Markss. Kārlis

Engelss Fridrihs

Darbu izlase trīs sējumos 1. sējums

K.Markss

F.Engelss

Darbu izlase trīs sējumos 1. sējums

Darbu izlase trīs sējumos

I. sējums

PRIEKŠVĀRDS

Sis К. Marksa un F. Engelsa trīssējumu «Darbu izlases» pamatā ir viņu Rakstu otrais izdevums, kas ir pati pilnīgākā marksisma klasiķu literārā mantojuma publikācija jaunā, precizētā tulkojumā.

«Darbu izlases» trissējumu izdevumā ietilpst svarīgākie Marksa un Engelsa darbi, kuros iztirzātas visas trīs viņu dižās revolucionārās mācības sastāvdaļas: marksistiskā filozofija, politiskā ekonomija un zinātniskā komunisma teorija. No dažiem fundamentāliem darbiem šajā izdevumā, protams, varēja iek|aut tikai atsevišķus nodalījumus un nodaļas. Tā no K. Marksa «Kapitāla» ievietota pirmā sējuma XXIV noda|a, Marksa priekšvārds pirmajam vācu izdevumam, pēcvārds otrajam vācu izdevumam un fragments no Engelsa priekšvārda otrajam sējumam. No F. Engelsa «Dabas dialektikas» — «Ievads», «Vecais priekšvārds «[Antij-Dlringam». Par dialektiku» un «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku». Pilnībā publicēta Engelsa brošūra «Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni», kas ir pārstrādātas viņa grāmatas «Anti-Dīrings» trīs nodaļas.

Šajā izdevumā iekļauti visi darbi, kas publicēti institūta 1948.—1955. gadā klajā laistajā K. Marksa un F. Engelsa «Darbu izlasē» divos sējumos.[1] Taču salīdzinājumā ar divsējumu izlasi šis izdevums krietni vien paplašināts. Tajā papildus iekļauta Marksa un Engelsa «Vācu ideoloģijas» pirmā nodaļa — «Fcierbahs. Materiālistiskā un ideālistiskā uzskata pretstats», kur plaši iztirzāta vēstures materiālistiskā izpratne. No jauna iekļauti ari vairāki citi darbi, to vidū Marksa darbi «Instrukcija Pagaidu Centrālās Padomes delegātiem atsevišķos jautājumos», «Konfidenciāls paziņojums», «Par Hāgas kongresu», «Zemes nacionalizācija», pirmais uzmetums atbildei uz V. Zasu-ļičas vēstuli, kā ari Engelsa darbi: «Komunisma principi», «Revolūcija un kontrrevolūcija Vācijā», «Pēcvārds darbam «Par sociālo jautājumu Krievijā»», «Vardarbības loma vēsturē», «Par sociāldemokrātu 1891. g. programmas projekta kritiku». Ievietots arī Marksa un Engelsa kopējais darbs «Šķietamās šķelšanās Internacionālē». Papildināts arī Marksa un Engelsa vēstuļu nodalījums.

Materiāls trīssējumu izlasē ievietots galvenokārt hronoloģiskā secība. Izņēmums ir autoru priekšvārdi un pēcvārdi. Tie publicēti neatkarīgi no to parādīšanās laika kopā ar darbiem, kuriem rakstīti. Marksa un Engelsa vēstules ievietotas katra sējuma beigās atbilstoši laikapos-mam, kuru aptver attiecīgais sējums.

Izdevumam pievienots izziņu aparāts. Katra sējuma beigās dotas piezīmes, personu un priekšmetu rādītājs.

So izdevumu iespiešanai sagatavojušas N. Belousova un K. Konnova; priekšmetu rādītājus sagatavojusi L. Mis-keviča.[2]

PSKP CK Marksisma-ļeņinisma institūts

К. М A R К S S

TĒZES PAR FEIERBAHU^1

1

Visa līdzšinējā materiālisma — ieskaitot ari Feierbaha materiālismu — galvenais trūkums ir tas, ka priekšmetu. īstenību, jutekliskumu uztver tikai objekta jeb vērojumu lomiņ, bet nevis kā cilvēka juteklisku darbību, praksi, ne subjektīvie Tāpēc notika, kacčfarbibS pusi pretstatā mate-rīltismam attīstīja ideālisms, bet tikai abstrakti, jo ideālisms, protams, īsteno, juteklisko darbību kā tādu nepazīst. Feierbahs grib jutekliskus objektus, kas tiešām atšķiras no domātiem objektiem, bet pašu cilvēka darbību vi-ņ-š neuztver kā priekšmetisku darbību. Tāpēc «Kristietības būtībā» kā īsti cilvēcisku viņš aplūko tikai teorētisko darbību, bet praksi viņš uztver un fiksē tikai tās netīri veikalnieciskajā izpausmes formā. Tāpēc viņš nesaprot «revolucionārās», «praktiski kritiskās» darbības nozīmi.

2

Jautājums par to, vai cilvēka domāšanai atbilst priekšmetiska patiesība, ir nevis teorijas jautājums, bet gan praktisks jautājums. Praksē cilvēkam jāpierāda savas domāšanas patiesums, t. i., īstenums un spēks, tās šaipusība. Strīds par to, vai domāšana, kura izolējas no prakses, ir īstena vai neīstena, ir tīri sfiolastisks jautājums.

3

Materiālistiskā mācība par to, ka cilvēki ir apstākļu un audzināšanas produkti, ka pārveidojušies cilvēki tātad ir citu apstākļu un pārveidotas audzināšanas produkti, aizmirst, ka tieši cilvēki pārveido apstākļus unkaaiļjlzmā» tājs pats ir jāizaudzi.na,.Tāpēc~sī mactba nepieciešami no-■nālTpiēTā" ka dala sabiedrību divās dalās, no kurām viena paceļas pāri sabiedrībai. (Tā dara, piemēram, Roberts Ouens.)

Apstākļu pārveidošanās un cilvēku darbības pārveidošanas sakrišanu var aplūkot un racionāli izprast tikai kā revolucionāru praksi.

4

Fcierhaha izejas punkts ir reliģiskas pašatsvešināšanās fakts, pasaules divkāršošana reliģiskā, iedomātā pasaulē un īstenā pasaulē. Viņš nodarbojas ar to, ka reducē reliģisko pasauli uz tās pasaulīgo pamatu. Viņš nepamana, ka pēc šā darba veikšanas galvenais vēl paliek nepadarīts. Proti, tas fakts, ka pasaulīgais pamats nodala sevi no sevis paša un pārceļ sevi kā kādu patstāvīgu valstību padebešos, ir izskaidrojams tikai ar šā pasaulīgā pamata pašsarautību un pašpretrunīgumu. Tātad tas vispirms pats ir jāsaprot ta pretrunīgumā un pēc tam praktiski jārevolucionizē, novēršot šo pretrunu. Tātad pēc tam, kad, piemēram, laicīgajā ģimenē ir atklāts svētās ģimenes noslēpums, laicīgā ģimene pati ir teorētiski jākritizē un praktiski revolucionāri jāpārveido.

5

Neapmierināts ar abstrakto domāšanu, Feierbahs apelē pie jutekliskās vērošanas; bet viņš neuztver jutekliskumu kā cilvēka praktisko, juteklisko darbību.

6

Feierbahs reducē reliģijas būtību uz cilvēka būtību! Bet cilvēka būtība nav atsevišķam indivīdam iekšēji piemītošs abstrakts. Savā īstenībā tā ir visu sabiedrisko attiecību kopums.

Tāpēc Feierbahs, kas nenodarbojas ar šās īstenas būtības kritiku, ir spiests —

1) abstrahēties no vēstures gaitas, aplūkot reliģiskās jūtas [Gemūt] par sevi un pieņemt kā priekšnoteikumu abstraktu — izolētu — cilvēka indivīdu;

2) tāpēc viņš cilvēka būtību var saprast tikai kā «sugu», kā iekšēju, mēmu vispārīgumu, kas daudzos indivīdus saista tikai dabiskām saitēm.

7

Tāpēc Feierbahs neredz, ka «reliģiskās jūtas» pašas ir sabiedrisks produkts un ka abstraktais indivīds, kuru viņš analizē, patiesībā pieder pie noteiktas sabiedrības formas.

8

Sabiedriskā dzīve būtībā ir praktiska. Visas mistērijas, kas teoriju noved misticismā, atrod savu racionālo atrisinājumu cilvēku praksē un šās prakses izpratnē.

9

Visaugstākais, pie kā nonāk vērojošais materiālisms, t. i., tāds materiālisms, kas neizprot jutekliskumu kā praktisku darbību, ir atsevišķo indivīdu vērošana «pilsoniskajā sabiedrībā».

10

Vecā materiālisma viedoklis ir «pilsoniskā» sabiedrība; jaunā materiālisma viedoklis ir cilvēku sabiedrība jeb sabiedriskotā cilvēce.

11

Filozofi pasauli ir tikai dažādi izskaidrojuši; bet uzdevums ir to pārveidot.

