšūnas, gan ari bezšūnu organismus un izveido līdzās divām daudzšūnu valstīm (augiem un dzīvniekiem) īpašu trešo — organiskās dabas valsti. — 35.

23 Te un turpmāk Engelss izmanto grāmatas: J. H. Mādler. «Der Wunderbau des Weltalls, Oder Populare Astronomie». 5. Aufl. Berlin, 1861 (J. H. Mēdlers. «Visuma brīnumainā uzbūve jeb Populārā astronomija». 5. izd. Berlīne, 1861) un A. Secchi. «Die Sonne». Braunschweig, 1872 (A. Seki. «Saule». Braunšveiga, 1872).

«Ievada» otrajā daļā Engelss izmantojis savus izrakstus no šīm grāmatām, kas datējami acīmredzot ar 1876. g. janvāri un februāri (sk. šā izdevuma 258.—261. lpp.). — 36. _

24 Eozoon canadense — izraktenis, kas atrasts Kanādā un tika uzskatīts par vissenāko primitīvo organismu palieku. 1878. gadā vācu zoologs K. Mēbiuss atspēkoja uzskatu par šā izrakteņa organisko izcelšanos. — 37.

25 Gēte. «Fausts», 1 daļa, trešais skats («Studiju istaba»), — 39.

26 Tā nosaukts šis raksts otrās mapes satura rādītājā; šajā mapē to iedalījis Engelss, grupējot «Dabas dialektikas» materiālus. Manuskriptā šā raksta virsrakstā ir tikai viens vārds — «Priekšvārds», taču pirmajā lappusē augšā vēl ir atzīme «Dīrings, Apvērsums zinātnē». Raksts uzrakstīts 1878. g. maijā vai jūnija sākumā kā priekšvārds «Anti-Dīringa» pirmajam izdevumam. Tomēr šo sākotnējo priekšvārdu Engelss nolēma aizstāt ar īsāku (sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., т. 20, с. 5—8). Jaunais priekšvārds, kas datēts ar 1878. g. 11. jūniju, visumā sakrīt ar tajā izmantoto «Vecā priekšvārda» da[u. — 44.

27 1876. g. 10. maijā sakarā ar ASV dibināšanas simtgadu jubileju Filadelfijā tika atklāta pasaules sestā rūpniecības izstāde. Tajā pārstāvēto četrdesmit zemju vidū bija arī Vācija. Tomēr Berlīnes Rūpniecības akadēmijas direktors profesors F. Relo, ko Vācijas valdība bija iecēlusi par vācu žūrijas priekšsēdētāju, bija spiests atzīt, ka Vācijas rūpniecība stipri atpaliek no citu zemju rūpniecības un ka tā rīkojas pēc principa «lēti, bet slikti». Sis paziņojums plaši atbalsojās presē. Avīze «Volksstaat», piemēram, no jūlija līdz septembrim iespieda vairākus rakstus, kas bija veltīti šim skandalozajam faktam. — 45.

28 «Tageblatt der 50. Versammlung deutscher Naturforscher und Aerzte in Mūnchen 1877». Beilage, S. 18. — 45.

29 Engelss te domā R. Virhova referātu vācu dabas pētnieku un ārstu 50. kongresā Minhenē 1877. g. 22. septembrī. Sk. R. Virchow. «Die Freiheit der Wissenschaft im modernen Staat». Berlin, 1877, S. 13 (R. Virhovs. «Zinātnes brīvība mūsdienu valstī». Berlīne, 1877, 13. lpp.). — 45.

30 A. Kekulē. «Die wissenschaftlichen Ziele und Leistungen der Chcmie». Bonn, 1878, S. 13—15. — 47.

31 «Piemīlīgie šķēršļi» (holde Hindernisse) — izteiciens no Heines dzejoļu cikla «Jaunais pavasaris», Prologs. — 49.

32 Sk. K. Markss. «Kapitāls». 1. sēj. R., 1973, 27. lpp. — 51.

33 Sk. K. Markss. «Kapitāls», 1. sēj. R., 1973, 27. lpp. — 51.

34 Runa ir par grāmatām: J. B. J. Fourier. «Thēorie analytique de la

chaleur». Paris, 1822 (2. B. Z. Furjē. «Siltuma analītiskā teorija». Parīze, 1822) un S. Carnot. «Reflexions sur la puissance motrice du feu et sur Ies machines propres ā dēvelopper cette puissance». Paris, 1824 (S. Kārno. «Pārdomas par uguns dzinējspēku un par mašīnām, kas spēj attīstīt šo spēku». Parīze, 1824). Engelsa tālāk minētā funkcija C sastopama piezīmē Kārno grāmatas 73.— 79. lpp. - 51.

35 Tāds virsraksts dots šim rakstam manuskripta pirmajā lappusē. Trešās mapes — tajā šo rakstu ievietojis Engelss — satura rādītājā ierakstītais virsraksts ir «Dabas pētīšana garu pasaulē». Raksts uzrakstīts, jādomā, 1878. g. sākumā. Tā var spriest, pamatojoties uz to, ka raksta tekstā (sk. šā izdevuma 60. lpp.) Engelss kā «visjaunākās ziņas» min ziņas par Celnera «eksperimentiem» ar mezglu iesiešanu diegā, kura abi gali piestiprināti pie galda; šos «eksperimentus» Celners izdarīja Leipcigā 1877. g. 17. decembrī. Engelsa raksts pirmoreiz publicēts pēc viņa nāves sociāldemokrātu izdevumā «Illustrierter Neuer Welt-Kalender fiir das Jahr 1898». Hamburg, 1898, S. 56—59 («Ilustrētais jaunais pasaules kalendārs 1898. gadam». Hamburga, 1898, 56.-59. lpp.). — 53.

36 Runa ir par F. Bēkona iecerēto enciklopēdisko darbu «Lielā zinātņu atjaunošana» («Instauratio magna»), it sevišķi par tā trešo daļu: «Dabas parādības jeb Dabas vēsture un eksperimentālā vēsture filozofijas pamatošanai» («Phaenomena universi, sive Historia na-turalis et experimentalis ad condendam philosophiam»), Bēkons savu ieceri realizēja tikai daļēji. Viņa darba trešās daļas materiāli iznāca ar kopēju virsrakstu «Historia naturalis et experimentalis» Londonā 1622. un 1623. gadā. — 53.

37 Vispazīstamākais I. Ņūtona darbs par teoloģisku tematu ir viņa grāmata «Piezīmes par pravieša Dāniela grāmatu un sv. Jāņa Apokalipsi», kas izdota pēc Ņūtona nāves 1733. gadā.

Jāņa Parādīšanās grāmata jeb Apokalipse ir viena no bībelcs grāmatām. — 53.

38 A. R. Wallace. «On Miracles and Modern Spiritualism». London, Burns, 1875. Sās Vollesa grāmatas lappuses, no kurām Engelss sniedz citātus savā rakstā, norādītas kvadrātiekavās. — 53.

38 Mesmerisms ir antizinātniska mācība par «dzīvnieku magnētismu», kas tā nosaukta pēc tās radītāja austriešu ārsta F. A. Mesmera (1734—1815) vārda. Mesmerisms plaši izplatījās XVIII gs. beigās un bija viens no spiritisma Ugrīnajiem priekštečiem. — 54.

40 Frenoloģija — vulgāri materiālistiska mācība, ко XIX gs. sākumā radīja austriešu ārsts F. J. Galls, — māca, ka katrai cilvēka psihiskai īpašībai ir savs orgāns: tā lokalizēta noteiktās galvas smadzeņu vietās; kādas psihiskas īpašības attīstība izraisa tās orgāna augšanu un izciļņa izveidošanos galvaskausa attiecīgajā vietā, tādēļ pēc galvaskausa konfigurācijas esot iespējams spriest par cilvēka psihiskajām īpatnībām. Frcnoloģijas pseidozinātniskos secinājumus plaši izmantoja dažāda veida šarlatāni, ari spiritisti. — 54.

41 Baratarija (no spāņu vārda barato — lēts) — neesošas salas nosaukums, ko izmantojis Servantess kādā no sava romāna «Dons Kihols» epizodēm (II d., 45.—53. nod.), lai apzīmētu nelielu pilsētiņu, par kuras gubernatoru esot bijis iecelts dona Kihota ieroču nesējs Sančo Pansa. — 54.

42 Notinghilla\— rajons Londonas rietumu daļā. — 57.

43 «1 am» — ahgļu darbības vārda «to be» («būt») pirmās personas tagadnes vienskaitļa forma. «We are», «you are», «they are» — ta paša darbības yārda daudzskaitļa formas. — 57.

4за £ngelss te izmāņtojis grāmatu: J. N. Maskelyne. «Modern Spiritualism. A short ačcount of its rise and progress, with some exposures of so-called spirit media». London, 1876, p. 71 (DŽ. N. Maskc-lains. «Mūsdienu spirituālisms. Tā rašanās un attīstības īss apraksts ar dažu tā saucamo spiritisko mediju atmaskojumu». Londona, 1876, 71. lpp.). — 57.

44 «The Echo» («Atbals^») — buržuāziski liberāla avīze, kas iznāca Londonā no 1868. līdz 1907. gadam. — 58.

44a J. N. Maskelyne. «Modern Spiritualism». London, 1876, p. 99,— 101. — 58.

45 Talliju atklāja V. Krukss 1861. gadā.

Radiometrs («Lichtmiihle» — «gaismas dzirnavas») ir ierīce gaismas staru enerģijas mērīšanai, nosakot smalkā pavedienā iekārtu vieglu spārniņu gaismas starojuma izraisītas nolieces leņķi. Padiometru Krukss konstruēja 1873. un 1874. gadā. — 58.

45я Maskelyne, op. cit., p. 141—142. — 58.

46 Sie un divi nākamie citāti ņemti no V. Kruksa raksta ««Ketijas Kingas» pēdējā parādīšanās».

«The Spiritualist» («Spirituālists») — angļu spiritistu nedēļas avīze, kas iznāca Londonā no 1869. līdz 1882. g.; no 1874. g. iznāca ar nosaukumu «The Spiritualist Newspaper» («Spirituāiistiskā Avīze»). — 59.

4Ca Maskelyne, op. cit., p. 144—145. — 59.

47 Ch. M. Davies. «Mystic London». London, Tinsley Brothers, 1875, p. 319. — 59.

47a Saiā rindkopā Engelss izmantojis Maskelaina grāmatu, 118,—119., 14'2.—144., 146,—153. Ipp. — 60.

48 Te runa ir par «Komisiju medijisko parādību izskatīšanai», ko Pēterburgas universitātes Fizikas biedrība nodibināja [875. g. 6. maijā un kas beidza savu darbošanos 1876. g. 21. martā. Komisijas sastāvā bija D. Mendeļejevs un vairāki citi pazīstami zinātnieki. Komisija uzaicināja personas, kas izplatīja spiritismu Krievijā, — A. Aksakovu, A. Butļerovu un N. Vāgneru — iesniegt ziņas par «īstām» spiritiskām parādībām. Komisija nonāca pie secinājuma, ka «spiritisko parādību cēlonis ir neapzinātas kustības vai apzināta krāpšana un spiritisma mācība ir māņticība», un publicēja savus secinājumus avīzē «Golos» 1876. g. 25. martā. Komisijas materiālus D. Mendeļejevs izdeva grāmatā «Materiāli spriešanai par spiritismu». S.-Pēterburga, 1876.

Sāļā sava darba vietā Engelss izmantojis Maskelaina grāmatu, 169. lpp. — 60.

48 Paminas un Papageno dueta sākums Mocarta operā «Burvju flauta» (I cēliens, 18. aina). Sā dueta vārdi izmantoti ari nākamajā teikumā. — 61.

5t) Engelss te norāda uz reakcionārajiem izlēcieniem pret darvinismu; tie Vācijā sevišķi izplatījās pēc 1871. g. Parīzes Komūnas. Pat tāds ievērojams zinātnieks kā Virhovs, kas agrāk bija darvinisma pie-

kritējs, 1877. gadā dabas pētnieku kongresā Minhemy ierosināja aizliegt darvinisma mācīšanu skolās, apgalvodams,/ ka darvinisms esot cieši saistīts ar sociālistisko kustību un tāpēc nīstams pastāvošajai sabiedriskajai iekārtai (sk. R. Virchow. ĪDie Freiheit der Wissenschaft im modernen Staat». Berlin, 1877, S. 12). — 61.

51 1870. gadā Romā bija pasludināta dogma pār pāvesta «nemaldī-gumu». Vācu katoļu teologs Dellingers atte/cās atzīt šo dogmu. Maincasbīskaps Ketelers ari sākumā bija pret šās jaunās dogmas pasludināšanu, taču drīz vien samierinājās ār to un kļuva par tās dedzīgu aizstāvi. — 62.

52 Sie vārdi ņemti no T. Hekslija 1869. g. 29. janvāra vēstules Londonas «Loģikas biedrībai» («Dialectical Society»), kas bija uzaicinājusi viņu piedalīties spiritisko parādību pētīšanas komitejas darbā. Hekslijs noraidīja šo uzaicinājumu, izteikdams vairākas ironiskas piezīmes par spiritismu. Šī vēstule ievietota Dēvisa grāmatā «Mistiskā Londona», 389. lpp. — 63.

63 Tāds virsraksts dots šim rakstam manuskripta pirmajā lappusē. Manuskripta piektajā un devītajā lappusē, t. i., otrās un trešās loksnes sākuma, augšējā malā ir atzīme «Dialektiskie likumi». Raksts palicis nepabeigts. Tas uzrakstīts 1879. gadā, taču ne agrāk par šā gada septembri. Šāds datējums izriet no vairākiem faktiem. Rakstā citētas Rosko un Šorlemmera grāmatas «Detalizēta ķīmijas mācību gramata» otrā sējuma beigas, bet tas nācis klajā 1879. g. septembra sakuma. No otras puses, rakstā nekas nav teikts par skandija atklāšanu (1879), ko Engelss katrā ziņā būtu minējis sakarā ar gallija atklašanu, ja vien būtu rakstījis šo rakstu pēc 1879. gada. — 64.

54 H. Heine. «Ueber den Denunzianten. Eine Vorrede zum dritten Theile des Salons». Hamburg, 1837, S. 15 (H. Heine. «Par denunciantu. Priekšvārds «Salona» trešajai daļai». Hamburga, 1837, 15. lpp.). — 65.

55 Hēgelis. «Filozofisko zinātņu enciklopēdija», 108. §, Papildinājums. Rakstot «Dabas dialektiku», Engelss lietoja izdevumu: G. W F. Hegel. Werke. Bd. VI, 2. Aufl. Berlin, 1843, S. 217. — 67.

56 Hēgelis. «Loģikas zinātne», I gr., III d., 2. nod., Piezīme par mēra attiecību mezgla līniju piemēriem un par to, ka dabā neesot lēcienu. Rakstot «Dabas dialektiku», Engelss lietoja izdevumu:

G. W. F. Hegel. Werke. Bd. Ill, 2. Aufl. Berlin, 1841, S. 433. — 67.

57 H. E. Roscoe und C. Schorlemmer. «Ausfūhrliches Lehrbuch der Chemie». Bd. II. Braunschweig, 1879, S. 823. — 69.

68 Periodisko likumu D. Mendeļejevs atklāja 1869. gadā. 1870. un 1871. gadā Mendeļejevs sīki aprakstīja dažu trūkstošu periodiskās elementu sistēmas locekļu īpašības. Šādu elementu apzīmēšanai viņš ierosināja lietot sanskrita skaitļa vārdus (piemēram, «eka» — «viens»), pievienojot tos kā piedēkli iepriekšējā zināmā elementa nosaukumam, pēc kura izvietojami attiecīgie trūkstošie tās pašas grupas locekļi. Pirmo no Mendeļejeva paredzētajiem elementiem — galliju — atklaja 1875. gadā. — 69.

59 Te Engelss atsaucas uz pazīstamo epizodi Moljēra komēdijā «Sīkpilsonis muižniekos», II cēliens, sestā aina. — 69.

60 Šis virsraksts sastopams «Dabas dialektikas» trešās mapes satura

rādītājā. š\nodaļa sarakstīta, domājams, 1880. vai 1881. gadā. — 70. X

61 Engelss atsaucas uz izdevumu: I. Kant. Sāmmtliche Werke. Bd. I. Leipzig, 1867\l. Kants. Kopoti raksti. I sēj. Leipciga, 1867). Šā sējuma 22. lappusē iespiests Kanta darba «Domas par dzīvo spēku pareizu novērtēšanu» 10. §. Sā paragrāfa pamattēze ir šāda: «Telpas trijās dimensijas izriet acīmredzot no tā apstākļa, ka pastāvošajā pasaulē substances iedarbojas cita uz citu tā, ka darbības spēks ir apgriezti proporcionāls attāluma kvadrātam.» — 72.

62 H. Helmholtz. «Uēber die Erhaltung der Kraft». Berlin, 1847, Abschn. I u. II. — 72\

63 Latviešu valodā terminu «kustības daudzums» (jeb «impulss») parasti lieto, lai apzīmēKi masas reizinājumu ar ātrumu (mv). Turpretī te runa ir nevis par šo speciālo lielumu, bet gan par vispārējo kustības daudzumu, par kustību tās kvantitatīvajā_ noteiktībā vispār. «Kustības daudzumu» speciālā nozīmē (mv) vācu valodā apzīmē ar terminu «Bewegungsgrč6e». Bet te un turpmākajā tekstā Engelss lieto apzīmējumu «Bewegungsmenge», ko mēs, lai izvairītos no sajaukšanas ar lielumu mv, liekam kvadrātiekavās. Dažreiz apzīmējuma «Bewegungsmejige» vietā Engelss lieto apzīmējumu «die Masse der Bewegung» — tāpat visāda veida kustības kopējā daudzuma nozīmē. — 72.

64 Kursīvi tekstā ir Engelsa. — 79.

65 Te Engelss runā par diviem Maijera darbiem: «Piezīmes par nedzīvās dabas spēkiem» (publicēts 1842. g.) un «Organiskā kustība tās sakarā ar vielu maiņu» (publicēts 1845. g.). Abi darbi uzņemti grāmatā: J. R. Mayer. «Die Mechanik der Warme in gesammelten Schriften». 2. Aufl. Stuttgart, 1874 (J. R. Maijers. «Siltuma mehānika. Rakstu krājums», 2. izd. Štutgarte, 1874). Rakstot «Dabas dialektiku», Engelss lietoja šo izdevumu. — 79.

66 Engelss te droši vien domā Piezīmi pie paragrāfa par «Formālo pamatu» Hēgeļa «Loģikas zinātnes» otrajā grāmatā. Sājā Piezīme Hēgelis izsmej «formālo izskaidrošanas paņēmienu, kas balstās uz tautoloģiskiem pamatiem». «Sis izskaidrošanas paņēmiens,» raksta Hēgelis, «patīkams tieši ar savu lielo skaidrību un saprotamību, jo kas gan var būt skaidrāks un saprotamāks nekā norādījums, piemēram, uz to, ka auga pamats ir kāds veģetatīvs, t. i., augus producējošs, spēks.» — «Ja uz jautājumu, kāpēc kāds cilvēks brauc uz pilsētu, atbild ar norādījumu, ka pilsētā ir pievilkšanas spēks, kas liek viņam doties uz turieni,» — tad tāda atbilde būs ne mazāk nejēdzīga nekā izskaidrojums ar «veģetatīvā spēka» palīdzību. Bet, atzīmē Hēgelis, «zinātnes, it sevišķi fizikālās, ir pilnas ar šāda veida tautoloģijām, kas tādējādi tiek atzītas par zinātnes prerogatīvu». — 81.

67 Hēgelis. «Lekcijas par filozofijas vēsturi», I sēj., I d., I nodalījums, 1. nodaļa, paragrāfs par Talesu. Rakstot «Dabas dialektiku», Engelss lietoja izdevumu: G. W. F. Hegel. Werke. Bd. XIII. Berlin, 1833, S. 208. — 81.

68 Šis virsraksts atrodas titullapā, kas ievietota pirms šās nodaļas, un pašas nodaļas pirmajā lappusē. «Dabas dialektikas» materiālu trešās mapes satura rādītājā šī nodaļa nosaukta «Divi kustības mēri». Tā sarakstīta, domājams, 1880. vai 1881. gadā. — 87.

69 H. Suter. «Geschichte der mathematischen Wissenscbaften». Th II.

Zurich, 1875, S. 367. — 88. J

70 Sk. Kanta darbu «Domas par dzīvo spēku parei/u novērtēšanu», 92. § (I. Kant. Sammtliche Werke. Bd. I. Leipzig/1867, S. 98—99).

«Ada Eruditorum» («Mācītu Vīru Darbi») —pirmais vācu zinātniskais žurnāls, ko nodibināja profesors О. Шике un kas iznāca latīņu valodā Leipcigā no 1682. līdz 1782. g/ no 1732. g. iznāca ar nosaukumu «Nova Acta Eruditorum» («Jaunie Mācītu Vīru Darbi»); žurnālā aktīvs līdzstrādnieks bija Leibnics. — 88.

71 Kaut gan šā Kēnigsbergā iespiestā Kanta 4arba pirmā izdevuma titullapā ka izdošanas gads ir uzrādīts 1746. g., tomēr, kā tas redzams kaut vai no veltījuma, kas datēts ar 1747. g. 22. aprīli, patiesībā gramata nāca klajā 1747. gadā. —/88.

72 D’Alembert. «Traitē de dynamique». Paris, 1743. — 89.

73 Abats de Katelāns (l’Abbe D. C.) publicēja 1686. g. septembrī un 1687. g. jūnija žurnālā «Nouvelles de la Republique des Lettres» divus rakstus, kuros viņš aizstāvēja pret Leibnicu Dekarta kustības mēru (mv). Leibnica atbildes raksti bija iespiesti tajā pašā žurnālā attiecīgi 1687. g. februārī un septembrī.

«Nouvelles de la Republique- des Lettres» («Literatūras Republikas Jaunumi») — zinātnisks žurnāls, ko izdeva Pjērs Beils Roter-damā no 1684. līdz 1687. g.; līdz 1709. g. A. Banāžs de Bovāls (H. Basnage de Beauval) turpināja šā žurnāla izdošanu ar jaunu nosaukumu — Histoire des Ouvrages des Savants» («Zinātnieku Darbu Vēsture»). — 91.

74 Te Engelss atsaucas uz anekdoti par neizglītoto prūšu apakšvirsnieku, kurš nekādi nevarēja saprast, kādos gadījumos jālieto datīva forma «mir» un kādos akuzatīva forma «mich» (berlīnieši bieži vien jauc šīs abas formas). Lai tiktu vaļā no šā jautājuma, apakšvirsnieks pieņēma tādu lēmumu: dienestā visos gadījumos lietot formu «mir» un ārpus dienesta visos gadījumos — formu «mich». —

75 W. Thomson and P. G. Tait. «Treatise on Natural Philosophy». Vol. I. Oxford, 1867. Ar «dabas filozofiju» te domāta teorētiskā fizika. — 91.

76 G. Kirchhoff. «Vorlesungen ūber mathematische Physik. Mechanik». 2. Aufl. Leipzig, 1877 (G. Kirhhofs. «Matemātiskās fizikas lekcijas. Mehānika». 2. izd. Leipcigā, 1877) — 92.

77 H. Helmholtz. «Ueber die Erhaltung der Kraft». Berlin, 1847, S. 9. — 92.

78 Engelss aprēķina krītoša ķermeņa ātrumu pēc formulas v — 2gh, kur v ir ātrums, g — smaguma spqka paātrinājums, h — augstums, no kura krīt ķermenis. — 93.

79 Runa ir par vienu no kaujām 1864. g. dāņu karā, kurā pret Dāniju karoja Prūsija un Austrija.

«Rolfs Krake» — dāņu bruņukuģis, kurš naktī no 1864. g. 28. uz 29. jūniju stāvēja pie Alzenas salas krastiem un kura uzdevums bija nepieļaut prūšu karaspēkam pārcelties uz salu. — 95.

80 Mūsu dienās, pamatojoties uz precīzākiem mērījumiem, siltuma mehānisko ekvivalentu atzīst par vienlīdzīgu 426,9 kgm. — 96.

81 Te Engelss domā P. G. Teita referātu «Spēks», kas nolasīts 1876. g.

8. septemb\ī Glāzgovas pilsētā notikušajā Britānijas zinātnes progresa veicināšanas asociācijas 46. kongresā. Referāts iespiests žurnāla «Nature*. 360. nr-ā 1876. g. 21. septembrī.

«Nature. л\ Weekly Illustrated Journal of Science» («Daba. Ilustrēts Zinātnisks Nedēļas Žurnāls») — dabzinātnisks angļu žurnāls, iznāk Londonā kopš 1869. gada. — 98.

82 J. C. Maxwell. «Theory of Heat». 4th ed. London, 1875, p. 87, 185. — 98.

83 A. Naumann. «Hartdbuch der allgemeinen und physikalischen Che-mie». Heidelberg, 1877, S. 7 (A. Naumanis. «Vispārīgās un fizikālās ķīmijas rokasgrāmata». Heidelberga, 1877, 7. lpp.). — 99.

84 R. Clausius. «Die mechanische Warmetheorie». 2. Aufl. Bd. I. Braunschweig, 1876, S. 18. — 99.

85 Šā virsraksta pirmā rinda ierakstīta titullapā, kas ievietota pirms šās nodaļas, otrā rinda — pašas nodaļas pirmajā lappuse. «Dabas dialektikas» materiālu trešās mapes satura radītajā šai nodaļai dots virsraksts «Paisuma berze». Tā sarakstīta, domājams, 1880. vai 1881. gadā. — 101.

86 Sk. 75. piezīmi. — 101.

87 Pirms tam Tomsons un Teits aplūkoja tiešas pretestības ķermeņu kustībai, t. i., tāda tipa pretestības kā gaisa pretestību šautenes lodes lidojumam. — 101.

88 Engelss citē Kanta darbu «Pētījums par jautājumu, vai Zeme savā rotācijā ap asi, ar ko tā izraisa dienas un nakts maiņu, ir pārdzīvojusi kādas pārmaiņas kopš savas izcelšanās pirmajiem laikiem un kā par tām pārliecināties». Sk. I. Kant. Sāmmtliche Werke. Bd. I. Leipzig, 1867, S. 185. — 103.

89 Turpat, 182.—183. lpp. — 103.

90 Nodaļa nav pabeigta. Tā sarakstīta ne agrāk par 1881. g. aprīļa beigām un ne vēlāk par 1882. g. novembra vidu. Pirmo datumu noteic tas, ka Engelss šās nodaļas otrajā daļa atsaucas uz E. Ger-landa izdoto «Leibnica un Hoigensa saraksti ar Papēnu», kas iznāca Berlīnē 1881. g. aprīlī. Otrais datums pamatots uz nodaļas pirmās puses beigu salīdzinājuma ar Engelsa 1882. g. 23. novembra vēstuli Marksam; tāds salīdzinājums rāda, ka šī nodaļa sarakstīta pirms minētās vēstules (sk. 91. piezīmi). — 106.

91 Savā 1882. g. 23. novembra vēstulē Marksam Engelss izdarīja būtisku labojumu jautājumā par tādas kustības formas kā elektrības mēru. Engelss te balstījās uz to, kā viņš nodaļā «Kustības mērs. — Darbs» bija risinājis problēmu par mehāniskas kustības divējādo mēru, un uz žurnāla «Nature» 669. numurā 1882. g. 24. augustā publicēto Vilhelma Zīmensa runu, kas bija teikta 1882. g. 23. augustā Sauthemptonā Britānijas zinātnes progresa veicināšanas asociācijas 52. kongresā; savā runā Zīmenss ierosināja ieviest jaunu elektrības vienību — vatu, kas izteic elektriskas strāvas patieso enerģiju. Tāpēc minētajā vēstulē Marksam Engelss definēja atšķirību starp divām elektrības vienībām — voltu un vatu — kā atšķirību starp elektriskās kustības daudzuma mēru tajos gadījumos, kad šī kustība nepāriet citās kustības formās, un tās mēru tajos gadījumos, kad tā pāriet citās formās. — 107.

92 Bībele, Jozuusa grāmata, 5. nod. — 108.

20 — F. Engelss

93 «Leibnizens und Huygens’ Briefwechsel mit Papin». Herausgegeben von E. Gerland. Berlin, 1881 («Leibnica un Hoigensa sarakste ar Papēnu». Izdevis E. Gerlands. Berlīne, 1881). — Юр.

94 Th. Thomson. «An Outline of the Sciences of Heač and Electricity».

2nd ed. London, 1840, p. 281. Pirmais izdevums iznāca Londonā 1830. gadā. — 109. j

95 G. Wiedemann. «Die Lehre vom Galvanismus und Elektromagnētismus». 2. Aufl. Braunschweig, 1872—1874. Vīdemaņa darbs sastāv no trijām grāmatām: 1) I sējums — Mācībā par galvanismu; 2) II sējums, 1. nodalījums — Elektrodinartfika, elektromagnētisms un diamagnētisms; 3) II sējums, 2. nodalījums — Indukcija un Noslēguma nodaļa. Vīdemaņa darba pirmais izdevums divos sējumos iznāca Braunšveigā 1861.—1863. g.; trešais izdevums ar nosaukumu «Mācība par elektrību» četros sējumos — turpat 1882.— 1885. g. — 110.

96 Engelss citē ar iniciāļiem G. C. parakstītu recenziju par Maskāra un Zubēra grāmatu «Elektrība un magnētisms». Recenzija bija iespiesta žurnāla «Nature» 659. nr-ā 1882. g. 15. jūnijā.

Atsauce uz šo žurnāla numuru liecina, ka Engelsa raksts uzrakstīts 1882. gadā. «Dabas dialektikas» materiālu trešās mapes satura rādītājā tam dots virsraksts «Elektrība un magnētisms». — 110.

97 So citātu no Faradeja Tomsons dod savas grāmatas otrā izdevuma 400. lappusē. Citāts ņemts no Faradeja darba «Experimental Researches in Electricity», 12th Series («Eksperimentāli elektrības pētījumi», 12. sērija), kas publicēts Londonas «Karaliskās biedrības» žurnālā «Philosophical TransactioTis» («Filozofiski Darbi»), 1838, 105. lpp. Citāta nobeigumu Tomsons dod neprecīzi. Precīzs Faradeja teksts te ir šāds: «ja izlādējošos daļiņu vietā mums būtu metāla stieple». — 112.

98 G. W. F. Hegel. Werke. Bd. VII, Abt. I. Berlin, 1842, S. 346, 348, 349. — 112.

99 Turpmāk, vispārinot jaunus eksperimentālus datus, pirmām kārtām Maikelsona eksperimentu (1881), Einšteins speciālajā relativitātes teorijā (1905) noskaidroja, ka gaismas izplatīšanās ātrums vakuumā (c) ir universāla fizikāla konstante un maksimālais ātrums. Elektriski lādētu daļiņu pārvietošanās ātrums vienmēr ir mazāks nekāc. — 115.

i°° Engelss apraksta Favra eksperimentus pēc Vīdemaņa grāmatas, II sēj., 2. nodalījums, 521.—522. lpp. — 118.

101 Sk. 80. piezīmi. — 118.

102 Te un turpmāk J. Tomsena termoķīmisko mērījumu rezultātus Engelss sniedz pēc A. Naumaņa grāmatas «Vispārīgās un fizikālās ķīmijas rokasgrāmata». Heidelberga, 1877, 639.—646. lpp. — 126.

103 Te un turpmāk Vīdemanis runā par «sālsskābes atomiem», saprazdams ar tiem molekulas. — 128.

104 «Annalen der Physik und Chemie» («Fizikas un Ķīmijas Annā-les») — zinātnisks vācu žurnāls, ar šo nosaukumu iznāca Leipcigā no 1824. līdz 1899. g. J. H. Pogendorfa (līdz 1877. g.) un G. H. Vīdemaņa (no 1877. g) redakcijā; iznākšanas biežums — trīs sējumi gadā. — 130.

105 Te izmantoja anekdote, ka kāds vecs majors, uzzinājis no_ jauniesauktā, ka tas esot filozofijas doktors, un negribēdams papūlēties, lai noskaidrotu, ko tas nozīmē un kāda atšķirība ir starp «filozofijas doktoru» itņ «medicīnas doktoru», noteicis: «Man ir vienalga — zirgu dakteris paliek zirgu dakteris (Pflasterkasten ist Pflaster-kasten)». — 138..

106 Te un turpmāk Etigelss lieto vārdu «Gewichtsteil» («svara daļa»), bet runa joprojām ir par ekvivalentiem. — 140.

107 Te un turpmāk Pogendorfa eksperimentu rezultātus Engelss atstāsta pēc Vīdemaņa grāmatas, I sēj., 368.—372. lpp. — 141.

108 So Bertlo termoķīmisko mērījumu rezultātus Engelss atstāsta pēc A. Naumaņa grāmatas: «Vispārīgās un fizikālās ķīmijas rokasgrāmata». Heidelberga, 1877, 652. lpp. — 144.

109 Te domāta starpība starp šautenes stobra iekšējo diametru un lodes diametru. — 146.

1,0 Sājā rindkopā aplūkotos elektrodzinējspēka mērījumu rezultātus, kas gūti Raula, Vitstona, Bēca un Džoula eksperimentos, Engelss dod pēc Vīdemaņa grāmatas, I sēj., 390., 375., 385. un 376. lpp. — 150.

111 Ecce iterum Crispinus (te atkal Krispīns) — tā sākas Juvenāla IV satīra, kas šausta (pirmajā daļā) Krispīnu, vienu no Romas imperatora Domiciāna galminiekiem. So vārdu pārnestā nozīme:

«atkal tas pats personāžs» vai «atkal tas pats». — 150.

112 Experimentum crucis — burtiski: «krusta eksperiments», no F. Bē-kona instantia crucis (piemērs, fakts vai apstāklis, kas ir it kā ceļarādītājs ceļu krustojumā), izšķirošais eksperiments, kas galīgi apstiprina vienu no dotajiem kādas parādības izskaidrojumiem un kas izslēdz visus citus dotos izskaidrojumus (sk. F. Bēkons. «Jaunais Organons», otrā gr., XXXVI aforisms). — 150.

113 «Savienībā trešais» — vārdi no Šillera balādes «Galvojums»; tos saka tirāns Dionīsijs, lūgdams, lai viņu uzņem divu uzticamu draugu savienībā. — 155.

114 Tādu virsrakstu šim rakstam devis Engelss «Dabas dialektikas» materiālu otrās mapes satura rādītājā. Sākumā raksts bija iecerēts kā ievads plašākam darbam ar virsrakstu «Verdzības trīs pamatformas» («Die drei Grundformen der Knechtschaft»). Pēc tam Engelss nomainīja šo virsrakstu ar citu — «Strādnieka verdzināšana. Ievads» («Die Knechtung des Arbeiters. Einleitung»). Taču, tā kā šis darbs palika nepabeigts, Engelss uzrakstītajai ievada daļai galu galā deva virsrakstu «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku», kas atbilst manuskripta galvenās daļas saturam. Raksts uzrakstīts, do-

. mājams, 1876. gada jūnijā. Par to liecina V. Lībknehta Engelsam 1876. g. 10 jūnijā rakstītā vēstule, kurā Lībknehts raksta, ka ar nepacietību gaidot avīzei «Volksstaat» Engelsa apsolīto darbu «Par verdzības trijām pamatformām». Raksts pirmoreiz publicēts 1896. g. žurnālā «Neue Zeit» (Jahrgang XIV, Bd. 2, S. 545—554). — 161.

15 Sk. C. Darvins. «Cilvēka izcelšanās un dzimumizlase», VI nod.: Par cilvēka radniecību un ģenealoģiju (Ch. Darwin. «The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex». Vol. I. London, 1871). — 161.