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 3, стр. 1—4

Sarakstījis K. Markss 1845. g. pavasari

Pirmoreiz publicējis F. Engelss 1888. gadā kā pielikumu pie sava darba <xLudvigs Feierbahs un klasiskās vācu filozofijas gals» atsevišķā izdevuma

К. MARKSS UN F. ENGELSS

FEIERBAHS. MATERIĀLISTISKĀ UN IDEĀLISTISKĀ UZSKATA PRETSTATS

(«VĀCU IDEOLOĢIJAS» I NODAĻA)-[I]

[i.l.] Kā sludina vācu ideologi, Vācijā pēdējos gados noticis apvērsums, kuram nav līdzīga. Hēgeļa sistēmas trunēšanas process, kas sācies ar Strausu^3, attīstījies par rūgšanu visā pasaulē un aptvēris visus «pagātnes spēkus». Vispārējā haosā radušās varenas valstis, lai tūlīt atkal iznīktu, parādījušies uz mirkli varoņi, lai drošākie un spēcīgākie sāncenši tos atkal nogrūstu atpakaļ tumsā. Tā bija revolūcija, kuras priekšā franču revolūcija ir tīrā bērnu spēle, tā bija cīņa pasaules mērogā, kuras priekšā diadohu^4 cīņa šķiet nenozīmīga. Nedzirdēti strauji vienus principus izstūmuši citi, vienu domu varoņu vietā stājušies citi, un trijos gados — no 1842. līdz 1845. — Vācijā notikusi pamatīgāka tīrīšana nekā agrāk trijos gadsimtos.

Tas viss esot noticis tīrās domas sfērā.

Te katrā ziņā mūsu priekšā ir interesants notikums: absolūtā gara trūdēšanas process. Kad viņā nodzisa pēdējā dzīvības dzirksts, šā caput mortuum^3 dažādās sastāvdaļas saira, saistījās jaunos savienojumos un izveidoja jaunas vielas. Profesionālie filozofi, kas līdz šim dzīvoja, ekspluatējot absolūto garu, tagad metās virsū šiem jaunajiem savienojumiem. Katrs sāka iespējami rosīgi izpārdot savu saņemto daļu. Tas nevarēja notikt bez konkurences. Sākumā tai bija diezgan birģerisks un solīds raksturs. Vēlāk, kad vācu tirgus bija pārpildīts un pasaules tirgū, par spīti visām pūlēm, prece neatrada pieprasījumu, visu pasākumu parastajā vāciskajā veidā sagandēja masveidīgā un fiktīvā ražošana, kvalitātes pasliktināšana, izejvielas falsifikācija, etiķešu viltošana, fiktīvi iepirkumi, blēdības ar vekseļiem un kredīta sistēma, kurai nebija nekāda reāla pamata. Konkurence izvērtās niknā cīņā, kuru mums tagad izslavē un iztēlo kā pasaulvēsturiskas nozīmes apvērsumu, kā faktoru, kas radījis vislielākos rezultātus un sasniegumus.

Lai pareizi novērtētu šo filozofisko šarlatānismu, kas cienījamā vācu birģera krūtīs pat izraisa viņam tik patīkamas nacionālās jūtas, lai uzskatāmi parādītu visas šās jaunhēgeliešu kustības sīkumainību un provinciālo aprobežotību un it sevišķi lai parādītu traģikomisko kontrastu starp šo varoņu patiesajiem darbiem un ilūzijām par šiem darbiem, nepieciešams aplūkot visu šo kņadu no pozīcijas, kas atrodas ārpus Vācijas.[4]

[I.] Ideoloģija vispār, it sevišķi vācu ideoloģija

[2.1.] Vācu kritika līdz pat pēdējam laikam ir rosīga un nav atstājusi filozofijas sfēru. Nepavisam nedomādami pētīt šās kritikas vispārfilozofiskās premisas, mēs atzīmējam, ka visi tās jautājumi ir tomēr izauguši uz noteiktas filozofiskas sistēmas, proti, Hēgeļa sistēmas pamata.

Ne tikai šās kritikas atbildēs, bet jau pašos tās jautājumos bija ietverta mistifikācija. Sī atkarība no Hēgeļa ir cēlonis, kāpēc neviens no šiem jaunākajiem kritiķiem nav pat mēģinājis vispusīgi kritizēt Hēgeļa sistēmu, kaut gan visi viņi apgalvo, ka atstājuši Hēgeļa filozofiju tālu aiz sevis. Viņu polemika pret Hēgeli un citam pret citu aprobežojas ar to, ka viņi ņem katrs vienu Hēgeļa sistēmas pusi un vērš to tiklab pret visu sistēmu, kā arī pret tām pusēm, ko izvēlējušies citi. Sākumā ņēma Hēgeļa kategorijas tīrā, neviltotā veidā, piemēram, «substanci» un «pašapziņu»[5]; vēlāk profanēja šīs kategorijas, nosaucot tās pasaulīgākos vārdos, piemēram, par «sugu», «vienīgo», «cilvēku»[6] utt.

Visa vācu filozofiskā kritika no Strausa līdz Stirneram aprobežojas ar reliģisko priekšstatu kritiku.[7] Sākuma punkts bija īstenā reliģija un teoloģija vārda tiešā nozīmē. Kas ir reliģiskā apziņa, reliģiskais priekšstats, — to turpmāk noteica dažādi. Progress bija tas, ka šķietami valdošos metafiziskos, politiskos, tiesiskos, morālos un citus priekšstatus arī reducēja uz reliģisku jeb teoloģisku priekšstatu sfēru, kā arī tas, ka politisko, tiesisko un morālo apziņu pasludināja par reliģisku jeb teoloģisku apziņu un politisko, tiesisko, morālo cilvēku — galarezultātā «cilvēku vispār» — par reliģiozu cilvēku. Reliģijas kundzību uzskatīja par iepriekš dotu. Pamazam katru valdošo attiecību saka atzīt par reliģisku attiecību un pārvērst par kultu — tiesību kultu, valsts kulta utt. Visur figurēja tikai dogmas un-ticība dogmām. Pasauli kanonizēja arvien plašākos apmēros, līdz beidzot cienījamais svētais Mak-sis^8 varēja pasludināt to par svētu en bloc^9 un tādējādi tikt galā ar to uz visiem laikiem.

Vechēgelieši domāja, ka viņi ir visu sapratuši, tiklīdz tas bija reducēts uz kādu Hēgeļa loģisko kategoriju. Jaun-hēgelieši visu kritizēja, visam piedēvējot reliģiskus priekšstatus vai visu pasludinot par teoloģisku. Jaunhēgelieši ir .vienis pratis ar vcdiēgcliešiem ticībā, ka pastāvošajā pasaule valdot reliģija, jēdzieni, vispārīgais. Tikai vieni

-^cmās-ļ)j£L_šo valdīšanu kā_pxet uzurpaciļu,._b£L.otliJo s 1 aviņa kā likumīgu.

Tā kā šie jaunhēgelieši priekšstatus, domas, jēdzienus, vispār par kaut ko patstāvīgu pārvērstas apziņas produktus atzīst par īstajām cilvēku važām — gluži tāpat kā vechēgelieši tos pasludina par cilvēku sabiedrības patiesajām saitēm —, tad ir saprotams, ka jaunhēgeliešiem tikai pret šīm apziņas ilūzijām tad arī jācīnās. Tā kā saskaņā ar viņu fantāziju cilvēku attiecības, visa viņu darbība un izturēšanās, viņu važas un viņiem spraustās robežas ir viņu apziņas produkti, tad jaunhēgelieši gluži konsekventi izvirza cilvēkiem morālo prasību likt viņu tagadējās apziņas vietā cilvēcisko, kritisko jeb egoistisko apziņu* un tādējādi likvidēt robežas, kas viņus traucē. Sī prasība pārveidot apziņu nozīmē prasību citādi izskaidrot pastāvošo, t. i., atzīt to, dodot tam citu izskaidrojumu. Jaunhēgeliešu ideologi, par spīti savām it kā «pasauli satricinošām» frāzēm^5, ir vislielākie konservatori. Jaunākie no viņiem ir atraduši precīzu apzīmējumu savai darbībai, apgalvodami, ka viņi cīnoties vienīgi pret «frāzēm». Viņi tikai aizmirst, ka paši nenostāda šīm frāzēm pretim neko citu kā vienīgi frāzes un ka viņi nepavisam necīnās pret īsteno pastāvošo pasauli, ja cīnās tikai pret šās pasaules frāzēm. Vienīgais rezultāts, ko varēja dot šī filozofiska kritika, bija nedaudzi un turklāt vēl vienpusīgi paskaidrojumi par kristietību reliģijas vēstures plāksnē; ar visiem saviem pārējiem apgalvojumiem viņi tikai vēl vairāk izskaistina savu pretenziju, ka ar šiem nenozīmīgajiem izskaidrojumiem viņi būtu izdarījuši pasaulvēsturiskus atklājumus.

Nevienam no šiem filozofiem nav ienācis prata uzdot sev jautājumu par vācu filozofijas sakaru ar vācu īstenību, par viņu kritikas sakaru ar viņu pašu materiālo vidi.**

[2. Priekšnoteikumi, no kuriem izriet vēstures materiālistiskā izpratne]***

[3. Ipp.] Priekšnoteikumi, ar kuriem mēs sākam, nav patvajīgi, tie nav dogmas; tie ir īstenie priekšnoteikumi,

* Domāti L. Feierbahs, B. Bauers un M. Stirners. Red.

** Tīrraksta galvenā varianta manuskriptā tālāk pārējā lappuses daļa nav ar tekstu pierakstīta. Tad ar jaunu lappusi sākas teksts, kas šai izdevumā dots kā 3.§. Red.

*** 5ā paragrāfa teksts ņemts no tīrraksta pirmā varianta. Red.

no kuriem var abstrahēties tikai iztēlē. Tie ir īstenie indivīdi, viņu darbība un viņu dzīves materiālie nosacījumi, tiklab tie, kurus viņi jau atraduši priekšā, kā arī tie, kurus radījusi viņu pašu darbība. Tātad šos priekšnoteikumus var [4. Ipp.ļ konstatēt tīri empīriskā ceļā.

Jebkuras cilvēku vēstures pirmais priekšnoteikums ir, protams, dzīvu cilvēcisku indivīdu eksistēšana.[10] Tāpēc pirmais konkrētais fakts, kas jākonstatē, ir šo indivīdu ķermeniskā organizācija un tās noteiktā šo indivīdu attiecība pret pārējo dabu. Mēs te nevaram, protams, tuvāk aplūkot nedz pašu cilvēku fiziskās īpašības, nedz dabas nosacījumus, ģeoloģiskos, orohidrogrāfiskos, klimatiskos un citus apstākļus, kurus viņi atrod priekšā.[11] Jebkurai historiogrāfijai jādibinās uz šiem dabiskajiem pamatiem un uz pārmaiņām tajos, kas notiek vēstures gaitā cilvēku darbības rezultātā.

Cilvēkus var atšķirt no dzīvniekiem pēc apziņas, pēc reliģijas, vispār — pēc kā vien patīk. Paši viņi sāk atšķirties no dzīvniekiem, tiklīdz sāk ražot sev nepieciešamos eksistences līdzekļus, — solis, ko nosaka viņu ķermeniskā organizācija. Ražojot sev nepieciešamos eksistences līdzekļus, cilvēki netieši rada pašu savu materiālo dzīvi.

Veids, kādā cilvēki ražo viņiem nepieciešamos eksistences līdzekļus, ir atkarīgs vispirms no pašu šo gatavā veidā atrodamo un atražojamo eksistences līdzekļu īpašībām.

[5. Ipp.j Sis ražošanas veids jāaplūko ne tikai no tās puses, ka tas ir indivīdu fiziskās eksistences atražošana. Vēl jo vairāk tas ir noteikts šo indivīdu darbības veids, noteikts viņu dzīvības izpausmes veids, noteikts viņu dzīves veids. Kāda ir indivīdu dzīvības izpausme, tādi ir viņi paši. Tas, kas viņi ir, sakrīt tātad ar viņu ražošanu — tiklab ar to, ko viņi ražo, kā arī ar to, kā viņi ražo. Tātad, kas ir indivīdi, tas atkarīgs no viņu ražošanas materiālajiem nosacījumiem.

Sī ražošana sākas tikai ar iedzīvotāju skaita pieaugumu. Tās priekšnoteikums savukārt ir individu savstarpējā saskarsme (Verkehr)6. Sās saskarsmes formu savukārt nosaka ražošana.[12]

[3. Ražošana un saskarsme. Darba dalīšana un īpašuma formas: cilts, antīkais un feodālais īpašums]

[З.1.] Dažādu nāciju savstarpējās attiecības atkarīgas no tā, cik tālu tās ir attīstījušas savus ražotājspēkus, darba dalīšanu un iekšējo saskarsmi. Sī tēze ir vispār atzīta. Taču ne tikai vienas nācijas attiecības pret citām, bet arī pašas nācijas visa iekšējā struktūra ir atkarīga no attīstības pakāpes, JTādu sasniegusj_ tās ražošana jm tās iekšējā un ārējā saskarsme. Nācijas ražotājspēi<u attīstības līmeni visuzskatāmāk parāda pakāpe, līdz kādai tajā attīstīta darba dalīšana. Katrs jauns ražotājspēks — ja tas nav vienkārši līdz šim jau pazīstamo ražotājspēku kvantitatīvs paplašinājums (piemēram, jaunu zemju iekopšana) — izraisa' darba dalīšanas tālāku attīstību.

Darba dalīšana kādas nācijas robežās izraisa vispirms rūpnieciskā un tirdznieciskā darba atdalīšanos no zemkopja darba un līdz ar to pilsētu atdalīšanos no laukiem un to interešu pretstatu. Darba dalīšanas tālākā attīstība izraisa tirdznieciskā darba atdalīšanos no rūpnieciskā darba. Vienlaikus sakarā ar darba dalīšanu šajās dažādajās nozarēs attīstās savukārt dažādi zināma darba veikšanai sadarbojošos indivīdu nogrupējumi^ So atsevišķo nogrupējumu attieksmi citam pret citu nosaka zemkopja darba, rūpnieciskā un tirdznieciskā darba lietošanas veids (patriarhālisms, verdzība, kārtas, šķiras). Kad saskarsme ir vairāk attīstīta, tās pašas attieksmes izpaužas dažādu nāciju savstarpējās attiecībās.

Darba dalīšanas attīstības dažādās pakāpes ir tādā pašā mērā ari dažādas īpašuma formas, t. i., katrreizējā darba dalīšanas pakāpe nosaka arī to, kādas ir indivīdu savstarpējās attiecības darba materiālu, darbarīku un darba produktu ziņā.

Pirmā īpašuma forma ir cilts īpašums.7 Tas atbilst neattīstītai ražošanas stadijai, kad cilvēki pārtiek no medniecības un zvejas, no lopkopības vai labākajā gadījumā no zemkopības, un tad cilts īpašuma priekšnoteikums ir milzīgas platības vēl neapgūtas zemes. Sājā stadijā darba dalīšana ir attīstīta vēl |oti vāji un ierobežojas ar ģimenē pastāvošās, dabiski izveidojušās darba dalīšanas tālāku izplatīšanos. Tāpēc sabiedrības struktūra aprobežojas tikai ar ģimenes paplašināšanos: patriarhālie cilts vecākie, tiem pakļautie cilts locekļi, beidzot, vergi. Verdzība, kas apslēptā veidā pastāv ģimenē, attīstās tikai pakāpeniski, pieaugot iedzīvotāju skaitam un vajadzībām un paplašinoties ārējai saskarsmei — tiklab kara, kā arī maiņas tirdzniecības veidā.

Otrā īpašuma forma ir antīkais kopienas nn valsts īpašums, kurš rodas, galvenokārt līguma vai iekarošanas rezultātā vairākām ciltīm apvienojoties vienā pilsētā, un kura pastāvēšanas laikā saglabājas verdzība. Blakus kopienas īpašumam attīstās jau kustamais un vēlāk arī nekustamais privātīpašums, bet kā īpašuma forma, kas novirzās no normas un ir pakārtota kopienas īpašumam. Valsts pilsoņiem tikai kopīgi ir noteikšana par saviem strādājošajiem vergiem, un jau tāpēc vien viņi ir spiesti turēties pie kopienas īpašuma formas. Tas ir aktīvo valsts pilsoņu kopējs privātīpašums, un viņi spiesti attiecībā uz vergiem saglabāt šo pirmatnējo asociācijas formu. Tāpēc visa sabiedrības struktūra, kas balstās uz šo pamatu, un līdz ar to arī tautas vara pagrimst tādā pašā mērā, kā attīstās privātīpašums, jo sevišķi nekustamais īpašums. Darba dalīšana jau ir vairāk attīstīta. Jau sastopams pretstats starp pilsētu un laukiem, vēlāk — pretstats starp valstīm, no kurām vienas pārstāv pilsētu un citas lauku intereses, un pašās pilsētās sastopams pretstats starp rūpniecību un jūras tirdzniecību. Šķiru attiecības starp pilsoņiem un vergiem jau pilnīgi izveidojušās.

Attīstoties privātīpašumam, te pirmoreiz izveidojas tās pašas attiecības, kuras mēs no jauna — tikai plašākā mērogā — sastopam mūsdienu privātīpašumā. No vienas puses, privātīpašuma koncentrācija, kas Romā sākās ļoti agri (pierādījums — Licīnija agrārais likums^8) un kopš pilsoņu kariem un it sevišķi ķeizaru laikā noritēja |oti strauji; no otras puses, sakarā ar to plebejisko sīkzemnieku pārvēršanās par proletariātu, kurš tomēr, atrodoties vidū starp mantīgajiem pilsoņiem un vergiem, nevarēja patstāvīgi attīstīties.