116 Engelss te domā vācu muka Labeo Notkera (ap 952—1022) lieci-nājumu, kas minēts grāmatā: J. Grimm. «Deutsche/Rechtsalterthu-mer». Gottingen, 1828, S. 488 (J. Grimms. «Vāctf tiesību antikvi-tātes». Getingena, 1828, 488. lpp.). Šo Notkera liecinājumu Engelss cite savā nepabeigtajā darbā «Īrijas vēsture» sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 16, с. 511). — 167.

117 Jautājumā par cilvēku darbības ietekmi uz augu valsts un klimata mainīšanos Engelss lietoja grāmatu: C. Fraas? «Klima und Pflan-zenwelt in der Zeit». Landshut, 1847 (K. Frāss. «Klimats un augu valsts laiku gaitā». Landshūte, 1847). Markss vērsa Engelsa uzmanību uz šo grāmatu savā 1868. g. 25. marta vēstulē. — 170.

118 Te domāta 1873. g. pasaules ekonomiskā krīze. Vācijā krīze sākās 1873. g. maijā ar «grandiozu krahu», kas bija prelūdija ilgstošai krīzei, kura turpinājās līdz pat 70. gadu beigām. — 173.

1,9 G. W. F. Hegel. Werke. Bd. XIII. Berlin, 1833. — 175.

120 Attiecībā uz darbu «De placitis philosophorum» («Par filozofu uz* skatiem») vēlāk tika pierādīts, ka to sacerējis nevis Plutarhs, bet gan kāds nepazīstams autors (tā sauktais «Pseidoplutarhs»). To piedēvē Aecijam, kas dzīvoja ap 100. gadu p. m. ē. — 177.

121 Bībele, 1. Mozus grāmata, 2. nod., 7. pants. — 178.

122 Šis fragments rakstīts ar Marksa roku un sastāv no grieķu valodā izrakstītiem (pēc Tauhnica izdevumiem) citātiem no Aristoteļa «Metafizikas» un Diogena Laertija kompilatīvā darba «Par slavenu filozofu dzīvi, uzskatiem un izteicieniem». Šis fragments uzrakstīts pirms 1878. g. jūnija, jo tajā sastopamos citātus par Epikūru Engelss izmantojis «Anti-Dīringa» vecajā priekšvārdā (sk. šā izdevuma 47. lpp.). Visi kursīvi citātos ir Marksa. — 178.

123 «Metafizikas» jaunākajos izdevumos IX grāmata nosaukta par X. — 179.

124 R. Wolf. «Geschichte der Astronomie». Mūnchen, 1877 (R. Volfs. «Astronomijas vēsture». Minhene, 1877).

Par Mēdlera grāmatu sk. 23. piezīmi. — 179.

125 Šis fragments ir «Ievada» sākotnējais uzmetums (sk. šā izdevuma 26.—43. lpp.). — 182.

126 «Neatkarības deklarācija», ko 1776. g. 4. jūlijā pieņēma Ziemeļamerikas 13 angļu koloniju delegāti kongresā Filadelfijā, pasludināja Ziemeļamerikas koloniju atdalīšanos no Anglijas un neatkarīgas republikas — Amerikas Savienoto Valstu nodibināšanu. — 182.

127 Tāds virsraksts šim fragmentam dots «Dabas dialektikas» materiālu otrās mapes satura rādītājā. Fragments aizņem četras lappuses Engelsa darba «Ludvigs Feierbahs un klasiskās vācu filozofijas gals» sākotnējā manuskriptā — 16., 17., 18. un 19. lappusi. 16. lappuses augšējā malā Engelss uzrakstījis: Aus «Ludwig Feuerbach» (No «Ludviga Feierbaha»). Šis fragments ietilpa «Ludviga Feierbaha» II nodaļā, un tam vajadzēja atrasties tūlīt aiz XVIII gadsimta franču materiālistu triju galveno «aprobežotību» raksturojuma (sk. K. Markss un F. Engelss. Darbu izlase divos sējumos, II sēj., 351. lpp.). Galīgi apstrādājot «Ludviga Feierbaha» manuskriptu, Engelss izņēma šīs četras lappuses un aizstāja tās ar citu tekstu (sk. turpat, 351.—352. lpp.), bet fragmenta galveno saturu (par dabaszinātņu trijiem lielajiem atklājumiem XIX gadsimtā) saīsinātā veidā izteica «Ludviga Feierbaha» IV nodaļā

\

(sk. turpat, 364.—366. lpp.). Tā kā šis Engelsa darbs pirmoreiz iespiests žurnāla «Neue Zeit» 1886. g. aprīļa un maija numurā, var uzskatīt, ka fragments uzrakstīts 1886. g. pirmajā ceturksnī. Fragmenta teksts sākas ar teikuma vidu. Teikuma sākums, kas atjaunots pēc žurnālā «Neue Zeit» iespiestā teksta, te dots kvadrātiekavās. — 184.

128 Sis citāts dots grāmatā: C. N. Starcke. «Ludwig Feuerbach». Stuttgart, 1885, S. 154—155 (К. N. Starke. «Ludvigs Feierbahs». Štut-garte, 1885, 154.—155. lpp.). Tas ņemts no Feierbaha darba «Nemirstības problēma no antropoloģijas viedokļa», kurš uzrakstīts 1846. g. un publicēts grāmatā: L. Feuerbach. Sāmmtliche Werke. Bd. III. Leipzig, 1847, S. 331 (L. Feierbahs. Kopoti raksti. III sēj. Leipciga, 1847, 331. lpp.). — 187.

129 Engelss te domā Feierbaha aforismus, kas pēc viņa nāves publicēti grāmatā: K. Griin. «Ludwig Feuerbach in seinem Briefwechsel und Nachlass sowie in seiner philosophischen Charakterentwicklung». Bd. II. Leipzig und Heidelberg, 1874, S. 308 (K. Grīns. «Ludvigs Feierbahs, viņa sarakste un literārais mantojums, kā arī viņa filozofiskā attīstība». II sēj. Leipciga un Heidelberga, 1874, 308. lpp.). Šie aforismi citēti Štarkes grāmatas 166. lappusē. Sal. F. Engelss. «Ludvigs Feierbahs un klasiskās vācu filozofijas gals», II nod. — 188.

130 Sire, je n’avais pas besoin de cette hypothese (Jūsu augstība, man šī hipotēze nebija vajadzīga) — Laplasa atbilde uz Napoleona jautājumu, kāpēc savā «Traktātā par debess mehāniku» Laplass nav pat pieminējis pasaules radītāja vārdu. — 188.

131 Engelss te domā Dž. Tindala ievadrunu 1874. g. 19. augustā atklātajā Britānijas zinātnes progresa veicināšanas asociācijas 44. kongresā Belfāstā. Šī runa bija iespiesta žurnāla «Nature» 251. nr-ā 1874. g. 20. augustā. Engelsa 1874. g. 21. septembra vēstulē Marksam šī Tindala runa raksturota sīkāk. — 189.

132 Ka nezināšana nav arguments, Spinoza norāda «Ētikā» (pirmajā daļā — pielikumā), vērsdamies pret reliģiski teleoloģisko uzskatu par dabu; šā uzskata pārstāvji atzina «dieva gribu» par visu parādību dziļāko cēloni, un viņu vienīgā argumentācija bija tā, ka citi cēloņi neesot zināmi. — 189.

133 Fragments ar virsrakstu «Bīhners» uzrakstīts agrāk nekā visas citas «Dabas dialektikas» sastāvdaļas; ar to sākas Engelsa manuskripta pirmās mapes materiāli. Šis fragments, domājams, ir konspekts darbam, ko Engelss bija iecerējis pret L. Bīhneru ka vulgārā materiālisma un sociālā darvinisma pārstāvi. Spriežot pēc fragmenta satura un pēc Engelsa atzīmēm viņa lasītajā Bīhnera grāmatas «Cilvēks un viņa vieta dabā» eksemplārā (tās otrais izdevums nāca klajā 1872.'g. beigās), Engelss bija nodomājis kritizēt pirmām kārtām šo Bīhnera darbu. Spriežot pēc lakoniskās piezīmes V. Lībknehta 1873. g. 8: februāra vēstulē Engelsam («Runājot par Bīhneru — lai iet!»), jādomā, ka tieši pirms tam Engelss paziņojis Lībknehtam par savu nodomu. Tāpēc jāpieņem, ka šis fragments uzrakstīts 1873. g. sākumā. — 190.

134 Engelss te atsaucas uz šādu vietu Hēgeļa «Filozofijas zinātņu enciklopēdijas» otrā izdevuma priekšvārdā: «Lesings savā laikā teica, ka cilvēki pret Spinozu izturoties kā pret beigtu suni.» To rakstī-

dams, Hēgelis balstījās uz Lesinga un Jakobi sarunu, kas notika 1780. g 7. jūnijā. Sās sarunas gaitā Lesings teica: «Cilvēki taču vel arvien runā par Spinozu kā par beigtu suni.» Sk. F. H. Jacobi. Werke. Bd. IV, Abt. I. Leipzig, 1819, S. 68 (F. H. Jakobi, Raksti. IV sēj., I nodalījums. Leipciga, 1819, 68. lpp.).

Par franču materiālistiem Hēgelis sīki runā savas «Filozofijas vēstures» III sējumā. — 190.

135 Engelss atsaucas uz grāmatu: L. Būchner. «Der Mensch und seine Stellung in der Natur in Vergangenheit, Gegenwart und Zukunft». 2. Aufl. Leipzig, 1872 (L. Bīhners. «Cilvēks un viņa vieta dabā pagātnē, tagadne un nākotnē». 2. izd. Leipciga, 1872). Sās grāmatas 170.—171. lappusē Bīhners runā par to, ka cilvēces pakāpeniskas attīstības gaitā pienāk moments, kad cilvēkā daba sāk sevi apzināties, un ka no šā momenta cilvēks beidz pasīvi pakļauties aklajiem dabas likumiem un kļūst par tās noteicēju, — t. i., šajā momentā, lietojot Hēgeļa izteicienu, notiek kvantitātes pāreja kvalitātē. Bihnera grāmatas Engelsa eksemplārā šī vieta atzīmēta ar svītru un tajā pierakstīts: Umschlag! (pēkšņs pagrieziens, pāreja). — 190.

136 Engelss te domā Ņūtona filozofisko uzskatu aprobežotību, par ko liecina indukcijas metodes vienpusīgs, pārāk augsts novērtējums un negatīva attieksme pret hipotēzēm, kura izpaužas pazīstamajā Ņūtona teicienā: «Hypotheses non fingo» («Hipotēzes es neizgudroju»). Sk. 16. piezīmi. — 192.

437 Mūsu dienās neapšaubāmi atzīts, ka Ņūtons atklājis diferenciālrēķinus un integrālrēķinus neatkarīgi no Leibnica un agrāk par viņu, bet Leibnics, kas arī nonācis pie šā atklājuma patstāvīgi, izteicis to pilnīgākā formā. Bija pagājuši tikai divi gadi pēc šā fragmenta sarakstīšanas, un Engelss izteica pareizāku uzskatu šajā jautājumā (sk. šā izdevuma 243. lpp.). — 192.

138 Engelss te norāda uz šādu vietu Hēgeļa grāmatā «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 5. §, Piezīme: «Par citām zinātnēm ir atzīts, ka vajadzīga studēšana, lai tās zinātu, un ka tikai tāda zināšana dod tiesību spriest par tām. Tiek piekrists arī tam, ka jāizmācās kurpnieka amats un jāvingrinās tajā, lai izgatavotu kurpi... Tikai filozofēšanai neatzīst par obligātu šāda veida studēšanu un darbu.» — 192.

139 Hēgelis: «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 6. §, Piezīme: «Vislabprātāk nodala īstenību no idejas sapratne, kas savus abstrakciju sapņus atzīst par kaut ko patiesu un lepojas ar vajadzību, kuru tā sevišķi labprāt izvirza arī politikas sfērā, it kā pasaule to tikai būtu gaidījusi, lai uzzinātu, kādai tai vajag būt, bet kāda tā nav.» — 192.

140 Turpat, 20. §, Piezīme. — 192.

141 Turpat, 21. §, Papildinājums. — 192.

142 Te domāti Hēgeļa prātojumi par pāreju no naiva tiešuma stāvokļa uz refleksijas stāvokli — tiklab sabiedrības vēsturē, kā arī indivīda attīstībā «apziņas mošanās cēlonis ir paša cilvēka daba, un šis process atkārtojas katrā cilvēkā» («Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 24. §, 3. papildinājums). — 193.

143 Par «matemātisku poēmu» V. Tomsons sauc franču matemātiķa 2. B. 2. Furjē «Analītisko siltuma teoriju». Sk. pielikumu «Par Zemes gadsimtiem ilgo atdzišanu» grāmatā: W. Thomson and P. G. Tait. «Treatise on Natural Philosophy». Vol. I. Oxford, 1867, p. 713. Engelsa sastādītajā Tomsona un Teita grāmatas konspektā šī vieta izrakstīta un pasvītrota. — h93.

144 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 130. §, Piezīme; «Loģikas zinātne», II gr„ II nodalījums, 1. nodaļa, Piezīme par matērijas porainību. — 193.

145 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 103. §, Papildinājums. Hēgelis te polemizē ar tiem fiziķiem, kuri izskaidroja ķermeņu īpatsvara atšķirības ar to, ka «ķermenī, kura īpatsvars ir divreiz lielāks par cita ķermeņa īpatsvaru, ietilpst divreiz vairāk atomu nekā šajā citā ķermenī». — 193.

146 R. Owen. «On the Nature of Limbs». London, 1849, p. 86. — 193.

147 E. Haeckel. «Natūrliche Schopfungsgeschichte». 4. Aufl. Berlin, 1873 (E. Hekelis. «Dabzinātniska radīšanas vēsture». 4. izd. Berlīne, 1873). — 194.

148 So piezīmi Engelss uzrakstījis sakarā ar grāmatu: A. W. Hofmann. «Ein Jahrhundert chemischer Forschung unter dem Schirme der Hohenzollern». Berlin, 1881.

26. lappusē Hofmanis min šādu citātu no Rozenkranca grāmatas «Zinātnes sistēma», 475. §: «Platīns ir tikai sudraba paradoksālā vēlēšanās ieņemt jau to augstāko metāliskuma pakāpi, kura pienākas tikai zeltam» (K. Rosenkranz. «System der Wissenschaft». Konigsberg, 1850, S. 301).

Par Prūsijas karaļa Fridriha Vilhelma III «nopelniem» biešu cukura ražošanas organizēšanā Hofmanis runā 5.—6. lappusē. — 194.

149 Kasini (Engelsa manuskriptā šis uzvārds ierakstīts daudzskaitlī: die Cassinis) — franču astronomu ģimene: 1) no Itālijas ieceļojušais Džovanni Domeniko Kasinī (1625—1712), Parīzes observatorijas pirmais direktors, 2) viņa dēls Zaks Kasinī (1677—1756), 3) 2aka Kasinī dēls Sezārs Fransuā Kasinī de Tirī (1714—1784) un 4) Sezāra Kasinī dēls Zans Dominiks Kasinī (1748—1845).. Viņi visi četri cits pēc cita bija Parīzes observatorijas direktori (no 1669. līdz 1793. g.). Pirmie trīs aizstāvēja nepareizus, antiņūtonis-kus priekšstatus par Zemes lodes formu, un tikai pēdējais no visiem četriem Kasinī Zemes tilpuma un formas precīzāku mērījumu ietekmē bija spiests atzīt, ka Ņūtona secinājums par zemeslodes saspiešanos griešanās ass virzienā ir pareizs. — 194.

īso jjļ Thomson. «An Outline of the Sciences of Heat and Electricity». 2nd ed. London, 1840. — 194.

151 E. Haeckel. «Anthropogenic oder Entwickelungsgeschichte des Men-schen». Leipzig, 1874, S. 707—708 (E. Hekelis. «Antropogēnija jeb Cilvēka attīstības vēsture». Leipciga, 1874, 707.—708. lpp.). — 195.

152 Hekelis («Natūrliche Schopfungsgeschichte». 4. Aufl. Berlin, 1873, S. 89—94) izceļ Kanta «Teleoloģiskās spriešanas spējas kritikā» (Kanta grāmatas «Spriešanas spējas kritika» otrā dala) pretrunas starp «mehānisko izskaidrošanas metodi» un teleoloģiju, kuru Hekelis pretēji Kantam iztēlo kā mācību par ārējiem mērķiem, par ārēju mērķtiecību. Turpretī Hēgelis savā «Filozofijas vēsturē»,

III sēj., Ill d., 4. nod., paragrāfs par Kantu (Werke, Bd. XV. Berlin, 1836, S. 603), aplūkojot to pašu «teleoloģiskās spriešanas spējas kritiku», pirmajā vietā izvirza Kanta «iekšējās mērķtiecības» jēdzienu, pec kura organiskā būtnē «viss ir mērķis un savstarpēji cits citam arī līdzeklis» (Hēgeļa dots citāts no Kanta). — 195.

153 Hēgelis. «Loģikas zinātne», III gr., II nodalījums, 3. nodaļa. Izstrādājot «Dabas dialektiku», Engelss lietoja izdevumu: G. W. F. Hegel. Werke. Bd. V, 2. Aufl. Berlin, 1841. — 196.

154 Turpat, III nodalījums, 1. nodaļa. — 196.

155 T. i., saprotot «metafiziku» nevis vecajā nozīmē — kā to saprata, piemēram, Ņūtons _(sk. 16. piezīmi) — kā filozofisku domāšanu vispār, bet gan mūsdienu nozīmē — kā metafizisku domāšanas veidu. — 197.

156 Kompsognāts (Compsognathus) — izmiris dinozauru grupas dzīvnieks; pieder pie rāpuļu klases, bet pēc iegurņa un pakaļējo ekstremitāšu uzbuves ir ļoti līdzīgs putniem (H. A. Nicholson. «A Manual of Zoology». 5th ed. Edinburgh and London, 1878, p. 545).

Arheopterikss — sk. 19. piezīmi. — 199.

157 Engelss te domā zarndobumaiņu vairošanos pumpurošanās vai dalīšanas ceļa. — 199.

158 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 135. §, Papildinājums: «Dzīva ķermeņa locekļi un orgāni jāaplūko ne tikai kā tā daļas, tāpēc ka tie ir tie, kas tie ir, tikai to vienībā un nebūt neizturas vienaldzīgi pret šo vienību. Par vienkāršām daļām šie locekļi un orgāni kļūst tikai anatoma rokās, taču tad viņš nerīkojas vairs ar dzīviem ķermeņiem, bet gan ar līķiem.» — 200.

159 Turpat, 126. §, Papildinājums. — 201.

160 Turpat, 117. §, Papildinājums. — 201.

161 Turpat, 115. §, Piezīme. Te Hēgelis saka, ka jau pati sprieduma forma norada uz atšķirību starp subjektu un predikātu. — 201.

162 Engelss atsaucas uz R. Klauziusa grāmatu «Siltuma mehāniskā teorija». 2. izd., I sej. Braunšveiga, 1876. -Šās grāmatas 87.— 88. lpp. runāts par «pozitīviem un negatīviem siltuma daudzumiem». — 203.

163 Engelss te domā grāmatu: J. Grimm. «Geschichte der deutschen Sprache». 4. Aufl. Leipzig, 1880 (J. Grimms. «Vācu valodas vēsture». 4. izd. Leipciga, 1880); pirmais izdevums iznāca Leipcigā 1848. gada. Sīkāk par franku dialektu Engelss runā speciālā darbā «Franku dialekts», kas sarakstīts 1881.—1882. gadā (sk. К. Маркс ii Ф. Энгельс. Соч., т. 19, с. 518—546). Šis fragments sarakstīts, domājams, ap 1881. gadu. — 204.

164 Kismets — termins, ar kuru musulmaņi, it sevišķi turki, apzīmē predestināciju, likteni. — 206.

165 Runa ir par C. Darvina galveno darbu «Par sugu izcelšanos dabiskās izlases ceļā» (1859). — 207.

166 Citāts no Heines satīriskās poēmas «Disputs», kurā attēlots katoļu muka — kapucīnieša un mācīta ebreju rabīna disputs viduslaikos. Disputa gaitā rabīns atsaucas uz jūdu reliģisko grāmatu «Tausfes Jontofs». Uz to atbildot, kapucīnis sūta «Tausfes Jontofu» pie velna. Tad sašutušais rabīns trakās dusmās kliedz: «Ja «Tausfes

Jontofam» vairs nav nekādās nozīmes, tad kam vēl ir nozīme? Palīgā! Palīgā!». — 208.

167 G. W. F. Hegel. Werke. Bd. Ill, 2. Aufl. Berlin, 1841. Visi kursīvi citātos ir Engelsa. — 208.

168 Te domāta šāda vieta Hēgeļa «Gara fenomenoloģijas» Priekšvārdā: «Pumpurs pazūd, kad izplaukst zieds, un varētu sacīt, ka zieds to noliedz; gluži tāpat, kad rodas auglis, ziedu atzīst par auga nepatiesu esamību un par tā patiesību zieda vietā kļūst auglis.» Engelss citē «Gara fenomenoloģiju» pēc izdevuma: G. W. F. Hegel. Werke. Bd. II, 2. Aufl. Berlin, 1841. — 208.

169 Dido — Engelsa suns, ko viņš piemin 1865. g. 16. aprīļa un 1866. g. 10. augusta vēstulē Marksam. — 209.

170 Atbilstību starp loģikas dalījumu trijās daļās (mācība par esamību,, mācība par būtību un mācība par jēdzienu) un spriedumu klasifikāciju četrās grupās Hēgelis paskaidro šādi: «Dažādos spriedumu veidus noteic pašas loģiskās idejas vispārīgās formas. Saskaņā ar to sākumā mēs iegūstam trīs galvenos spriedumu veidus, kas atbilst esamības, būtības un jēdziena pakāpēm. Otrais no šiem galvenajiem veidiem atbilstoši būtības kā diferenciācijas pakāpes raksturam savukārt ir sevī divējāds» (Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 171. §, Papildinājums). — 210.

171 Apzīmējumi «singulārais», «partikulārais», «universālais» (singular^ particular, universell) te nozīmē attiecīgi atsevišķo, sevišķo un vispārīgo formāli loģiskajā nozīmē atšķirībā no dialektiskajām kategorijām «atsevišķais», «sevišķais» un «vispārīgais» (Einzelnes, Be-sonderes, Allgemeines). — 210.

172 Šīm lappusēm atbilst visa nodaļa par spriedumu Hēgeļa «Loģikas zinātnes» trešajā grāmatā. — 210.

173 Runa ir par Hēgeļa «Loģikas zinātnes» trešo grāmatu. — 212.

174 Savas grāmatas «Dabzinātniska radīšanas vēsture» ceturtā izdevuma 75.—77. lappusē Hekelis stāsta, kā Gēte atklājis cilvēka starp-žokli. Pēc Hekeļa domām, Gēte vispirms ar indukciju nonācis pie tēzes: «visiem zīdītājiem ir starpžoklis» un pēc tam izdarījis deduktīvu secinājumu: «tātad arī cilvēkam ir starpžoklis», un vēlāk šo secinājumu apstiprinājis ar pieredzes datiem (Gēte konstatēja starpžokli cilvēkam embrionālā stāvoklī un atsevišķos atavistiskos gadījumos pieaugušiem cilvēkiem). Indukciju, par kuru runā Hekelis, Engelss sauc par nepareizu tāpēc, ka ar to bija pretrunā par pareizu atzītā tēze, ka zīdītājam «cilvēks» nav starpžokļa. — 213.

175 Te Engelss balstās, domājams, uz abiem galvenajiem V. Vevela darbiem: W. Whewell. «History of the Inductive Sciences». London, 1837; «The Philosophy of the Inductive Sciences». London, 1840 (V. Vevels. «Induktīvo zinātņu vēsture». Londona, 1837; «Induktīvo zinātņu filozofija». Londona, 1840).

Induktīvās zinātnes Engelss te raksturo kā tādas, kas aptver tīri matemātiskās zinātnes, domājams, tajā nozīmē, ka Vevels tās koncentrē ap tīri matemātiskajām zinātnēm, kuras, pēc Vevela ieskata, ir tīrā prāta zinātnes, pētī «katras teorijas nosacījumus» un šajā ziņā ieņem it kā centrālu stāvokli «intelektuālās pasaules ģeogrāfijā». «Induktīvo zinātņu filozofijā» (I sēj., II gr.) Vevels īsi apraksta «tīro zinātņu filozofiju», par šo zinātņu galvenajām pārstāvēm viņš atzīst ģeometriju, teorētisko aritmētiku un algebru.

Bet «Induktīvo zinātņu vēsturē» (I sēj., Ievads) Vevels «induktīvajām zinātnēm» (mehānikai, astronomijai, fizikai, ķīmijai, mineraloģijai, botānikai, zooloģijai, fizioloģijai, ģeoloģijai) pretstata «deduktīvās» zinātnes (ģeometriju, aritmētiku, algebru). — 213.

176 Formulā «V—А—S» ar V apzīmēts vispārīgais, ar А — atsevišķais, ar S — sevišķais. So formulu lieto Hēgelis, analizējot induktīvā slēdziena loģisko būtību. Sk. Hēgelis. «Loģikas zinātne», III gr., I nodalījums, 3. nodaļa, paragrāfs «Indukcijas slēdziens». Sājā pašā paragrāfā _ atrodama Engelsa vēlāk pieminētā Hēgeļa tēze, ka induktīvais slēdziens būtībā ir problemātisks. — 213.

177 H. A. Nicholson. «A Manual of Zoology». 5th ed. Edinburgh and London, 1878, p. 283—285, 363—370, 481—484. — 213.

178 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 39. §: «Empīriska novērošana ... dod mums iespēju uztvert pārmaiņas, kas seko cita citai... bet tā neparāda mums sakara nepieciešamību.» — 215.

179 Spinoza. «Etiķa», I d., 1. un 3. definīcija un 6. teorēma. — 217.

180 Sk. 17. piezīmi. — 218.

181 Tāds virsraksts šim fragmentam dots «Dabas dialektikas» materiālu otrās mapes satura rādītājā. Tajā kritiski analizētas pamattēzes, kas izvirzītas K. Negeli referātā «Dabzinātniskās izziņas robežas» (sk. 3. piezīmi). Engelss citē Negeli referātu pēc izdevuma: «Tageblatt der 50. Versammlung deutscher Naturforscher und Aerzte in Mūnchen 1877». Beilage. September 1877 («Vācu dabas pētnieku un ārstu Minhenē 1877. gadā ņotikušā 50. kongresa biļetens». Pielikums. 1877. g. septembrī). So izdevumu Engelsam piegādāja, domājams, K. Sorlemmers, kas kongresā piedalījās. — 218.

182 Engelss te norāda uz Džozefu Prīstliju, kas 1774. gadā atklāja skābekli, pats nemaz nenojauzdams, ka atklājis jaunu ķīmisko elementu un ka šis atklājums izraisīs apvērsumu ķīmijā. Sīkāk par šo atklājumu Engelss runā savā priekšvārdā Marksa «Kapitāla» II sējumam (sk. K. Markss. «Kapitāls». II sej. R., 1976, 22. lpp.). — 220.

183 Sal. Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 13. §2 Piezīme: «Aplūkots formāli un uztverts paralēli sevišķajam, vispārīgais ari pats pārvēršas par kādu sevišķo; šādas attiecības neatbilstība un ačgārnība, runājot par ikdienas dzīves priekšmetiem, pašas par sevi durtos acīs, ja, piemēram, kāds prasītu sey augļus un pēc tam atteiktos no ķiršiem, bumbieriem, vīnogām, tāpēc ka tie ir ķirši, bumbieri, vīnogas un nevis augļi.» — 222.

184 Engelss atsaucas uz nodaļu par kvalitāti Hēgeļa «Loģikas zinātne», kur teikts, ka astronomija pelnījusi apbrīnu nevis tapec, ka ta pētī neskaitāmo zvaigžņu un neizmērījamo telpu un laiku slikto bezgalību, ar ko šai zinātnei ir darīšana, bet gan tapec, ka tā pētī tās «mēra un likumu attiecības, ko prāts izzina šajos priekšmetos un kas ir saprātīgais bezgalīgais pretstatā minētajai nesaprātīgajai bezgalībai» (Hēgelis. «Loģikas zinātne», I gr., II nodalījums, 2. nodaļa. Piezīme: Augstas domas par bezgalīgo progresu). — 223.

185 Tas ir Engelsa nedaudz pārveidots citāts no itāliešu ekonomista F. Galiani traktāta «Par naudu», II gr. So pašu citātu dod Markss «Kapitāla» I sējumā (sk. K. Markss. «Kapitāls». I sēj. R., 1973, 138. lpp.). Markss un Engelss lietoja P. Kustodi izdevumu «Scrittori classici italiani di economia politica». Parte moderna.

T. III. Milano, 1803, p. 156 («Politiskās ekonomijas itāliešu klasiķi». Mūsdienu ekonomisti. III sēj. Milāna, 1803, 156. lpp.). — 223.

186 Vārdus «Tā arī -ļ-» Engelss pierakstījis papildus. Iespējams, ka

Engelss te domā iracionālo skaitli я, kura nozīme ir pilnīgi noteikta, bet nav izteicama ne ar kādu galīgu decimālskaitli vai parastu daļskaitli. Ja pieņem, ka riņķa laukums ir 1, no formulas

лг^2=1, kur r ir riņķa rādiuss, dabūsim, ka л = ~. — 223.

r^2

187 Hēgelis. «Dabas filozofija», 280. §, Papildinājums: «Saule kalpo planētai, tapat kā vispār Saule, Mēness, komētas, zvaigznes ir tikai Zemes nosacījumi.» — 225.

188 Engelss atsaucas uz Dž. Dž. Romensa recenziju par grāmatu: J. Lubbock. «Ants, Bees and Wasps». London, 1882 (Dž. Leboks. «Skudras, bites un lapsenes». Londona, 1882). Recenzija bija iespiesta žurnāla «Nature» 658. nr-ā 1882. g. 8. jūnijā. Engelsu ieinteresējusī vieta, kurā teikts, ka skudras «ir ļoti jutīgas pret ultravioletajiem stariem», atrodas «Nature» XXVI sējuma 122. lappusē. — 225.

189 1732. gadā tika publicēts A. Hallera dzejolis «Cilvēka tikumu ne-patiesīgums» («Falschheit menschlicher Tugenden»), kurā Hallers apgalvoja, ka «neviens radīts gars nevar izzināt dabas iekšējo būtību» un ka tam jāapmierinās tikai ar ārējās čaulas zināšanu. 1820. gadā Gēte dzejolī «Tomēr» («Allerdings») vērsās pret šo Hallera apgalvojumu, norādīdams, ka dabā viss ir vienots un ka ta nav sadalama neizzināmā iekšējā kodolā un cilvēkam pieejamā ārējā čaulā, kā to dara Hallers. Šo Gētes strīdu ar Halleru divreiz piemin Hēgelis savā «Filozofijas zinātņu enciklopēdijā» (140. §, Piezīme, un 246. §, Papildinājums). — 226.

190 Hēgelis. «Loģikas zinātne», II gr., I nodalījums, 1. nodaļa, paragrāfs «Šķietamība» un II nodalījums («Parādība»), kur lietai par sevi veltīts speciāls paragrāfs («Lieta par sevi un pastāvēšana») un speciāla piezīme («Transcendentālā ideālisma lieta par sevi»). — 227.

191 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 124. §, Piezīme un Papildinājums. — 227.

192 Hēgelis. «Loģikas zinātne», III gr., III nodalījums, 2. nodaļa. — 227.

193 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 128. §, Papildinājums. — 228.

,94 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 98. §, 1. papildinājums: «Pievilkšana ir tāda pati būtiska matērijas īpašība kā atgrūšana.» — 229.

195 Sk. Hēgelis. «Loģikas zinātne», I gr., II nodalījums, 1. nodaļa, Piezīme par Kanta izstrādāto laika, telpas un matērijas nedalāmības un bezgalīgas dalāmības antinomiju. — 230.

196 Hēgelis. «Dabas filozofija», 261. §, Papildinājums. — 230.

197 Domu par kustības daudzuma nezūdamību izteica Dekarts savā «Traktātā par gaismu» (1630.—1633. g. sarakstītā darba «Pasaule» pirmā daļa, kas izdota pēc viņa nāves 1664. g.) un vēstulē de Bo-nam 1639. g. 30. aprīlī. Vispilnīgāk šī tēze bija izteikta grāmatā:

R. Des-Cartes. «Principia Philosophiae». Amstelodami, 1644, Pars secunda, XXXVI (R. Dekarts. «Filozofijas pamati». Amsterdama, 1644, Otrā dala, 36. §). — 230.

198 Sk. 17. piezīmi.

Savas grāmatas 20.—29. lpp. Grovs runā par «spēka neiznīcināmību», mehāniskai kustībai pārvēršoties par «sprieguma stāvokli» un siltumu. — 231.

199 Sis fragments uzrakstīts uz vienas lapas ar «Dabas dialektikas» daļējā plāna uzmetumu, un tajā konspektīvi pierakstītas domas, kas attīstītas nodaļā «Kustības pamatformas» (sk. šā izdevuma 25., 70,—86. lpp.). — 232.

200 Sk. 17. piezīmi.

Ar «matērijas stāvokļiem (affections)» Grovs saprot «siltumu, gaismu, elektrību, magnētismu, ķīmisko afinitāti un kustību» (15. lpp.) un ar «kustību (motion)» — mehānisko kustību jeb pārvietošanos. — 233.

201 Sis fragments uzrakstīts uz «Dabas dialektikas» pirmās mapes pirmās lapas. Pēc sava satura tas sakrīt ar Engelsa 1873. g. 30. maija vēstuli Marksam. Sī vēstule sākas ar vārdiem: «Šorīt gultā man ienāca prātā šādas dialektiskas domas par dabaszinātnēm.» Pats šo domu izklāsts vēstulē ir vairāk izstrādāts nekā fragmentā. No tā var secināt, ka fragments uzrakstīts pirms vēstules tajā pašā dienā — 1873. g. 30. maijā. Neskaitot fragmentu par Bīhneru (sk. šā izdevuma 190.—192. lpp.), kas uzrakstīts neilgi pirms šā fragmenta, visas pārējās «Dabas dialektikas» nodaļas un fragmenti sarakstīti pēc tā, t. i., pēc 1873. g. 30. maija. — 233.

202 O. Konts izklāstīja šo zinātņu klasifikācijas sistēmu savā galvenajā darbā «Pozitīvās filozofijas kurss», kura pirmais izdevums iznāca Parīzē no 1830. līdz 1842. gadam. Speciāli zinātņu klasifikācijas jautājumam veltīta šā darba I sējuma 2. lekcija, kurai dots virsraksts: «Šā kursa plāna izklāsts jeb vispārīgi apsvērumi par pozitīvo zinātņu hierarhiju». Sk. A. Comte. «Cours de Philosophic positive». T. I. Paris, 1830. — 235.