Trešā forma ir feodālais jeb kārtu īpašums. Senatnē attīstības, pamats bija pilsēta un nelielā tās apkaime, bet viduslaikos tāds pamats bija lauki. Šī pārmaiņa notika tāpēc, ka sākotnējo iedzīvotāju bija nedaudz un tie bija izkaisīti plašā teritorijā, un iekarotāju pieplūdums iedzīvotāju skaitu kaut cik ievērojami nepalielināja. Tāpēc pretēji Grieķijai un Romai feodālā attīstība sākās daudz plašākā teritorijā, ko bija sagatavojuši Romas iekarojumi un sākumā ar tiem saistītā zemkopības izplatīšanās. Sairstošās Romas impērijas pēdējie gadsimti un arī pats fakts, ka to iekaroja barbari, iznicināja ļoti daudz ražotājspēku; zemkopība bija pagrimusi, rūpniecība, trūkstot preču pārdošanas iespējām, panīkusi, tirdzniecība pamirusi vai arī varmācīgi pārtraukta, lauku un pilsētu iedzīvotāju skaits samazinājies. Visi šie apstākļi, pret kuriem atdūrās iekarotāji, un to nosacītais iekarošanas organizācijas veids ģermāņu militārās iekārtas ietekmē attīstīja feodālo ipašumu. Tāpat kā cilts un kopienas īpašums, ari tas balstās uz zināmu kopību [Gemeimvesen], kurai tomēr kā tieši ražotāja šķira stāv pretim nevis vergi kā antīkajā pasaulē, bet gan sīkzemnieki — dzimtcilvēki. Feodālismam pilnīgi attīstoties, rodas arī vēl antagonisms pret pilsētām. Zemes īpašuma hierarhiskā struktūra un ar to saistītā karadraudžu sistēma deva muižniecībai varu pār dzimtcilvēkiem. Šī feodālā struktūra, tāpat kā antīkais kopienas īpašums, bija asociācija, kas vērsta pret pakļauto ražojošo šķiru; dažādas bija tikai asociācijas formas un tās attiecība pret tiešajiem ražotājiem, jo ražošanas apstākļi bija dažādi.

Šai feodālajai zemes īpašuma struktūrai atbilda pilsētās korporatīvais īpašums, amatniecības feodālā organizācija. īpašums te bija [4.1.1 galvenokārt katra atsevišķa indivīda darbs. Nepieciešamība apvienoties pret apvienotajiem muižniekiem laupītājiem, vajadzība pēc kopīgām tirgus telpām laikā, kad rūpnieks bija reizē arī tirgotājs, pieaugošā konkurence, ko uzplaukstošajās pilsētās radīja saplūdušie aizbēgušie dzimtcilvēki, un visā zemē pastāvošā feodālā struktūra izraisīja cunftu izveidošanos; tā kā atsevišķi amatnieki bija pamazām sakrājuši nelielus kapitālus un šo amatnieku skaits, neraugoties uz iedzīvotāju skaita pieaugumu, palika nemainīgs, attīstījās ze||u un mācek|u sistēma, kas radīja pilsētās hierarhiju, kura lidzīga laukos pastāvošajai.

Tādejādi īpašuma galvenā forma feodālisma laikmetā bija gan zemes īpašums un pie tā piesaistītais dzimtļaužu darbs, gan pašu darbs ar sīku kapitālu, kas valdīja pār zeļļu darbu. So abu īpašuma veidu struktūru noteica ierobežotās ražošanas attiecības — niecīgā un primitīvā zemes apstrādāšana un amatnieciskā rūpniecība. Feodālisma ziedu laikos darba dalīšana bija neievērojama. Katrā zemē pastāvēja pretstats starp pilsētām un laukiem; tiesa, kārtu iedalījums bija ļoti krasi izteikts, taču, izņemot iedzīvotāju dalīšanos valdniekos, muižniekos, mācītājos un zemniekos uz laukiem un meistaros, zeļļos, mācekļos un drīz vien arī dienas algādžos pilsētās, nepastāvēja kaut cik ievērojama darba dalīšana. Zemkopībā to apgrūtināja parcelārā zemes apstrādāšana, kurai blakus radās pašu zemnieku mājrūpniecība; rūpniecībā dažos amatos pašas darba dalīšanas nebija nemaz, bet dažos tā bija ļoti niecīga. Rūpniecības nodalīšanās no tirdzniecības vecākajās pilsētās pastāvēja jau agrāk, bet jaunākajās pilsētās tā attīstījās tikai vēlāk, kad starp pilsētām nodibinājās sakari.

Plašāku apgabalu apvienošana feodālās karaļvalstīs bija vajadzīga tiklab zemes īpašniekiem muižniekiem, kā ari pilsētām. Tāpēc valdošās šķiras — muižniecības organizācijas priekšgalā visur bija monarhs.[13]

[4. Vēstures materiālistiskās izpratnes būtība.

Sabiedriskā esamība un sabiedriskā apziņa]

[5.1.] Tādējādi stāvoklis ir šāds: noteikti indivīdi, kas noteiktā veida nodarbojas ar ražošanu^14, stājas noteiktās sabiedriskās un politiskās attiecībās. Empīriskam novērojumam katrā atsevišķā gadījumā empīriski un bez kādas mistifikācijas un spekulācijas jāatklāj sabiedriskās un politiskās struktūras sakars ar ražošanu. Sabiedrības struktūra un valsts pastāvīgi izaug no noteiktu indivīdu dzīves procesa, taču ne tādu indivīdu, kādi tie var likties savā pašu vai citu iztēlē, bet gan tādu, kādi tie ir īstenībā, t. i., kā tie rīkojas, materiāli ražo, tātad, kā tie darbojas noteiktās materiālās un no viņu patvaļas neatkarīgās robežās, priekšnoteikumos un apstākļos.[15]

Ideju, priekšstatu, apziņas veidošanās sākotnēji ir tieši ievīta cilvēku materiālajā darbībā un materiālajā savstarpējā saskarsmē, reālās dzīves valodā. Cilvēku priekšstatu veidošanās, domāšana, garīgā savstarpējā saskarsme te vēl tieši izriet no cilvēku materiālās rīcības. Tas pats attiecas uz garīgo produkciju, kā tā izpaužas zināmas tautas politikas, likumu, morāles, reliģijas, metafizikas utt. valodā. Cilvēki veido savus priekšstatus, idejas utt. — bet tie ir īsteni, darbīgi cilvēki, kurus nosaka noteikta viņu ražotāj'spēku attīstība un šiem ražotājspēkiem atbilstoša cilvēku savstarpējā saskarsme līdz pat pašām tālākajām formām.[16] Apziņa [das Bewuptscin| nekad nevar but kaut kas cits ka apzināta esamība [das bewuBte Sein], un cilvēku esamība ir viņu īstenais dzīves process. Ja visā ideoloģijā cilvēki un to attiecībās ir nostādītas uz galvas kā kāda camera obscura, tad šī parādība gluži tāpat izriet no viņu vēsturiskā dzīves procesa, kā ačgārns priekšmeta attēlojums acs tīklenē izriet no viņu tieši fiziskā dzīves procesa.

Pilnīgā pretstatā vācu filozofijai, kura nokāpj no debesīm uz zemi, šeit notiek kāpšana no zemes uz debesīm, t. i., lai nonāktu pie īstiem cilvēkiem, par pamatu netiek ņemts tas, ko cilvēki saka, iedomājas, priekšstata, un arī

ne cilvēki, kādi tie pastāv tikai vārdos, domās, iztēlē, priekšstatos; par pamatu ņemti cilvēki, kādi viņi tiešām darbojas, un no viņu īstenā dzīves procesa secināta arī šā dzīves procesa ideoloģisko atspoguļojumu un atbalšu attīstība. Ап miglainie veidojumi cilvēku smadzenēs ir viņu materiālā, empīriski konstatējamā un ar materiāliem priekšnoteikumiem saistītā dzīves procesa nepieciešami produkti. Tādējādi morāle, reliģija, metafizika un pārejie ideoloģijas veidi un tiem atbilstošās apziņas formas zaudē savu šķietamo patstāvību. Tam nav vēstures, tām nav attīstības; attīstot savu materiālo ražošanu un savu materiālo savstarpējo saskarsmi, cilvēki līdz ar šo savu īstenību pārveido arī savu domāšanu un savas domāšanas produktus. Nevis apziņa nosaka dzīvi, bet gan dzīve nosaka apzinu. Kas turas pie pirmā aplūkošanas veida, tas pamatojas uz apziņu kā uz dzīvo indivīdu; kas turas pie otrā, īstenajai dzīvei atbilstošā aplūkošanas veida, tas pamatojas uz pašiem īstenajiem dzīvajiem indivīdiem un aplūko apziņu tikai kā viņu apziņu.

Sim aplūkošanas veidam ir savi priekšnoteikumi. Tas pamatojas uz īstenajiem priekšnoteikumiem un ne uz mirkli nepamet tos. Tā priekšnoteikumi ir cilvēki — nevis kaut kā fantastiski izolēti un sastinguši, bet gan savā īstenajā empīriski novērojamā attīstības procesā, kas noris noteiktos apstākļos. Tiklīdz attēlo šo aktīvo dzīves procesu, vēsture vairs nav nedzīvu faktu sakopojums, kāda tā ir no empīriķu viedokļa, kuri paši vēl ir abstrakti, vai ari iedomātu subjektu iedomāta darbība, kāda tā ir no ideālistu viedokļa.