203 Engelss te domājis Hēgeļa «Loģikas zinātnes» trešo grāmatu, kas

pirmoreiz iznāca 1816. gadā. «Dabas filozofijā» Hēgelis apzīmē šos trijus galvenos dabaszinātņu nodalījumus ar terminiem «mehānika», «fizika» un «organika». — 235. ^

204 Šis fragments pieder pie tām trijām plašākajām piezīmēm («No-ten»), kuras Engelss ievietojis «Dabas dialektikas» materiālu otrajā mapē (mazāka apjoma piezīmes nokļuva pirmajā un ceturtajā mapē). Divas no šīm piezīmēm — «Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē» un «Par «mehānisko» dabas izpratni» — ir «Piezīmes» vai «Papildinājumi» pie «Anti-Dīringa», un tajās Engelss attīsta dažas ļoti svarīgas domas, kas tikai iezīmētas vai īsi izteiktas šās viņa grāmatas atsevišķās vietās. Trešajai piezīmei — «Par Negeli nespēju izzināt bezgalīgo» — nav nekāda sakara ar «Anti-Dīringu». Pirmās divas piezīmes uzrakstītas, domājams, 1885. g., katrā ziņā ne agrāk par 1884. g. aprīļa vidu, kad Engelss rfolēma sagatavot iespiešanai otru — paplašinātu «Anti-Dīringa» izdevumu, un ne vēlāk par 1885. g. septembra beigām, kad Engelss pabeidza un nosūtīja izdevniecībai priekšvārdu grāmatas otrajam izdevumam. Kā redzams no Engelsa vēstulēm

E. Bernšteinam un K. Kautskim 1884. gadā un H. Slīteram 1885. gadā, Engelss bija nodomājis sarakstīt vairākas dabzinātniska rakstura «Piezīmes» vai «Papildinājumus» pie «Anti-Dīringa» atsevišķām vietām, lai tos ievietotu šā darba otrā izdevuma beigās. Tomēr pārliekā aizņemtība ar citām lietām (pirmām kārtām ar Marksa «Kapitāla» II un III sējuma sagatavošanu izdošanai) nedeva iespēju Engelsam šo nodomu īstenot. Viņš paspēja tikai uzmest divas «Piezīmes» — pie «Anti-Dīringa» pirmā izdevuma 17.—18. lpp. un 46. lpp. Sis fragments ir otra no šīm «Piezīmēm».

Virsrakstu «Par «mehānisko» dabas izpratni» Engelss devis «Dabas dialektikas» materiālu otrās mapes satura rādītājā. Turpretī virsraksts «2. piezīme. Pie 46. lpp.: Kustības dažādās formas un zinātnes, kas tās pētī» dots paša šā fragmenta sākumā. — 236.

205 A. Kekulē. «Die wissenschaftlichen Ziele und Leistungen der Chemie». Bonn, 1878, S. 12. — 236.

206 Runa ir par žurnāla «Nature» 420. nr-ā 1877. g. 15. novembrī ievietoto rakstiņu, kurā bija īsi atstāstīta A. Kekulē runa, ko viņš teica 1877. g. 18. oktobrī, uzņemoties rektora pienākumus Bonnas universitātē. 1878. gadā šī Kekulē runa iznāca atsevišķā brošūrā ar nosaukumu «Ķīmijas zinātniskie mērķi un sasniegumi». — 236.

207 E. Haeckel. «Die Perigenesis der Plastidule». Berlin, 1876, S. 13. — 236.

208 Lotara Meijera likne — atomsvaru un atomu tilpumu savstarpējā sakara grafisks attēlojums; to izveidoja vācu ķīmiķis L. Meijers un publicēja 1870. gadā savā rakstā «Ķīmisko elementu daba kā to atomsvaru funkcija» žurnālā «Annalen der Chemie und Pharmazie» («Ķīmijas un Farmācijas Annāles»), VII — papildu sējums, 3. burtnīca.

Likumsakarību starp ķīmisko elementu atomsvaru un fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām atklāja lielais krievu zinātnieks D. Mendeļejevs, kurš pirmoreiz formulēja ķīmisko elementu periodisko likumu 1869. g. martā rakstā «Par elementu īpašību un atomsvaru savstarpējo sakaru», kas bija iespiests «Krievu Ķīmijas Biedrības Žurnālā». L. Meijers arī tuvojās periodiskā likuma atklaša-nai, kad uzzināja par Mendeļejeva atklājumu. L. Meijera izveidotā līkne uzskatāmi ilustrēja Mendeļejeva atklāto likumu, tomēr atšķirībā no Mendeļejeva tabulas izteica to ārēji un vienpusīgi._

Mendeļejevs savos secinājumos gāja daudz tālāk nekā Meijers Pamatojoties uz savu atklāto periodisko likumu, Mendeļejevs paredzēja vēl tolaik nezināmu ķīmisko elementu eksistenci un specifiskās īpašības, turpretī Meijers savos turpmākajos darbos apliecināja periodiskā likuma būtības neizpratni. — 237.

209 Sk. 183. piezīmi. — 239.

210 E. Haeckel. «Natūrliche Schopfungsgeschichte». 4. Aufl. Berlin, 1873, S. 538, 543, 588; «Anthropogenie». Leipzig, 1874, S. 460, 465, 492. — 239.

211 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 99. §, Papildinājums. — 240.

212 Sis fragments uzrakstīts uz atsevišķas lapas ar atzīmi «Noten» («Piezīmes»). Iespējams, ka tas ir sākotnējais uzmetums, no kura pēc tam izveidota otrā «Piezīme» pie «Anti-Dīringa»: «Par «mehānisko» dabas izpratni» (sk. šā izdevuma 236.—240. lpp.). — 240.

213 Pirmajā gadījumā Engelss norāda uz Hēgeļa piezīmi, ka aritmētikā domāšana «notiek bezdomu sfērā» («Loģikas zinātne», I gr., II nodalījums, 2. nodaļa, Piezīme par skaitlisku noteiksmju lietošanu filozofisku jēdzienu izteikšanai), otrajā gadījumā — uz Hē-geļa atzinumu, ka «jau dabiskā skaitļu rinda atklāj tādu kvalitatīvo momentu mezglu līniju, kuri izpaužas tīri ārējā kustībā uz priekšu» utt. (turpat, III nodalījums, 2. nodaļa, Piezīme: šādu mezglu līniju piemēri; par to, ka dabā neesot lēcienu). — 244.

214 Šī izteiksme sastopama Š. Bosī grāmatā «Traktāti/par diferenciālrēķiniem un integrālrēķiniem» (Ch. Bossut. «Traitēs de Calcul diffe-rentiel et de Calcul integral». T. I. Paris, 1798, p. 38), uz kuru Engelss atsaucas fragmentā «Taisnais un līkais». Nodaļā par «Integrālrēķiniem ar galīgām diferencēm» Bosī aplūko vispirms šādu uzdevumu: «Integrēt jeb summēt mainīgā lieluma x veselu skaitļu pakāpes.» Te Bosī pieņem, ka starpība (diferenciālis) Ax ir konstanta, un apzīmē to ar grieķu burtu оз. Tā kā summa (integrālis) no Ax jeb no (o ir x, tad summa no coXl jeb no cox° arī būs vienlīdzīga ar x. Šo vienlīdzību Bosī raksta tā: 2(ox°=x. Pēc tam Bosī iznes konstanti со, novietodams to pirms summēšanas zīmes,

un dabū izteiksmi co2x° = x un no tās vienlīdzību Z,x°= —. Šo pē-

00

dejo vienlīdzību Bosī tālāk izmanto, lai atrastu lielumus 2x^2, 2x^3 utt. un lai atrisinātu citus uzdevumus. — 247.

215 Ch. Bossut. «Traitēs de Calcul diffērentiel et de Calcul integral». T. I. Paris, an VI [1798], p. 149 (Š. Bosī. «Traktāti par diferenciālrēķiniem un integrālrēķiniem». I sēj. Parīze, VI Г17981 gadā, 149. lpp.). — 249.

2,6 Tā Bosī sauc līknes, ko aplūko polāro koordināšu sistēmā. — 249.

217 Te Engelss runā par 17. figūru un ar to saistītajiem paskaidrojumiem Bosī grāmatas 148.—151. lpp. Sai figūrai ir šāds izskats: BMK — līkne («polārā līkne»). MT — tās tangente. P — pols jeb polāro koordināšu sākums. PZ — polārā ass. PM — punkta M ordināte (Engelss to sauc par «īsteno abscisu», mūsdienu apzīmējums — rādiusvektors). Ptn — pie M bezgalīgi tuvā punkta m ordināte. (šo rādiusvektoru Engelss sauc par «iedomāto diferenciālo abscisu»). MH — perpendikulārs pret tangenti MT. TPH — perpendikulārs pret ordināti PM, Mr — loks, kas apvilkts ar rādiusu PM. Tā kā MPm ir bezgalīgi mazs leņķis, tad PM un Pm uzskatāmi par paralēliem. Tāpēc trīsstūri Mrm un TPM, kā arī trīsstūri Mrm un MPH uzskatāmi par līdzīgiem. — 249.

218 Sk. 95. piezīmi. — 250.

219 Šis fragments pieder pie tām plašākajām piezīmēm («Noten»), kuras Engelss ievietojis «Dabas dialektikas» materiālu otrajā mapē (sk. 204. piezīmi). Tas ir uzmetums «Piezīmei» pie «Anti-Dīringa» pirmā izdevuma 17.—18. lappuses. Virsrakstu «Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē» Engelss devis «Dabas dialektikas» materiālu otrās mapes satura rādītājā. Turpretī virsraksts «Pie 17.—18 lpp.: Domāšanas un esamības saskaņa. — Bezgalīgais matemātikā» ir paša fragmenta sākumā. — 250.

220 Nihil est in inteltectu, quod non fuerit in sensu (intelektā nav nekā tāda, kas iepriekš nebūtu bijis sajūtās) — sensuālisma pamattēze. Šī formula bija zināma jau Aristotelim (sk. viņa darbus: «Otrā analītiķa», I gr., 18. nod., un «Par dvēseli», III gr., 8. nod.). — 251.

221 Sis cipars minēts V. Tomsona rakstā «Atomu lielums», kas pirmoreiz publicēts žurnāla «Nature» 22. nr-ā 1870. g. 31. martā un pēc tam atkārtoti iespiests kā pielikums V. Tomsona un P. G. Teita grāmatas «Traktāts par dabas filozofiju» otrajā izdevumā (W. Thomson and P. G. Tait. «Treatise on Natural Philosophy». Vol. I, part II, new ed. Cambridge, 1883, p. 501—502). — 252.

222 Jaunākās līnijas Reisa firstu valsts — viena no vācu pundurvalsti-ņām, kopš 1871. g. Vācijas impērijas sastāvdaļa. — 255.

223 Iespējams, ka Engelss te domā Hekeļa psihofizisko monismu un viņa uzskatus par matērijas uzbūvi. Hekeļa grāmatā «Plastidulu periģenēze», ko Engelss citē otrajā «Piezīmē» pie «Anti-Dīringa» (sk. šā izdevuma 236. lpp.), Hekelis, piemēram, apgalvo, ka elementāra «dvēsele» esot ne tikai «plastidulām» (t. i., protoplazmas molekulām), bet arī atomiem, ka visiem atomiem esot «sajušana» un «griba». Tajā pašā grāmatā Hekelis runā par atomiem kā par kaut ko absolūti diskrētu, absolūti nedalāmu un absolūti nemainīgu, bet atzīst, ka līdzās diskrētajiem atomiem pastāvot ēters kā kaut kas absolūti nepārtraukts (E. Haeckel. «Die Perigenesis der Plastidule». Berlin, 1876, S. 38—40).

Kā Hēgelis tiek vaļa no matērijas nepārtrauktības un diskrētī-bas pretrunas, Engelss pasaka fragmentā «Matērijas dalāmība» (sk. šā izdevuma 230. lpp.). — 256.

224 Te Engelss domā R. Klauziusa referātu «Par mehāniskās siltuma teorijas otro principu»; šo referātu viņš nolasīja 1867. g. 23. septembrī Frankfurtē pie Maiņas notikušajā vācu dabas pētnieku un ārstu 41. kongresā. Referāts iznāca atsevišķā brošūrā Braunšveigā 1867. gadā. — 257.

225 Šis un divi turpmākie fragmenti ietver izrakstus no grāmatām: 1) J. H. Mādler. «Der Wunderbau des Weltalls, oder Populāre As-tronomie». 5. Aufl. Berlin, 1861 (IX nodalījums: Stāvzvaigznes; X nodalījums: Miglāju plankumi), un 2) A. Secchi. «Die Sonne». Braunschweig, 1872 (III daļa: Saules jeb stāvzvaigznes). Šos izrakstus, kas izdarīti 1876. g. sākumā, Engelss izmantoja «Dabas dialektikas» «Ievada» otrajā daļā (sk. šā izdevuma 36,—43. lpp.). — 258.

226 Minētajā Volfa grāmatas «Astronomijas vēsture» (sk. 124. piezīmi) vietā teikts, ka gaismas refrakcijas likumu atklājis nevis Dekarts, bet gan Snelliuss,_ kurš aprakstījis to savos nepublicētajos darbos, no kurienes to vēlāk, pēc Snelliusa nāves, aizguvis Dekarts. — 262.

227 J. R. Mayer. «Die Mechanik der Warme in gesammelten Schriften». 2. Aufl. Stuttgart, 1874, S. 328, 330. — 262.

228 F. Bēkons. «Jaunais Organons» («Novum Organum»), otrā grāmata, XX aforisms. Šis Bēkona darbs iznāca Londonā 1620. gadā. — 263.

229 Sal. Hēgeļa piezīmi, ka spēkā «nav nekāda cita satura, tikai tas, kas ir pašā parādībā», un ka šis saturs «tikai izteikts sevī reflektē-tasnoteiksmes — spēka forma», kā rezultāts ir «tukša tautoloģija» (Hēgelis. «Loģikas zinātne», II gr., I nodalījums, 3. nodaļa, Piezīme par formālu izskaidrošanas veidu, balstoties uz tautoloģis-kiem pamatiem). — 266.

230 Hēgelis. «Dabas filozofija», 266. §, Piezīme. — 266.

231 Engelss te domā anonīmi izdoto_ P. Lavrova grāmatu «Pētījums par domas vēsturi», I sēj. S.-Pēterburga, 1875. Nodaļā «Domas vēstures kosmiskais pamats», šās grāmatas 109. lappusē, Lavrovs raksta: «Apdzisušās saules ar planētu un pavadoņu nedzīvo sistēmu turpina savu kustību telpa, kamēr nokļūst jaunā topošā miglājā. Tad mirušās pasaules paliekas kļūst par materiālu jaunas pasaules veidošanas procesa paātrināšanai.» Bet zemsvītras piezīmē Lavrovs norāda_ uz Celnera uzskatu, ka apdzisušo debess ķermeņu sastingumu «spēj pārtraukt tikai ārējas ietekmes, piemēram, siltums, ko izraisījusi sadursme ar kādu citu ķermeni». — 267.

232 Sk. 224. piezīmi. — 268.

233 Sk. 224. piezīmi. — 270.

234 Engelss tā raksta, domājams, sakarā ar Klauziusa brošūras 16. lappusi, kur pieminēts ēters, kas atrodas ārpus debess ķermeņiem. Turpretī te, 6. lappusē, runa ir par to pašu ēteru, taču tas vairs neatrodas ārpus ķermeņiem, bet gan starptelpā starp to daļiņām. — 270.

235 Horror vacui — bailes no tukšuma. Līdz XVII gs. vidum dabaszinātnēs valdīja jau no Aristoteļa nākušais uzskats, ka «daba baidās no tukšuma», t. i., nepieļauj tukšas telpas izveidošanos. Ar šīm «bailēm no tukšuma» izskaidroja, piemēram, ūdens pacelšanos sūknī. 1643. gadā Toričelli atklāja atmosfēras spiedienu un līdz ar to atspēkoja Aristoteļa priekšstatu par tukšuma neiespējamību. — 270.

236 Lavrova uzvārdu Engelss rakstījis krievu burtiem. Engelss te domā Lavrova grāmatu «Pētījums par domas vēsturi» (sk. 231. piezīmi). Nodaļa «Domas vestures kosmiskais pamats», šās grāmatas 103.— 104. 1pp., Lavrovs piemin dažādu zinātnieku (Olbersa, V. Strūves u. c.) uzskatus par gaismas apdzišanu, kad tā nāk no ļoti lieliem attālumiem. — 271.

237 Bībele, Jāņa evaņģēlijs, 1. nod. — 271.

238 A. Fick. «Die Naturkraefte in ihrer Wechselbeziehung». Wurzburg, 1869. — 271.

239 Sk. 82. piezīmi. — 271.

240 Engelss te domā Seki grāmatas 632. lappusē ievietoto diagrammu, kas rada attiecību starp saules staru viļņa garumu un to siltuma, gaismas un ķīmiskās iedarbības intensitāti. Mēs te atveidojam šo diagrammu tās pamatvilcienos:

Līkne BDN attēlo siltuma izstarošanas intensitāti, sākot ar visgarāko viļņu siltuma stariem (punktā B), beidzot ar visīsāko viļņu stariem (punktā N). Līkne АМН attēlo gaismas staru intensitāti, sākot ar visgarāko (punktā А) un beidzot ar visīsāko viļņu stariem (punktā H). Līkne IKL attēlo ķīmisko staru intensitāti, sākot ar visgarāko (punktā I) un beidzot ar visīsāko viļņu stariem (punktā L). Visos trijos gadījumos staru intensitāti izteic aplūkojamā līknes punkta attālums no līnijas PW. — 271.

241 Hēgelis. «Dabas filozofija», 320. §, Papildinājums. — 272.

242 Te un turpmāk Engelss dod izrakstus no grāmatas: Th. Thomson. «An Outline of the Sciences of Heat and Electricity». 2nd ed. London, 1840. Šos izrakstus Engelss izmantojis nodaļā «Elektrība». — 272.

243 Te un nākamajā fragmentā Engelss atsaucas uz grāmatu: F. Guthrie. «Magnetism and Electricity». London and Glasgow,_ 1876. 210. lappusē Gatrijs raksta: «Strāvās stiprums ir proporcionāls baterijā izšķīdinātā, t. i., oksidētā, cinka daudzumam un proporcionāls siltumam, ko atbrīvotu šā cinka oksidācija.» — 274.

244 Te domāts Vīdemaņa darbs «Mācība par galvanismu un. elektromagnētismu», III gr., 418. lpp. (sk. 95. piezīmi). — 275.

245 H. Kopp. «Die Entwickelung der Chemie in der neueren Zeit». Abt. I. Mūnchen, 1871, S. 105. (H. Kops. «Ķīmijas attīstība jaunākajos laikos». I nodalījums. Minhene, 1871, 105. lpp.). — 276.

246 Hēgelis. «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», 81. §, 1. papildinājums: «Dzīvība kā tāda ietver sevī nāves dīgli». — 278.

247 Par plazmogoniju Hekelis sauca organismu tādu hipotētisku izcelšanos, kad organisms rodas kādā organiskā šķidruma, atšķirība no autogonijas, t. i., dzīvās protoplazmas tiešas rašanas no neorganiskām vielām. — 279.

248 Runa ir par L. Pastēra 1860. gadā izdarītajiem eksperimentiem jautājumā par pašizcelšanos. Ar šiem eksperimentiem Pastērs pierādīja, ka traukos ar barojošu (organisku) šķidrumu mikroorganismi (baktērijas, sēnītes, infuzorijas) attīstās tikai no tiem dīgļiem, kas jau agrāk tur bijuši vai iekļuvuši tur no apkārtējā gaisa. No tā Pastērs secināja ne tikai, ka nav_ iespējama tagad dzīvojošo mikroorganismu pašizcelšanās, bet ari, ka nav iespējama pašizcelšanas vispār. — 280.

249 Izraksti no M. Vāgnera raksta ņemti no Augsburgas avīzes «All-gemeine Zeitung» 1874. gadagajuma 4333., 4334., 4351. un 4370. lpp.

«Allgemeine Zeitung» («Vispārējā Avīze») — konservatīva vācu dienas avīze; dibināta 1798. gadā; no 1810. līdz 1882. g. iznāca Augsburgā. — 280.

250 W. Thomson und P. G. Tait. «Handbuch der theoretischen Physik». Autorisirte deutsche Ubersetzung von H. Helmholtz und G. Wer-theim. Bd. I, Theil II. Braunschweig, 1874, S. XI. Engelss citē pēc M. Vāgnera raksta. — 280.

251 J. Liebig. «Chemische Briefe». 4. Aufl., Bd. I. Leipzig und Heidelberg, 1859, S. 373. — 281.

21 — F. Engelss

252 Traubes mākslīgās šūnas — neorganiski veidojumi, dzīvu šūnu modeļi, kas spēj atveidot vielu maiņu un augšanu un noder atsevišķu dzīvības parādību pētīšanā; sajaucot koloidālus šķīdumus, tās radīja vācu ķīmiķis un fiziologs M. Traube. Par saviem eksperimentiem Traube ziņoja vācu dabas pētnieku un ārstu 47. kongresā Breslava 1874. g. 23. septembrī. Markss un Engelss augstu novērtēja šo Traubes atklājumu (sk. K. Marksa vēstuli P., Lavrovam 1875. g. 18. jūnijā un V. Freindam 1877. g. 21. janvārī). — 284.

253 Engelss te domā Dž. Dž. Olmena gada referātu, ko viņš nolasīja Linneja biedrība 1875. g. 24. maijā. Šis referāts ar virsrakstu «Jaunakais progress mūsu zināšanās par skropstainajām infuzori-jām» bija iespiests žurnāla «Nature» 294.-296. nr-ā 1875. g. 17. un 24. jūnijā un 1. jūlijā. — 285.

254 Engelss te domā ar iniciāļiem J. F. B. parakstīto recenziju par grāmatu: J. Croll. «Climate and Tim ein their Geological Relations; a Theory of Secular Changes of the Earth’s Climate». London, 1875 (Dž. Krolls. «Klimats un laiks to ģeoloģiskajās savstarpējās attiecības; teorija par Zemes klimata pārmaiņām gadsimtos». Londona, 1875). Recenzija bija iespiesta žurnāla «Nature» 294. un 295. nr-ā 1875.'g. 17. un 24. jūnija. — 285.

255 Engelss te domā Dž. Tindala rakstu «Par atmosfēras optiskajām pārmaiņām sakarā ar pūšanas un inficēšanās parādībām», kurā īsi atstāstīts viņa referāts Karaliskajā biedrībā 1876. g. 13. janvārī. Šis raksts ar virsrakstu «Prof. Tindals par dīgļiem» bija iespiests žurnālā «Nature» 326. un 327. nr-ā 1876. g. 27. janvārī un 3. februārī. — 285.

256 Te un turpmāk Engelss atsaucas uz grāmatu: E. Haeckel. «Natūr-liche Schopfungsgeschichte». 4. Aufl. Berlin, 1873. I tabula atrodas starp šā izdevuma 168. un 169. lpp. un paskaidrojumi pie tās — 664. un 665. lappusē. — 285.

257 Te un turpmāk Engelss atsaucas uz grāmatu: H. A. Nicholson. «A Manual of Zoology» (sk. 19. piezīmi). — 286.

258 Engelss atsaucas, domājams, uz grāmatu: W. Wundt. «Lehrbuch der Physiologie des Menschen» (V. Vunts. «Cilvēka fizioloģijas mācību grāmata»). Grāmatas pirmais izdevums iznāca Erlangenē 1865. gadā, otrais un trešais — turpat 1868. un 1873. gadā. — 286.

259 Zoofiti (Pflanzentiere) — nosaukums, ar kādu kopš XVI gadsimta apzīmēja vairākus bezmugurkaulniekus (galvenokārt sūkļus un zarndobumaiņus), kuriem ir dažas iezīmes, ko uzskatīja par augu pazīmēm (piemēram, kuri ir piestiprināti pie apkārtējās vides); tāpēc zoofītus uzskatīja par starpformām starp augiem un dzīvniekiem. Kopš XIX gadsimta vidus terminu «zoofīti» lietoja kā zarn-dobumaiņu sinonīmu; mūsu dienās to vairs nelieto. — 286.

260 Savas grāmatas «Dabzinātniska radīšanas vēsture» ceturtajā izdevumā Hekelis nosauc šādas piecas pirmās daudzšūnu dzīvnieku embrionālās attīstības pakāpes — Monerula, Ovulum, Morula, Pla-nula un Gastrula —, kuras, pēc Hekeļa domām, atbilst visas dzīvnieku valsts pirmajām piecām attīstības stadijām. Hekeļa grāmatas turpmākajos izdevumos šī shēma tika būtiski mainīta. Taču Hekeļa pamatideja, ko pozitīvi novērtēja Engelss, ideja par paralēlismu starp organisma individuālo attīstību (ontoģenēzi) un attiecīgas organiskās formas vēsturisko attīstību (filoģenēzi), stabili nostiprinājās zinātnē. — 287.

261 Vārds «batibijs» (bathybius) nozīmē «dzijumā dzīvojošais». 1868. gadā T. H. Hekslijs aprakstīja no okeāna dibena izceltas lipīgas gjotas, uzskatīdams tās par sākotnējo dzīvo matēriju bez struktūras — par protoplazmu. Par godu E. Hekelim viņš nosauca šo, kā viņš domāja, visvienkāršāko dzīvo būtni par Bathybius Hae-ckelli. Hekelis domāja, ka batibijs ir viena no vēl tagad dzīvojošo moneru sugām. Vēlāk izrādījās, ka batibijam nav nekā kopēja ar protoplazmu un ka tas ir neorganisks veidojums. Par batibiju un tajā ietvertajiem mazajiem kaļķa akmentiņiem sk. E. Haeckel. «Na-tūrliche Schopfungsgeschichte». 4. Aufl. Berlin, 1873, S. 165—166, 306, 379. — 287.

262 «Organismu vispārīgās morfoloģijas» (E. Haeckel. «Generelle Morphologie der Organismen». Berlin, 1866) pirmajā sējumā Hekelis četrās lielās nodalās (VIII—XI) aplūko organiskā indivīda jēdzienu, organismu morfoloģisko un fizioloģisko individualitāti. Indivīda jēdziens aplūkots arī vairākās vietās Hekeja grāmatā «An-tropoģēnija jeb Cilvēka attīstības vēsture» (E. Haeckel. «Anthropo-genie oder Entwickelungsgeschichte des Menschen». Leipzig, 1874). Hekelis iedala organiskos indivīdus sešās klasēs jeb rindās: plas-tīdi, orgāni, antimēri, metamēri, īpatņi, kormusi. Pirmās rindas indivīdi ir moneru tipa pirmsšūnu organiski veidojumi (citodes) un šūnas, tie ir «elementārie organismi». Katras rindas indivīdi, sākot ar otro, sastāv no iepriekšējās rindas indivīdiem. Piektās rindas indivīdi — augstākajiem dzīvniekiem — ir «indivīdi» šā vārda šaurā nozīmē.

Kormuss ir sestās rindas morfoloģiskais indivīds, tā ir piektās rindas indivīdu kolonija; tāda, piemēram, ir jūras spīguļu ķēde.

Metamērs ir ceturtās rindas morfoloģiskais indivīds, tā ir piektās rindas indivīda ķermeņa daļa, kas atkārtojas. Tādi metamēri, piemēram, ir lenteņa segmenti. — 287.

263 «Dabiskā izlase jeb pielāgotāko organismu saglabāšanās» — Darvina grāmatas «Par sugu izcelšanos» IV nodaļas virsraksts. — 289.

264 Šā fragmenta saturs gandrīz burtiski sakrīt ar Engelsa 1875. g. 12. novembra vēstuli P. Lavrovam. — 289.

265 Bellum omnium contra omnes (visu karš pret visiem) — T. Hobsa izteiciens, sastopams viņa darbos «Par pilsoni», priekšvārds lasītājiem, un «Leviatāns», XIII—XIV nod. — 290.

266 Hēgelis. «Loģikas zinātne», III gr., III nodalījums, 1. nodaļa. — 291.

267 Engelss norāda uz Hēgeja «Loģikas» otrās daļas beigām («Loģikas zinātne», II gr., III nodalījums, 3. nodaļa, Mijiedarbība, un «Filozofijas zinātņu enciklopēdija», I d., II nodalījums, Mijiedarbība). Hēgelis pats te norāda uz dzīvo organismu kā uz mijiedarbības piemēru: «Atsevišķi dzīvā organisma orgāni un funkcijas ir savstarpējas mijiedarbības attiecībā» («Enciklopēdija», 156. §, Papildinājums). — 291.

268 H. A. Nicholson. «А Manual of Zoology». 5th eel. Edinburgh and London, 1878, p. 32, 102. — 292.

269 Faulhorns — kalns Šveicē, Bernes Alpu virsotne. — 292.

270 Virsraksti, kurus^ Engelss devis katrai no četrām mapēm, un satura radītāji, ko viņš sastādījis «Dabas dialektikas» materiālu otrajai un trešajai mapei, rakstīti Engelsa dzīves pēdējos gados, katrā ziņā ne agrāk par 1886. g., jo otrās mapes satura rādītājā jau uzņemts fragments «Izlaistais no «Feierbaha»», kas uzrakstīts 1886. g. sākumā. — 294.

«DABAS DIALEKTIKAS» MAPJU SATURA RĀDĪTĀJS^133

l PIRMĀ MAPE]

Dialektika un dabaszinātnes

1) «Bīhners» (190.—197. lpp.).

2) «Dabaszinātņu dialektika» (233.—234. lpp.).

3) «Dalāmība» (230. lpp.).

4) «Kohēzija» (269. lpp.).

5) «Agregātstāvokļi» (269. lpp.).

6) «Seki un pāvests» (262. lpp.).

7) «Ņūtona pievilkšanās un centrbēdzes spēks» (257. lpp.).

8) «Laplasa teorija» (258. lpp.).

9) «Berze un trieciens rada iekšējo kustību» (275. lpp.).

10) «Causa finalis» ir matērija un tai iekšēji piemītošā kustība» (228. lpp.).

11) «Dabaszinātņu attīstības forma, ciktāl šīs zinātnes domā, ir hipotēze» (226.-227. lpp.).

12) «Pievilkšanās pārvēršanās par atgrūšanos un otrādi» (229. lpp.).

13) «Domas sapratnisko noteiksmju savstarpējais pretstats» (200. lpp.).

14) «Tam, kas noliedz cēlonību, ikviens dabas likums ir hipotēze» (218. lpp.).

15) «Lieta par sevi» (227. lpp.).

16) ««Būtības» definīciju īsto dabu ir norādījis pats Hēgelis» (200. lpp.).

17) «Matemātikas ta sauktas aksiomas» (242. lpp.).

18) «Piemēram, daļa un veselais...» (200. lpp.).

19) «Abstraktā identitāte» (201.—202. lpp.).

20) «Pozitīvais un negatīvais» (203. lpp.).

21) «Dzīvība un nāve» (278. lpp.).

22) «Sliktā bezgalība» (222,—223. lpp.).

23) «Vienkāršais un saliktais» (200.—201. lpp.).

24) «Pirmrnatērija» (228. lpp.).

25) «Aplamo porainības teoriju... Hēgelis attēlo kā tīru prāta izdomājumu» (193. lpp.).

26) «Spēks» (264.-267. lpp.).

27) «Kustības neiznīcināmībā ir izteikta Dekarta tēzē» (230.—231. lpp.).

28) «Tas» (kustības) «būtība ir tieša telpas un laika vienība» (230. lpp.).

29) «Spēks» (sk. iepriekš) (267. lpp.).

30) «Kustība un līdzsvars» (231. lpp.).

31) «Cēlonība» (216—217. lpp.).

32) «Ņūtona gravitācija» (257. lpp.).

33) «Spēks» (267. lpp.).

34) «Mijiedarbība» (217.—218. lpp.).

35) «Kustības neiznīcināmība» (231. lpp.).

36) «Mehāniskā kustība» (232.—233. lpp.).

37) «Matērijas dalāmība» (230. lpp.).

38) «Dabas pētnieciskā domāšana» (194. lpp.).

39) «Indukcija un dedukcija» (212.—213. lpp.).

40) «Gadījumā ar Okenu... skaidri parādās bezjēdzība» (194. lpp.).

41) «Causae finales un efficientes» (195. lpp.).

42) «Pret dievu neviens neizturas sliktāk kā dabas pētnieki, kuri tam tic» (188. lpp.).

43) «Dlgji dabā» (291.—292. lpp.).

44) «Dabas un gara vienība» (208. lpp.).

45) «Zinātņu klasifikācija» (234.—235. lpp.).

46) «Protisti» (285.-287. lpp.).

47) «Indivīds» (287. lpp.).

48) «Morfoloģisko formu atkārtošanās visās attīstības pakāpēs» (287.—288. lpp.).

49) «Attiecībā uz organismu visu attīstības vēsturi» (288. lpp.).

50) «Visa organiskā daba ir viens nepārtraukts pierādījums tam, ka forma un saturs ir identiski, nesaraujami» (287. lpp.).

51) «Kinētiska gāzu teorija» (270. lpp.).

52) «Identitātes princips» (202.—203. lpp.).

53) «Dabas pētnieki iedomājas, ka viņi atbrīvojoties no filozofijas, to ignorēdami vai nopeldami» (196.—197. lpp.).

54) «No vēstures» (182.—184. lpp.).

55) «Pārejas no viena pretstata uz otru teorētiskajā attīstībā» (270. lpp.).

56) «Generatio aequivoca» (279. lpp.).

57) «Spēks» (264.-265. lpp.).

58) «Hekelis, «Antropogenija»» (195. lpp.).

59) «Maijers, «Siltuma mehāniskā teorija»» (262. lpp.).

60) «Piemērs dialektiskās domāšanas nepieciešamībai» (257. lpp.).

61) «Morics Vāgners, «Strīda jautājumi dabaszinātnēs» (280.—285. lpp.).

62) «Reakcija» (278. lpp.).

63) «Identitāte un atšķirība» (250. lpp.).

64) «No matemātikas» (242. lpp.).

65) «Asimptotas» (248.-249. lpp.).

66) «Nulles pakāpes» (247.-248. lpp.).

67) «Taisnais un līkais» (249. lpp.).

68) «Ēters» (270.—271. lpp.).

69) «Vertebrata» (291. lpp.).

70) «Siltuma izstarošana pasaules telpā» (267.—268. lpp.).

71) «Ņūtona spēku paralelograms» (258. lpp.).

72) «Batibijs» (287. lpp.).

73) «Saprāts un prāts» (209. lpp.).

74) «Visinduktivistiem» (214.—215. lpp.).

75) «Kinētiskajai teorijai jāpierāda» (270. lpp.).

76) «Klauziuss — if correct — pierāda...» (268. lpp.).

77) «Priekšstats par faktisku kimiski viendabīgu matēriju» (276. lpp.).

78) «Hard and fast lines» (199.—200. lpp.).

79) «Tā sauktā objektīvā dialektika valda visā dabā» (198.— 199. lpp.).

80) «Struggle for life» (289,—291. lpp.).

81) «Gaisma un tumsa» (271. lpp.).

82) «Darbs» (292.—293. lpp.).

83) «Indukcija un analizē» (215. lpp.).

84) «Nepieciešams izpētīt atsevišķu dabaszinātņu nozaru secīgo attīstību» (174.—175. lpp.).

85) «Lai arī kādā veidā parādītos Klauziusa otrā tēze...» (268.-269. lpp.).

86) «Stāvokļa atšķirība senās pasaules beigās... un viduslaiku beigās» (179.—181. lpp.).

87) «No vēstures. — Izgudrojumi» (181.—182. lpp.).

88) «Dabas dialektika — references» (285. lpp.).

89) «Mēdlers. Stāvzvaigznes» (258.—260. lpp.).

90) «Miglāju plankumi» (260.—261. lpp.).

91) «Seki: Sīriuss» (261. lpp.).

92) «Mūžīgie dabas likumi» (223.—224. lpp.).

93) «Izziņa» (225.-226. lpp.).

94) [Par spriedumu klasifikāciju] (209,—218. lpp.).

95) «Atsevišķība, sevišķība, vispārīgums» (212. lpp.).

96) «Tomēr iepriekš bija pierādīts arī...» (212. lpp.).

97) «Hofmanis ... citē dabas filozofiju» (194. lpp.).

98) «Hekelim bezjēdzība: indukcija pret dedukciju»

(213. lpp.).

99) «Ar indukcijas palīdzību pirms simt gadiem atrada ...» (213. lpp.).

100) «Seno tautu uzskati par dabu» (175.—179. lpp.)

101) «Leikips un Dēmokrits» (178.—179. lpp.).

102) «Lai ari kā sevi nostādītu dabas pētnieki, pār viņiem valda filozofija» (197. lpp.).

103) «Matemātikas lietošana» (256. lpp.).

104) «Tikai diferenciālrēķini...» (256. lpp.).

105) «Ka pozitīvais un negatīvais tiek pielīdzināti viens otram ...» (203. lpp.).

106) «Nejaušība un nepieciešamība» (204—208. lpp.).

107) «Polarizācija» (204. lpp.).

108) «Polaritāte» (203.—204. lpp.).

109) «Cits Hekeja polaritātes piemērs» (195.—196. lpp.).

110) «Kanta lietas par sevi vērtīgā paškritika» (227. lpp.).

111) «Kad Hegelis no dzīvības pāriet uz izzinu...»

(291. lpp.).

112) «Pēc Hēgeļa, bezgalīgais progress ir drūms tukšums» (223. lpp.).

113) «Kvantitāte un kvalitāte» (243.—244. lpp.).

114) «Skaitlis» (244. lpp.).

115) «Matemātika» (248. lpp.).

116) «Enerģijas nezūdamība» (264. lpp.).

117) «Pie absolūtās 0° nav iespējama nekāda gāze» (269. lpp.).

118) «Ar kinētisko gāzu teoriju ir pieradīts mv^2...» (270. lpp.).

119) «У — 1. — Algebras negatīvie lielumi» (248. lpp.).

120) «Kvantitātes pārvēršanās kvalitātē» (200. lpp.).

121) «Identitāte un atšķirība» (203. lpp.).

122) «Tāpat kā Furjē ir a mathematical poem ...» (193. lpp.).

123) «Ja Hēgelis spēku un tā izpausmi, cēloni un darbību aplūko kā identiskus ...» (264. lpp.).

124) «Kāda jēdziena vai jēdzienu attiecības... attīstība domāšanas vēsturē» (208.—209. lpp.).

125) «Abstraktais un konkrētais» (209. lpp.).

126) «Nosaukumu nozīme» (277. lpp.).

127) «Pirmkārt — Kekulē» (240.—241. lpp.).

[OTRĀ MAPE]

I

Dabas pētīšana un dialektika

[Otrās mapes saturs] (294. lpp.).

1) «Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē» (250.—256. lpp.).

2) «Par «mehānisko» dabas izpratni» (236.—241. lpp.).

3) «Par Negeli nespēju izzināt bezgalīgo» (218.—222. lpp.).

4) «Vecais «Anti-Dīringa» priekšvārds. Par dialektiku» (44.— 52. lpp.).

5) «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku» (161.— 173. lpp.).

6) «Izlaistais no «Feierbaha»» (184.—188. lpp.).

lTREŠĀ MAPE]

Dabas dialektika

[Trešās mapes saturs] (294. lpp.).

1) «Kustības pamatformas» (70.—86. lpp.).

2) «Kustības mērs. — Darbs» (87.-100. lpp.).

3) «Elektrība» (110.—160. lpp.).

4) «Dabas pētīšana garu pasaulē» (53.—63. lpp.).

5) «Ievads» (26.—43. lpp.).

6) «Paisuma berze» (101.—105. lpp.).

[CETURTĀ MAPE]

Matemātika un dabaszinātnes. Dažādi

1) «Dialektika» (64.—69. lpp.).

2) «Siltums» (106.—109. lpp.).

3) «Hēgelis. «Loģika», I sēj.» (208. lpp.).

4) «Hēgelis. «Enciklopēdija», I d.» (193. lpp.).

5) «Parasti pieņem, ka smagums ir pati vispārīgākā materialitātes noteiksme» (228.-229. lpp.).

6) «Trieciens un berze» (263. lpp.).

7) «Dekarts atklāja, ka paisumus un bēgumus rada Mēness pievilkšana» (262. lpp.).

8) «Teorija un empirija» (194. lpp.).

9) «Aristarhs no Samas» (179. lpp.).

10) «Jauks dabas dialektikas paraugs...» (275. lpp.).

11) «Raksturīgu ilustrāciju tam, kā empīriķi nicina grieķus, atrodam...» (194.—195. lpp.).

12) «Pievilkšanās un gravitācija» (229. lpp.).

13) «Pirmais — naivais uzskats parasti ir pareizāks par vēlāko — metafizisko» (263. lpp.).

14) «Ģeocentriskais viedoklis astronomijā ir aprobežots un pamatoti tiek noraidīts» (225. lpp.).

15) «Cik mazā mērā Konts ir savas... dabaszinātņu enciklopēdiskās hierarhijas autors..» (235. lpp.).

16) «Fiziogrājija» (235.—236. lpp.).

17) «Ķīmijā jauns laikmets sākas ar atomistiku» (276.— 277. lpp.).

18) «Hēgelis gaismas un krāsu teoriju konstruē no tīrās domas» (272. lpp.).

19) «Tāpēc vien, ka nulle ir katra noteikta daudzuma noliegums, tā vēl nav bez satura» (245.-246. lpp.).

20) «Vieninieks» (244.—245. lpp.).

21) «Statiskā un dinamiskā elektrība» (274.-275. lpp.).

22) «Kad Kulons runā ...» (272.—274. lpp.).

23) «Elektrība» (272. lpp.).

24) «Hēgeja (sākotnējais) iedalījums — mehānisms, ķī-misms, organisms» (235 lpp.).

25) «Elektrokimija» (275. lpp.).

26) «Par to/ kā vecās... metodes tiek pārnestas uz citām zinātnes nozarēm» (276. lpp.).

27) [Daļējā plāna uzmetums] (25. lpp.).

28) «Slēdziens Tomsonam, Klauziusam, Lošmitam» (269. lpp.).

29) «Molekula un diferenciālis» (250. lpp.).

30) «Spēks un spēka nezūdamība» (264. lpp.).

31) «Trigonometrija» (249.—250. lpp.).

32) «Kinētiskās enerģijas ... patēriņš» (263. lpp.).

33) «Gāzu kustībā ... masu kustība pāriet tieši molekulārā kustībā» (269. lpp.).

34) «Parādīt, ka Darvina teorija...» (288. lpp.).

35) «Tas, ko Hēgelis sauc par mijiedarbību, ir organisks ķermenis» (291. lpp.).

36) «Kvantitātes pārvēršanās kvalitātē» (277. lpp.).

37) «Ja Hēgelis aplūko dabu kā mūžīgās «idejas» atklāšanos atsvešinājumā ...» (193. lpp.).

38) «Empīriskā novērošana viena pati nekad nevar pietiekami pieradīt nepieciešamību» (215.—216. lpp.).

39) «Ad vocem Negeli» (222. lpp.).

40) «Ciņa par eksistenci» (288.—289. lpp.).

41) «Debess ķermeņu kustība» (232. lpp.).

42) [Vispārējā plāna uzmetums] (23. lpp.).

«DABAS DIALEKTIKAS» NODAĻU UN FRAGMENTU HRONOLOĢISKAIS RĀDĪTĀJS^134

1873. g.

1) «Bīhners» (190.—197. lpp.).

2) «Dabaszinātņu dialektika» (233.—234. lpp.).

3) «Dalāmība» (230. lpp.).

4) «Kohēzija» (269. lpp.).

5) «Agregātstāvokļi» (269. lpp.).

6) «Seki un pāvests» (262. lpp.).

7) «Ņūtona pievilkšanās un centrbēdzes spēks»’ (257. lpp.).

8) «Laplasa teorija» (258. lpp.).

9) «Berze un trieciens rada ... iekšējo kustību» (275. lpp.).

10) «Causa finalis ir matērija un tai iekšēji piemītošā kustība» (228. lpp.).

1874. g.

11) «Dabaszinātņu attīstības forma, ciktāl šīs zinātnes domā, ir hipotēze» (226.-227. lpp.).

12) «Pievilkšanas pārvēršanās par atgrūšanos un otrādi» (229. lpp.).

13) «Domas sapratnisko noteiksmju savstarpējais pretstats» (200. lpp.).

14) «Tam, kas noliedz cēlonību, ikviens dabas likums ir hipotēze» (218. lpp.).

15) «Lieta par sevi» (227. lpp.).

16) ««Būtības» definīciju īsto dabu ir norādījis pats Hēgelis» (200. lpp.).

17) «Matemātikas tā sauktas aksiomas» (242. lpp.).

18) «Piemēram, daļa un veselais...» (200. lpp.).

19) «Abstraktā identitāte» (201.—202. lpp.).

20) «Pozitīvais un negatīvais» (203. lpp.).

21) «Dziviba un nāve» (278. lpp.).

22) «Sliktā bezgalība» (222.—223. lpp.).

23) «Vienkāršais un saliktais» (200.—201. lpp.).

24) «Pirmmatērija» (228. lpp.).

25) «Aplamo porainības teoriju... Hēgelis attēlo kā tīru prāta izdomājumu» (193. lpp.).

26) «Spēks» (264.—267. lpp.).

27) «Kustības neiznīcināmība ir izteikta Dekarta tēzē» (230.— 231. lpp.).

28) «Tās» (kustības) «būtība ir tieša telpas un laika vienība» (230. lpp.).

29) «Spēks» (sk. iepriekš) (267. lpp.).

30) «Kustība un līdzsvars» (231. lpp.).

31) «Cēlonība» (216,—217. lpp.).

32) «Ņūtona gravitācija» (257. lpp.).

33) «Spēks» (267. lpp.).

34) «Mijiedarbība» (217—218. lpp.).

35) «Kustības neiznīcināmība» (231. lpp.).

36) «Mehāniskā kustība» (232—233. lpp.).

37) «Matērijas dalāmība» (230. lpp.).

38) «Dabaspētnieciskā domāšana» (194. lpp.).

39) «Indukcija un dedukcija» (212—213. lpp.).

40) «Gadījumā ar Okenu. .. skaidri parādās bezjēdzība» (194. lpp.).

41) «Causae finales un efficientes» (195. lpp.).

42) «Pret dievu neviens neizturas sliktāk kā dabas pētnieki, kuri tam tic» (188. lpp.).

43) «Digji dabā» (291.—292. lpp.).

44) «Dabas un gara vienība» (208. lpp.).

45) «Zinātņu klasifikācija» (234.—235. lpp.).

46) «Protisti» (285.—287. lpp.).

47) «Indivīds» (287. lpp.).

48) «Morfoloģisko formu atkārtošanās visās attīstības pakāpēs» (287.— 288. lpp.).

49) «Attiecība uz organismu visu attīstības vēsturi» (288. lpp.).

50) «Visa organiskā daba ir viens nepārtraukts pierādījums tam, ka forma un saturs ir identiski, nesaraujami» (287. lpp.).

51) «Kinētiskā gāzu teorija» (270. lpp.).

52) «Identitātes princips» (202,—203. lpp.).

53) «Dabas pētnieki iedomājas, ka viņi atbrīvojoties no filozofijas, to ignorēdami vai nopeldami» (196.—197. lpp.).

54) «No vēstures» (182.—184. lpp.).

55) «Pārejas no viena pretstata uz otru teorētiskajā attīstībā» (270. lpp.).

56) «Generatio aequivoca» (279. lpp.).

57) «Spēks» (264,—265. lpp.).

58) «Hekelis, «Antropogēnija»» (195. lpp.).

59) «Maijers. «Siltuma mehāniskā teorija»» (262. lpp.).

60) «Piemērs dialektiskās domāšanas nepieciešamībai» (257. lpp.).

61) «Morics Vagners, «Strīda jautājumi dabaszinātnēs»» (280.— 285. lpp.).

1875. g.

62) «Reakcija» (278. lpp.).

63) «Identitāte un atšķirība» (250. lpp.).

64) «No matemātikas» (242. lpp.).

65) «Asimptotas» (248.—249. lpp.).

66) «Nulles pakāpes» (247.—248. lpp.).

67) «Taisnais un līkais» (249. lpp.).

68) «Ēters» (270—271. lpp.).

69) «Vertebrata» (291. lpp.).

70) «Siltuma izstarošana pasaules telpā» (267.-268. lpp.).

71) «Ņūtona spēku paralelograms» (258. lpp.).

72) «Batibijs» (287. lpp.).

73) «Saprāts un prāts» (209. lpp.).

74) «Visinduktīvistiem» (214.—215. lpp.).

75) «Kinētiskajai teorijai» (270. lpp.).

76) «Klauziuss — if correct — pierāda...» (268. lpp.).

77) «Priekšstats par faktisku ķīmiski viendabīgu matēriju» (276. lpp.).

78) «Hard and fast lines» (199.—200. lpp.).

79) «Tā sauktā objektīvā dialektika valda visā dabā» (198.—199. lpp.).

80) «Struggle for life» (289.—291. lpp.).

81) «Gaisma un tumsa» (271. lpp.).

82) «Darbs» (292.—293. lpp.).

83) «Indukcija un analizē» (215. lpp.).

84) «Nepieciešams izpētīt atsevišķu dabaszinātņu nozaru secīgo attīstību» (174.—175. lpp.).

85) «Lai ari kāda veidā parādītos Ķlauziusa otrā tēze...» (268.— 269. lpp.).

86) «Stāvokļa atšķirība senās pasaules beigas... un viduslaiku beigās» (179.—181. lpp.).

87) «No*vēstures. — Izgudrojumi» (181.—182. lpp.).

1876. g.

88) «Dabas dialektika — references» (285. lpp.).

89) «Mēdlers. Stāvzvaigznes» (258.—260. lpp.).

90) «Miglāju plankumi» (260.—261. lpp.).

91) «Seki: Sīriuss» (261. lpp.).

92) «Ievads» (Iespējams, ka «Ievada» pirmā daļa sarakstīta 1875. g.) (26.—43. lpp.).

93) «Darba loma pērtiķa tapšana par cilvēku» (161.—173. lpp.).

94) «Mūžīgie dabas likumi» (223.—224. lpp.).

1878. g.

95) «Dabas pētīšana garu pasaulē» (53.—63. lpp.).

96) «Vecais «Anti-Dīringa» priekšvārds. Par dialektiku» (44.— 52. lpp.).

97) [Vispārējā plāna uzmetums] (23.-24. lpp.).

1879. g.

98) «Dialektika» (64.-69. lpp.).

1880.—1881. g.

99) [Daļējā plāna uzmetums] (25. lpp.).

100) «Slēdziens Tomsonam, Klauziusam, Lošmitam» (269. lpp.).

101) «Debess ķermeņu kustība» (232. lpp.).

102) «Kustības pamatformas» (70.—86. lpp.).

103) «Kustības mērs. — Darbs» (87.—100. lpp.).

104) «Paisuma berze» (101.—105. lpp.).

105) «Polarizācija» (204. lpp.).

106) «Polaritāte» (203.—204. lpp.).

107) «Cits Hekeļa polaritātes piemērs» (195. lpp.).

108) «Kanta lietas par sevi vērtīgā paškritika» (227. lpp.).

109) «Kad Hēgelis no dzīvības pāriet uz izziņu...» (291. lpp.).

1881.—1882. g.

110) «Siltums» (106.—109. lpp.).

1882. g.

111) «Izziņa» (225.—226. lpp.).

112) [Par spriedumu klasifikāciju] (209.—218. lpp.).

113) «Atsevišķība, sevišķība, vispārīgums» (212. lpp.).

114) «Tomēr iepriekš bija pierādīts arī...» (212. lpp.).

115) «Hofmanis ... citē natūrfilozofiju» (194. lpp.).

116) «Elektrība» (110.—160. lpp.).

1885. g.

117) «Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē» (250.—256. lpp.).

118) «Par «mehānisko» dabas izpratni» (236.—241. lpp.).

1886. g.

119) «Izlaistais no «Feierbaha»» (184.—189. lpp.).

PERSONU RĀDĪTĀJS А

Adatnss (Adams) Džons Kaučs (1819—1892) — izcils angļu astronoms un matemātiķis, neatkarīgi no Leverjē 1845. g. aprēķināja toreiz vēl nepazīstamās planētas Neptūna orbītu un noteica šās planētas stāvokli pie debesīm. — 262.

Agasiss (Agassiz) Luijs 2ans Rūdolfs (1807—1873) — Šveices zoologs un ģeologs, darvinisma pretinieks, sludināja ideālistisko katastrofu teoriju un dievišķās radīšanas ideju. — 183, 189, 194.

Aksakovs Aleksandrs (1832—1903) — krievu mistiķis un spiritists. — 60. r

Anaksimandrs no Milētas (ap 610—546 p. m. ē.) — sengrieķu filozofs materiālists. — 176, 177.

Anaksimens no Milētas (ap 585 — ap 525 p. m. ē.) — sengrieķu filo-zofs materiālists. — 176, 178.

Arhimeds (ap 287—212 p. m. ē.) — ievērojams sengrieķu matemātiķis un mehāniķis. — 174.

Aristarhs no Samas (IV gs. beigas — III gs. pirmā puse p. m. ē.) — izcils sengrieķu astronoms un matemātiķis, izvirzīja hipotēzi par Saules sistēmas heliocentrisko uzbūvi, pazīstams ar attāluma mērījumiem līdz Mēnesim un Saulei. — 179.

Aristotelis (384—322. p. m. ē.) — ievērojams seno laiku domātājs, filozofijā svārstījās starp materiālismu un ideālismu, vergturu šķiras ideologs; pēc saviem ekonomiskajiem uzskatiem naturālās vergturu saimniecības aizstāvis, pirmais analizēja vērtības formu. — 47, 175—179, 190, 195, 226.

Augustins (saukts «Svētlaimīgais») — (354—430) — kristīgais teologs un filozofs ideālists, kareivīgs reliģiskā pasaules uzskata sludinātājs. — 206.

Auverss (Auwers) Artūrs (1838—1915) — vācu astronoms, astromet-rijas speciālists. — 261.

В

Bauers (Bauer) Bruno (1809—1882) — vācu filozofs ideālists, viens no ievērojamākajiem jaunhēgeliešiem, buržuāziskais radikālis; pēc 1866. g. nacionālliberālis; sarakstījis vairākus darbus par kristiānisma vēsturi. — 131.

Bēcs (Beetz) Vilhelms (1822—1886) — vācu fiziķis, pazīstams ar darbiem par elektrību. — 132.

Bekerels (Becquerel) Antuāns Sezārs (1788—1878) — franču fiziķis, pazīstams ar darbiem par elektrību. — 148, 150.

Bēkons (Bacon) Frensiss, Verulamas barons (1561 — 1626) — izcils angju filozofs, angļu materiālisma pamatlicējs, dabas pētnieks un vēsturnieks. — 49, 53, 263.

Bērs (Baer) Kārlis Ernsts (1792—1876) — izcils krievu dabas pētnieks, embrioloģijas nodibinātājs; pazīstams arī kā ģeogrāfs; strādājis Vācijā un Krievijā. — 35, 184.

Bertlo (Berthelot) Pjērs Ežēns Marselēns (1827—1907) — pazīstams franču ķīmiķis, buržuāzisks politisks darbinieks; nodarbojies ar pētījumiem organiskajā ķīmijā un termoķīmijā, kā ari agronomijā un ķīmijas vēsturē. — 142.

Beselis (Bessel) Fridrihs Vilhelms (1784—1846) — pazīstams vācu astronoms. — 259, 261.

Bihners (Buchner) Ludvigs_ (1824—1899) — buržuāzisks vācu fiziologs un filozofs, vulgārā materiālisma pārstāvis. — 48, 190, 192.

Boils (Boyle) Roberts (1627—1691) — izcils angļu ķīmiķis un fiziķis; viens no zinātniskās ķīmijas pamatlicējiem, deva ķīmiskā elementa pirmo zinātnisko definīciju; mēģināja ķīmijā ieviest mehāniskās atomistikas idejas, izstrādāja kvalitatīvo ķīmisko analīzi; atklaja likumu, ka gaisa tilpums ir pretēji proporcionāls spiedienam. — 175, 263.

Bolcmanis (Boltzmann) Ludvigs (1844—1906) — izcils austriešu fiziķis, materiālists, Faradeja-Maksvela elektromagnētiskas teorijas piekritējs, izdarījis klasiskus pētījumus par gāzu kinētisko teoriju un par otrā termodinamikas pamatlikuma statistisko iztulkojumu, dodot triecienu «Visuma siltuma nāves» ideālistiskajai teorijai. — 116.

Bosi (Bossut) Saris (1730—1814) — pazīstams franču matemātiķis, sarakstījis daudzus fundamentālus darbus par matemātikas teoriju un vēsturi. — 249.

Bredlijs (Bradley) Džeimss (1693—1762) — pazīstams angļu astronoms, Grīnvičas observatorijas trešais direktors, nodarbojās ar zvaigžņu paškustības pētījumiem, atklājis gaismas aberāciju un zemes ass nutāciju. — 258.

Bruno (Bruno) Džordāno (1548—1600) — ievērojams itāliešu domātājs, materiālists un ateists; tālāk attīstīja Kopernika mācību par Visuma uzbūvi; par atteikšanos noliegt savas idejas inkvizīcija viņu sadedzināja. — 28, 182.

Buhs (Buch) Kristiāns Leopolds (1774—1853) — vācu ģeologs un paleontologs. — 282.

Butļerovs Aleksandrs (1828—1886) — izcils krievu ķīmiķis, radījis organisko savienojumu uzbūves teoriju, kura ir mūsdienu organiskās ķīmijas pamatā. — 40.

C

Celners (Zčllner) Johans Kārlis Fridrihs (1834—1882) — vācu astro-fiziķis, Leipcigas universitātes profesors; spiritisma pārstāvis. — 60, 61.

Cicerons (Marcus Tullius Cicero) (106—43 p. m. ē.) — izcils romiešu orators un valsts darbinieks, filozofs eklektiķis. — 176.

D

Dalambērs (D’Alembert) Zans (1717—1783) — franču filozofs un matemātiķis, viens_ no XVIII gs. buržuāziskās apgaismības ievērojamākajiem pārstāvjiem. — 88—91, 97.

Daltons (Dalton) Džons (1766—1844) — izcils angļu ķīmiķis un fiziķis, attīstīja atomistikas idejas ķīmijā. — 34, 47, 110, 111, 276.

Daniels (Dānieļi) Džons Frederiks (1790—1845) — angļu fiziķis, ķīmiķis un meteorologs, 1838. g. konstruēja uzlabotu vara-cinka elementu. — 141, 149, 152, 155.

Darvins (Darwin) Čārlzs Roberts (1809—1882) — ievērojams angļu dabas pētnieks, zinātniskās evolūcijas teorijas pamatlicējs bioloģijā. — 35, 39, 53, 161, 163, 168, 183, 186, 207, 208, 239, 282, 288, 289, 290.

Dekarts (Descartes) Renē (lat. Cartesius) (1596—1650) — izcils franču filozofs duālists, matemātiķis un dabas pētnieks. — 29, 33, 47, 70, 79, 88, 89, 115, 230, 243, 262, 264.

Dellingers (Dollinger) Johans Jozefs Ignacs (1799—1890) — vācu katoļu teologs. — 62.

Dēmokrits (ap 460—ap 370 p. m. ē.) — izcils sengrieķu filozofs materiālists, viens no atomistikas teorijas pamatlicējiem. — 47, 178, 179.

Desēns (Dessaignes) Viktors (1800—1885) — franču ķīmiķis. — 111, 273.

Devi (Davy) Hemfrijs (1778—1829) — izcils angļu zinātnieks, ķīmiķis un fiziķis. — 194.

Deviss (Davies) Čārlzs Moriss (1828—1910) — angļu garīdznieks, sarakstījis vairākus darbus par reliģijas jautājumiem. — 59.

Dibuā-Reimons (Du Bois Reymond) Emīls (1818—1896) — vācu fiziologs, pazīstams ar darbiem elektrofizioloģijā; mehānistiskā materiālisma pārstāvis, agnostiķis. — 24, 148.

Diogens Laertijs (III gs.) — sengrieķu filozofijas vēsturnieks, sarakstījis plašu kompilāciju par senajiem filozofiem. — 47, 176—179.

Dirers (Durer) Albrehts (1471—1528) — izcils renesanses laikmeta vācu mākslinieks. — 27.

Dirings (Duhring) Eižens Kārlis (1883—1921) — vācu filozofs eklek-tiķis un vulgārais ekonomists, reakcionārā sīkburžuāziskā sociālisma pārstāvis; filozofijā savienoja ideālismu, vulgāro materiālismu un pozitīvismu, metafiziķis; rakstīja arī par dabaszinātņu un literatūras jautājumiem; 1863.—1877. g. bija Berlīnes universitātes privātdocents. — 44, 47, 50, 252.

Dreipers (Draper) Džons Viljams (1811—1882) — amerikāņu dabas pētnieks un vēsturnieks. — 43, 217.

Džouls (Joule) Džeimss Preskots (1818—1889) — pazīstams angļu fiziķis, nodarbojās ar elektromagnētisma un siltuma pētīšanu, noteica siltuma mehānisko ekvivalentu. — 33, 79, 96, 115, 120, 149, 185, 211.

E

Edlunds (Edlund) Ēriks (1819—1888) — zviedru fiziķis, Stokholmas Zinātņu akadēmijas profesors, strādāja galvenokārt elektriskās teorijas laukā. — 115.

Eiklids (IV gs. beigas — III gs. sākums) — izcils sengrieķu matemātiķis. — 28.

Engelss (Engels) Fridrihs (1820—1895) (biogrāfiskas ziņas). — 44, 236, 250, 251.

Epikūrs (ap 341 — ap 270 p. m. ē.) izcils sengrieķu filozofs materiālists, ateists. — 47, 179.

F

Fabroni (Fabbroni) Džovanni Valentino Matia (1752—1822) — itāliešu zinātnieks. — 274.

Faradejs (Faraday) Maikls (1791—1867) — izcils angļu fiziķis un ķīmiķis, licis pamatus mācībai par elektromagnētisko lauku. — 111, 112, 115, 139, 140, 194, 195, 272, 273, 274.

Favrs (Favre) Pjērs Antuans (1813—1880) — franču ķīmiķis un fiziķis, viens no pirmajiem eksperimentētājiem termoķīmijā. — 115, 118, 120, 143.

Fehners (Fechner) Gustavs Teodors (1801 —1887) — vācu fiziķis un filozofs ideālists, viens no psihofizikas nodibinātājiem. — 113, 120, 121, 148, 150.

Feierbahs (Feuerbach) Ludvigs (1804—1872) — ievērojams vācu filozofs materiālists pirms Marksa. — 50, 184, 187, 188.

Fihte (Fichte) Johans Gotlībs (1762—1814) — klasiskās vācu filozofijas pārstāvis, subjektīvais ideālists. — 227.

Fiks (Fick) Ādolfs (1829—1901) — vācu fiziologs, nodarbojās ar muskuļu termodinamikas jautājumiem, pieradīja, ka, muskuļiem saraujoties, darbojas enerģijas nezūdamības likums. — 271, 292.

Flemstids (Flamsteed) Džons (1646—1719) — angļu astronoms, Grīn-vičas observatorijas pirmais direktors, plaša zvaigžņu kataloga sastādītājs. — 258.

Fogts (Vogt) Kārlis (1817—1895) — vācu dabas pētnieks, vulgārais materiālists, sīkburžuāzisks demokrāts; 1848.—1849. g. revolūcijas dalībnieks Vācijā; emigrācijā 50.-60. gados slepens algots Luija Bonaparta aģents. — 48, 189.

Fridrihs Vilhelms III (1770—1840) — Prūsijas karalis (1797— 1840). — 188.

Furjē (Fourier) Zans Batists Zozefs (1768—1830) — pazīstams franču matemātiķis, nodarbojās ar algebras un matemātiskās fizikas pētījumiem, grāmatas «Analītiskā siltuma teorija» autors. — 51, 193.

G

Galiani (Galiani) Ferdinando (1728—1787) — itāliešu buržuāziskais ekonomists, fiziokrātu mācības kritiķis; apgalvoja, ka lietas vērtību nosaka tās derīgums, bet tai pašā laikā izteica vairākus pareizus minējumus par preces un naudas dabu. — 223.

Galilejs (Galilei) Galileo (1564—1642) — ievērojams itāliešu fiziķis un astronoms, mehānikas pamatu radītājs, cīnītājs par progresīvu pasaules uzskatu. — 87, 175, 183, 257.

Galls (Gall) Francis Jozefs (1758—1828) — austriešu ārsts un anatoms, frenoloģijas nodibinātājs. — 54, 55, 56.

Gasiots (Gassiot) Džons Pīters (1797—1877) — angļu fiziķis, nodarbojās ar elektrisko parādību pētīšanu. — 122.

Gatrijs (Guthrie) Frederiks (1833—1886) — angļu fiziķis un ķīmiķis. — 274, 275.

Gerlands (Gerland) Antons Verners Ernsts (1838—1910) — vācu fiziķis, sarakstījis vairākus darbus par fizikas vēsturi. — 108.

Gēte (Goethe) Johans_ Volfgangs (1749—1832) — ievērojams vācu rakstnieks un domātājs; pazīstams arī ar saviem darbiem dabaszinātnēs. — 39, 213, 226.

Gramms (Gramme) Zenobs Teofils (1826—1901) — franču izgudrotājs elektrotehnikā, pēc izcelšanās beļģis; 1869. g. konstruēja elektromagnētisko mašīnu ar gredzenveida enkuru. — 117.

Grimms (Grimm) Jakobs (1785—1863) — ievērojams vācu filologs, Berlīnes universitātes profesors; viens no salīdzinošās vēsturiskās valodniecības pamatlicējiem, pirmās ģermāņu valodu salīdzinošās gramatikas autors. — 204.

Grovs (Grove) Viljams Roberts (1811 — 1896) — angļu fiziķis un jurists. — 33, 122, 143, 152, 183, 218, 231, 233.

Gvido, Aretīnas (Guido d’Arezzo) (ap 990— ap 1050) — itāliešu muks, izgudrojis modernā nošu pieraksta pamatus mūzikā. — 181.

H

Hallejs (Halley) Edmunds (1656—1742) — pazīstams angļu astronoms un ģeofiziķis, Grīnvičas observatorijas otrais direktors, izteicis hipotēzi par zvaigžņu paškustību, pazīstams ar komētu kustības pētījumiem. — 258.

Hallers (Haller) Albrehts (1708—1777) — Šveices dabas pētnieks, dzejnieks un publicists; viņam bija sevišķi reakcionāri sabiedriski politiskie uzskati. — 226.

Hankels (Hankel) Vilhelms Gotlībs (1814—1899) — vācu fiziķis, nodarbojās ar elektrības problēmām, izvirzīja elektrisko parādību teoriju, kas tuva Maksvela elektromagnētiskā lauka teorijai. — 115.

Hartmanis (Hartmann) Eduards (1842—1906) — vācu filozofs ideālists,_ Šopenhauera filozofiju savienoja ar Hēgeļa filozofijas reakcionārajām iezīmēm un ar neapzinātā kultu, prūšu junkuru ideologs. — 48.

Harvejs (Harvey) Viljams (1578—1657) — izcils angļu ārsts, viens no zinātniskās fizioloģijas pamatlicējiem, atklājis asinsriņķošanas sistēmu. — 175.

Hauers (Hauer) Francis (1822—1899) — austriešu ģeologs un paleontologs. — 282.

Hēgelis (Hegel) Georgs Vilhelms Fridrihs (1770—1831) — klasiskās vācu filozofijas izcils pārstāvis, objektīvais ideālists, vispusīgi izstrādāja ideālistisko dialektiku; vācu buržuāzijas ideologs. — 23, 31, 49, 50—52, 64, 65, 67—69, 80, 81, 111, 112, 115, 142, 176—178, 190—196, 200—201, 207—212, 217, 222, 223, 225—230, 234, 238— 239, 243, 246, 251, 255, 256, 258, 264, 266, 272, 278, 288, 291.

Heine (Heine) Heinrihs (1797—1856) — izcils revolucionārs vācu dzejnieks. — 49, 65, 208.

Hekelis (Haeckel) Ernsts Heinrihs (1834—1919) — izcils vācu biologs darvinists, dabzinātniskā materiālisma pārstāvis, ateists; formulējis bioģenētisko likumu, kurš nosaka filoģenēzes un ontoģenēzes savstarpējo attiecību; bija viens no reakcionārās «sociālā darvinisma» mācības pamatlicējiem un ideologiem. — 22—24, 194—195, 212— 214, 236, 238, 239, 256, 285—289.

Hekslijs (Hyxley) Tomass Henrijs (1825—1895) — pazīstams angļu dabas pētnieks, biologs; Darvina draugs un sekotājs, aktīvs viņa mācības popularizētājs; filozofijā nekonsekvents materiālists. — 63.

Helmholcs (Helmholtz) Hermanis Ludvigs Ferdinands (1821 —1894) — izcils vācu fiziķis un fiziologs; nekonsekvents materiālists, sliecās uz neokantisku agnosticismu. — 23, 25, 71, 72, 74—88, 92, 98—99, 113, 225, 264, 267, 280, 284.

Henrici (Henrici) Fridrihs Kristofs (1795—1885) — vācu fiziķis. — 148.

Heraklits (ap 540 — ap 480 p. m. ē.) — izcils sengrieķu filozofs, viens no dialektikas pamatlicējiem, stihisks materiālists. — 177.

Hērons no Aleksandrijas (ap I gs.) — izcils sengrieķu izgudrotājs, matemātiķis un mehāniķis. — 108.

Heršelis• (Herschel) Džons (1792—1871) — pazīstams angļu astronoms, V. Heršeļa dēls. — 260.

Heršelis (Herschel) Viljams (1738—1822) — pazīstams angļu astronoms. — 32, 259—261.

Higinss (Huggins) Viljams (1824—1910) — angļu astronoms, viens no pionieriem spektrālās analīzes un fotogrāfijas lietošanā astronomijā, 1864. g. galīgi konstatēja gāzveida miglāju eksistenci. — 261.

Hiparhs (II gs. p. m. ē.) — ievērojams sengrieķu astronoms, atklāja precesijas parādību, plaša zvaigžņu kataloga sastādītājs. — 258.

Hobss^iHohbes) Tomass (1588—1679) — izcils angļu filozofs, mehānistiskā materiālisma pārstāvis; viņa sociāli politiskajiem uzskatiem raksturīgas spilgti antidemokrātiskas tendences. — 290.

Hofmanis (Hofmann) Augusts Vilhelms (1818—1892) — pazīstams vācu ķīmiķis organiķis, 1845. g. pirmoreiz ieguva anilīnu no akmeņogļu darvas. — 177.

Hohencollerni — Brandenburgas kūrfirstu (1415—1701), Prūsijas karaļu (1701—1918) un Vācijas ķeizaru (1871—1918) dinastija. — 194.

Hoigenss (Huygens) Kristians (1629—1695) — izcils holandiešu fiziķis, astronoms un matemātiķis; gaismas viļņu teorijas autors. — 87.

Holts (Hall) Spensers Timotijs (1812—1885) — angļu spiritists un frenologs. — 54.

Humbolts (Humboldt) Aleksandrs (1769—1859) — ievērojams vācu zinātnieks, dabas pētnieks un ceļotājs. — 184.

J

Jamblihs (miris ap 330. g.) — sengrieķu filozofs ideālists, mistiķis, neoplatonisma Sīrijas skolas nodibinātājs. — 56.

Jums (Hume) Dāvids (1711 — 1776) — angļu filozofs, subjektīvais ideālists, agnostiķis. — 24, 216.

Juvenals (Decimus Junius Juvenalis) (dzimis ap 60. g. — miris pēc 127. g.) — slavens romiešu dzejnieks satīriķis. — 150.

К

Ķalvins (Calvin) Zans (1509—1564) — ievērojams reformācijas darbinieks, licis pamatus protestantisma virzienam kalvinismam, kas izteica buržuāzijas intereses kapitālisma sākotnējās uzkrāšanas periodā. — 28, 206.