Kur izbeidzas spekulatīvā domāšana — īstenās dzīves priekšā, — tur tātad sākas patiesā, pozitīvā zinātne, cilvēku praktiskās darbības, viņu praktiskā attīstības procesa attēlošana. Beidzas frāzes par apziņu, to vietā jāstājas patiesai zināšanai. Kad attēlo īstenību, patstāvīgā filozofija zaudē savu eksistences vidi.i Tās vietā var stāties labākajā gadījumā visvairāk vispārīgo rezultātu sakopojums, kurus iespējams abstrahēt, aplūkojot cilvēku vēsturisko attīstību. Sīm abstrakcijām pašām par sevi, šķirti no reālās vēstures, nav gluži nekādas vērtības. Tās var noderēt tikai, lai atvieglotu vēstures materiāla sakārtošanu, iezīmētu tās atsevišķo noslānojumu secību. Bet atšķirībā no filozofijas šīs abstrakcijas nebūt nedod recepti vai shēmu, kurai varētu pielāgot vēstures laikmetus. Gluži

otrādi, grūtības tad tikai sākas, kad sāk aplūkot un sakārtot materiālu, — vai nu tas attiecas uz kādu pagājušu laikmetu, vai uz tagadni, — kad sāk to tiešām attēlot. So grūtību novēršana ir atkarīga no priekšnoteikumiem, kurus nebūt nav iespējams te parādīt, bet kuri nosakāmi, tikai pētījot katra laikmeta indivīdu īsteno dzīvēs procesu un darbību. Mēs pievērsīsimies te dažām no šīm abstrakcijām, kuras mēs esam lietojuši pretēji ideoloģijai, un paskaidrosim tās ar vēsturiskiem piemēriem.[17]

[H] [1. Cilvēku īstenas atbrīvošanas priekšnoteikumi j

[1] Mēs, protams, neuzņemsimies pūles izskaidrot mūsu gudrajiem filozofiem, ka «cilvēka» «atbrīvošana» vel nav pavirzījusies ne soli uz priekšu, ja viņi filozofiju, teoloģiju, substanci un visu pārējo draņķi izšķīdinājuši «pašapziņā», ja viņi ^atbrīvojuši «cilvēku» no šo frāžu kundzības, lai gan to verdzībā viņš nekad nav atradies^18; ka īsteni atbrīvot nav iespējams citādi kā vien īstenā pasaulē un ar īsteniem līdzekļiem, ka verdzību nevar novērst bez tvaika mašīnas un . bez vērpjamās mašīnas, dzimtbūšanu — neuzlabojot zemkopību, ka vispār nevar atbrīvot cilvēkus, kamēr viņi nespēs kvalitatīvi un kvantitatīvi pilnīgi nodrošināt sev barību un dzeramo, dzīvokli un apģērbu. «Atbrīvošana» ir vēsturisks akts un nevis domas akts, pie tās novedīs vēsturiskās attiecības, rūpniecības, tirdzniecības, zemkopības, saskarsmes ... stāvoklis^19 [2] tad vēl atbilstoši dažādām to attīstības pakāpēm, substances, subjekta, pašapziņas un tīrās kritikas bezjēdzību, gluži tāpat kā reliģisko un teoloģisko bezjēdzību, un pēc tam to atkal novērsīs, kad viņi savā attīstībā pietiekami tālu pavirzīsies uz priekšu^20. Protams, tādā zemē kā

Vācija, kur vēsturiskā attīstība rit visnožēlojamākajā veidā — šīs kustības tīrās domas laukā, šī bezgala cildinātā un bezdarbīgā nabadzība kompensē vēsturisko kustību trūkumu, iesakņojas, un pret tām vajag cīnīties. Bet tā ir vietējas nozīmes cīņa^21

[2. Feierbaha materiālisma vērojuma un nekonsekvences kritika]

.. .[22] (8) īstenībā un praktiskajam materiālistam, t. i, komunistam, uzdevums ir revolucionizēt pastāvošo pasauli, praktiski vērsties pret pastāvošo stāvokli un pārveidot to. Ja Feicrbahs arī izsaka dažkārt šāda veida uzskatus, tad tomēr tie nekad nenozīmē vairāk kā atsevišķus minējumus un pārāk maz ietekmē viņa vispārīgo pasaules uzskatu, lai varētu tajos saskatīt kaut ko vairāk nekā tikai attīstības spējīgus dīgļus. Feierbaham piemītošā jutekliskās pasaules «izpratne» aprobežojas, no vienas puses, tikai ar šās pasaules vērošanu vien un, no otras puses, ar sajušanu vien; Feicrbahs runā par «cilvēku kā tādu» un nevis par «īsteniem, vēsturiskiem cilvēkiem». «Cilvēks kā tāds» patiesībā ir «vācietis». Pirmajā gadījumā, vērojot juteklisko pasauli, viņš katrā ziņā atrod lietas, kas ir pretrunā ar viņa apziņu un jūtām, traucē viņa iepriekšpieņemto visu jutekliskās pasaules daļu saskaņu un it sevišķi cilvēka saskaņu ar dabu.[23] Lai novērstu šo traucējumu, viņš ir spiests meklēt glābiņu kādā divkāršā vērojumā, kas ieņem vidus stāvokli starp parasto vērojumu, kurš saskata tikai to, kas ir «acu priekšā», un augstāko, filozofisko vērojumu, kas saskata lietu «patieso būtību». Viņš neredz, ka viņam apkārt esošā jutekliskā pasaule nav kāda jau no pašas mūžības pastāvoša, vienmēr sev līdzīga lieta, bet ka tā ir ražošanas un sabiedrības stāvokļa produkts, proti, tajā nozīmē, ka tā ir vēstu-

risks produkts, veselas paaudžu rindas darbības rezultāts, no kuram katra ir stāvējusi uz iepriekšējas pleciem, attīstījusi tālāk tās ražošanu un tās saskarsmi un pārveidojusi atbilstoši jaunajām vajadzībām tās sociālo iekārtu. Pat visvienkāršākās «jutekliskas evidences» priekšmeti ir viņam doti tikai tāpēc, ka attīstījusies sabiedrība, ražošana un tirdznieciskā saskarsme. Ķirsis, tāpat kā gandrīz visi aug|u koki, ir ieviests mūsu zonā, kā zināms, tikai pirms dažiem gadsimtiem, pateicoties tirdzniecībai, un tāpēc tas ir dots Feierbaha «jutekliskajai evidencci», tikai [9] pateicoties šai noteiktas sabiedrības darbībai noteiktā laikā.

Protams, tā izprotot lietas, kādas tās ir īstenībā un kā tās radušās, katra dziļdomīga filozofiska problēma, kā tas vēl skaidrāk kļūs redzams vēlāk, reducējas gluži vienkārši uz kādu empīrisku faktu. Tads, piemēram, ir svarīgais jautājums par cilvēka attiecību pret dabu (vai pat, kā saka Bruno (110. lpp.)9, par «pretstatiem dabā un vēsturē», it kā tās būtu divas viena no otras nošķirtas «lietas», it kā'cilvēka priekšā nebūtu vienmēr vēsturiska daba un dabiska vēsture) — jautājums, kas. izraisījis visus «neizdibināmi lielos darbņs»[24] par «substanci» un «pašapziņu». Sis jautājums izplēn pats no sevis, ja ņem vērā, ka izdaudzinātā «cilvēka vienība ar dabu» ražošanā ir pastāvējusi vienmēr un katrā laikmetā pastāvējusi citādi atkarībā no tā, vai ražošana bijusi vairāk vai mazāk attīstīta, gluži tāpat kā cilvēka «cīņa» ar dabu, kuras rezultātā uz attiecīgas bāzes attīstās viņa ražotājspēki. Rūpniecība un tirdzniecība, nepieciešamo eksistences līdzekļu ražošana un maiņa nosaka sadali, dažādo sabiedrības šķiru iedalījumu, un sadale, sabiedrības šķiru iedalījums savukārt nosaka veidu, kādā notiek ražošana un tirdzniecība, kā tiek ražoti un apmainīti eksistences līdzekļi. Un tā iznāk, ka Feierbahs, piemēram, Mančestrā, redz tikai fabrikas un mašīnas, lai gan pirms simt gadiem tur varēja redzēt tikai vērpjamos ratiņus un aužamās stelles, vai arī Romas Kampaņā atrod tikai ganības un purvus, bet Augusta laikā viņš tur būtu atradis vienīgi Romas kapitālistu vīnadārzus un villas. Feierbahs it sevišķi runā par dabas vērošanu, ko dara dabaszinātne, viņš piemin noslēpumus, kuri atklājas tikai fiziķa un ķīmiķa acij; bet kas būtu dabaszinātne bez ražošanas un tirdzniecības? Pat šī «tīrā» dabaszinātne taču gūst savu mērķi, tapat kā savu materiālu, tikai ar tirdzniecību un ražošanu, tikai ar cilvēku juteklisko darbību. Sī darbība, šis nemitīgais jutekliskais darbs un jaunrade, šī ražošana ir tādā mērā pamats visai jutekliskajai pasaulei, ka tā tagad pastāv, ka tad, ja tā tiktu pārtraukta kaut vai tikai uz vienu gadu, Feierbahs ieraudzītu ne tikai milzīgas pārmaiņas dabas pasaulē, bet loti drīz izbeigtos arī visa cilvēku pasaule, paša Feierbaha vērošanas spēja un pat viņa paša eksistence. Protams, ārējās dabas prioritāte te paliek neskarta, un tas viss, protams, nav attiecināms uz sākotnējiem cilvēkiem, kas radušies generatio aequi-voca* ceļā. Bet šai atšķirībai ir jēga tikai tiktāl, ciktāl cilvēks tiek aplūkots kā kaut kas no dabas atšķirīgs. Turklāt šī daba, kas pastāvējusi pirms cilvēku vēstures, nav tā daba, kurā dzīvo Feierbahs, nav tā daba, kura mūsu dienās vairs nekur neeksistē, izņemot varbūt atsevišķas Austrālijas koraļļu salas, kas izcēlušās jaunākajā laikā, — un tātad neeksistē arī Feierbaham.

Tiesa, Feierbaham flO] salīdzinājumā ar «tīrajiem» materiālistiem ir tā lielā priekšrocība, ka viņš atzīst arī cilvēku par «juteklisku priekšmetu», bet, nerunājot nemaz par to, ka viņš uzskata cilvēku tikai par «juteklisku priekšmetu» un nevis par «juteklisku darbību», jo viņš arī te paliek teorijas sfērā un aplūko cilvēkus nevis viņu konkrētajā sabiedriskajā sakarā, nevis viņiem dotajos dzīves apstākļos, kuri padarījuši viņus par to, kas viņi ir, — nerunājot nemaz par to, Feierbahs nekad nenonāk līdz reāli eksistējošajiem, darbīgajiem cilvēkiem, bet paliek pie abstrakcijas — pie «Cilvēka kā tāda» un aprobežojas tikai ar to, ka atzīst «īsteno, individuālo, miesīgo cilvēku» sajūtā, t. i., viņš nepazīst nekādas citas «cilvēciskas attiecības» «cilvēkam pret cilvēku» kā tikai mīlestību un draudzību, turklāt vēl idealizētā veidā. Viņš tagadējos dzīves apstākļus neaplūko kritiski. Tādējādi Feierbahs nekad nespēj izprast juteklisko pasauli kā šo pasauli veidojošo indivīdu kopīgu, rosīgu, juteklisku darbību, un tāpēc viņš, ieraugot, piemēram, veselīgu cilvēku vietā skrofulozu, pārpūlējušos un diloņslimu bada cietēju pūli, ir spiests runāt par «augstāku vērošanu» un ideālu «izlīdzināšanos sugā», tātad no jauna ieslīdēt ideālismā tieši tur, kur komunistiskais materiālists saskata tiklab ražošanas, kā arī sabiedriskās iekārtas radikālas pārveidošanas nepieciešamību un reizē ar to nosacījumu.

Ciktāl Feierbahs ir materiālists, vēsture paliek ārpus viņa redzesloka, un, ciktāl viņš ņem vērā vēsturi, — viņš nav materiālists. Materiālisms un vēsture viņam ir pilnīgi nošķirti viens no otra, un tas, protams, ir skaidrs jau no sacītā.[25]

[3. Sākotnējās vēsturiskās attiecības vai sociālās darbības galvenās puses: iztikas līdzekļu ražošana, jaunu vajadzību rašanās, cilvēku radīšana (ģimene), savstarpējā saskarsme, apziņa]

[11][26] Runājot par vāciešiem, kas brīvi no jebkuriem priekšnoteikumiem, mums vispirms jākonstatē jebkuras cilvēku eksistences un tātad ari jebkuras vēstures pirmais priekšnoteikums, proti, priekšnoteikums, ka cilvēkiem vajadzīga iespēja dzīvot, lai viņi varētu «darināt vēsturi»[27]. Bet, lai dzīvotu, vajag vispirms ēst un dzert, vajadzīgs miteklis, apģērbs un vēl šis tas cits^28. Tādējādi pirmais vēsturiskais akts ir šo vajadzību apmierināšanai nepieciešamo līdzekļu ražošana, pašas materiālās dzīves ražošana, un tas ir vēsturisks akts, tāds jebkuras vēstures pamatnosacījums, kurš vēl tagad, tāpat kā pirms gadu tūkstošiem, jāveic ik dienu un ik stundu jau tādēļ vien, lai cilvēki varētu dzīvot. Pat tad, ja jutekliskumu reducē, kā to dara svētais Bruno, uz nūju, uz minimumu^11, tā priekšnoteikums ir darbība — šās nūjas izgatavošana. Tāpēc, noskaidrojot jebkuru vēsturisku īstenību, vispirms jāņem vērā minētais pamatfakts visā tā nozīmīgumā un visā tā apjomā un jāpiešķir tam pienācīga vieta. Vācieši, kā zināms, to nekad nav darījuši, un tāpēc viņiem nekad nav bijis no reālās dzīves ņemta pamata vēsturei un tātad nekad nav bijis neviena vēsturnieka. Franči un angļi, kaut gan viņi tikai ļoti vienpusīgi izprata šā fakta sakaru ar tā saucamo vēsturi, — it sevišķi, kamēr viņi bija politiskās ideoloģijas gūsta, — tomēr izdarīja pirmos mēģinājumus dot historiogrāfijai materiālistisku pamatu, pirmoreiz sarakstot pilsoniskās sabiedrības, tirdzniecības un rūpniecības vēsturi.

Otrais fakts ir tas, [12ļ ka pati apmierinātā pirmā vajadzība, apmierināšanas darbība un jau iegūtais apmierināšanas riks izraisa jaunas vajadzības, un šī jaunu vajadzību izraisīšana ir pirmais vēsturiskais akts. Te tūdaļ kļūst skaidrs, kāda īsti ir vāciešu lielā vēsturiskā gudrība, viņi domā, ka tur, kur viņiem pietrūkst pozitīvā materiāla un kur netiek spriedelēts par teoloģiskām, politiskām vai literārām blēņām, tur nav nekādas vēstures, bet ir tikai «aizvēsturiskie laiki»; turklāt viņi nesniedz mums paskaidrojumus par to, kā notiek pāreja no šās bezjēdzīgās «aizvēstures» uz vēsturi vārda tiešā nozīmē, lai gan, no otras puses, viņu vēsturiskā spekulācija it sevišķi metas uz šo «aizvēsturi», tāpēc ka tur viņi jūtas nodrošināti no «rupjā fakta» iejaukšanās un reizē ar to var ļaut pilnīgu vaļu savai spekulatīvajai tieksmei, var radīt un atspēkot hipotēzes veseliem tūkstošiem.

Trešā attiecība, kas te jau no paša sākuma iesaistās vēsturiskajā attīstība, ir tā, ka cilvēki, kas katru dienu atjauno paši savu dzīvību, sāk radīt citus cilvēkus, vairoties; tā ir attiecība starp vīru un sievu, vecākiem un bērniem, tā ir ģimene. Sī ģimene, kas sākumā ir vienīgā sociālā attiecība, vēlāk, kad pieaugušās vajadzības rada jaunas sabiedriskās attiecības un pieaugušais cilvēku skaits — jaunas vajadzības visur (izņemot Vāciju) kļūst par pakārtotu attiecību, un tad tā ir jāaplūko un jāpētī saskaņā ar pastāvošajiem empīriskajiem datiem un nevis saskaņā ar «ģimenes jēdzienu», kā to mēdz darīt Vācijā.

Tomēr šīs sociālās darbības trīs puses jāaplūko nevis kā trīs dažādas pakāpes, bet gan tieši tikai kā trīs puses jeb — lai tas būtu skaidrs vāciešiem — kā trīs «momenti», kas reizē pastāvējuši kopš vēstures sākuma, kopš pirmajiem cilvēkiem, un kas izpaužas vēsturē vēl tagad.

Tādējādi radīt dzīvību — tiklab paša, ar darbu, kā arī citu, ar dzemdēšanu, — tas ir process, kas parādās tūdaļ kā divējāda [13] attiecība, no vienas puses, kā dabiska, no otras puses, kā sabiedriska attiecība, sabiedriska tajā nozīmē, ka ar to saprot vairāku indivīdu sadarbību, vienalga, kādos apstākjos, kādā veidā un kādā nolūkā. No tā izriet, ka noteikts ražošanas veids jeb produktīvās darbības pakāpe vienmēr saistīta ar noteiktu sadarbības veidu ļeb sabiedrības pakāpi un ka šis sadarbības veids pats ir «ražotājspēks», un ka cilvēkiem pieejamo ražotāj-speku kopums nosaka sabiedrības stāvokli, un tātad «cilvēces vēsture» vienmēr jāpētī un jāapstrādā saistībā ar ražošanas un maiņas vēsturi. Bet ir skaidrs arī tas, ka Vācijā nav iespējams tādu vēsturi' uzrakstīt, jo vāciešiem šim nolūkam trūkst ne tikai saprašanas spēju un materiāla, bet arī «jutekliskas skaidrības» un viņpus Reinas nav iespējams iegūt nekādu pieredzi šajās lietās, tāpēc ka tur vairs nekāda vēsture nenotiek. Tādējādi jau no paša sākuma parādās cilvēku savstarpējā materiālistiskā saskarsme, kuru nosaka vajadzības un ražošanas veids un kura ir tikpat veca kā paši cilvēki, — saskarsme, kas iegūst arvien jaunas formas un tātad ir «vēsture» neatkarīgi no tā, vai pastāv kāds politisks vai reliģisks absurds, kas vēl īpaši saturētu kopā cilvēkus.