Kants (Kant) Imanuels (1724—1804) — klasiskās vācu filozofijas ciltstēvs, ideālists, vācu buržuāzijas ideologs; pazīstams arī ar saviem darbiem dabas pētniecībā. — 24, 31, 32, 34, 35, 48, 49, 50, 72, 74, 87—89, 103, 104, 183, 192, 195, 212, 225, 227, 262.

Kārlis Lielais (ap 742—814) — franku karalis (768—800) un ķeizars (800—814). — 181.

Kārno (Carnot) Nikolā Leonars Sadī (1796—1832) — franču inženieris un fiziķis; viens no termodzinēju teorijas radītājiem, grāmatas «Pārdomas par uguns dzinējspēku un par mašīnām, kas spēj attīstīt šo spēku» autors, viens no termodinamikas pamatlicējiem. — 51, 109, 215.

Karolingi — franku karaju dinastija, kas valdīja Francijā no 751. g. (līdz 987. g.), Vācijā (līdz 911. g.) un Itālijā (līdz 887. g.). — 204.

Kasini (Cassini) Džovanni Domeniko (1625—1712) — franču astronoms, pēc izcelšanās itālietis; Parīzes observatorijas pirmais direktors (no 1669. g.); organizēja un izdarīja daudzus ģeodēziskus mērījumus Francijas teritorijā. — 194.

Kasini de Tirī (Cassini de Thury) Sezārs Fransuā (1714—1784) — franču astronoms un ģeodēzists, Parīzes observatorijas trešais direktors; 2. Kasīni dēls. — 194.

Kasini (Cassini) 2aks (1677—1756) — franču astronoms un ģeodēzists, Parīzes observatorijas otrais direktors; Dž. D. Kasīni dēls. — 194.

Kasini (Cassini) 2ans Dominiks (1748—1845) — franču astronoms un ģeodēzists, Parīzes observatorijas ceturtais direktors; S. F. Kasīni dēls. — 194.

Katelāns (Catelan) (XVII gs.) — franču abats, fiziķis, Dekarta piekritējs. — 91.

Kekulē (Kekulē) Fridrihs Augusts (1829—1896) — pazīstams vācu ķīmiķis, izdarījis organiskās un teorētiskās ķīmijas pētījumus. — 47, 160, 236, 240.

Keplers (Kepler) Johans (1571—1630) — ievērojams vācu astronoms, atklāja planētu kustības likumus. — 29, 183.

Ketelers (Ketteler) Vilhelms Emanuels (1811 —1877) — vācu baznīcas darbinieks, katolis, no 1850. g. Maincas bīskaps. — 62.

Kinerslijs (Kinnersley) Ebenezers (1711 — 1778) — amerikāņu fiziķis eksperimentators. — 273.

Kirhhofs (Kirchhoff) Gustavs Roberts (1824—1887) — izcils vācu fiziķis, dabzinātniskā materiālisma pārstāvis; nodarbojās ar elek-trodinamikas un mehānikas problēmām, 1859. g. kopā ar R. Bun-zenu lika pamatus spektrālajai analīzei. — 92, 98, 99.

Kivjē (Cuvier) 2oržs (1769—1832) — ievērojams franču dabas pētnieks, zoologs un paleontologs; antizinātniskās ideālistiskās katastrofu teorijas autors. — 32, 175, 183.

Klapeirons (Clapeyron) Benuā Pols Emīls (1799—1864) franču inženieris un fiziķis, pazīstams ar darbiem termodinamikā. — 109.

Klauziuss (Clausius) Rūdolfs (1822—1888) — izcils vācu fiziķis teorētiķis, pazīstams ar darbiem par termodinamikas pamatiem un par gāzu kinētisko teoriju; formulēja termodinamikas otro likumu (1850), taču deva nepareizu šā likuma izskaidrojumu, kas tuvs «Visuma .siltuma nāves» ideālistiskajai hipotēzei; ieviesa fizikā entropijas jēdzienu (1865). — 23, 95, 99, 100, 106, 107, 109, 203, 230, 257, 264, 268—271.

Klipšteins (KHpstein) Filips Engels (1747—1808) — vācu ģeologs un paleontologs. — 282.

Koldings (Colding) Ludvigs Augusts (1815—1888) — dāņu fiziķis un inženieris, neatkarīgi no Maijera un Džoula noteica siltuma mehānisko ekvivalentu. — 79, 96, 185, 211.

Kolraušs (Kohlrausch) Fridrihs Vilhelms Georgs (1840—1910) — vācu fiziķis eksperimentators, pazīstams ar darbiem par elektriskiem un magnētiskiem mērījumiem, par elektrolīzi un termoelektrību; R. Kol-rauša dēls. — 130, 150, 160.

Kolraušs (Kohlrausch) Rūdolfs Hermanis Arnts (1809—1858) — vācu fiziķis, pazīstams ar galvaniskās strāvas pētījumiem. — 150, 152.

Ķolumbs (Colombo) Kristofors (1451—1506) -— slavens jūrasbraucējs, kas atklāja Ameriku; bija spāņu dienestā, pēc izcelšanās dže-novietis. — 171.

Kons (Cohn) Ferdinands Jūliuss (1828—1898) — vācu botāniķis un mikrobiologs. — 281.

Konts (Comte) Ogists (1798—1857) — buržuāzisks franču filozofs un sociologs, pozitīvisma pamatlicējs. — 23, 235.

Koperniks (Kopernik) Nikolajs (1473—1543) — ievērojams polu as-tronoms, pasaules heliocentriskās sistēmas mācības pamatlicējs. — 28, 30, 182.

Kops (Kopp) Hermanis Francis Morics (1817—1892) — vācu ķīmiķis un ķīmijas vēsturnieks. — 276.

Krolls (Croll) Džeimss (1821 —1890) — angļu ģeologs. — 285.

Krukss (Crookes) Viljams (1832—1919) — pazīstams angļu fiziķis un ķīmiķis; spiritisma piekritējs. — 58, 59, 61, 62, 63.

Kulons (Coulomb) Saris.Ogistēns (1736—1806) — pazīstams franču fiziķis un inženieris, konstatēja elektrostatiskās un magnētiskās mijiedarbības likumu. — 272.

Kvenštets (Quenstedt) Fridrihs Augusts (1809—1889) — vācu mineralogs, ģeologs un paleontologs, Tībingenes universitātes profesors. — 282.

L

Laijels (Lyell) Čārlzs (1797—1875) — pazīstams angļu zinātnieks, ģeologs. — 32, 33, 183.

Lalands (Lalande) Zozefs Zeroms (1732—1807) — franču astronoms. — 258.

Lamarks (Lamarck) Zans Batists Pjērs Antuāns (1744—1829) — izcils franču dabas pētnieks, pirmās viengabalainās evolūcijas teorijas nodibinātājs bioloģijā, Darvina priekštecis. — 35, 183, 196, 282.

Laplass (Laplace) Pjers Simons (1749—1827) — izcils franču astronoms, matemātiķis un fiziķis, neatkarīgi no Kanta attīstīja un matemātiski pamatoja hipotēzi par Saules sistēmas rašanos no gāz-veidīga miglāja. — 31, 32, 36, 50, 74, 183, 188, 192, 228, 258.

Lavrovs Pjotrs (1823—1900) — krievu sociologs un publicists, viens no narodņicisma ideologiem, filozofijā — eklektiķis. — 267, 271.

Lavuazje (Lavoisier) Antuāns Lorāns (1743—1794) — izcils franču ķīmiķis, atspēkoja hipotēzi par flogistona eksistenci; nodarbojās arī ar politiskas ekonomijas un statistikas problēmām. — 34, 52, 276.

Leboks (Lubbock) Džons (1834—1913) — angļu biologs darvinists, pazīstams ar darbiem zooloģija; etnologs un arheologs; finansu un politisks darbinieks, liberālis. — 225.

Leibnics (Leibniz) Gotfrīds Vilhelms (1646—1716) — ievērojams vācu matemātiķis; filozofs idealists. — 29, 87—91, 97, 108, 192, 283.

Leikips (V gs. p. m. ē.) — izcils sengrieķu filozofs materiālists, ato-misma teorijas pamatlicējs. — 47, 178.

Lekoks de Buabodrans (Lecoq de Boisbaudran) Pols Emīls (1838— 1912) — franču ķīmiķis, 1875. g. atklāja Mendejejeva paredzēto elementu galliju. ■— 69.

Leonardo da Vinči (Leonardo da Vinci) (1452—1519) — ievērojams renesanses laikmeta itāliešu mākslinieks, zinātnieks enciklopēdists un inženieris. — 27.

Lerā (Le Roux) Fransuā Pjērs (1832—1907) — franču fiziķis. — 122.

Lesings (Lessing) Gotholds Efraims (1729—1781) — ievērojams vācu rakstnieks, kritiķis un filozofs, viens no izcilajiem XVIII gs. apgaismotājiem. — 190.

Leverjē (Le Verrier) Urbēns Zans Zozefs (1811 —1877) — izcils franču astronoms un matemātiķis, 1846. g. neatkarīgi no Adamsa aprēķināja toreiz vēl nepazīstamās planētas Neptūna orbītu un noteica šās planētas stāvokli pie debesīm. — 69.

Libigs (Liebig) Justuss (1803—1873) — izcils vācu zinātnieks, viens no agroķīmijas pamatlicējiem. — 280—283.

Libknehts (Liebknecht) Vilhelms (1826—1900) — ievērojams vācu un starptautiskās strādnieku kustības darbinieks, 1848.-1849. g. revolūcijas dalībnieks, Komunistu savienības un Internacionāles loceklis, viens no Vācijas sociāldemokrātijas dibinātājiem un vadoņiem; Marksa un Engelsa draugs un līdzgaitnieks. — 44.

Linnejs (Linnē) Kārlis (1707—1778) — izcils zviedru dabas pētnieks, augu un dzīvnieku klasifikācijas sistēmas izstrādātājs. — 29, 30, 234

Loks (Locke) Džons (1632—1704) — izcils angļu filozofs duālists, sensuālists. — 49.

Lošmits (Loschmidt) Jozefs (1821—1895) — austriešu fiziķis un ķīmiķis, īpaši nodarbojās ar gāzu kinētisko teoriju un siltuma mehānisko teoriju. — 23, 269.

Luters (Luther) Mārtiņš (1483—1546) — ievērojams reformācijas darbinieks, protestantisma (luterānismā) nodibinātājs Vācijā; vācu pilsonības ideologs; 1525. g. Zemnieku kara nostājās firstu pusē pret sacēlušos zemniecību un pilsētu trūcīgajiem iedzīvotajiem. — 27, 28, 182.

M

Maijers (Mayer) Jūliuss Roberts (1814—1878) — izcils vācu dabas pētnieks, viens no pirmajiem atklāja enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likumu. — 33, 79, 185, 211, 262, 264.

Makiavelti (Machiavelli) Nikolo (1469—1527) — itāliešu politisks darbinieks, vēsturnieks un rakstnieks, viens no itāliešu buržuāzijas ideologiem kapitālistisko attiecību veidošanās periodā. — 27.

Maksvels (Maxwell) Džeimss Klerks (1831 —1879) — ievērojams angļu fiziķis, elektromagnētiskā lauka klasiskās teorijas nodibinātājs. — 98, 100, 109, 115, 116, 175, 271.

Maltuss (Malthus) Tomass Roberts_ (1766—1834) — angļu garīdznieks, ekonomists, buržuāziskojušās agrarās aristokrātijas ideologs^ kapitālisma apoloģēts, antihumānās apdzīvotības teorijas sludinātājs. — 290.

Manteifelis (Manteuffel) Oto Teodors, barons (1805—1882) — Prūsijas valsts darbinieks, muižnieku birokrātijas pārstāvis, iekšlietu ministrs (1848—1850), ministru prezidents (1850—1858). — 199.

Marggrāfs (Marggraf) Andreass Zigismunds (1709—1782) — vācu ķīmiķis, 1747. g. biešu saknēs atklāja cukuru. — 194.

Markss (Marx) Kārlis (1818—1883) (biogrāfiskas ziņas). — 51.

Maskelains (Maskelyne) Nevils (1732—1811) — angļu astronoms, Grīnvičas observatorijas piektais direktors. — 258.

Mēdlers (Madler) Johans Heinrihs (1794—1874) — vācu astronoms. — 31, 36, 41, 179, 258—261, 271.

Meijers (Meyer) Jūliuss Lotars (1830—1895) — pazīstams vācu ķīmiķis, nodarbojas galvenokārt ar fizikālās ķīmijas jautājumiem. — 160, 237.

Mendeļejevs Dmitrijs (1834—1907) — ievērojams krievu zinātnieks, 1869. g. atklāja ķīmisko elementu periodisko likumu. — 69.

Merijs (Murray) Lindlejs (1745—1826) — angļu gramatiķis. — 57.

Minsters (Munster) Georgs (1776—1844) — vācu paleontologs. — 282.

Mocarts (Mozart) Volfgangs Amadejs (1756—1791) — ievērojams austriešu komponists. — 61.

Molešots (Moleschott) Jakobs (1822—1893) — buržuāzisks fiziologs un filozofs, vulgārā materiālisma^ pārstāvis; dzimis Holandē; lasīja lekcijas Vacijas, Šveices un Itālijas mācību iestādēs. — 190.

Mol jērs (Moliēre) Zans Batists (īstajā uzvārdā Poklēns) (1622—

1673) — ievērojams franču dramaturgs. — 69.

Montalambērs (Montalembert) Marks Renē (1714—1800) — franču ģenerālis, kara inženieris, izstrādāja jaunu fortifikācijas sistēmu, kas plaši tika lietota XIX gadsimtā. — 27.

N

Naumanis (Naumann) Aleksandrs Nikolauss Francis (1837—1922) — vācu ķīmiķis. — 99, 122, 150.

Negeli (Nāgeli) Kārlis Vilhelms (1817—1891) — pazīstams vācu botāniķis, antidarvinists, agnostiķis un metafiziķis. — 24, 45, 218—222.

Neimanis (Neumann) Kārlis Gotfrīds (1832—1925) — vācu matemātiķis un fiziķis. — 113.

Nepers (Napier) Džons (1550—1617) — skotu matemātiķis, logaritmu izgudrotājs. — 29.

Nikolai (Nicolāi) Frīdrihs (1733—1811) — vācu rakstnieks, «apgaismotā absolūtisma» piekritējs; filozofijā nostājās pret Kantu un Fihti.— 190.

Nikolsons (Nicholson) Henrijs Alleins (1844—1899) — angļu biologs, pazīstams ar darbiem zooloģijā un paleontoloģijā. — 286, 291 — 292.

N

Ņūkomens (Newcomen) Tomass (1663—1729) — angļu kalējs, viens no tvaika mašīnas izgudrotājiem. — 108.

Ņūtons (Newton) Izaks (1642—1727) — ievērojams angļu fiziķis, astronoms un matemātiķis, klasiskās mehānikas pamatlicējs. — 29— 31, 53, 73, 182, 189, 192, 194, 197, 234, 243, 257, 258, 263, 272.

О

Okens (Oken) Lorencs (1779—1851) — vācu dabas pētnieks un natūr-filozofs. — 35, 192, 194.

Olberss (Olbers) Heinrihs Vilhelms Matiass (1758—1840) — vācu astronoms. — 260.

Oltnens (Allman) Džordžs Džeimss (1812—1898) — angļu biologs. — 285.

Oms (Ohm) Georgs Simons (1787—1854) — pazīstams vācu fiziķis, 1826. g. atklāja elektriskās ķēdes pamatlikumu, kurš noteica korelāciju starp ķēdes pretestību, elektrodzinējspēku un strāvās speķu. — 120, 121.

Orbiņjl, d’ (D’Orbigny) Alsids Desalins (1802—1857) — franču ceļotājs un paleontologs, līdz galējībai attīstīja Kivjē katastrofu teoriju. — 282.

Ouens (Owen) Ričards (1804—1892) — angļu zoologs un paleontologs, darvinisma pretinieks; attīstīja ideālistisko priekšstatu par «arhetipu» kā par mugurkaulnieku uzbūves plānu; 1863. g. pirmais aprakstīja juras putnu arheopteriksu. — 193.

P

Paganini (Paganini) Nikolo (1782—1840) — ievērojams itāliešu vijolnieks un komponists. — 163.

Papēns (Papin) Denī (1647—1714) — franču fiziķis, viens no tvaika mašīnas izgudrotājiem. — 108.

Pastērs (Pasteur) Luijs (1822—1895) — izcils franču zinātnieks, mikrobioloģijas pamatlicējs. — 280.

Pērti (Perty) Jozefs Antons Maksimiliāns (1804—1884) — vācu dabas pētnieks. — 281.

Pitagors (ap 571—497 p. m. ē.) — sengrieķu matemātiķis, filozofs ideālists, vergturu aristokrātijas ideologs. — 176—177, 240.

Plinijs (Gaius Plinius Secundus) (23—79) — romiešu zinātnieks naturālists, 37 sējumu «Dabas vēstures» autors. — 195.

-Plutarhs (ap 46 — ap 125) — sengrieķu rakstnieks morālists, filozofs ideālists. — 176, 177.

Pogendorfs (Poggendoiff) Johans Kristians (1796—1877) — vācu fiziķis, pazīstams ar elektrisko mērījumu pētījumiem, žurnāla «An-nalen der Physik und Chemie» dibinātājs un izdevējs. — 141, 142, 155.

Polo (Polo) Marko (1254—1324) — izcils itāliešu ceļotājs, 1271.— 1295. g. veica ceļojumu uz Ķīnu. — 180.

Prevo (Prevost) Antuāns Fransuā (1697—1763) — pazīstams franču rakstnieks, stāsta «Manona Lesko» autors. — 189.

Pristlijs (Priestley) Džozefs (1733—1804) — pazīstams angļu ķīmiķis, filozofs materiālists un progresīvs sabiedrisks darbinieks, angļu buržuāzijas radikālās daļas ideologs rūpniecības apvērsuma periodā; 1774. g. atklāja skābekli. — 52, 220.

Ptolemajs Klaudijs (II gs.) — sengrieķu matemātiķis, astronoms un ģeogrāfs, izveidojis mācību par pasaules ģeocentrisko sistēmu. — 28.

R

Rafaels Santi (Raffaello Santi) (1483—1520) — ievērojams renesanses laikmeta itāliešu mākslinieks. — 163.

Rauls (Raoult) Fransuā Mārī (1830—1901) — franču ķīmiķis, pazīstams ar darbiem par fizikālo ķīmiju. — 115, 120, 149.

Reinārs (Reynard) Fransuā (1805—pēc 1870) — franču inženieris, sarakstījis vairākus darbus par fizikas jautājumiem, elektrības teorijā izvirzīja hipotēzi, kas tuva Maksvela elektromagnētiskā lauka teorijai. — 115.

Rēno (Renault) Bernārs (1836—1904) — franču paleontologs, nodarbojās ari ar elektroķīmiju. — 140.

Riters (Ritter) Johans Vilhelms (1776—1810) — vācu fiziķis, nodarbojās ar elektrisko parādību pētīšanu. — 119, 120.

Rosko (Roscoe) Henrijs_ Enfīlds (1833—1915) — angļu ķīmiķis, vairāku ķīmijas rokasgrāmatu autors. — 69.

Ross (Rosse) Viljams Parsonss, grāfs (1800—1867) — angļu astronoms, 1845. g. uzstādīja milzīgu teleskopu, ar kura palīdzību izpētīja daudzus miglājus. — 260, 261.

Rozenkrancs (Rosenkranz) Johans Kārlis Fridrihs (1805—1879) — vācu filozofs hēgelietis un literatūras vēsturnieks. — 194.

Rumkorfs (Ruhmkorff) Heinrihs Daniels (1803—1877) — vācu mehāniķis, stradaja Francijā; 1852. g. konstruēja indukcijas spoli — aparātu intermitējošās zemsprieguma strāvas pārveidošanai intermitējošā augstsprieguma strāvā. — 275.

S

Seki (Secchi) Andželo (1818—1878) — itāliešu astronoms, Romas observatorijas direktors, pazīstams ar Saules un zvaigžņu pētījumiem; jezuīts. — 36, 41, 189, 259—262, 271.

Sensimons (Saint-Simon) Anrī (1760—1825) — ievērojams franču utopiskais sociālists. — 23, 31, 234, 235.

Servers (Servet) Migels (1511—1553) — izcils renesanses laikmeta spāniešu zinātnieks, pēc profesijas ārsts, izdarījis svarīgus atklājumus asinsriņķošanā. — 2, 182.

Severi (Savery) Tomass (1650—1715) — angļu inženieris, viens no tvaika mašīnas izgudrotājiem. — 108.

Smi (Smee) Alfrēds (1818—1877) — angļu ķirurgs un fiziķis, pievērsās elektrības lietošanai bioloģijā un metalurģijā; konstruēja no cinka, sudraba un sērskābes sastāvošu galvanisko bateriju. — 118.

Snelliuss (Snellius) Vilebrords (1580—1626) — pazīstams holandiešu matemātiķis un astronoms, atklājis gaismas laušanas likumu. — 262.

Solons (ap 638 — ap 558 p. m. e:) — slavens Atēnu likumdevējs, tautas masu spiests, izdeva vairākus pret dzimtsaristokrātiju vērstus likumus. — 192.

Spensers (Spencer) Herberts (1820—1903) — buržuāzisks angļu filozofs un sociologs, pozitīvists, kapitālisma apoloģēts. — 242.

Spinoza (Spinoza) Baruhs (Benedikts) (1632—1677) — izcils holandiešu filozofs materiālists, ateists. — 31, 172, 217.

Š

Sillers (Schiller) Fridrihs (1759—1805) — ievērojams vācu rakstnieks. — 155.

Sleidens (Schleiden) Matiass Jakobs (1804—1881) — izcils vācu botāniķis, 1838. g. nāca klajā ar teoriju par jaunu šūnu rašanos no vecajām šūnām. — 185.

Smits (Schmidt) Eduards Oskars (1823—1886) — vācu zoologs, dar-vinists, Strasburgas profesors. — 24.

Sopenhauers (Schopenhauer) Artūrs (1788—1860) — vācu filozofs ideālists, voluntārisma, iracionālisma un pesimisma sludinātājs, prūšu junkuru ideologs. — 48.

Sorlemmers (Schorlemmer) Kārlis (1834—1892) — ievērojams vācu organiskās ķīmijas speciālists, Mančestras profesors; materiālists dialektiķis; Vācijas sociāldemokrātiskās partijas biedrs; Marksa un Engelsa draugs. — 69, 192.

Starke (Starcke) Kārlis Nikolajs (1858—1926) — dāņu filozofs un sociologs. — 188.

Strauss (StrauB) Dāvids Fridrihs (1808—1874) — vācu filozofs un publicists, viens no ievērojamiem jaunhēgeliešiem, grāmatas «Jēzus dzīve» autors; pēc 1866. g. nacionālliberālis. — 131.

Svanns (Schwann) Teodors (1810—1882) — izcils vācu biologs, 1839. g. formulēja teoriju, ka organisms uzbūvēts no šūnām. — 185.

T

Taless no Milētas (ap 624—ap 547 p. m. ē.) — sengrieķu filozofs, stihiski materiālistiskās Milētas skolas dibinātājs. — 81, 176, 178, 264.

Telts (Tait) Pīters Gatri (1831—1901) — angļu fiziķis un matemātiķis. — 91, 92, 98, 100, 101, 103—105.

Tindals (Tyndall) Džons (1820—1893) — angļu fiziķis. — 189, 285.

Tomsens (Thomsen) Hanss Pēteris Jurgens Jūliuss (1826—1909) — dāņu ķīmiķis, Kopenhāgenas universitātes profesors, viens no termoķīmijas nodibinātājiem. — 126, 135, 136, 141.

Tomsons (Thomson) Tomass (1773—1852) — angļu ķīmiķis, Glāzgo-vas universitātes profesors, Daltona atomistiskās teorijas piekritējs. — 111, 112, 194, 195, 272—274.

Tomsons (Thomson) Viljams, no 1892. g. barons Kelvins (1824— 1907) — ievērojams angļu fiziķis, Glāzgovas universitātē vadīja teorētiskas fizikas katedru (1846—1899); strādāja termodinamikas, elektrotehnikas, matemātiskās fizikas laukā; 1852. g. izteica ideālistisko «Visuma siltuma nāves» hipotēzi. — 91, 100, 101—105, 165, 252, 269.

Toričelli (Torricelli) Evandželista (1608—1647) — izcils itāliešu fiziķis un matemātiķis. — 29, 175.

Torvaldsens (Thorvaldsen) Bertels (1768—1844) — slavens dāņu skulptors. — 163.

Traube (Traube) Morics (1826—1894) — vācu ķīmiķis un fiziologs, radījis mākslīgās šūnas, kurām bija vielu maiņa un spēja augt. — 284.

V

Vāgners (Wagner) Morics Fridrihs (1813—1887) — vācu biologs dar-vinists, ģeogrāfs un ceļotājs. — 280.

Varlijs (Varley) Kromvels Flitvuds (1828—1883) — angļu inženieris elektriķis. — 58.

Vats (Watt) Džeimss (1736—1819) — izcils angļu izgudrotājs, konstruējis universālu tvaika dzinēju. — 108.

Vēbers (Weber) Vilhelms Eduards (1804—1891) — vācu fiziķis, pētījis elektrības un magnētisma teoriju. — 113.

Vēlers (W5hler) Fridrihs (1800—1882) — pazīstams vācu ķīmiķis,

pirmais no neorganiskām vielām sintezējis organiskus savienojumus. — 186.

Vevels (Whewell) Viljams (1794—1866) — angļu filozofs ideālists un zinātnes vēsturnieks, Kembridžas universitātē mineraloģijas i (1828—1832) un morālās filozofijas (1838—1855) profesors. — 213.- J

Videmanis (Wiedemann) Gustavs Heinrihs (1826—1899) — vācu fiziķis, sarakstījis apkopojošu darbu par elektrību. — 110—159, 250, 275.

Vilke (Wilke) Kristiāns Gotlobs (1786—1854) — vācu teologs, nodarbojas ar bībeles filoloģiski vēsturisku pētīšanu. — 131.

Vinterls (Winterl) Jakobs Jozefs (1732—1809) — austriešu ārsts, botāniķis un ķīmiķis. — 273.

Virhovs (Virchow) Rūdolfs (1821 —1902) — pazīstams vācu dabas pētnieks un buržuāzisks politisks darbinieks; celulārās (šūnu) patoloģijas nodibinātājs, darvinisma pretinieks; viens no progresistu partijas dibinātājiem un līderiem; pēc 1871. g. reakcionārs, nikns sociālisma pretinieks. — 24, 45, 61, 192.

Vislicenuss (Wislicenus) Johans (1835—1902) — vācu ķīmiķis, pievērsās organiskajai ķīmijai. — 292.

Vitstons (Wheatstone) Čārlzs (1802—1873) — angļu fiziķis, pazīstams ar darbiem par elektrību. — 149.

Vitvorts_ (Whitworth) Džozefs (1803—1887) — angļu fabrikants un militārās tehnikas izgudrotājs. — 95.

Volastons (Wollaston) Viljams Haids (1766—1828) — angļu dabas pētnieks, fiziķis un ķīmiķis, atomistikas pretinieks. — 274.

Volfs (Wolf) Jūliuss Rūdolfs (1816—1893) — Šveices astronoms, Saules plankumu pētīšanas un astronomijas vēstures speciālists. — 179, 262.

Volfs (Wolff) Kaspars Fridrihs (1733—1794) — ievērojams dabas pētnieks, viens no tiem, kas licis pamatus mācībai par organismu attīstību; strādāja Vācijā un Krievijā. — 35.

Volfs (Wolff) Kristiāns (1679—1754) — vācu filozofs ideālists, metafiziķis. — 30, 49, 207.

Volless (Wallace) Alfrēds Rasels (1823—1913) — pazīstams angļu biologs, viens no bioģeogrāfijas pamatlicējiem, vienlaicīgi ar Darvinu nonāca pie dabiskās izlases teorijas; spiritisma piekritējs. — 53—59, 61—63.

Volta (Volta) Alesandro (1745—1827) — pazīstams itāliešu fiziķis un fiziologs, viens no tiem, kas lika pamatus mācībai par galvanisko elektrību. — 119, 122, 123, 153, 154.

Volters (Voltaire) Fransua Mārī (īstais uzvārds Aruē) (1694—1778) — franču filozofs deists, rakstnieks satīriķis, vēsturnieks, XVIII gs. buržuāziskās apgaismības ievērojams pārstāvis, cīnījās pret absolūtismu un katolicismu. — 190.

Vorms-Millers (Worm-Muller) Jakobs (1834—1889) — vācu ārsts, fiziologs un fiziķis. — 148, 149.

Vunts (Wundt) Vilhelms (1832—1920) — vācu fiziologs, psihologs un filozofs ideālists. — 286.

Z

Zilbermanis (Silbermann) Zans Tibo (1806—1865) — franču fiziķis, kopā ar Favru nodarbojās ar termoķīmijas pētījumiem. — 143. Zīmenss (Siemens) Ernsts Verners (1816—1892) — pazīstams vācu

izgudrotājs un uzņēmējs elektrotehnikas laukā; konstruēja elektromagnētisko mašīnu ar cilindrisku enkuru (1856) un dinamoelek-trisko mašīnu (1866). — 117.

Zuters (Suter) Heinrihs (1848—1922) — Šveices matemātikas profesors, matemātikas vēstures darbu autors. — 88—91, 94, 97.

LITERĀRĀS UN MITOLOĢISKĀS PERSONAS

Jozuus — bībeles persona. — 108.

Kavalieris de Grije — Prevo stāstā «Manona Lesko» varonis. — 189. Ķrispins — Juvenāla IV satīras persona. — 150.

Manona Lesko — Prevo tāda paša_ nosaukuma stāsta varone. — 189. Zurdēns — galvenā persona Moljera komēdijā «Sīkpilsonis muižniekos». — 69.

CITĒTĀS UN PIEMINĒTĀS LITERATŪRAS UN PERIODISKO IZDEVUMU RĀDĪTĀJS

[Лавров Л. Л.] Опыт истории мысли. Том I. С. — Петербург, 1875 ([Lavrovs Р.] Pētījums par domas vēsturi. I sēj. S.-Pēterburga, 1875). — 267, 271.

«Acta Eruditorum» («Mācītu vīru darbi») (Leipciga). — 88.

«Allgemeine Zeitung» («Vispārējā Avīze») (Augsburga). — 280.

Allmanti G. J. Recent progress in our knowledge of the ciliate infusoria. Anniversary address to the Linnean Society, May 24, 1875. In: «Nature», vol. XII, №№ 294—296, June 17, and 24, and July 1, 1875 (Olmens Dž. Dž. Jaunākais progress mūsu zināšanas par skropstainajām infuzorijām. Gadskārtējais referāts Linneja biedrībai 1875. gada 24. maijā. Žurnālā: «Daba», XII sēj., № 294—296, 1875. g. 17. un 24. jūnijā un 1. jūlijā). — 285.

«Annalen der Physik und Chemie» («Fizikas un Ķīmijas Annāles») (Leipciga). — 113.

Aristoteles. Metaphysica. Ad optimorum librorum fidem accurate edita. Editio stereotypa C. Tauchnitii. In: Aristotelis opera omnia. Vol. II. Lipsiae, 1832 (Aristotelis. Metafizika. Precīzs izdevums, atbilstošs visticamākajiem avotiem. K. Tauhnica stereotips izdevums. Grām.: Aristoteļa Kopoti raksti. II sēj. Leipciga, 1832). — 175—177.

B. J. F. Croll’s «Climate und time». In: «Nature», vol. XII, №№ 294— 295, June 17, and 24, 1875 (В. Dž. F. Krolla grāmata «Klimats un laiks». Žurnālā: «Daba», XII sēj., №№ 294—295, 1875. g. 17. un 24. jūnijā). — 285.

Baco F. Historia naturalis et experimental (Bekons F. Dabiskā un eksperimentālā vēsture). Pirmais izdevums iznācis Londonā 1622.— 1623. g. — 53.

Baco F. Novum Organum (Bekons F. Jaunais Organons). Pirmais izdevums iznācis Londonā 1620. gadā. — 263.

Bībele. — 53, 81—82, 108, 131, 177, 270—271.

Bossut Ch. Traites de calcul differentiel et de calcul integral. Tome I. Paris, an VI [1798] (Bosi S. Traktāti par diferenciālrēķiniem un integrālrēķiniem. I sēj. Parīze, VI [1798] gads). — 249.

Biichner L. Der Mensch und seine Stellung in der Natur in Vergan-genheit, Gegenwart und Zukunft. Oder: Woher kommen wir? Wer sind wir? Wohin gehen wir? Zweite, vermehrte Auflage. Leipzig. 1872 (Bihners L. Cilvēks un viņa vieta dabā pagātnē, tagadnē un nākotnē. Vai: No kurienes mēs nākam? Kas mēs esam? Kurp mēs ejam? Otrs, paplašināts izdevums. Leipciga, 1872). Pirmais izdevums iznācis Leipcigā 1870. gadā. — 190, 192.

C. G. Mascart and Joubert’s «Electricity and magnetism». In: «Na-tūre», vol. XXVI, № 659, June 15, 1882 (Ķ. Dž. Maskāra un Zubēra grāmata «Elektrība un magnētisms». Žurnālā «Daba», XXVI sēj., № 659, 1882. g. 15. jūnijā). — 110.

Carnot S. Reflexions sur la puissance motrice du feu et sur Ies machines propres ā developper cette puissance. Paris, 1824 (Kārno S. Pārdomas par uguns dzinējspēku un par mašīnām, kas spēj attīstīt šo speķu. Parīze, 1824). —51, 109, 215.

Clausius R. Die mechanische Warmetheorie. Zweite umgearbeitete und vervollstāndigte Auflage des unter dem Titel «Abhandlungen ūber die mechanische Warmetheorie» erschienenen Buches. Band I. Ent-wickelung der Theorie, soweit sie sich aus den beiden Hauptsātzen ableiten lāsst, nebst Anwendungen. Braunschweig, 1876 (Klau-ziuss R. Siltuma mehāniskā teorija. Otrs, pārstrādāts un papildināts ar nosaukumu «Traktāts par siltuma mehānisko teoriju» iznākušās grāmatas izdevums. I sēj. Teorijas izklāsts, ciktāl tā var tikt secinātā no abiem pamatprincipiem, un tās pielietojums. Braun-šveiga, 1876). Pirmais izdevums iznācis Braunšveigā 1864. gadā. — 99, 107, 203.

Clausius R. Ober den zweiten Hauptsatz der mechanischen Warmetheorie. Ein Vortrag, gehalten in einer allgemeinen Sitzung der 41. Versammlung deutscher Naturforscher und Aerzte zu Frankfurt a. M. am 23. September 1867. Braunschweig, 1867 (Klau-ziuss R. Par siltuma mehāniskās teorijas otro principu. Referāts, kas nolasīts vācu dabaspētnieku un ārstu 41. kongresa kopējā sēdē Frankfurtē pie Maiņas 1867. gada 23. septembrī. Braunšveiga, 1867). — 257, 268—270.

Comte A. Cours de philosophic positive. Tome I. Paris, 1830 (Konts О. Pozitīvās filozofijas kurss. I sēj. Parīze, 1830). — 235.

Copernicus N. De revolutionibus orbium coelestium. Norimbergae, 1543 (Koperniks N. Par debess sfēru griešanos. Nirnberga, 1543). — 28, 182.

Croll J. Climate and time in their geological relations; a Theory of secular changes of the earth’s climate. London, 1875 (Krolls Dž. Klimats un laiks to ģeoloģiskajās attiecībās. Zemes klimata gadsimtiem ilgo pārmaiņu teorija. Londona, 1875). — 285.

Crookes W. The Last of «Katie King». The photographing of «Katie King» by the aid of the electric light. In: «The Spiritualist Newspaper», vol. IV_2 № 23, June 5, 1874 (Krukss V. «Keti Kingas» pēdējā parādīšanās. «Keti Kingasj» fotografēšana ar elektriskās gaismas palīdzību. Iespiests «Spirituālistu Ziņotājā», IV sējums, № 23, 1874. g. 5. jūnijā). — 58—60, 61.