Tikai tagad, pēc tam kad jau esam aplūkojuši sākotnējo vēsturisko attiecību četrus momentus, četras puses, mēs redzam, ka cilvēkam ir arī «apziņa»[29]. Bet arī tā cilvēkam nav no sākta gala, kā «tīra» apziņa. «Garu» no sākta gala nospiež [14] lāsts — to «nomāc» matērija, kura te parādās kā kustībā esoši gaisa slāņi, skaņas, vardu sakot, kā valoda. Valoda ir tikpat sena kā apziņa; valoda ir praktiska, arī citiem cilvēkiem pastāvoša un tikai tāpēc arī man pašam pastāvoša īstena apziņa, un valoda, tāpat kā apziņa, rodas tikai no vajadzības, no nepieciešamības uzturēt saskarsmi ar citiem cilvēkiem.[30] Kur pastāv kāda attieksme, tur tā pastāv man. Dzīvniekam nav «•attieksmes» ne pret ko, un vispār tam nav «attieksmes». Dzīvniekam viņa attieksme pret citiem nepastāv kā attieksme. Tātad apziņa jau no sākta gala ir sabiedrisks produkts un paliek tāds, kamēr pastāv cilvēki. Apziņa, protams, sākumā ir tikai apziņa par tuvāko jutek-

lisko apkārtni un apziņa par ierobežoto saskarsmi ar citām personam un lietām, kas atrodas ārpus indivīda, kurš sāk sevi apzināties; vienlaikus tā ir apziņa par dabu, kas sākumā nostājas pret cilvēkiem kā pilnīgi svešs, visvarens un nepārvarams spēks, pret kuru cilvēki izturas gluži tāpat kā dzivnieki un pret kuru tiem ir tāds pats respekts kā lopiem; tātad tā ir tīri dzīvnieciska dabas apzināšanās (dabas reliģija).

Te tūda| redzams, ka šo dabas reliģiju jeb šo noteikto attieksmi pret dabu nosaka sabiedrības forma un otrādi. Te, tāpat kā visur, dabas un cilvēku identitāte izpaužas ari tādējādi, ka cilvēku ierobežotā attieksme pret dabu nosaka viņu ierobežoto attieksmi citam pret citu un viņu ierobežotā attieksme citam pret citu — viņu ierobežoto attieksmi pret dabu, tieši tāpēc, ka vēstures gaita dabu vēl gandrīz nemaz nav pārveidojusi; no otras puses, apziņa, ka nepieciešams stāties sakaros ar apkārtējiem indivīdiem, ir sakums apziņai, ka cilvēks vispār dzīvo sabiedrībā. Šim sākumam ir tikpat dzīvniecisks raksturs kā pašai sabiedriskajai dzīvei šajā pakāpē, tā nav vairāk nekas kā bara apziņa, un cilvēks te atšķiras no auna tikai ar to, ka apziņa viņam ir instinkta vietā jeb ka viņa instinkts ir apzināts. Šī auna apziņa jeb cilts apziņa attīstās un izveidojas tālāk, pieaugot ražīgumam, pieaugot vajadzībām un pieaugot iedzīvotāju skaitam, [15] kas ir abu pirmo parādību pamatā. Līdz ar to attīstās arī darba dalīšana, kas sākumā bija tikai darba dalīšana dzimumaktā, pēc tam — darba dalīšana, kas notika pati no sevis jeb «stihiski» sakarā ar dabiskām dotībām (piemēram, fizisko spēku), vajadzībām, nejaušībām utt., utt. Darba dalīšana kļūst tiešām par darba dalīšanu tikai no tā brīža, kad sākas materiālā un garīgā darba dalīšana.[31] No šā brīža apziņa var tiešām iedomāties, ka tā ir kaut kas cits nekā pastāvošās prakses apzināšanās, ka tā tiešām ir kaut kas, nebūdama nekas īstens, — no šā brīža apziņa spēj emancipēties no pasaules un sākt veidot «tīro» teoriju, teoloģiju, filozofiju, morāli utt. Bet, ja pat šī teorija, teoloģija, filozofija, morāle utt. nonāk pretrunā ar pastāvošajām attiecībām, tad tas var notikt tikai tāpēc, ka pastāvošās sabiedriskās attiecības nonākušas pretrunā ar pastāvošo ražotājspēku — un tas noteiktas nācijas

* Marksa piezīme lapas malā: «Ar to sakrīt pirmā ideologu forma, melnsvārči.» Red.

iiltiecilui lokā var notikt arī tāpēc, ka pretruna rodas nevis šajos nacionālajos ietvaros, bet starp šo nacionālo apziņu un citu nāciju praksi^31, t. i., starp kādas nācijas nacionālo un vispārējo apziņu (kā tas pašlaik notiek Vāli ja). Bet, tā kā šo pretrunu iedomājas kā tādu pretrunu, kas pastāv tikai nacionālās apziņas ietvaros, tad tādai nācijai šķiet, ka arī cīņa ierobežojas ar šīm nacionālajām blēņām.

116] Starp citu, ir pilnīgi vienalga, ko uzsāks apziņa pati par sevi; no visām šīm blēņām mēs gūstam tikai vienu rezultātu — to, ka šie trīs momenti — ražotājspēks, sabiedrības stāvoklis un apziņa — var nonākt savstarpējā pretrunā un tiem ir jānonāk pretrunā, jo darba dalīšana dara iespējamu — vēl vairāk: īstenu — to, ka garīgā un materiālā darbība^32, ka baudīšana un darbs, ražošana un patērēšana sadalās starp dažādiem indivīdiem, un panākt, lai tie nenonāktu cits ar citu pretrunā, iespējams tikai, atkal likvidējot darba dalīšanu. Taču pats par sevi saprotams, ka «rēgi», «saites», «augstākā būtne», «jēdziens», «šaubas» ir tikai ideālistiska, garīga izteiksme, šķietami izolēta indivīda priekšstats, priekšstats par ļoti empīriskām važām un robežām, kurās ietverts dzīvības radīšanas veids un ar to saistītā saskarsmes forma.

[4. Sabiedriskā darba dalīšana un tās sekas: privātīpašums, valsts, sociālās darbības «atsvešināšana»]

Līdz ar darba dalīšanu, kurā ietvertas visas šīs pretrunas un kura savukārt balstās uz dabiski izveidojušos darba dalīšanu ģimenē un uz sabiedrības sadalīšanos atsevišķās, savstarpēji pretī stāvošās ģimenēs, ir dota arī darba un darba produktu kvantitatīva un kvalitatīva — turklāt nevienlīdzīga — sadale, tātad ir dots īpašums,

[17] kura dīglis, sākotnējā forma jau atrodama ģimenē, kur sieva un bērni ir vīra vergi. Verdzība ģimenē — tiesa, vēl ļoti primitīva un apslēpta — ir pirmais īpašums, kurš

tomēr jau ari šaja formā pilnīgi atbilst mūsdienu ekono mistu definīcijai, pēc kuras īpašums ir noteikšana par citi cilvēku darbaspēku. Starp citu, darba dalīšana un privāt īpašums ir identiski izteicieni: viena gadījumā attiecībā uz darbību izteikts tas pats, kas otrajā gadījumā attiecībā uz darbības produktu.

Bez tarn līdz ar darba dalīšanu ir dota arī pretruna starp atsevišķa indivīda vai atsevišķas ģimenes interesēm un visu savstarpējā satiksmē esošo indivīdu kopīgajām interesēm; pie tam šīs kopīgās intereses pastāv ne tikai priekšstatā, kā «vispārīgais», bet pastāv vispirms reālajā īstenībā kā to indivīdu savstarpēja atkarība, kuru starpā sadalīts darbs.

Tieši, pamatojoties uz šo pretrunu starp atsevišķajām un kopīgajām interesēm, kopīgās intereses valsts veidā iegūst patstāvīgu formu, kas šķirta no īstenajām atsevišķajam un kopīgajām interesēm, un līdz ar to iegūst ilu-zoriskas kopības formu, taču vienmēr tas notiek uz katrā ģimenes vai cilts konglomerātā pastāvošo saišu — miesas un asins, valodas, plašāka mēroga darba dalīšanas un citādu interešu — reālās bāzes, un it sevišķi, kā to parādīsim vēlāk, šāda bāze ir šķiru intereses, bet šķiras, kuras jau radušās darba dalīšanas rezultātā, katrā šādā cilvēku pulkā nodalās atsevišķi, un viena no tām valda pār visām citām. No tā izriet, ka visas cīņas valsts iekšienē — cīņa starp demokrātiju, aristokrātiju un monarhiju, cīņa par vēlēšanu tiesībām utt., uti. — nav nekas cits kā iluzoris-kas formas, kurās tiek izcīnītas dažādu šķiru savstarpējās īstenās cīņas (par ko nav ne mazākā nojēga vācu teorētiķiem, lai gan žurnālā «Deutsch-Franzosische Jahr-būcher»12 un «Svētajā ģimenē»[33] viņiem bija pietiekoši noteikti uz to norādīts). Tālāk izriet tas, ka katrai šķirai, kas tiecas pēc kundzības, pat tad, ja tās kundzība, kā tas ir gadījumā ar proletariātu, nosaka visas vecās sabiedriskās formas un vispār kundzības likvidēšanu, — vispirms jāiekaro sev politiskā vara, lai šī šķira savukārt varētu izvirzīt savas intereses kā vispārējas intereses, ko tā pirmajā brīdī ir spiesta darīt.