D'Alembert. Traitē de dynamique, dans lequel Ies loix de l’equilibre et du mouvement des corps sont reduites au plus petit nombre possible, et demontrēes d’une maniere nouvelle, et oū Гоп donne un principe general pour trouver la mouvement de plusieurs corps qui agissent Ies uns sur Ies autres, d’une maniere quelconque. Paris, 1743 (Dalambērs. Traktāts par dinamiku, kurā ķermeņu līdzsvara un kustības likumi reducēti līdz iespējami mazākam skaitam un pierādīti ar jaunu paņēmienu un kurā izklāstīti galvenie principi, kā atrast tādu vairāku ķermeņu kustību, kuri patvaļīgi iedarbojas cits uz citu. Parīze, 1743.) — 88—91.

Darwin Ch. The Descent of man, and selection in relation to sex. In two volumes. London, 1871 (Darvins Č. Cilvēka izcelšanās un dzi-mumizlase. Divos sējumos. Londona, 1871). — 161.

Darwin Ch. On the origin of species by means of natural selection, or the Preservation of favoured races in the struggle for life. London, 1859 (Darvins Č. Sugu izcelšanās dabiskās izlases ceļā jeb Labvēlīgu šķirņu saglabāšanās cīņā par dzīvību. Londona, 1859). — 35, 207, 208, 288, 289, 290.

Davies Ch. M. Mystic London: or, Phasis of occult life in the metropolis. London, 1875 (Deviss С. M. Mistiskā Londona, jeb Galvaspilsētas okultās dzīves fāze. Londona, 1875). — 59, 63.

Diogenes Laertius. De vitis philosophorum libri X cum indice rerum. Ad optimorum librorum fidem accurate editi. Editio stereotypa S. Tauchnitii. Tomus II. Lipsiae, 1833 (Diogens Laertijs. Par filozofu dzīvi desmit grāmatas ar priekšmetu rādītāju. Precīzs izdevums, atbilstošs visticamākajiem avotiem. K. Tauhnica stereotips izdevums. II sēj. Leipciga, 1833). — 47, 176—179.

Draper J. W. History of the intellectual developement of Europe. In two volumes. London, 1864 (Dreipers Dž. V. Eiropas garīgās attīstības vēsture. Divos sējumos. Londona, 1864). — 43, 217.

Du Bois-Reymond E. Ober die Grenzen des Naturerkennens. Ein Vor-trag in der zweiten offentlichen Sitzung der 45. Versammlung deutscher Naturforscher und Arzte zu Leipzig am 14. August 1872. Leipzig, 1872 (Dibuā-Reimons E. Par dabas izzināšanas robežām. Referāts vācu dabaszinātnieku un ārstu 45. kongresa otrajā atklātajā sēdē Leipcigā 1872. gada 14. augustā. Leipciga, 1872). — 24.

Diihring E. Cursus der Philosophie als streng wissenschaftlicher Weltanschauung und Lebensgestaltung. Leipzig, 1875 (Dirings E. Filozofijas kā stingri zinātniska pasaules uzskata un dzīves veidotājas kurss. Leipciga, 1875). — 252.

«The Echo» («Atbalss») (Londona). — 58.

Engels F. Herrn Eugen Dūhring’s Umwalzung der Philosophie. Herrn Eugen Dūhring’s Umwalzung der politischen Oekonomie. Herrn Eugen Dūhring’s Umwalzung des Sozialismus. In: «Vonvārts», 3. Januar 1877 — 7. Juli 1878 (Engelss F. Eižena Dīringa kunga izdarītais apvērsums filozofijā. Eižena Dīringa kunga izdarītais apvērsums politiskajā ekonomijā. Eižena Dīringa kunga izdarītais apvērsums sociālismā. Avīzē: «Uz priekšu», 1877. g. 3. janvārī — 1878. g. 7. jūlijā). — 44, 235.

Engels F. Herrn Eugen Dūhring’s Umwalzung der Wissenschaft. Philosophie. Politische Oekonomie. Sozialismus. Leipzig, 1878 (Engelss F. Eižena Dīringa kunga izdarītais apvērsums zinātnē. Filozofija. Politiskā ekonomija. Sociālisms. Leipziga, 1878). — 235, 250—251.

Feuerbach L. Nachgelassene Aphorismen. In: К. Grim. Ludwig Feuerbach in seinem Briefwechsel und Nachlass sowie in seiner philo-sophischen Charakterentwicklung. Band II. Leipzig und Heidelberg, 1874 (Feierbahs L. Pēc nāves publicētie aforismi. Grāmatā: К. Grīns. Ludvigs Feierbahs, viņa sarakste un literārais mantojums, kā arī viņa filozofiskās attīstības analīze. II sēj. Leipciga un Heidelberga, 1874). — 188.

Feuerbach L. Die Unsterblichkeitsfrage vom Standpunkt der Anthropo-logie. In: Ludwig Feuerbach’s sāmmtliche Werke. Band III. Leipzig, 1847 (Feierbahs L. Nemirstības problēma no antropoloģijas viedokļa. Grāmatā: Ludviga Feierbaha Kopoti raksti. III sēj. Leipciga, 1847). — 188.

Fick A. Die Naturkraefte in ihrer Wechselbeziehung. Populaere Vor-traege. Wurzburg, 1869 (Fiks A. Dabas spēku savstarpējās sakarības. Populāras lekcijas. Vircburga, 1869). — 238.

Goethe J. W. Faust. Die Tragodie. Erster Theil (Gēte J. V. Fausts. Traģēdija. Pirmā daļa). — 39.

Grimm J. Deutsche Rechtsalterthūmer. Gottingen. 1828 (Grimms J. Vācu tiesību antikvitātes. Getingena, 1828). — 167.

Grimm J. Geschichte der deutschen Sprache. Vierte Auflage. Leipzig, 1880 (Grimms J. Vācu valodas vēsture. Ceturtais izdevums. Leipciga, 1880). Pirmais izdevums iznācis Leipcigā 1848. gadā. — 204.

Grove W. R. The Correlation of physical forces. Third edition. London, 1855 (Grovs V. R. Fizikālo spēku korelācija. Trešais izdevums. Londona, 1855). Pirmais izdevums iznācis Londonā 1846. gadā. — 33, 218, 231, 233.

Guthrie F. Magnetism and electricity. London and Glasgow, 1876 (Gatrijs F. Magnētisms un elektrība. Londona un Glazgova, 1876). — 274.

Haeckel E. Anthropogenic oder Entwickelungsgeschichte des Menschen. Gemeinverstāndliche wissenschaftliche Vortrage iiber die Grund-ziige der menschlichen Keimes- und Stammes- Geschichte. Leipzig, 1874 (Hekelis E. Antropogēnija jeb Cilvēka attīstības vēsture. Populāri zinātniski referāti par cilvēka embrija un cilvēku dzimuma vēstures pamatpazīmēm. Leipciga, 1874). — 195, 286—287.

Haeckel E. Freie Wissenschaft und freie Lehre. Eine Entgegnung auf Rudolf Virchow’s Mūnchener Rede iiber «Die Freiheit der Wissenschaft im modernen Staat». Stuttgart, 1878 (Hekelis E. Brīvā zinātne un brīvā mācīšana. Iebildums Rūdolfa Virhova runai Min-henē par «Zinātnes brīvību mūsdienu valstī». Stutgarte, 1878). — 24.

Haeckel E. Generelle Morphologie der Organismen. Allgemeine Grund-zūge der organischen Formen-Wissenschaft, mechanisch begrūndet durch die von Charles Darwin reformirte Descendenz-Theorie. Band I: Allgemeine Anatomie der Organismen. Berlin, 1866 (Hekelis E. Organismu vispārīgā morfoloģija. Pamatvilcienos zinātne par organiskajām formām, kura mehāniski pamatota ar Čārlza Darvina reformēto evolūcijas teoriju. I sējums: Organismu vispārīgā anatomija. Berlīne, 1866). — 37, 286, 287.

Haeckel E. Natūrliche Schopfungsgeschichte. Gemeinverstāndliche wissenschaftliche Vortrage ūber die Entwickelungslehre im Allgemei-nen und diejenige von Darwin, Goethe und Lamarck im Besonde-ren. Vierte verbesserte Auflage. Berlin, 1873 (Hekelis E. Dabzināt-niska radīšanas vēsture. Populāras zinātniskas lekcijas par attīstības mācību vispār un īpaši par Darvina, Gētes un Lamarka attīstības mācību. Ceturtais, izlabotais izdevums. Berlīne, 1873). Pirmais izdevums iznācis Berlīnē 1868. gadā. — 194—195, 212, 213, 285—288.

Haeckel E. Die Perigenesis der Plastidule oder die Wellenzeugung der Lebenstheilchen. Ein Versuch zur mechanischen Erklārung der ele-mentaren Entwickelungs-Vorgange.. Berlin, 1876 (Hekelis E. Plas-tidulu periģenēze jeb Dzīvības daļiņu viļņveidīgā rašanās. Attīstības elementāro procesu mehāniska izskaidrojuma mēģinājums. Berlīne, 1876). — 236, 238, 256.

Hegel G. W. F. Werke. Vollstāndige Ausgabe durch einen Verein von Freunden des Verewigten: Ph. Marheineke, J. Schulze, Ed. Gans, Lp. v. Henning, H. Hotho, C. Michelet, F. Forster. Bd. I—XVIII

23 — F. Engelss

(Hēgetis G. V. F. Raksti. Pilnīgs izdevums, ko izdevuši nelaiķa draugi F. Marheineke, J. Sulce, Ed. Ganss, L. f. Hennings, H. Hoto, K. Mihelets, F. Fersters. I—XVIII sēj.).

Band II. Phānomenologie des Geistes. Zweite unverānderte Auflage. Berlin, 1841 (II sējums. Gara fenomenoloģija. Otrs, nemainīts izdevums. Berlīne, 1841). — 208.

Band III. Wissenschaft der Logik. Erster Theil. Die objective Logik. Erste Abtheilung. Die Lehre vom Seyn. Zweite unverānderte Auflage. Berlin, 1841 (III sējums. Loģikas zinātne. Pirmā daļa. Objektīvā loģika. Pirmā nodaļa. Mācība par esamību. Otrs, nemainīts izdevums. Berlīne, 1841). — 64, 67, 208, 222, 223, 230, 243—244, 246.

Band IV. Wissenschaft der Logik. Erster Theil. Die objective Logik. Zweite Abtheilung. Die Lehre vom Wesen. Zweite unverānderte Auflage. Berlin, 1841 (IV sējums. Loģikas zinātne. Pirmā daļa. Objektīvā loģika. Otrā nodaļa. Mācība par būtību. Otrs, nemainīts izdevums. Berlīne, 1841). — 64, 81, 193, 207, 227, 291.

Band V. Wissenschaft der Logik. Zweiter Theil. Die subjective Logik, oder: Die Lehre vom Begriff. Zweite unverānderte Auflage. Berlin, 1841 (V sējums. Loģikas zinātne. Otrā daļa. Subjektīvā loģika jeb Mācība par jēdzienu. Otrs, nemainīts izdevums. Berlīne, 1841). — 195—196, 209—213, 227, 235, 238, 292.

Band VI. Enzyklopadie der philosophischen Wissenschaften im Grund-risse. Erster Theil. Die Logik. Zweite Auflage. Berlin, 1843 (VI sējums. Filozofijas zinātņu enciklopēdija koncentrētā aprakstā. Pirmā daļa. Loģika. Otrs izdevums. Berlīne, 1843). — 67, 190, 192, 193, 200, 201, 215, 222, 226—227, 228, 229, 239—240, 278.

Band VII. Erste Abtheilung. Vorlesungen ūber die Naturphilosophie als der Enzyklopadie der philosophischen Wissenschaften im Grund-risse. Zweiter Theil. Berlin, 1842 (VII sējums. Pirmā nodaļa. Lekcijas par dabas filozofiju. Filozofisko zinātņu enciklopēdijas koncentrētā apraksta otrā daļa. Berlīne, 1842). — 111, 112, 225, 230, 258, 266, 272.

Band XIII. Vorlesungen ūber die Geschichte der Philosophic. Erster Band. Berlin, 1833 (XIII sējums. Filozofijas vēstures lekcijas. Pirmais sējums. Berlīne, 1833). — 81, 238, 239, 264.

Band XIV. Vorlesungen ūber die Geschichte der Philosophie. Zweiter Band. Berlin, 1833 (XIV sējums. Filozofijas vēstures lekcijas. Otrais sējums. Berlīne, 1833). — 238, 239.

Band XV. Vorlesungen ūber die Geschichte der Philosophie. Dritter Band. Berlin, 1836 (XV sējums. Filozofijas vēstures lekcijas. Trešais sējums. Berlīne, 1836). — 190, 195, 238.

Heine H. Disputation (Heine H. Disputs). — 208.

Heine H. Neuer Frūhling (Heine H. Jaunais pavasaris). — 49.

Heine H. Ueber den Denunzianten. Eine Vorrede zum dritten Theile des Salons. Hamburg, 1837 (Heine H. Par denunciantu. Priekšvārds «Salona» trešajai daļai. Hamburga, 1837). — 65.

Helmholtz H. Populare wissenschaftliche Vortrāge. Heft II. Braunschweig, 1871 (Helmholcs H. Populāri zinātniski referāti. II laidiens. Braunšveiga, 1871). — 24, 74—87, 98—99.

Helmholtz H. Uber die Erhaltung der Kraft, eine physikalische Abhandlung, vorgetragen in der Sitzung der physikalischen Gesell-schaft zu Berlin am 23sten Juli 1847 (Helmholcs H. Par speķa saglabāšanu, referāts par fizikas jautājumiem, nolasīts Fizikas biedrības sēdē Berlīnē 1847. gada 23. jūlijā. Berlīne, 1847). — 72, 79, 92, 98—99.

Hobbes T. Elementa philosophica de cive. Amsterodami, 1647 (Hobss T. Filozofiskie pamati mācībai par pilsoni. Amsterdama, 1647). — 290.

Hofmann A. W. Ein Jahrhundert chemischer Forschung unter dem Schirme der Hohenzollern. Rede zur Gedāchtnissfeier des Stifters der Kgl. Friedrich-Wilhelms-Universitat zu Berlin am 3. August 1881 in der Aula der Universitāt gehalten. Berlin, 1881 (Hofma-nis A. V. Ķīmijas pētījumu simts gadi Hohencollernu aizgādnībā. Runa, kas teikta par godu Berlīnes ķēnišķīgās Fridriha Vilhelma universitātes dibinātājam universitātes aulā’ 1881. gada 3. augustā. Berlīne, 1881). — 194.

Jamblichus. De divinatione (Jamblihs. Par pareģošanu). — 56.

Juvenalis. Satirae (Juvenāls. Satīras). — 150.

Kant /. Allgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels, odei Versuch von der Verfassung und dem mechanischen Ursprunge des ganzen Weltgebaudes, nach Newton’schen Grundsātzen abgehandelt. 1755. In: I. Kant Sāmmtliche Werke. In chronologischer Reihenfolge herausgegeben von G. Hartenstein. Band I. Leipzig, 1867 (Kants /. Vispārīgā dabas vēsture un debess teorija jeb Mēģinājums visas pasaules ēkas uzbūves iekārtojumu un mehānisko izcelšanos izskaidrot pēc Ņūtona principiem. 1755. Grāmatā: I. Kants. Kopoti raksti. Hronoloģiskā secībā izdevis G. Hartenšteins. I sēj. Leipciga, 1867). — 31, 32.

Kant /. Critik der Urtheilskraft. Berlin und Libau, 1790 (Ķants /. Spriešanas spējas kritika. Berlīne un Liepāja, 1790). — 212.

Kant /. Gedanken von der wahren Schatzung der lebendigen Krāfte und Beurtheilung der Beweise, deren sich Herr von Leibnitz und andere Mechaniker in dieser Streitsache bedienet haben, nebst einigen vorhergehenden Betrachtungen, welche die Kraft der Кбгрег ūberhaupt betreffen. 1747. In: I. Kant. Sāmmtliche Werke. In chronologischer Reihenfolge herausgegeben von G. Hartenstein. Band I. Leipzig, 1867 (Kants J. Domas par dzīvo spēku pareizu vērtējumu un to pierādījumu analīze, kurus fon Leibnica kungs un citi mehāniķi izmantojuši šajā strīdīgajā jautājumā, ar dažām iepriekšējām piezīmēm, kas attiecas uz ķermeņu spēku vispār. 1747. Grāmatā I. Kants. Kopoti raksti. Hronoloģiskā secībā izdevis G. Hartenšteins. I sēj. Leipciga, 1867). — 72, 88.

Kant I. Untersuchung der Frage, ob die Erde in ihrer Umdrehung um die Achse, wodurch sie die Abwechselung des Tages und der Nacht hervorbringt, einige Verānderung šeit den ersten Zeiten ihres Ur-sprunges erlitten habe, und woraus man sich ihrer versichern konne. 1754. In: I. Kant. Sāmmtliche Werke. In chronologischer Reihenfolge herausgegeben von G. Hartenstein. Band I. Leipzig, 1867_ (Kants I. Pētījums, vai Zeme kopš savas rašanās pirmsākumiem pārdzīvojusi kādas pārmaiņas savā riņķojumā ap asi, kurš izraisa dienas un nakts maiņu, un kā varētu pārliecināties par šīm pārmaiņām. 1754. Grāmatā: I. Kants. Kopoti raksti. Hronoloģiskā secībā izdevis G. Hartenšteins. I sēj. Leipciga, 1867). — 103, 262.

Kekulē A. Die wissenschaftlichen Ziele und Leistungen der Chemie. Rede gehalten beim Antritt des Rectorats der Rheinischen Friedrich-Wilhelms-Universitat am 18. October 1877. Bonn, 1878 (Kekulē A. Ķīmijas zinātniskie mērķi un sasniegumi. Runa, kas teikta, stājoties Reinas Fridriha Vilhelma universitātes rektora amatā 1877. gada 18. oktobri. Bonna, 1878). — 47, 236, 240.

Kirchhoff G. Vorlesungen ūber mathematische Physik. Mechanik. 2. Auflage. Leipzig, 1877 (Kirhhofs G. Matemātiskās fizikas lekcijas. Mehānika. 2. izdevums. Leipciga, 1877). Pirmais izdevums iznācis Leipciga 1876. gadā. — 92, 98, 100.

Kohlrausch F. Das elektrische Leitungsvermogen der wasserigen Lo-sungen von den Hydraten und Salzen der leichten Metalle, sowie von Kupfervitriol, Zinkvitriol und Silbersalpeter. In: «Annalen der Physik und Chemie», herausgegeben von G. Wiedemann. Neue Folge, Band VI, № 1. Leipzig, 1879 (Kolraušs F. Hidrātu šķīdumu ūdenī un vieglo metālu sāju, kā arī vara vitriola, cinka vitriola un sudraba nitrāta elektriskā vadītspēja. Žurnālā: «Fizikas un ķīmijas annāles», ko izdevis G. Vīdemanis. Jauna sērija, VI sējums’ № 1. Leipciga, 1879). — 130.

Kopņt-nik — sk. Copernicus.

Kopp H. Die Entwickelung der Chemie in der neueren Zeit. Abt. I: Die Entwickelung der Chemie vor und durch Lavoisier. Mūnchen, 1871 (Kops H. Ķīmijas attīstība jaunākajos laikos. I daļa: Ķīmijas attīstība līdz un ar Lavuazje. Minhene, 1871). — 276.

Laplace P. S. Exposition du systeme du monde. Tonie II. Paris, Гап IV de la Republique FranĢaise [1796] (Laplass P. S. Pasaules sistēmas izklāsts, II sējums. Parīze, Francijas Republikas IV gads [1796]. — 31, 32, 36.

Leibnizens und Huygens’ Briefwechsel mit Papin, nebst der Biographie Papin’s und einigen zugehorigen Briefen und Actenstūcken. Be-arbeitet und herausgegeben von E. Gerland. Berlin, 1881 (Leibnica un Hoigensa sarakste ar Papēnu, kopā ar Papēna biogrāfiju un dažām vēstulēm un dokumentiem, kas uz to attiecas. Apstrādājis un izdevis E. Gerlands. Berlīne, 1881). — 108.

Liebig J. Chemische Briefe. Vierte umgearbeitete und vermehrte Auflage. Band I. Leipzig und Heidelberg, 1859 (Lībigs J. Vēstules par ķīmiju. Ceturtais, pārstrādātais un paplašinātais izdevums. I sējums. Leipciga un Heidelberga, 1859). Pirmais izdevums iznācis Heidelbergā 1844. gada. — 280—281.

Lubbock J. Ants, bees, and wasps; a record of observations on the social hymenoptera. London, 1882 (Leboks Dž. Skudras, bites un lapsenes. Ziņojums par sabiedrisko plēvspārņu novērojumiem. Londona, 1882). — 225.

Mādler J. H. Der Wunderbau des Weltalls, oder Populāre Astronomie. Fiinfte, gānzlich neu bearbeitete Auflage. Berlin, 1861 (Mēd-

lers J. H. Visuma_ brīnumainā uzbūve jeb Populārā astronomija. Piektais, pilnīgi pārstrādāts izdevums. Berlīne, 1861). Pirmais izdevums iznācis Berlīnē 1841. gadā. — 31, 36, 41, 179, 258—261, 271.

Marx К. Das Kapital. Kritik der politischen Oekonomie. Erster Band. Buch I: Der Produktionsprocess des Kapitāls. Zweite verbesserte Auflage. Hamburg, 1872 (Markss K. Kapitāls. Politiskās ekonomijas kritika. Pirmais sējums. I grāmata: Kapitāla ražošanas process. Otrs, labots izdevums. Hamburga, 1872). — 51.

Maskelyne J. N. Modern spiritualism. A short account of its rise and progress, with some exposures of so-called spirit media. London, 1876 (Maskelains Dž. N. Mūsdienu spirituālisms. Tā rašanās un

attīstības īss apraksts ar dažu tā saucamo spiritisko mediju atmaskojumu. Londona, 1876). — 58—60.

Maxwell J. C. Theory of heat. Forth edition. London, 1875 (Mak-svels Dž. К. Siltuma teorija. Ceturtais izdevums. Londona, 1875). Pirmais izdevums iznācis Londonā 1871. gadā. — 98, 100, 271.

Mayer J. R. Die Mechanik der Warme in gesammelten Schriften. Zweite umgearbeitete und vermehrte Auflage. Stuttgart, 1874 (Mai-jērs J. R. Siltuma mehānika. Rakstu krājums. Otrs, pārstrādāts un paplašināts izdevums. Stutgarte, 1874). Pirmais izdevums iznācis Stutgartē 1867. gadā. — 79, 211, 262, 264.

Meyer L. Die Natur der chemischen Elemente als Function ihrer Atom-gewichte. In: «Annalen der Chemie und Pharmacie», herausgege-ben und redigiert von F. Wohler, J. Liebig und H. Kopp. VII. Supp-lementband. Leipzig und Heidelberg, 1870 (Meijers L. Ķīmisko elementu daba kā to atomsvaru funkcija. F. Vēlera, J. Lībiga un H. Kopa izdotajā un rediģētajā žurnālā «Ķīmijas un farmācijas annāles». VII papildsējums. Leipciga un Heidelberga, 1870). — 237.

Moliēre J. B. Le Bourgeois gentilhomme (Moljērs 1. B. Sīkpilsonis muižniekos). — 69.

«Nature. A Weekly Illustrated Journal of Science» («Daba. Ilustrēts Zinātnisks Nedēļas Žurnāls») (Londona). — 99, 110, 225, 236, 285.

Nāgeli C. Diē Schranken der naturwissenschaftlichen Erkenntnis. Vor-trag, gehalten in der zweiten allgemeinen Sitzung. In: «Tageblatt der 50. Versammlung deutscher Naturforscher und Aerzte in Mūnchen 1877». Beilage (Negeli K. Dabzinātnisko zināšanu robežas. Referāts, nolasīts otrajā kopējā sēdē. Izdevumā: «Vācu dabas pētnieku un ārstu 1877. gada Minhenes 50. kongresa biļetens». Pielikums.). — 24, 45, 218—222.

Naumann A. Handbuch der allgemeinen und physikalischen Chemie. Heidelberg, 1877 (Naumanis A. Vispārīgās un fizikālās ķīmijas rokasgrāmata. Heidelberga, 1877). — 99, 122, 126, 135—136, 141, 144, 150.

Newton I. Philosophiae naturalis principia mathematica. Editio se-cunda. Cantabrigiae, 1713 (Ņūtons /. Dabas filozofijas matemātiskie principi. Otrs izdevums. Kembridža, 1713). Pirmais izdevums ienācis Londonā 1687. gadā. — 31, 197.

Nicholson H. A. A Manual of zoology (Nikolsons H. A. Zooloģijas rokasgrāmata). Pirmais izdevums iznācis Edinburgā un Londonā 1870. gadā. — 34, 199, 213, 286, 291—292.

Owen Richard. On the nature of limbs. A discourse delivered on Friday, February 9, at an evening meeting of the Royal Institution of Great Britain. London, 1849 (Ouens Ričards. Par ekstremitāšu dabu. Lekcija, kas nolasīta piektdien, 9. februāri, Lielbritānijas Karaliskā institūta vakara sanāksmē. Londona, 1849). — 193.

Papin D. — sk. Leibnizens und Huygens’ Briefwechsel mit Papin.

Prevost A. F. Histoire du chevalier des Grieux et de Manon Lescaut (Prevo A. F. Stāsts par kavalieri de Grijē un Manonu Lesko). — 189.

Romanes G. J. Ants, bees, and wasps. In: «Nature», vol. XXVI, № 658. June 8, 1882 (Romenss Dž. Dž. Skudras, bites un lapsenes. Žurnālā: «Daba», XXVI sējums, № 658, 1882. gada 8. jūnijā). — 225.

Roscoe H. E. und Schorlemmer C. Ausfūhrliches Lehrbuch der Chemie. Band II: Die Metalle und Spectralanalyse. Braunschweig, 1879 (Rosko H. E. un Sorlemmers K. Detalizēta ķīmijas mācību grāmata. II sējums: Metāli un spektrālā analīze. Braunšveiga, 1879). — 69.

Rosenkranz K. System der Wissenschaft. Ein philosophisches Enchei-ridion. Konigsberg, 1850 (Rozenkrancs Ķ. Zinātnes sistēma. Filozofijas rokasgrāmata. Kēnigsberga, 1850). — 194.

Schiller F. Die Būrgschaft (Sillers F. Galvojums). — 155.

Schmidt О. Darwinismus und Socialdemocratie. Ein Vortrag, gehalten bei der 51. Versammlung deutscher Naturforscher und Aerzte in Cassel. Bonn, 1878 (Smits O. Darvinisms un sociāldemokrātija. Referāts vācu dabaspetnieku un ārstu 51. kongresā Kaselē. Bonna, 1878). — 24.

Secchi A. Die Sonne. Die wichtigeren neuen Entdeckungen tiber ihren Bau, ihre Strahlungen, ihre Stellung im Weltall und ihr Verhālt-nis zu den iibrigen Himmelskorpern. Autorisirte deutsche Ausgabe. Braunschweig, 1872 (Seki A. Saule. Svarīgākie jaunie atklājumi par tās uzbūvi, tas starojumiem, tās stāvokli Visumā un tās attiecību pret citiem debess ķermeņiem. Autorizēts vācu izdevums. Braunšveiga, 1872). — 36, 40, 41, 189, 258—261, 271.

Spinoza В. Ethica ordinē geometrico demonstrata et in quinque partes distincta (Spinoza В. Ētika, kas pierādīta ģeometriski un sadalīta piecās daļas). Pirmais izdevums iznācis Amsterdamā 1677. gadā. — 189, 217.

«The Spiritualist Newspaper» («Spirituālistu Ziņotājs») (Londona). — 59.

Starcke C. N. Ludwig Feuerbach. Stuttgart, 1885 (Starke К. N. Ludvigs Feierbahs. Stutgarte, 1885). — 188.

Suter H. Geschichte der mathematischen Wissenschaften. Th. II: Vom Anfange des XVII. bis gegen das Ende des XVIII. Jahrhunderts. Zurich, 1875 (Zuters H. Matemātikas zinātņu vēsture. II d.: No XVII gadsimta sākuma apmēram līdz XVIII gadsimta beigām. Cī-rihe, 1875). — 88—91, 94.

Tait P. G. Force. Evening lecture at the Glasgow meeting of the British Association, Sept. 8. In: «Nature», vol. XIV, № 360, September 21, 1876 (Teits P. G. Spēks. Vakara lekcija, nolasīta 8. septembrī Glazgovā notikušajā Britu Asociācijas sanāksmē. 2urnālā:

. «Daba», XIV sēj., № 360, 1876. g. 21. septembrī). — 98.

Thomson Th. An Outline of the sciences of heat and electricity. Second edition, remodelled and much enlarged. London, 1840 (Tom-sons T. Apcerējums par siltuma un elektrības zinātnēm. Otrs, pārstrādāts un ievērojami paplašināts izdevums. Londona, 1840). Pirmais izdevums iznācis Londonā 1830. gadā. — 107, 111, 112, 194, 272—274.

Thomson W. and Tait P. G. Treatise on natural philosophy. Vol. I. Oxford, 1867 (Tomsons V. un Teits P. G. Traktāts par dabas filozofiju. I sēj. Oksforda, 1867). — 91—92, 100, 101 — 105.

Thomson W. und Tait P. G. Handbuch der theoretischen Physik. Autorisirte deutsche Obersetzung. Band I. Theil II. Braunschweig, 1874 (Tomsons V. un Teits P. G. Teorētiskās fizikas rokasgrāmata. Autorizēts vācu tulkojums. I sēj. II daļa. Braunšveiga, 1874). — 280.

Tyndall J. Inaugural address [delivered at the forty-fourth annual meeting of the British Association for the Advancement of Science in Belfast], In: «Nature», vol. X, № 251, August 20, 1874 (Tin-dais Dž. Ievadruna [teikta Belfāstā notikušajā četrdesmit ceturtajā gadskārtējā Britu zinātnes progresa veicināšanas asociācijas

Kongresā]. Zurnala: «Daba», X sēj., № 251, 1874. gada

20. augustā). — 189.

Tyndall J. On Germs. Of the optical deportment of the atmosphere in reference to the phenomena of putrefaction and infection. Abstract of a paper read before the Royal Society, January 13 th. In: «Nature», vol. XIII, №№ 326—327, January 27, and February 3, 1876 (Tindals Di. Par dīgļiem. Par atmosfēras optiskajām pārmaiņām sakarā ar pūšanas un inficēšanas parādībām. īss Karaliskajā biedrībā 13. janvārī nolasītā referāta izklāsts. Žurnālā: «Daba», XIII sēj., N°№ 326—327, 1876. gada 27. janvārī un 3. februārī). — 285.

Virchow R. Die Cellularpathologie in ihrer Begrundung auf physiolo-gische und pathologische Gewebelehre. Vierte, neu bearbeitete und stark vermehrte Auflage. Berlin, 1871 (Virhovs R. Celulārā patoloģija, pamatota ar mācību par audu fizioloģiju un patoloģiju. Ceturtais, no jauna apstrādātais un stipri paplašinātais izdevums. Berlīne, 1871). Pirmais izdevums iznācis Berlīnē 1858. gadā. — 61, 192.

Virchow R. Die Freiheit der Wissenschaft im modernen Staat. Rede gehalten in der dritten allgemeinen Sitzung der fūnfzigsten Ver-sammlung deutscher Naturforscher und Aerzte zu Mūnchen am 22. September 1877. Berlin, 1877 (Virhovs R. Zinātnes brīvība mūsdienu valstī. Runa, kas teikta_ vācu dabaspetnieku un ārstu piecdesmitā kongresa trešajā kopējā sēdē Minhenē 1877. gada 22. septembrī. Berlīne, 1877). — 24, 45.

«Vorwārts» («Uz priekšu»). — 44, 236.

Wagner Ai Naturwissenschaftliche Streitfragen. I. Justus v. Liebigs Ansichten ūber den Lebensursprung und die Descendenztheorie. In: Beilage zur «Allgemeinen Zeitung» №№ 279—281, 6.—8. Oktober 1874 (Vāgners M. Dabas zinātņu strīdīgie jautājumi. I. Justa fon Lībiga uzskati par dzīvības rašanos un evolūcijas teoriju. «Vispārīgās Avīzes» pielikumā N°№ 279—281, 1874. gada 6.—8. oktobrī). — 280—285.

Wallace A. R. On miracles and modern spiritualism. Three essays. London, 1875 (Volless A. R. Par brīnumiem un moderno spirituā-lismu. Trīs apraksti. Londona, 1875). — 53—59, 62, 63.

Whewell W. History of the inductive sciences, from the earliest to the present times. In three volumes. London, 1837 (Vevels V. Induktīvo zinātņu vēsture no visagrākajiem laikiem līdz pašreizējam laikam. Trīs sējumos. Londona, 1837). — 213.

Whewell W. The Philosophy of the inductive sciences, founded upon their history. In two volumes. London, 1840 (Vevels V. Induktīvo zinātnu filozofija, kas balstīta uz to vēsturi. Divos sējumos. Londona,’ 1840). — 213.

Wiedemann G. Die Lehre vom Galvanismus und Elektromagnētismus. Zweite neu bearbeitete und vermehrte Auflage. Braunschweig, 1872—1874. Band I: Die Lehre vom Galvanismus. Band II: Die Lehre von den Wirkungen des galvanischen Stromes in die Feme. Abt. 1: Elektrodynamik, Elektromagnētismus und Diamagnetismus. Abt. 2: Induction und Schlusscapitel (Videmanis G. Mācība par galvanismu un elektromagnētismu. Otrais, no jauna apstrādāts un paplašināts izdevums. Braunšveiga, 1872.—1874. I sējums: Mācība par galvanismu. II sējums: Mācība par galvaniskās strāvas darbību no attāluma. 1. nodalījums: Elektrodinamika, elektromagnētisms un

I

)

diamagnētisms. 2. nodalījums: Indukcija un Noslēguma nodaja). Pirmais izdevums divos sējumos iznācis Braunšveigā 1861.—1863. gadā. — 110—160, 250, 275.

Wolf R. Geschichte der Astronomie. Munchen, 1877 (Volfs R. Astronomijas vēsture. Minhene, 1877). — 179, 262.

Wolff C. F. Theoria generationis. Halae, 1759 (Volfs К. F. Rašanās teorija. Halle, 1759). — 35.

Wundt W. Lehrbuch der Physiologie des Menschen. Dritte vollig um-gearbeitete Auflage. Erlangen, 1873 (Vunts V. Cilvēka fizioloģijas mācību grāmata. Trešais, pilnībā pārstrādāts izdevums. Erlangene, 1873). Pirmais izdevums iznācis Erlangenē 1865. gadā. — 286.

А

Abstrakcija

— abstrahēšanās pie dzīvniekiem un cilvēkiem — 209;

— abstrahēšanās spējas attīstība un darbs — 164—165;

— abstraktās domāšanas nozīme un nepieciešamība — 191—192, 217—218, 221;

— abstraktais un konkrētais — 209;

— abstrakcijas piemēri — 147,

215—216, 239;

— matērijas jēdziens kā abstrakcija — 228, 239;

— telpas un laika jēdzieni ka abstrakcijas — 221;

— matemātiskās abstrakcijas — 215, 248, 253—256.

Agnosticisms (tā kritika) — sk. Izziņa.

Agregātstāvokli — 65—67, 75, 76—77, 217, 269.

Aksiomas (matemātikā) — 242, 252

Algebra — 28, 248, 252.

Alķīmija — 28, 174.

Amatnieciskā ražošana — 27, 174;

— pāreja no amatniecības uz manufaktūru — 27.

Amēba — 283, 285.

Amfībijas — 213, 287.

Analīze un sintēze — 209, 214— 215;

— pie dzīvniekiem — 209;

— indukcija un analīze — 215.

Analoģija — 68, 251, 254—256,

265, 283;

— dialektiskā metode kā īstenības 'analoģija — 47.

Anatomija — 182;

— tās vēsture — 29, 34, 174, 207;

— salīdzinošā — 34, 183, 185, 207.

Anglija — 26, 179.

Angļu filozofija XVII gadsimtā — 49.

Antropoloģija — 175.

Apgaismotāji, XVIII gadsimta (franču) — 190.

Apzina — 28, 37—38, 40, 42—43, 165, 182—185, 195—197, 290— 292.

Arābi — 26-28, 171, 179-182.

Arheopterikss — 34, 199.

Aritmētika — 242—244, 252.

Ascīdijas — 213, 287.

Asimilācija un disimilācija — sk. Vielu maiņa.

Asimptotas — 220, 248—249.

Asinsriņķošana — 28, 175.

Astronomija — 25, 36, 42, 73—74, 174, 189, 223—225, 233—234, 255, 258—262;

— tās vesture — 28—32, 33, 36, 174—182.

Ateisms — 190.

Atgrūšanās — sk. Pievilkšanās un atgrūšanās.

Atklājumi — trīs lielie atklājumi — 185—186.

Atomistika — 49, 191, 276.

Atoms

— kā matērijas diskrēta daļa — 254—255, 270, 276—277;

— un molekula — 66, 229—230, 254—255;

— kā ķīmijas priekšmets — 66, 71, 236—237, 240, 275;

— atomu kustība — 70—71, 236. 240;

— atomsvars — 47—48, 69, 110, 135, 192, 237, 254;

— atoma apjoms — 47—48, 237;

— atoma komplicētība — 237,

254;

— domašanas loma atoma izzināšanā — 191 — 194;

— atomi sengrieķu filozofu priekšstatos — 47—48, 177— 180.

Atsevišķais, sevišķais un vispārīgais — 192, 209—214, 219— 220.

Atspoguļošana

— apziņa kā esamības atspoguļošana — 51;

— zinātne kā matērijas kustību formu atspoguļošana — 234;

— subjektīvā dialektika kā objektīvās dialektikas atspoguļošana — 191, 198;

— matemātiskās abstrakcijas kā

reālās īstenības atspoguļošana — 201, 250—256; /

— izkropļota, fantastiska īstenī

bas atspoguļošana ideoloģijā un reliģijā — 168. /

Atšķirība — sk. Identitāte.

Attiecības

— kvantitatīvās un telpiskās attiecības kā matemātikas priekšmets — 252.

Attīstība

— dialektika kā zinātne par vispārīgiem dabas, cilvēku sabiedrības un domāšanas kustības un attīstības likumiem — 251.

Augi

— un dzīvnieki — 37, 198;

— pirmo augu rašanās — 37, 286;

— cilvēks pārveido augus — 38, 169.

Augu un dzīvnieku sugu mainīgums — 33.

Atvedināšana (kustības augstāko formu uz zemākajām) — 233, 236.

Āzija — 181.

в

Baktērijas — 279, 281.

Berze

— un trieciens — 93—94, 104, 106, 211, 233, 239—240, 243, 275.

Sk. arī Paisuma berze, Uguns. Bezgalība

— galīgā un bezgalīgā — 71, 218—223;

— telpas un laika — 42—43, 222, 252;

— matemātikā — 23, 243—244, 250, 256;

— izziņā_ — 218—234;

— «sliktā bezgalība» — 191,

220—221, 222;

— bezgalīgais progress pie Hē-geja — 222—223.

Bioģenētiskais likums — 34, 170, 192, 208—209.

Bioloģija — 23, 86, 207, 256;

— kā olbaltumu ķīmija — 236;

— tās vēsture — 29—30, 34—35, 184—185, 189, 238;

— dialektika bioloģijā — 23, 49, 69, 199, 207, 278;

— mušu bioloģijas ģeocentriskais raksturs — 222—225.

Botānika — 29, 34, 174—175, 204—207.

Brīvība un nepieciešamība — 170—171.

Brīvtirdzniecība — 51.

Budisms — 209.

Buržuāzija

— tās attīstības vēsture — 26, 27, 182, 199;

— un proletariāts — 171;

— tās ekonomiskais, politiskais un garīgais bankrots — 290.

Būtība uti parādība — 190;

— priekšstats par lietu būtības neizzināmību nav pamatots — 226—227;

— matērijas būtība — 228—231;

— Hēgeļa mācība par būtību — 190—191, 200, 226—227, 229.

с

Cēlohiba

— tās objektīvais raksturs — 811-82, 217;

— un cilvēka praktiskā darbība — 215Л-217;

— metafiziska izpratnē — 205— 207; \

— dialektiska izpratnē — 190,

203, 208, 217, 264;

— izbeidzoties cēlonim, izbeidzas arī tā darbība — 275;

— substance ir sevis pašas cēlonis — 217, 238—239;

— «mērķtiecīgie cēloņi» un «darbojošies cēloņi» — 194—195, 217, 228, 238—239.

Cilvēka smadzenes — 168, 237;

— to attīstība — 38, 165, 167, 186, 195;

— un domāšana — 187—188,

233;

— un sajūtu orgāni — 165.

Cilvēks

— cilvēka izdalīšanās no dzīvnieku valsts — 37—39, 161— 170, 184—185;

— darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku — 24, 38—39, 161—170;

— un dzīvnieks — 37—39, 163, 168—170, 184, 210, 289—291, 292;

— un daba — 37—38, 170—171, 210, 216—218.

Ciņa par eksistenci

— 'dabā — 39, 192, 288—293;

— sabiedrībā — 39, 192, 289— 291, 292;

— sociālā darvinisma kritika jautājumā, kāda loma cīņai par eksistenci ir sabiedrības dzīvē — 24, 192, 289—292.

D

Daba

— tās metafiziskā izpratne — 29-35;

— tās dialektiski materiālistiskā izpratne - 35, 71, 168, 186— 187, 198, 251—252;

— ka vēsturisks process — 182— 184, 221—222;

— un cilvēks — 38, 170, 207— 208, 216—217.

Dabas likumsakarība — 177.

Dabaszinātnes — 240, 251;

— to vēsture — 26—36, 45, 47— 48, 70, 79, 81, 171, 174—189;

— empīriskas — 184;

— teorētiskās — 40, 50—51, 184;

— un filozofija — 40, 46—52,

71—73, 108, 114, 181 — 182,

184-185, 190—197, 216, 217, 226—227, 230;

— un dialektika — 23, 47—52, 62, 72—73, 87, 97—98, 191— 192, 197, 199—200, 226—227, 228—229, 233—235, 243, 250, 257, 278—279;

— komunisma — 39.

Dabiskā izlase — 53, 61, 139, 288—290.

Daļa un veselais — 49, 200.

Dānijas karš, 1864. gada — 95— 96.

Darba dalīšana — 27;

— dabaszinātnēs — 33.

Darba rīki

— to rašanās kā specifiskās cilvēka darbības sākums — 38, 166;

— to izgudrošana — 107—108, 162, 166;

— darba rīku iedīgli pie dzīvniekiem — 38, 291.

Darbība un pretdarbība — 80, 82—83.

Darbs — 79, 86, 99—100;

— ta loma pērtiķa tapšanā par cilvēku — 24, 38—39, 161 — 162;

— darba rīku izgatavošana kā darba sākums — 165—166;

— kā politiskās ekonomijas kategorija — 100, 291—293;

— kā jebkuras bagātības avots — 161;

— darba prakse ka patiesības kritērijs — 215—217;

— kā kustības formas parmaiņa, aplūkota no tās kvantitatīvās puses — 97—99;

— nepareizi ir darba jēdzienu fiziskā izpratnē attiecināt uz ekonomiskajām darba attiecībām — 24, 100, 291—293;

— fizioloģiskais darbs — 291 — 293.

Sk. ari Darba dalīšana.

Darvinisms — 23—24, 35, 161, 186, 190, 239;

— un nejaušības un nepieciešamības problēma — 23, 208, 288. Sk. arī Attīstība, Ciņa par eksistenci, Dabiskā izlase, Iedzimtība. Pielāgošanās.

Daudzums — sk. Kvalitāte un kvantitāte.

Dedukcija — sk. Indukcija un dedukcija.

Determinisms — 205—207.

Diagnostika — 182.

Dialektika — 53, 242;

— definīcija — 23 ,64, 251;

— vispārīgs raksturojums — 64— 65, 198-200, 249—250;

— objektīvā un subjektīvā — 191, 198:

—"ЗШ — 48, 241, 251, 257, 258, 275;

— sabiedrībā — 107, 251;

— domāšanas — 48—49, 87, 98, 251, 257;

— tās pretstats metafizikai — 48-50, 64, 141—142, 190, 197, 199—200;

— materiālistiskās dialektikas pretstats ideālistiskajai dialektikai — 49—52, 191;

— sengrieķu — 35л 47, 49—50, 190, 209;

— klasiskajā vācu filozofijā —

47-52, 141 — 142, 190-192,

209—211, 235, 239, 251:

— marksistiskā — 51—52;

— kā domāšanas augstākā metode — 199—200;

— tās galvenie likumi — 23, 64— 69, 198—209;

— un loģika — 47, 190—192, 208—211, 213, 226;

— un dabaszinātnes — 23, 47— 52, 62, 73, 87, 98, 191—192, 197, 199—200, 226, 228—229,

232-234, 243, 249—250, i57, 278—279; /

— un vēsture (kā zinātnei — 107,191,197,251.

Dialektiskais materiālisms /- sk. Materiālisms. Dialektiku/.

Diferenciālie un integrālie rēķini — 29, 192, 243, 249—256.

Diskrētiba — sk. Nepārtrauktība un diskrētiba. j

Domāšana — 199—200, 209;

— kā matērijas attīstības produkts - 43, 186, 187-188;

— kā kustības forma *— 70, 233;

— un esamība — 198, 250—251, 256;

— tās likumi — 46—47, 64, 212;

— domāšanas likumi un dabas likumi — 64, 212, 250-251;

— tās formas — 210, 226;

— kā formālās loģikas un dialektikas priekšmets — 64, 197, 210. 226;

— cilvēka un dzīvnieka — 208— 210:

— teorētiskās domāšanas vēsturiskais raksturs — 40—47;

— abstraktās domāšanas nozīme — 40, 62, 191—193,

217-218, 226, 241:

— dabaspētnieku empīriķu domāšana — 31, 92, 100, 111, 113— 114, 131—132, 193—194, 197, 217-218;

— metafiziskā — 48—49, 73, 141, 158, 191 — 192, 197, 199-202, 219 257'

— dialektiskā — 48—49, 87, 98, 199-200, 208-210, 251, 257;

— pretrunas tās attīstībā — 220;

— un prakse — 165, 168—169, 216—217;

— un valoda — 165.

Dzīvais spēks (kinētiskā enerģija) — 78-79, 88—97, 99-100, 106, 130—131.

Dzīvība — 40, 43, 182—184, 195— 197, 198, 201, 233, 234, 237, 241;

— definīcija — 283—284;

— kā matērijas kustības forma — 40. 65-66, 70, 212, 217;

— un vielu maiņa — 283—285;

— un nāve — 278—279;

\

— tās rašanās — 37, 43, 185— 188, 235;

— niecības par «dzīvības spēku» nepamatotība — 266—267;

— hipotēzes par dzīvības mūžīgu mu nepamatotība — 280— 2849

— tās Attīstība — 37, 43, 184, 284-4291.

Sk. arī Olbaltums.

Dzīvnieki

— pirmo dzīvnieku rašanās — 37, 286;

— cilvēka izdalīšanās no dzīvnieku valsts — 37—39, 161 — 170, 184;

— līdzība un atšķirības starp dzīvnieku un cilvēku — 38, 162-163, 168-170, 184, 209, 289—291;

— dzīvnieku pieradināšana — 106—107, 167;

— kā cilvēks pārmaina- dzīvniekus — 38, 169-170.

E

Ēģipte — 174.

Eiropa — 171 — 172, 175, 180.

Eklektisms — 48.

Eksperiments — 150, 175, 210, 213 215

Elektrība — 25, 83, 109—160, 198, 200, 222, 231, 272—275;

— kā kustības forma — 40, 78, 106-107, 114—115, 185, 217, 231—234, 265, 272;

— elektrības un citu enerģijas veidu savstarpējā pārvēršanās — 33, 36, 40, 65, 78, 106, 217, 232, 233, 239—240, 265, 275;

— un magnetisms — 107;

— statiskā un dinamiskā — 77, 116-117, 274;

— elektrības ētera teorija — 107, 115-116.

Elektrokimija — 133—134, 157— 158, 159, 275.

Elektrolīze — 132—135, 137.

Elementi (ķīmijā) — 69, 174, 224, 237.

Elementu periodiskā sistēma — 69, 237—238.

Embrioloģija — 192, 208;

— tās vēsture — 34, 183—185, 197.

Empirija — 46, 61—63, 111,

113—114, 116, 120, 131, 194, 215, 221—222, 238, 271.

Empīrisms (ang|u) — 53.

Enerģija

— ša termina nepietiekamība — 80;

— tā identificēšana ar kustību — 65. 97—98, 185;

— kā cita atgrūšanās izteiksme — 74-80, 85;

— dinamiskā — 104;

— molekulārā — 104, 130—131;

— ķīmiskā — 117—120, 129—130, 132, 133, 135, 142, 145—147, 149, 150-151, 154, 158;

— visa enerģija, kas darbojas uz Zemes, ir pārvērsts Saules siltums — 232.

Sk. arī Enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likums. Kinētiskā enerģija, Potenciālā enerģija-

Enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likums — 23, 47, 71, 72, 78—79, 113—114, 120,

129-130, 132, 137, 138, 140-141, 147, 151 — 152, 158-160, 185, 206, 208—212, 223—225, 264, 267-268, 276.

Entropija — 268.

Esamība

— tās pamatformas — 221—222;

— un apzina — 50—51, 250— 251, 256.

Esamības un domāšanas vienotība — 208—210, 250.

Ēters

— tā eksistēšanas hipotētis-kums — 32, 70-71, 229, 269-270;

— tā materialitāte — 228—229;

— ētera da|iņas — 70—71, 107, 115-116, 254-255;

— ētera atomi — 276;

— tā nepārtrauktība — 230, 269— 270;

— tā pretestība gaismai — 259, 270;

— ētera mehānika — 107;

F

filozofija

— tās priekšmeta mainīšanās — 197;

— divi filozofijas virzieni — 190-191;

— filozofijas vēsture — 30—31, 44-52, 216, 226, 237—239, 270—271;

— un dabaszinātnes — 40, 46— 52, 71—73, 109, 114, 182, 184—

185, 190-197, 216, 226-227, 230.

Sk. ari Angļu filozofija XVII gadsimtā, Dabas filozofija, Itāliešu filozofija XVI gadsimtā, Natūrfilozofija, Sengrieķu filozofija, Klasiskā vācu filozofija.

Fizika — 23, 25, 78, 86, 183, 203, 229-230, 233—239, 252—253, 256, 265;

— ka molekulu mehānika — 66—

— elektrības ētera teorija / — 106-107, 115-116.

Evolūcijas teorija — 34^-35,

185-187, 192, 198, 199. 201, 213,214,287-288. /

/

67, 70-71, 106—107, 235— 237, 239—240, 275;

— tas vēsture — 29, 33, 47, 51— 52, 174—175, 184, 238—239, 276;

— kustības fizikālās formas — 36;

— fizikas konstantes — 67;

— mūsu fizikas ģeocentriskais raksturs — 222—225;

— un metafizika — 31, 197. Fizioloģija — 183, 191, 201, 267,

278, 291—293;

— ka dzīva ķermeņa fizika un ķīmija — 240;

— tās vēsture — 29, 34, 35, 174— 175, 185.

Flogistons — 29, 52.

Forma — sk. Saturs un forma. Francija — 26—27, 179, 199. Frenoloģija — 54—56.

G

Gaisma — 33, 40, 81—83, 107, 109, 113, 115, 116, 185, 214, 216, 217, 233, 240, 254, 258— 259, 260, 270-271.

Galvanisms — 77, 110, 116—117, 119—120, 160.

Galas bariba (tās loma cilvēka attīstībā) ■— 166—167.

Gāzes — sk. Kinētiskā gāzu teorija.

Gravitācija — 29—30, 229, 257. Grieķija (senā) — 49.

Sk. arī Sengrieķu filozofija. Griešanās — 32, 74, 101 — 105, 257, 258, 261.

Grūdiens

— mehānikā — 75, 83;

— «pirmais grūdiens» — 29—32, 189, 257, 268—269.

Sk. ari Berze.

Ģ

Ģeocentriskais viedoklis — 222— 224.

Ģeogrāfija — 34, 184.

Ģeoloģija

— tās priekšmets — 182, 202, 235'

— tās vēsture — 29, 32—33, 35, 175, 182—184.

Ģeometrija — 216, 248—249,

252;

— sintētiskā — 249—250;

analītiskā — 29, 203, 246— 248.

Ģermāņi — 180, 206-207.

Ģimene — 168.

V н

Hegelisms — 48, 50—51, 81. Hipnoze — 54—56.

Hipotēze

— kā \ dabaszinātņu attīstības forma — 226, 241;

— un likums — 217—218, 22G— 227;

— astronomijā — 50;

— ķīmijā — 241;

— bioloģijā — 241.

Homoloģiskās rindas — sk. Og-

leklis.

I

Ideālisms — 184, 226;

— tā rašanās — 168;

— tā kundzības periods — 187;

— Hēgeļa ideālisma kritika — 50—51, 64, 190—191, 234-236.

Identitāte

— dabas spēku identitāte un to savstarpējā pārvēršanās — 191;

— formas un satura identitāte jeb nesaraujamība — 287;

— domāšanas un esamības identitāte pie IIēgc|a — 256;

— identitātes metafiziskās izpratnes nepamatotība — 201—203;

— identitātes un atšķirības dialektiskās savstarpējās attiecības - 190, 201—203, 250.

Ideoloģija (ka īstenības ideālistiska izpratne) — 168, 197.

Iedzimtība

— iedzimtības un pielāgošanās mijiedarbība — 198, 288;

— iegūto īpašību iedzimtība — 251;

— tās loma darba atlistības vēsturē — 162—163;

- šķietamā matemātikas aksiomu pašsaprotamība ir iedzimta — 242, 251.

Ieroči — 166.

Iespējamība un īstenība — 41, 68, 245, 284.

Indivīds — 191, 192, 251;

— šā jēdziena relativitāte bioloģijā — 199, 287.

Indukcija un dedukcija — 53, 192, 210, 213—216;

— pie dzīvniekiem — 210;

— indukcija un analīze — 214— 216;

— indukcija un klasifikācija — 213—215.

Inerce — 266.

Infuzorijas — 279, 285, 286, 292.

Inkvizicija — 28.

īpašums

— kopējais — 171—172;

— privātīpašums, kas balstās uz ražotāju pašu darbu — 172— 173.

Irigācija (tās loma austrumu zemju vēsturē) — 174.

Īrija — 171.

īstenība — sk. Iespējamība un īstenība.

Itāliešu filozofija XVI gadsimtā — 28, 182.

Itālija — 26, 175.

Izgudrojumi — 107—108, 180— 181.

Izziņa — 185;

— tās neierobežotība un bezgalība — 23, 45, 218 -227;

— tās relativitāte — 227;

— parādību būtības izzināmība — 214, 225—227;

— tās vēsturiskā . attīstība — 209 212, 226—227.

J

Jēdziens — 213;

— un dialektiskā domāšana 87, 208.

к

Kairināmiba — 37, 186.

«Kapitāls», К. Marksa (vispārīgs raksturojums) — 51.

Kapitālistiskais ražo Sanas veids — 171 — 173, 290.

Kartēzieši — 88, 90, 97.

Kategorijas — 190—193, 197, 226, 265-266, 290-292.

Sk. arī Abstrakcija, Būtība un parādība. Cēlonība, Iespējamība un īstenība, Kustība, Kvalitāte un kvantitāte. Laiks, Matērija, Nepieciešamība un nejaušība, Saturs un forma, Telpa, Vēsturiskais un loģiskais.

Katolicisms — 28, 33, 182.

Kinētiskā enerģija — 100, 104— 105, 263.

Sk. arī Dzīvais spēks.

Kinētiskā gāzu teorija — 229, 269—270.

Klasiskā vācu filozofija — 48— 52, 190, 250-251.

Kompsognats — 199.

Komunisms (sabiedriski ekonomiska formācija)

— ražošana — 39;

— sadale — 39;

— šķiru atšķirību iznīcināšana — 171;

— zinātne — 39;

— indivīda vispusīga attīstība — 39.

Komunisms

— utopiskais — 26, 181 — 182.

Sk. arī Sociālisms.

Konkrētais — sk. Abstrakcija.

Konkurence — 39, 289.

Kosmogonija

— Kanta—Laplasa kosmogonijas teorija — 31—32, 34—36, 50, 73-74, 183, 192, 228, 258.

Kristietība — 171.

Krišanas likums — 87—88, 252, 257.

Krīzes

— to neizbēgamība kapitālisdia — 39, 173, 290;

— 1873. gada ekonomiskā krīze — 172.

Kuba — 173.

Kustība — 215—218, 228, 257— 258;

— tās vispārīgums — 225;

— definīcija — 70, 228, 231, 239;

— kustība vispār — 221;

— kā pārmaiņa vispār — 233— 234, 236—237;

— to nevar radīt un iznīcināt — 23, 40-41, 42, 72, 221-222, 230, 239—240, 264—265, 267-269;

— un miers — 80, 98, 230—232;

— kā pievilkšanās un atgrūšanās mijiedarbība — 72—73, 269;

— tās pamatformas — 70—71, 217, 232—234;

— vienu kustības formu pārvēršanās citās — 78—79, 185, 217, 231—234, 264;

— kustības pārnešana — 264— 265, 268;

— kustības formas un zinātņu klasifikācija — 233—235;

— kustības formu izzināšana — 70-71.

Kustības daudzums (kā masas reizinājums ar ātrumu) (Be\ve-gungsgrofie) — 87—97.

Kustības daudzums (kustibas jeb enerģijas kopējā daudzuma nozīmē) (Bewegungsmenge) — 33, 65, 71, 72, 74, 78—79, 91, 94-95, 159, 230, 268, 269.

Kustibas mērs — 87—100, 107, 269—270.

Kvalitāte un kvantitāte — 41, 66—67, 191, 218—219, 236— 237, 240, 243—244, 268—269, 276—277.

Sk. arī Likums par kvantitātes pāreju kvalitātē.

Kvantitāte — sk. Kvalitāte un kvantitāte.

\ к

Ķimija — 23, 25, 77—78, 86, 107, 183, 191, 235—237, 252—254, 266;

— kā atomu fizika — 66—67, 70, 235—237, 240, 275;

— tās vēsture — 29, 34, 35, 47, 52, 110, 174—175, 183, 238, 276;

— kustības ķīmiskās formas — 36—37, 40, 65, 76—79, 83—85, 97—98, 157—160, 185, 216, 231, 232—234, 240, 274, 275;

— vielu maiņa ķīmijā — 283— 285;

L

Laiks — 180;

— telpa un laiks kā esamības pamatformas — 221;

— un matērija — 222, 230;

— un kustība — 230;

— tā bezgalīgums — 42, 222.

Lamarkisms — 196, 281—282.

Lancetnieks — 34, 214.

Lēcieni (kvalitatīvie) — 255.

Lepidosirēna — 34, 211.

Liberālisms — 199.

Līdzsvars — 42, 66, 231, 23.3.

Lielie ģeogrāfiskie atklājumi —

175, 181.

Lielrūpniecība — 27, 48.

Lielumi

— kā matemātikas priekšmets — 242;

— matemātisko lielumu prototipi dabā — 251—256;

— pozitīvie un negatīvie — 248;

— iedomātie — 62, 248;

— mainīgais lielums kā pagrieziena punkts matemātikā — 243.

«Lieta par sevi», Kanta — 48, 226-227.

Likums — 205, 241, 289—291;

— kā visparējības forma — 219— 220;

— tā konkrētība — 208;

— un hipotēze — 217—218, 226— 227;

— organiskā — 175, 183, 184, 234, 277, 279;

— olbaltumvielu ķīmija — 186, 234, 240;

— kvantitātes pāreja kvalitātē ķīmijā — 67—68, 229—230, 236-237;

— analīze un sintēze ķīmijā — 213-215;

— matemātikas lietošana ķīmijā — 256;

— mūsu ķīmijas ģeocentriskais raksturs — 222—225.

Ķīna — 181.

— matērijas kustības likumu mū-žīgums — 43;

— likums, ka kustība nav iznīcināma un nav radāma — 72;

— dabas likumi — 81—82, 171;

— mūžīgie dabas likumi pārvēršas vēsturiskos likumos — 223—225;

— enerģijas nezūdamības un pārvēršanās likums kā absolūts dabas likums — 211—212;

— domāšanas likumi — 46—47, 64, 211—212;

— domāšanas likumi un dabas likumi obligāti saskaņojas savā starpā — 212;

— dialektiskās domāšanas likumi — 64.

Likums par kvantitātes pāreju kvalitātē — 23, 64—69, 200, 219, 233—235, 236—237, 243— 244, 268—269, 277.

Literatūra (daiļliteratūra) — 26— 27, 180.

Loģika

— kā zinātne par domāšanu — 198;

— mācība par domāšanu kā filozofijas saturu — 198;

— tās vēsturiskais raksturs — 46-47, 226-227;

— un dialektika — 47, 190—193, 208—209, 213, 226;

— un matemātika — 191 —193.

м

Magnēta poli — 73, 203, 274— 276.

Magnētisms — 33, 36, 40, 77, 78, 107, 109, 113, 117, 160, 185, 198, 200, 217, 221, 233, 265.

Māksla - 26, 163, 168, 182.

Mākslīga izlase — 239.

Maltusisms — 288, 290.

Masa

— kā matērijas diskrēta da|a — 254-255, 276—277;

— un molekulas — 66, 252—255;

— zemes inasu mehānika — 66,

70, 252—255;

— masu kustība — 70—71, 78,

97—98, 104, 106—107, 117,

235, 240 241, 253-254, 269— 270.

Matemātika — 62, 183;

— definīcija — 242;

— tās rašanās no prakses vajadzībām — 174;

— tās vēsture — 175, 182—183, 243;

— kā reālās īstenības atspoguļojums - 23, 201, 250—256;

— dialektika matemātikā — 23, 25, 191 — 193, 201, 242—256;

— elementārā un augstākā — 191—193;

— tās lietošana citās zinātnēs — 256.

Materiālisms — 54, 184—188;

— materiālistiskais pasaules uzskats — 186—188;

— sengrieķu — 175—179, 186— 189;

— ang|u, XVII gadsimta — 49;

— franču, XVIII gadsimta — 27, 31. 190, 195, 205, 234, 239, 240, 250;

— Feierbaha — 184, 187—189;

— vulgārais — 48, 184, 190, 192;

— dabzinātniskais — 189, 194;

— sociālistiskie materiālisti — 50.

Matērija

— matērija vispār — 217, 221 — 222, 228, 240;

— matērija nav radāma un nav iznīcināma — 43, 71, 222. 230, 240, 268;

— un kustība — 33, 40—43, 70—

73, 79—81, 216, 217, 222, 228—230, 232, 240, 257—258;

— un domāšana — 43, 171, 183— 184, 187—189, 195, 208—210, 217, 221, 250—251;

— pirmmatērija — 228;

— matērijas uzbūve — 228—230, 237, 240, 254-256, 270, 276-278.

Matērijas dalāmība — sk. Nepārtrauktība un diskrētiba.

Matērijas riņķojums dabā — 33— 35, 43, 222, 268.

Mehānicistns — 23, 31. 183, 195, 207, 219, 232 234, 235-240.

Mehānika — 78, 86—100, 107, 147, 232, 233, 247, 252, 263, 265;

— kā zinātne par debess un zemes masu kustību — 66;

— kā vienkāršas pārvietošanās teorija — 70;

— vispārējs raksturojums — 29, 66, 235—236, 256;

— tās vēsture — 23, 70—71, 174—175, 180, 182-183, 184, 191;

— zemes — 25, 75, 76, 82—83, 222, 235—236, 252—255;

— debess — 23, 235—236;

— aprēķinošā — 86, 89;

— teorētiskā — 100.

Mehāniskā kustība — 33, 36, 40—

41, 107, 217, 232, 240-241, 245;

— kā kustības vienkāršākā forma — 70—tl, 232—234;

— kā meHāttlRas priekšmets — 70;

— mehāniskās kustības pārvēršanās siltumā un otrādi — 33, 40—41, 65, 97—98, 106—109, 211—212, 217, 232, 240—241, 263, 265;

— divi mehāniskās kustības mēri — 97, 98.

Mērķis

— ša jēdziena piemērojamība organiskajai dabai — 195—197;

— cilvēku darbības mērķis un rezultāts — 38—39, 170—172;

— «iekšējais mērķis» Kantam un Hēgelim — 195—197.

Sk. ari Teleoloģija.

Mērs — sk. Kustības mērs, Mezgla punkti.

Mesmerisms — 54.

Metafizika — 204, 251;

— vispārējs raksturojums — 158, 190-193;

— tās pretstats dialektikai — 48-49, 64, 141 — 142, 190, 197, 199—200;

— XVII un XVIII gadsimta metafizika - 29-32, 49, 207, 250, 263;

— dabaszinātnēs — 23, 29—35, 48-50, 62, 73, 141-142, 191 — 193, 197, 201—203, 207, 219, 249, 257, 263;

— metafizikas kategoriju nozīme_ 191—193, 200-202

1 Ю. * j u, vz4 99^

Metčie ’ гЬ'

Metot—210- ol’ 199-200

~ «ttvā ~ 53;

Miers — s'ļf) 220—225, >

nA

"-“'-i* pamats Ivēka f1"1'

Mijiedarbība

— tās būtība — 71;

— vispārēja mijiedarbība dabā, sabiedrībā un domāšanā — 168-169, 217, 240;

— mijiedarbība izslēdz jebkuru absolūti primāro un absolūti sekundāro — 141—143, 156— 160, 168, 217, 240;

— mijiedarbības piemēri — 71— 75. 157, 202, 237, 289—290;

— Hēge'is un mijiedarbība — 217, '.'28, 291.

Mineraloģija — 29, 183.

Molekula

— kā matērijas diskrēta daļa — 66, 250, 252—255, 269—270;

— un atoms — 66, 229—230, 254;

— uni masa — 66, 252;

— кл fizikas priekšmets — 23, 06—67, 70, 106—107, 235—

. 236, 240-241, 275;

—* molekulu kustība — 23, 70— 71, 97—98, 104, 106—107,

232-233, 235, 239, 241, 247, 253-254, 263, 269, 270, 275;

— domāšanas loma molekulu izziņā — 191 — 193;

— molekulārā teorija — 276.

Monarhija — 182.

Monera — 37, 279—280, 284— 285.

Monisms — 195, 236.

Monoteisiisko reliģiju dievs — 30, 32, 41, 54, 74, 184, 189— 190, 192—194, 205, 257.

Mugurkaulnieki — 37, 213—214, 284, 287, 290.

Muižniecība — 26, 182.

Nācija — 26, 168.

Naturālisms — 62, 109, 216.

Natūrjilozofija — 31, 44, 50—ol, 53, 61, 111, 194, 255, 258;

— ģeniālie seno laiku natūrfilo-zofiskie minējumi — 26, 35,

181—182.

Nāve (tās dialektiski materiālistiskā izpratne) — 278—279.

Nebulārā hipotēze — sk. Kosmogonija.

Negatīvais — sk. Pozitīvais un negatīvais.

Nejaušība — sk. Nepieciešamība un nejaušība.

Neokantisms — 48, 50, 81. Nepārtrauktība un diskrētiba

— matērijas — 66, 191, 229— 230, 256, 270, 276—277;

— zinātņu sistēmas — 237. Nepieciešamība un nejaušība

— empīriskā novērošana viena

pati nevar pietiekami pierādīt nepieciešamību — 215;

— divas metafiziskās koncepcijas par nepieciešamības un nejau-šibas savstarpējo attiecību — 196, 204—207;

— Hēgelis par nepieciešamību un nejaušību —207—208;

— darvinisms un nepieciešamības un nejaušības problēma — 23, 207, 288;

— likumsakarība un nejaišība — 32-33, 207;

— nepieciešamības un ne,aušības objektivitāte — 207, 208;

— dialektiskā sakarība starp nepieciešamību un nejaušību — 41, 203, 208, 288.

Sk. arī Brīvība un nepieciešamība.

Nekas — 208, 246.

Nervu sistēma — 37, 169, 214, 290-291.

Nolieguma nolieguma likums — 23, 64, 180, 208.

Noliegums — 198, 208, 246—247, 278.

Sk. arī Nolieguma nolieguma likums.

Nulle — 245—247.

О

Ogleklis

— kā galvenais organiskās \d-y vības nesējs — 237, 282—2°э;

— oglekja savienojumu homo'1' gās rindas — 68—69.

Olbaltums

— kā dzīvības nesējs — 37, 169 188, 212, 279, 282—283;

— dzīvība ir olbaltuma ķermeņu eksistēšanas veids — 284;

— bioloģija kā olbaltumu ķīmija — 236;

— tā rašanās — 187, 282—283;

— tā eksistēšanas apstākli — 283-285;

— tā attīstība' diferencēšanās ceļā - 37, 198, 279, 283—287;

— olbaltuma mākslīga radīšana

ķīmiskā ce|ā — 186, 212, 24Л, 284.

Optika — 29.

Organiskā daba — 34—35 " 37

„ 200. 207, 234, 240, 266, 28)7 ’

Organisms — 278—279; ļ '

— kā mehāniskās, fizikālas un ķīmiskās kustības form j augstāk^ vienība — 235, 2Pj6-

_ tģ ī'epārtraukfžr'tnaiii ‘

201, 231; īšanās —

— organismu attistib,

— organismu starpfo^ _ з_4_ 287;

— tā uzbūve no šūP-mas _ 34. 279-280. 283-28-am _ ,85

)reanismu klasi/iuair

О 35, 199, 213-21+Ķ _ 34_

Paisuma berze — 25, 32, 50, 101-105, 260—261. Paleontoloģija — 183, 192, 208; Pašrašanās — 279—280;

— tās priekšmets — 183;

— tās vēsture — 29, 34, 175, 183-185, 207.

Parādība — sk. Būttba un parādība.

Pārmaiņa

— un kustība — 232—234;

— un abstraktā identitāte — 201-202;

— kvantitatīvas un kvalitatīvas

P ’h'rmaiņps r- 'lp

pa meltaillRas 65-67, 236— 237.

Pasaules uzskats — 49;

— materiālistiskais — 186—188. Pasau/u daudzums — 42—43. Pielāgošanās

— iedzimtības un pielāgošanās

mijiedarbība — 198—199,

288-290;

— organismu pielāgošanās videi — 33.

Pieredze — 53, 72—73, 192, 213, 216, 239—240, 251, 255, 271. Sk. arī Eksperiments, Empirija.

Pievilkšanās un atgrūšanās — 25, 40, 231, 274—275, 276—277;

— kā matērijas būtība — 30, 228-229;

— kustība kā to mijiedarbība — 72—73, 269;

— kā kustības vienkāršās formas — 71—86;

— to savstarpējā pārvēršanās — 229, 231—233, 269—270;

— mehānikā — 75—76, 84—86, 231—233;

— fizikā — 76-77, 84—86, 117, 266;

— ķīmijā — 83—86, 198. Piļknābis — 213.

Pitagorieši — 177—178.

Polaritāte — 77, 147, 190—191,

195, 198—200, 203—204, 213;

— polārā pretstata dialektiskā daba — 23, 72—73.

Polija — 175, 180-181.

Politika — 168.

Politiskā ekonomija — 24, 44—45, 51, 100, 192, 291—292;

— klasiskā buržuāziskā — 172. Potenciālā enerģija — 66, 95,

97-98, 104-106, 263. Pozitīvais un negatīvais — 79, 198, 200, 203, 208, 228—229. Prakse — 29, 46-47, 109, 174— 175, 180, 216-217.

Prāts — 192, 193, 200;

— prāts un saprāts — 208—210.

Pretruna

— matemātikā — 191;

— dabaszinātnēs — 32, 73, 131 — 133, 143, 154, 158, 256, 258;

— attīstība pretrunu ceļā jeb nolieguma noliegums — 23.

Pretstats — 23, 72—73, 190—191, 198—201, 243—244, 270—271. Sk. arī Darbs. Polaritāte. Pretstatu vienības un cīņas likums, Šķiras.

Pretstatu vienības un cīņas likums — 23, 62, 64, 82—83, 141—142, 173, 198—209, 245.

Process — 47, 48—49;

— tā atgriezeniskums — 106, 108, 133;

— primārie un sekundārie procesi — 133—143, 157—158.

Progress un regress — 289—290.

Proletariāts

— tā attīstības vēsture — 181— 183;

— šķiru cīņa starp proletariātu un buržuāziju — 171 —172.

Sk. arī Amatnieciskā ražošana. Lielrūpniecība.

Protestantisms — 27, 182.

Protisti — 35, 37, 279, 281, 285— 286.

Protoplazma — 35, 37, 169, 186, 193—194, 240.

Ragzobis — 34.

Ražošana — 170—175, 180;

— kā specifiska cilvēka darbība un materiālais pamats visiem pārējiem cilvēka darbības veidiem — 38—39, 289—291;

— ražošanas veids un sabiedriskā iekārta — 171.

Sk. arī Komunisms.

Ražošanas veids — sk. Ražošana.

Reformācija — 26—28, 180, 182.

Regress — sk. Progress un regress.

Relativitāte — 213, 225.

Reliģija — 270—271;

— kā sabiedrības esamības fantastisks atspoguļojums cilvēku apziņā — 168;

— dabas pētnieku attieksme pret to — 28, 182, 186—189.

Sk. arī Inkvizīcija, Katolicisms, Kristietība, Monoteistisko reliģiju dievs, Protestantisms, Reformācija, Spiritisms.

Renesanse (laikmets) — 26—28,

182—183.

Revolūcija — sk. Revolūcija, 1818.—1849. gada. Revolucionārs apvērsums. Sociālistiskā revolūcija.

Revolūcija. 1848.—1849. gada — 48, 184, 199.

Revolucionārs apvērsums — 171 — 172.

Sk. arī Sociālistiskā revolūcija.

Roka

— pērtiķa un cilvēka roka — 38, — tās nozīme cilvēces kultūrā —

161 — 165; 38, 162-163, 168.

— kā darba orgāns un pro- Runa — sk. Valoda. dūkts — 162;

S

Sabiedrība — 171—172;

— darbs kā cilvēku sabiedrības raksturīga pazīme — 165— 166;

— dabas likumu pārnešana uz cilvēku sabiedrību nav pieļaujama — 190, 289—291;

— buržuāziskā — 26, 172, 290.

Sk. arī Komunisms.

Sajūta — 185.

Sk. arī Kairinājums.

Sajātu orgāni — 165, 218—219, 225—226, 271.

Sakarība

— dabas, sabiedrības un domāšanas parādību un procesu kopsakarība — 47, 49—51, 71, 72-73, 168, 186, 187, 215— 216, 217, 234, 239, 250;

— dialektika kā zinātne par vispārējo sakarību — 23, 64.

Salīdzināšana — 218, 243—244.

Saprāts — 208—210, 216;

— prāts un saprāts — 208—210.

Saturs un forma — 250—251,

285—287.

Sengrieķu filozofija — 26, 30, 35, 47—50, 175-180, 187, 208-210.

Sevišķais — sk. Atsevišķais, sevišķais un vispārīgais.

Siltuma mehāniskā teorija — 47, 51—52, 184, 225, 291.

Siltumradis — 51—52, 109, 114— 115, 193, 215, 263.

Siltums — 25, 110, 231—232, 273;

— kā kustības forma — 33, 36— 37, 51 52, 65, 104-109, 114— 115, 117—118, 147—148, 185, 211—212, 217, 240, 243, 245— 246, 273;

— kā zināma atgrūšanas forma — 76—77, 79—80, 84—86, 229;

— kā molekulāra kustība — 76—

77, 97—98, 104, 106—107, 114—115, 229-230, 237, 240, 243, 275;

— siltuma mehāniskais ekvivalents — 33, 96, 114—115, 118, 185, 215;

— siltuma un citu enerģijas veidu savstarpējā pārvēršanās — 33, 36, 40—41, 65, 76, 78, 97— 98, 104— 109, 117-118, 185, 211—212, 217, 232, 233, 240, 254, 263, 266, 275;

— siltuma mehāniskā teorija — 47, 51, 183, 225, 291;

— Visuma siltuma nāves hipotēzes nepamatotība — 39—43, 257, 267—268.

Sintēzē — sk. Analizē un sintēze.

Skābeklis (tā atklāšanas nozīme ķīmijā) — 52, 110.

Skaitlis — 243—248, 251—252;

— Pitagoram — 177, 239.

Skandināvija — 179—180.

Skepticisms — 131, 216, 226.

Slāvi — 179—180.

Slēdziens

— tā formas — 210, 213—214;

— slēdziena spējas attīstība savukārt ietekmējusi darbu un valodu — 165.

Smagums — 25. 36, 74—77, 83— 84, 186, 224, 228—229, 232, 276.

Sociālisms

— zinātniskais — 190, 192;

— angju — 54;

— vācu — 45.

Sk. arī Komunisms.

Sociālistiskā revolūcija — 39,

171-172, 199, 290—291.

Spānija — 26—27, 179.

Spektrālā analīze — 32, 36, 217— 218, 259—260.

Spēks

— priekšstats par spēku aizgūts no cilvēka organisma darbības izpausmes — 80, 266—267;

— kā aktīva kustības puse — 80, 264—265;

— spēku mērī ar tā izpausmi —

264- 265;

— šā jēdziena kritika — 25, 32— 33, 42, 71—76, 79—84, 85—86, 114-115, 145—148, 158—159,

265- 267.

Spiritisms — 55—63.

Spriedums — 201;

— spriedumu klasifikācija — 210—212.

Substance — 208, 217.

Suga bioloģijā — 30, 33—35, 166, 191, 201, 202, 204—207, 279,

288.

Šķietamība — sk. Būtība un parādība.

Šķiras

— kā ekonomisko attiecību produkts — 171—172;

— to rašanās — 171 —172;

— to pretstats — 171 —172;

— to iznīcināšana — 171—172.

Šķiru ciņa — 171, 290.

Sūna

— kā organiskās pasaules pamatforma un strukturālā vienība — 35, 37—38, 183, 191, 198, 255, 287;

$

— tās rašanās no pirmsšūnas bezveida olbaltuma veidojumiem — 37, 279—280, 283;

— tās mainīšanās un tās attīstība diferencēšanās ce|ā — 37, 185, 201, 285-287;

— tās kodols un apvalks — 37— 38, 198, 283-284, 285—286;

— vairāku šūnu savienošanas vienā ķermenī — 285—286;

— šūnas atklāšana — 34, 175,

183—185, 191, 193—194;

— Virhova «šūnu valsts» — 24;

— Traubes «mākslīgās šūnas» — 283-285.

Taisnais un līkais — 249.

Teleoloģija — 30, 183—185, 195, 238-239.

Telpa

— telpa un laiks kā esamības pamatformas — 220—221;

— un matērija — 222, 230, 270;

— un kustība — 230;

— tās bezgalība — 42—43, 222, 252;

— tās trīs dimensijas — 60—62, 72;

— tās formas un attiecības — 252

Teoloģija — 28, 30—31, 131, 205.

Teorija

— un empīrija — 46, 194;

— teorētiskās domāšanas nozīme — 46—48, 62, 191—193;

— aplamu teoriju kaitīgums — 109, 215-216;

— teoriju vēsturiskā nosacītība — 46-47.

Terapeitika — 183.

Terminoloģija, zinātniskā — 80— 83, 116, 195, 277.

Termodinamika — 214—215,

291—293.

Sk. arī Siltuma mehāniskā teorija.

Trigonometrija — 248, 249—250. Tvaika mašina — 38, 96—97, 108—109, 119, 130, 146, 159, 171 — 172, 214—216, 291—293.

Uguns (tās atklāšanas nozīme) — 107—108, 167, 210.

Ungārija — 180.

U

Utopiskie sociālisti — sk. Utopisti. Utopisti — 54.

Priekšmetu rādītājs V

Vācija — 26-27, 44—45, 48, 187, 190, 199, 216—217.

Valoda

— valodas rašanās un attīstība darba procesā — 38, 163—165, 168;

— un domāšana — 165.

Valodniecība — 204.

Valsts — 44—45, 168.

Vecais un jaunais — 202;

— veco tradīciju ietekme bremzē zinātni — 33, 131—133, 151 — 152 276

Veģetārisms — 166—167.

Vērošana — 49.

Veselais — sk. Daja un veselais.

Vēsture — 26, 192, 251;

— dabas — 30, 31—32, 64, 222— 223, 234;

— dzīvnieku — 38;

— cilvēces — 30, 38—39, 64, 107, 222;

— domāšanas — 186, 208—210;

— vēstures naturālistiskās izpratnes nepamatotība — 216— 217;

— vēstures dialektiskā izpratne — 108, 191, 197, 251;

— kā šķiru cīņa — 291;

— pretstatu vienības un cīņas likums vēsturē — 198—199;

— likums par kvantitātes pāreju kvalitātē vēsturē — 69;

— nolieguma nolieguma likums vēsturē — 180;

— kā zinātne — 197.

Vēsturiskais un loģiskais — 169—

170, 209.

Vēsturiskums — 46—47.

Viela — 221;

— dabaszinātņu priekšmets — kustībā esošā viela — 233.

Vielu maiņa — 283—284. Vieninieks — 244—245, 247. Vienkāršais un saliktais — 200. Vienšūņi — 35, 279—280, 285— 287, 291.

Sk. arī Amēba, Infuzorijas. Vispārējais — sk. Atsevišķais, sevišķais un vispārīgais.

Visums — 177, 223, 230, 240. Vitālisms — 195, 266.

Zemnieku karš Vācijā — 26. Zinātne — 45, 50, 69, 145, 151, 205;

— un ražošana — 174—175;

— un darba dalīšana — 168;

— nepieredzēts zinātnes progress komunismā — 39;

— ikvienas zinātnes vēsturiskais raksturs — 46.

Sk. ari Zinātņu klasifikācija. Zinātņu klasifikācija — 23—24,

7Л 997_0,11

Zooloģija — 29, 34, 174—175, 207.

Priekšvārds...............

FRIDRIHS ENGELSS. DABAS DIALEKTIKA

Plāna uzmetumi].............

Vispārējā plāna uzmetums]..........

Daļējā plāna uzmetums]...........

[Raksti un nodaļas].........- .

Ievads ................

Vecais «[Anti]-Dīringa» priekšvārds. Par dialektiku .

Dabas pētīšana garu pasaulē..........

Dialektika...............

Kustības pamatformas............

Kustības mērs. — Darbs...........

Paisuma berze. Kants un Tomsons — Teits......

Siltums................

Elektrība...............

Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku.......

Piezīmes un fragmenti]...........

No zinātnes vēstures]...........

Dabaszinātnes un filozofija]..........

Dialektika]...............

[a) Dialektikas vispārējie jautājumi. Dialektikas pamatlikumi] ļb) Dialektiskā loģika un izziņas teorija. Par «izziņas robežām»] ............* .

Matērijas kustības formas. Zinātņu klasifikācija] .

Matemātika]..............

Mehānika un astronomija].......

Fizika]................

Ķīmija]................

Bioloģija]...............

[Mapju virsraksti un saturs]..........

Piezīmes................

«Dabas dialektikas» mapju satura rādītājs......

«Dabas dialektikas» nodalu un fragmentu hronoloģiskais rādītājs

Personu rādītājs.............

Citētās un pieminētās literatūras un periodisko izdevumu rādītājs Priekšmetu rādītājs........... .

FRIDRIHS ENGELSS DABAS DIALEKTIKA Mākslinieks A. Grīnbergs

Redaktore R. Vīlipa. Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs. Tehniskā redaktore L. Vasijevska. Korektore I. Kalniņa.

Nodota salikšanai 27.12.78. Parakstīta iespiešanai 18.07.79. Formats 84x108:32. Tipogrāfijas papīrs № I. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 19,95 uzsk. iespiedi.: 23,85 izdevn. 1. Metiens 1200 eks. Pasūt. № 3370. Cena I rbl. 10 кар. izdevniecība «Liesma*. 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. ,Na 253.' 298I9/P-262. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību. poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības • lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa». 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38,.40.

1

Sk. šā izdevuma 82.-86. lpp. Red.

2

Sk. šā izdevuma 80.—83. lpp. Red.

3

Piezīme lappuses malā: «Toričelli sakarā ar Alpu kalnu strautu regulēšanu.» Red.

4

Piezīme lappuses malā: «Vecā uzskata par dabu sastingušais raksturs radījis pamatu, lai vispārinoši un rezumējoši aplūkotu visas dabaszinātnes kā vienu veselumu: franču enciklopēdisti vēl tīri mehāniski — cits blakus citam; pēc tam vienā un tanī pašā laikā Sensi-mons un vācu natūrfilozofija, ko noslēdza Hēgelis.» Red.

5

Cik nesatricināmi pie šiem uzskatiem vēl 1861. gadā varēja turēties cilvēks, kura zinātniskie darbi devuši visai daudz vērtīga materiāla šo uzskatu pārvarēšanai, rāda šādi klasiski vārdi:

«Viss mūsu Saules sistēmas mehānisms, ciktāl mēs tajā spējam iedziļināties, ir virzīts uz esošā saglabāšanu, tā ilgstošu, nemainīgu eksistenci. Kā neviens dzīvnieks, neviens augs virs zemes kopš vissenākajiem laikiem nav kļuvis pilnīgāks un vispār nav kļuvis par citu, kā mēs visos organismos pakāpju secību sastopam tikai citu citai blakus, bet nevis citu pēc citas, kā mūsu pašu dzimums ķermeniskā ziņā vienmēr ir palicis viens un tas pats, — gluži tāpat arī pat vislielākā vienlaicīgi eksistējošo debess ķermeņu dažādība nedod mums tiesību pieņemt, ka šīs formas ir tikai attīstības dažādas pakāpes; gluži otrādi — viss, kas radīts, ir vienlīdz pilnīgs pats par sevi» (Medlers. «Populārā astronomija». Berlīne, 1861, 5. izd., 316. lpp.).

6

Piezīme lappuses malā: «Ari Kanta atklātā paisuma bremzējošā iedarbība uz Zemes griešanos saprasta tikai tagad.» Red.

7

Laijela uzskata trūkums — vismaz tā sākotnējā formā — bija tas, ka viņš uz Zemes darbojošos spēkus atzina par pastāvīgiem — tiklab kvalitatīvi, kā ari kvantitatīvi pastāvīgiem. Viņam nepastāv Zemes atdzišana. Zeme neattīstās noteiktā virzienā, tā tikai mainās bez sakarības, nejauši.

3 — F. Engelss

8

Piezīme lappuses malā: «Embrioloģija». Red.

9

Piezīme lappuses malā: «Ragzobis. Tāpat arī arheopterikss

uti.» 19 Red.

10

Manuskriptā šī rindkopa nodalīta no iepriekšējās un nākamās ar horizontālām svītrām un šķērsām pārsvītrota, kā to Engeiss parasti darīja ar tām manuskripta daļām, kuras viņš izmantoja citos darbos. Red.

11

— spēks, iespēja. Red.

12

— iedarbīgums. Red.

13

Burtiski: mirusi galva; pārnestā nozīmē: nedzīvās atliekas, kas paliek pēc izkarsēšanas, ķīmiskas reakcijas utt.; te domāta apdzisuši Saule kopā ar planētām, kas bez dzīvības uzkritušas uz tās. Red.

14

«Pasauļu daudzums bezgalīgajā telpā noved pie priekšstata par pasauļu secīgu maiņu bezgalīgajā laikā» (Dreipers. «Garīgās attīstības vēsture», II sēj., [325.] lpp.).

15

Daļu «Vecā priekšvārda» no sākuma līdz šai vietai Engelss pārsvītrojis ar vertikālu svītru, jo šo da|u viņš izmantojis «Anti-Dīringa» pirmā izdevuma priekšvārdā. Red.

16

Sk. šā izdevuma 179. lpp. Red.

17

Tālāk manuskriptā svītrots: «Mēs, sociālistiskie materiālisti, šinī ziņā ejam pat vēl ievērojami tālāk nekā dabas pētnieki, jo mēs arī...» Red.

18

Kārno teorijā figurējošā funkcija C burtiski tika apgriezta otrādi: = absolūtai temperatūrai. Ja to šādā veidā neapgriež, tad ai

to nekas nav iesākams.

19

Kā jau teikts, vingrinādamies pacienti papildinās. Tāpēc pilnīgi iespējams, ka tad, kad gribas pakļaušana kļūst parasta un seansa dalībnieku attiecības intīmākas, atsevišķas parādības pastiprinās un vājā mērā parādās pat nomoda stāvoklī.

20

Kursīvs Engelsa. Red.

21

«Here, then, one of two things are absolutely certain.» Garu pasaule stāv pāri gramatikai. Kādreiz kāds jokdaris lūdzis mediju izsaukt gramatiķa Lindleja Merija garu. Jautāts, vai viņš ir klāt, gars atbildējis: «1 arc» (amerikāniski — «I am» vietā)43. Medijs bijis no Amerikas43a.

22

Savstarpējas līdzsvarošanās un neitralizācijas nozīmē. Red.

23

Darbā «Populāri referāti», II burtn., 113. lpp., Helmholcs, šķiet, ne vien Maijeram, Džoulam un Koldingam, bet arī sev pašam piedēvē zināmu lomu Dekarta tēzes par kustības kvantitatīvo nemainīgumu dabzinātniskajā pierādījumā. «Es pats, par Maijeru un Koldingu neko nezinādams un ar Džoula mēģinājumiem iepazinies, tikai savu darbu nobeidzot, nostājos uz tā paša ceļa: es centos izsekot visas tās attiecības starp dažādiem dabas procesiem, kuras vajadzēja sagaidīt, balstoties uz minētā viedokļa, un savus pētījumus publicēju 1847. gadā nelielā rakstā ar nosaukumu: «Par spēka nezūdamību».» и — Bet šajā rakstā, ņemot vērā 1847. gada zinātnes līmeni, nav absolūti nekā jauna, izņemot iepriekš minēto matemātisko — starp citu, ļoti vērtīgo — pierādījumu, ka «spēka nezūdamība» un starp dažādiem kādas sistēmas ķermeņiem darbojošos spēku centrālā darbība ir tikai vienas un tās pašas lietas divas dažādas izteiksmes, un, tālāk, precīzāku formulējumu likumam, ka dzīvo spēku un sprieguma spēku summa kādā zināmā mehāniskā sistēmā ir pastāvīga. Visā pārējā ziņā šo Helmholca rakstu jau bija pārspējis Maijera otrais darbs 1845. gadā. Jau 1842. gadā Maijers apgalvoja, ka «spēks ir neiznīcināms», bet 1845. gadā viņš, pamatodamies uz sava jaunā viedokļa, par «dažādu dabas procesu attiecībām» prata pateikt daudz ģeniālākas lietas nekā Helmholcs 1847. gadā.65

24

Kursīvs Engelsa. Red.

6 — F. Engelss

25

— siltumradītaju spēku. Red.

26

— atdzesējošu spēku. Red.

27

— mūžīgais dzinējs. Red.

28

Kursīvs Engelsa. Red.

29

Labākus rezultātus neiegūstam arī no Klerka Maksvela. Viņš saka («Siltuma teorija», 4. izd. Londona, 1875. 87. lpp.): «Darbu veic, pārvarot pretestību,» — un (185. lpp.) «kāda ķermeņa enerģija ir lā spēja veikt darbu».82 Tas ir viss, ko mēs no Maksvela uzzinām par darbu.

30

Kursīvs Engclsa. Red.

31

Kursīvs Engclsa. Red.

32

Vārdu «darbs» un lam atbilstošo priekšstatu devuši angļu inženieri. Bet praktiskais darbs angliski ir work un darbs ekonomiskā nozīmē — labour. Tāpēc arī fizikālo darbu apzīmē ar vārdu work, un tā ir izslēgta katra iespēja sajaukt to ar darbu ekonomiskā nozīmē. Pavisam citādi ir vācu valodā; tāpēc tad arī jaunākajā pseidozināt-niskaja literatūrā bija iespējami dažādi kuriozi fizikālā darba jēdziena lietojumi ekonomiskās darba attiecībās un otrādi. Tomēr vāciešiem ir arī vārds Werk, kas, tāpat kā ang]u vārds work, teicami noder fizikālā darba apzīmēšanai. Bet, tā kā politiskā ekonomija mūsu dabas pētniekiem ir pilnīgi svešs lauks, tad jašaubās, vai viņi vārdu Werk iedrošināsies ieviest vārda Arbeit vietā, kurš jau ieguvis pilsoņa tiesības, un, ja arī mēģinās to ieviest, tad tikai tad, kad jau būs par vēlu. Vienīgi Klauziusa darbos ir sastopams mēģinājums saglabāt kaut vai blakus izteiksmei Arbeit arī izteiksmi Werk.

33

Iztirzājuma faktu pusi šajā nodaļā mēs dibinām galvenokārt uz Videmaņa darbu «Mācība par galvanismu un elektromagnētismu», 2 sējumi 3 grāmatās, 2. izd. Braunšveiga, 1872—1874 95.

«Nature» 1882. g. 15. jūnija numurā atzīmēts šis «ievērojamais traktāts, kas tagad iznākošajā izdevumā, papildināts ar nodaļu par elektrostatiku, būs visnozīmīgākais no esošajiem eksperimentālajiem traktātiem par elektrību».90

34

Kursīvs Engclsa. Red.

35

Vārdu «elektrība» es lietoju elektriskās kustības nozīmē ar tādu pašu tiesību, ar kādu lieto vārdu «siltums» tās kustības formas apzīmēšanai, kas mūsu sajūtās parādās kā siltums. Tas nevar radīt nekādus iebildumus jo vairāk tāpēc, ka šeit jau iepriekš ir noteikti izslēgta iespēja to kaut kādā veidā sajaukt ar elektrības sprieguma stāvokli.

36

Kursīvs Engelsa. Red.

37

Kvadrātiekavās liktos vārdus Engelss izlaidis. Red.

38

Nesen F. Kolraušs (Vīdemaņa «Annalen»l04, VI sēj., 206. lpp.) aprēķinājis, ka jonu pārvietošanai ūdens šķīdumā nepieciešami «kolosāli spēki». Lai I mg veiktu 1 mm garu ceļu, nepieciešams dzinējspēks, kas priekš II ir 32 500 kg, priekš C1 — 5200 kg, tātad priekš HC1 — 37 700 kg. — Pat tad, ja šie skaitļi ir absolūti pareizi, tie neatspēko iepriekš sacīto. Bet pats šis aprēķins satur mācībā par elektrību vēl nenovēršamos hipotētiskos laktorus, tāpēc tas ir eksperimentāli jāpārbauda. Tas, kā liekas, ir iespējams. Pirmkārt, šiem «kolosālajiem spēkiem» no jauna jāparādās noteikta siltuma daudzuma formā tur, kur tie tiek patērēti, t. i., iepriekš minētajā gadījumā — ķēdē. Otrkārt, enerģijai, ko tie patērējuši, jābūt mazākai nekā enerģijai, ko radījuši ķēdes ķīmiskie procesi, un turklāt par noteiktu lielumu. Treškārt, šis lielums jāpatērē noslēgtās ķēdes pārējā da|ā, un to tur var arī kvantitatīvi konstatēt. Minētos Kolrauša aprēķinus varēs uzskatīt par galīgiem tikai pēc šādas eksperimentālas pārbaudes. So lielumu konstatēšana, šķiet, būtu vēl vieglāk realizējama elektrolītiskā vannā.

39

— burtiski: «dievs no mašīnas» (antīkajā teātrī aktieri, kas tēloja dievus, uz skatuves parādījās ar īpašu mehānismu palīdzību); pārnestā nozīmē: persona, kura negaidīti parādās un glābj situāciju, vai ari negaidīts atrisinājums, kas neizriet no notikumu gaitas. Red.

40

Kursīvs Engelsa. Red.

41

Reizi par visām reizēm atzīmēsim, ka Vīdemanis viscaur lieto vecās ķīmiskās ekvivalentu nozīmes un raksta 110, ZnCl utt. Bet es viscaur esmu devis modernos atomsvarus, tāpēc es rakstu H_20, ZnCl_2 utt.

42

Piezīme lappuses malā: «Ja pieņem, ka viena Daniēla elementa strāvas spēks = 100.» Red.

43

Visos turpmākajos norādījumos par strāvas stiprumu Daniēla elements pieņemts par vienlīdzīgu 100.

44

1 mm garš Kolrauša iegūtā vistīrākā ūdens stabs izrādīja tādu pašu pretestību, kāda varētu but tada paša resnuma vara stieplei, kuras garums apmēram tik liels kā Mēness orbīta (Naumanis. «Vispārīgā ķīmija», 729. lpp.).

45

— pretruna apzīmējuma, t. i., absurda pretruna, tāda kā, piem., «apaļš kvadrāts», «koka dzelzs». Red.

46

Pirmās šķiras autoritāte šajā laukā — sers Viljams Tomsons aprēķinājis, ka nevar būt pagājis daudz vairāk par simt miljonu gadu, kopš Zeme tiktāl bija atdzisusi, ka uz tās varēja dzīvot augi un dzīvnieki.

47

Piezīme lappuses malā: «Pilnveidojums.» Red.

48

Piezīme lappuses malā: «Līdz šim lielīgi izvirza tikai to, ko ražošana ir parādā zinātnei; bet zinātne ir parāda ražošanai bezgalīgi vairāk.» Red.

49

Kursīvs Engelsa. Red.

50

— pirmsākums un elements bija bezgalīgais.

51

— elpa, gars. Red.

52

Kursīvs Engelsa. Red.

53

— upurējis simt vēršu. Red.

54

Engclss atsaucas uz savu piezīmju 11. lapu. Tālāk iespiesta hronoloģiskā izgudrojumu tabula, kas bija šajā lappusē. Red.

55

Teikums palicis nepabeigts. Red.

56

Līdz šai vietai viss piezīmes teksts manuskriptā pārsvītrots ar vertikālu svītru, jo F.ngelss to izmantojis «Ievada» pirmajā daļā (sk. šā izdevuma 26.—35. lpp.). Tālāk seko vēl divas rindkopas, kas daļēji izmantotas «Ievada» otrajā daļā (36,—43. lpp.), bet manuskriptā nav pārsvītrotas. Red.

57

— XVIII gadsimta franču materiālistu. Red.

58

Manuskriptā šis teikums izsvītrots. Red.

59

Šeit beidzas Engclsa darba «Ludvigs Feierbahs» sākotnējā manuskripta 19. lappuse. Šā teikuma beigas bija nākamajā lappusē, kas nav saglabājusies. Balstoties uz iespiesto «Ludviga Feierbaha» tekstu, var pieņemt, ka šis teikums beidzies apmēram tā: «bet jautājumos par cilvēces vēsturi viņš ir ideālists». Red.

60

— «Man tādas lietas nav vajadzīgas.» Red.

61

Sk. šā izdevuma 194. Ipp. Red.

62

— nezinu. Red.

63

'[62] — nezināšana nav arguments. Red.

64

Vārds nav salasams, jo manuskriptā to sedz tintes traips. Red.

65

— matemātiska poēma. Red.

66

— dialektiska poēma. Red.

67

— būtībā. Red.

13 — F. Engelss

68

Kursīvs Engelsa. Red.

69

— «Galīgos (jeb mērķa) cēloņus» un «darbīgos (darbību radošos) cēloņus». Red.

70

* Kursīvs Engelsa. Red.

71

— Tas nav sevišķi pārliecinoši. Red.

72

Piezīme lappuses malā: «Nemaz jau nerunājot turklāt par sugu attīstību.» Red.

73

— Lūk. Red.

74

— kaķu ģints. Red.

75

— zirgu ģints. Red.

76

Piezīme lappuses malā: («Materiāls, kas šai laikā bija sakrāts par nejaušībām, nospieda un salauza veco priekšstatu par nepieciešamību.») Red.

77

Sk. šā izdevuma 288.—289. lpp. Red.

78

iingelss šo citātu izmantojis piezīmē par nulli (sk. šā izdevuma 245.—247. lpp.). Red.

79

— citādi sakot. Red.

80

Šī īsā nepabeigtā piezīme ierakstīta ceturtās lappuses beigās tajā loksnē, kuras otrajā un trešajā lappusē un ceturtās lappuses sākumā ir iepriekš ievietotais lielais fragments par spriedumu klasifikāciju. Neuzrakstītajās šās piezīmes beigās Engelss, liekas, gribējis Kanta apriorismam nostatīt pretī tēzi par visu mūsu zināšanu empīrisko pamatu (sal. šā izdevuma 210.—212. lpp.). Red.

81

— induktīvas zinātnes. Red.

82

— divējādi elpojošie. Red.

83

Oriģinālā: «Den AU-Induktionisten», t. i., cilvēkiem, kas indukciju uzskata par vienīgo pareizo metodi. Red.

84

Piezīme malā: «Ķīmija, kurā dominējošā pētīšanas forma ir analīze, nav neko vērta bez tās pretstata — sintēzes.» Red.

85

Sk. ša izdevuma 51. lpp. Red.

86

— Pēc tam, nevis tāpēc. Ar formulu «post hoc, ergo propter hoc» («pēc tam, tātad tāpēc») apzīmē nepamatotu slēdzienu par divu parādību cēlonisku sakarību, kas balstās tikai uz to, ka viena parādība notiek pēc otras. Red.

87

T. ī., ja es varu izraisīt parādību noteiktu secibu, tad tas ir identiski ar šo parādību cēloniskās sakarības pierādījumu. Red.

88

— sevis pašas cēlonis. Red.

89

— otrādi. Red.

90

— galīgais cēlonis. Red.

91

Piezīme lappuses malā: «(Daudzums, 259. Ipp. Astronomija).»154 Red.

92

— kālab. Red.

93

Piezīme lappuses malā: «Sal. «Enciklopēdiju», I d., 252. lpp.» 191

Red.

94

* — Galīgais cēlonis. Red.

95

— darbīgais cēlonis. Red.

96

Sk. piezīmi «Kohēzija» (šā izdevuma 269. lpp.). Red.

97

Engelss atsaucas uz piezīmi «Kinētiskā gāzu teorija», kas «Dabas dialektikas» manuskriptā atrodas 5. dubultloksnes 3. lappuses beigās (sk. šā izdevuma 270. lpp.). Red.

98

— integrālās mācīšanas. Red.

99

— t. i., dabas aprakstīšana. Red.

100

Sk. Engelss F. Anti-Dīrings. R., 1978, 72. Ipp.

101

— t. i., «Anti-Dīringa» pirmā nodalījuma Vfl nodaļa. Red.

102

t. i., «Anti-Dīringa» tekstā un piezīmē «Par matemātiskā bezgalīgā pirmtēliem īstenajā pasaulē» (sk. Engelss F. Anti-Dīrings, 72. Ipp. un šā izdevuma 250.—256. Ipp.). Red.

103

Kursīvs Engelsa. Red.

104

T. i., bezgalīgo lielumu matemātikā. Red.

105

Engelss F. Anti-DIrings, 45. Ipp.

106

— kaut kas nav kārtībā. Red.

107

Sal. šā izdevuma 78.—79. lpp. Red.

108

Šo piezīmi Engclss izmantojis nodaļā «Kustības pamatformas» (sk. šā izdevuma 81. lpp.). Visus pasvītrojumus citātā izdarījis Engclss. Red.

109

T. i., kustības dažadās formas: mehāniskā kustība, siltums, elektrība ult. Red.

110

— tā ir cita lieta. Red.

111

— tīrā veidā. Red.

112

— ja es viņu pareizi saprotu. Red.

113

— Līdz absurdam! Ar terminu «reductio ad absurdum» («novešana līdz absurdam») apzīmē īpašu pierādīšanas paņēmienu, kad kādu apgalvojumu atspēko, atvasinot no tā sekas, kas noved līdz absurdam. Red.

114

Sk. šā izdevuma 259. lpp. Red.

115

— apgaismību. Red.

116

Sk. šā izdevuma 111.—112. Ipp. Red.

117

Sk. šā izdevuma 112. Ipp. Red.

118

Izcēlums Engelsa. Red.

18 — F. Engelss

119

Arī neorganiskos ķermeņos var notikt šāda vielu maiņa, kas laika gaitā arī notiek visur, jo visur, kaut ari ļoti lēnām, norisinās ķīmiskās darbības. Bet starpība ir tā, ka neorganiskos ķermeņus vielu maiņa noārda, bet organiskiem ķermeņiem tā ir nepieciešams eksistences nosacījums.

120

NB: Tāpat kā mēs esam spiesti runāt par mugurkaulniekiem, kuriem nav mugurkaula, tāpat arī šeit neorganizēto, bezformīgo, nediferencēto olbaltuma piciņu sauc par organismu. Dialektiski 'as ir iespējams, jo, tāpat kā muguras stiegrā jau slēpjas mugurkaula dīglis, tā arī pirmatnējā olbaltuma piciņā jau kā dīglī, «sevi» [«an sick»], ietverta visa bezgalīgā augstāk attīstīto organismu rinda.

121

— norādes. Red.

122

— rašanos. Red.

123

Lappuses malā pretim šai rindkopai ir piezīme: «Individualizē-šanās nicciga: tās sadalās da|ās, bet saplūst art kopā.» Red.

124

Lappuses malā pretim šai rindkopai pierakstīts: «Augstākas diferencēšanās pirmsākums.» Red.

125

— ciņa par eksistenci. Red.

126

* — argumenta dēļ, t. i., lai analizētu argumentu. Red.

127

— Mugurkaulnieki. Red.

128

— kopība. Red.

129

— rupji. Red.

130

— teiksim. Red.

131

— kvalificētu darbu. Red.

132

Manuskripta šis virsraksts svītrots, tāpēc ka Engelss nolēmis pārcelt attiecīgo rakstu uz trešo mapi. Red.

133

Figūriekavas apvieno piezīmes un fragmentus, kas atrodas viena un tajā pašā manuskripta lapā. Skaitlis pa kreisi rāda Engelsa manuskripta lapu numerāciju. Ar zvaigznītēm apzīmētas piezīmes, kas attiecas uz «Anti-Dīringa» sagatavošanas darbiem. Apaļajās iekavās norādītas lappuses, kas atbilst šā izdevuma tekstam.

134

Šeit minētas tās nodaļas un fragmenti, kuru sarakstīšanas laiku vairāk vai mazāk precīzi ir izdevies konstatēt. Pārējo 62 fragmentu sarakstīšanas laiku nav izdevies konstatēt, jo trūkst pietiekamu datu; to lielākā daļa sarakstīta laikā starp 1878. g. jūliju un 1883. g. martu. Iekavās norādītas lappuses, kas atbilst šā izdevuma tekstam.

Content

Engelss Fridrihs Dabas dialektika

PRIEKŠVĀRDS

1