Tieši tāpēc, ka indivīdiem rūp tikai viņu atsevišķās intereses, kas viņiem nesakrīt ar viņu kopīgajām interesēm —

bet vispārīgais vispār ir kopības iluzoriska forma, — viņi uzskata šis kopīgās intereses par «svešām» [18] un no viņiem «neatkarīgām», t. i., atkal par atsevišķām un īpatnējam «vispārīgām» interesēm, vai arī viņiem pašiem ja darbojas šās sašķeltības ietvaros, kā tas ari notiek demokrātijas apstākļos. No otras puses, ši praktiskā cīņa, ko izcina šis atsevišķās intereses, kas istenibā vienmēr vēršas pret kopīgajām un iluzoriskajām kopīgajām interesēm, izraisa nepieciešamību praktiski iejaukties un iegrožot atsevišķās intereses ar iluzoriskajām «vispārīgajam» interesēm, kas parādās kā valsts.[34]

| 17) Un, beidzot, darba dalīšana dod mums arī pirmo piemēru tam, ka tikmēr, kamēr cilvēki dzīvo sabiedrībā, kas izveidojusies stihiski, tatad, kamēr pastav plaisa starp atsevišķajām un kopīgajām interesēm, tātad, kamēr darbības dalīšana ir nevis brīvprātīga, bet stihiska, — cilvēka paša darbība kļūst viņam par svešu, pretim stāvošu spēku, kas viņu pakļauj, neļaujot viņam valdīt pār to. Tas notiek tāpēc, ka, sākoties darba dalīšanai, katrs tūlīt iegūst noteiktu noslēgtu darbības loku, kurš tam tiek uzspiests un no kura tas nevar izkļūt; viņš ir mednieks, zvejnieks vai gans, vai arī kritisks kritiķis, un viņam jāpaliek tādam, ja viņš negrib zaudēt eksistences līdzekļus, — turpretī komunistiskā sabiedrībā, kur neviens nav ierobežots noslēgtā darbības lokā, bet var pilnveidoties jebkurā nozarē, sabiedrība regulē visu ražošanu un tieši tāpēc dod man iespēju darīt šodien vienu un rītu — citu, no rīta medīt, pēc pusdienas zvejot, vakarā nodarboties ar lopkopību, pēc maltītes kritizēt, — darīt to, uz ko vien man pašlaik nesas prāts, — nekļūstot nedz par mednieku, nedz zvejnieku, nedz ganu vai kritiķi.

[18] Šī sociālās darbības nostiprināšanās, šī mūsu pašu produkta konsolidācija par kādu lietisku varu, kas valda pār mums, kas vairs nepakļaujas mūsu kontrolei, kas darbojas pretēji tam, ko mēs sagaidām, un kas izjauc mūsu aprēķinus, ir viens no galvenajiem momentiem līdzšinējā vēsturiskajā attīstībā. Sociālā vara, t. i., pavairotais ražotājspēks, kas rodas sakarā ar darba dalīšanas nosacīto dažādu indivīdu sadarbību, — šis sociālais spēks, tāpēc ka pati sadarbība rodas nevis brīvprātīgi, bet gan stihiski, šķiet šiem indivīdiem nevis viņu pašu spēks, apvienots spēks, bet gan kāda sveša, ārpus viņiem esoša vara, par kuras izcelšanos un attīstības tendencēm viņi neko nezina, par kuru viņi tātad vairs nevar valdīt, kura, gluži otrādi, tagad iziet vairākas īpatnējas attīstības fāzes un pakāpes, kas nc tikai nav atkarīgas no cilvēku gribas un izturēšanās, bet, gluži otrādi, pat virza šo gribu un šo izturēšanos.[35] Kā citādi varētu, piemēram, īpašumam būt vispār kaut kāda vēsture, kā tas būtu varējis iegūt dažādas formas un kā, piemēram, zemesīpašums būtu varējis atkarībā no dažādajiem pastāvošajiem priekšnoteikumiem attīstīties Francijā virzienā no parcclārās formas uz centralizāciju nedaudzās rokās un Anglijā — no centralizācijas nedaudzās rokās uz parcelāro formu, kā tas tiešām notiek mūsu dienās? Vai ari — kā gan var būt, ka tirdzniecība, kura taču nav nekas cits kā produktu maiņa starp dažādiem indivīdiem un zemēm, valda pār visu pasauli, pastāvot pieprasījuma un piedāvājuma attiecībai, — attiecībai, kura, pēc kāda ang|u ekonomista vārdiem, līdzīgi seno laiku liktenim lidinās pār zemi un ar neredzamu roku sadala starp cilvēkiem laimi un nelaimi, rada valstis [ 19] ūn sagrauj tās, liek izcelties tautām un liek tām pazust, — kamēr līdz ar bāzes, ar privātīpašuma likvidēšanu, līdz ar ražošanas komunistisko regulēšanu, kas iznīcina atsvešinātību, ar kādu cilvēki izturas paši pret savu produktu, — izzūd arī pieprasījuma un piedāvājuma attiecības vara, un cilvēki no jauna pakļauj savai varai maiņu, ražošanu, savas savstarpējās izturēšanās veidu?

[5. Ražotājspēku attīstība kā komunisma materiālais priekšnoteikums]

[ 18j So «atsvešināšanu», runājot filozofiem saprotamā valodā, var pārvarēt, protams, tikai pastāvot diviem praktiskiem priekšnoteikumiem. Lai k|ūtu par «nepanesamu» varu, t. i., par varu, pret kuru izdara revolūciju, nepieciešams, lai šī atsvešināšana būtu padarījusi vairākumu cilvēces par cilvēkiem pilnīgi «bez īpašuma», kuri tai pašā

iaikā stāv pretim pastāvošajai bagātības un izglītības pasaulei, un abu šo apstākļu priekšnoteikums ir liels ra-žotājspēka kāpinājums, tā augsta attīstības pakāpe. No otras puses, šī ražotājspēku attīstība (līdz ar ko jau ir dota cilvēku pasaulvēsturiskajā un nevis viņu šauri lokālajā esībā pastāvošā empīriskā eksistence) ir absolūti nepieciešams praktisks priekšnoteikums vēl arī tāpēc, ka bez tās vispārējs kļūst tikai trūkums, tātad līdz ar vajadzība tn no jauna būtu jāsākas arī cīņai par nepieciešamo un jāatdzimst visām vecajām neģēlībām. Tālāk, šī attīstība ir nepieciešams priekšnoteikums tāpēc, ka tikai līdz ar šo universālo ražotājspēku attīstību nodibinās universāla cilvēku saskarsme, un rezultātā, no vienas puses, «bezīpašuma» masas rašanās fakts novērojams vienlaikus visās tautās (vispārēja konkurence), katra no šīm tautām kļūst atkarīga no citu tautu apvērsumiem, un, beidzot, lokāli ierobežotu indivīdu vietā nāk pasaulvēslu-riski, empīriski universāli indivīdi. Bez tā 1) komunisms varētu pastāvēt tikai kā kaut kas šauri lokāls, 2) paši saskarsmes spēki nebūtu varējuši attīstīties kā universāli un tāpēc nepanesami spēki, tie būtu palikuši māņticības apvīti pašmāju «apstākļi», 3) katra saskarsmes paplašināšanās likvidētu lokālo komunismu. Komunisms ir empīriski iespējams tikai kā valdošo tautu veikums, kas realizēts «uzreiz» un vienā laikā^13, un priekšnoteikums tam ir ražotājspēku universāla attīstība un ar to saistītā pasaules, saskarsme.[36]

[19] Jāsaka arī, priekšnoteikums tam, ka pastāv tādu cilvēku masa, kuri dzīvo tikai no sava darba, ka masveidā eksistē darbaspēks, kam nav kapitāla vai iespējas kaut vai ierobežoti apmierināt savas vajadzības, ka tāpēc paša šā darba kā nodrošināta eksistences avota zaudēšana konkurences rezultātā nav vairs īslaicīga parādība — priekšnoteikums tam ir pasaules tirgus. Tātad proletariāts var eksistēt tikai pasaulvēsturiskā tiozimē, tāpat kā komunisms — proletariāta akts — ir vispār iespējams tikai kā «pasaulvēsturiska» eksistence, indivīdu pasaulvēsturiska eksistence nozīmē tādu viņu eksistenci, kas tieši saistīta ar pasaules vēsturi.

[18] Komunisms mums nav stāvoklis, kas jānodibina, nav ideāls, pēc kura būs jāveidojas īstenībai. Mēs saucam par komunismu īsteno kustību, kas likvidē tagadējo stāvokli. Sās kustības nosacījumi izriet no tagad pastāvošā priekšnoteikuma.[37]

* [37] [37]

[19] Saskarsmes forma, ko nosaka visās līdzšinējās vēstures pakāpēs esošie ražotājspēki un kas savukārt nosaka tos, ir pilsoniskā sabiedrība, kuras priekšnoteikums un pamats, kā tas izriet jau no iepriekš teiktā, ir vienkāršā ģimene un saliktā ģimene, tā saucamā cilts iekārta; pilsoniskās sabiedrības sīkāka definīcija ietverta iepriekš teiktajā. Jau te redzams, ka šī pilsoniskā sabiedrība ir visas vēstures patiesais centrs un patiesā arēna, un cik aplama ir līdzšinējā vēstures izpratne, kas neņēma vērā īstenos apstākļus un aprobežojās ar skaļu politisku aktu aplūkošanu.

Līdz šim mēs aplūkojām galvenokārt tikai vienu pusi cilvēku darbībā — kā cilvēki apstrādā dabu. Otra puse, kā cilvēki apstrādā cilvēkus .. .[38]

Valsts izcelšanās un valsts attiecība pret pilsonisko sabiedrību^39.

[6. Vēstures materiālistiskās izpratnes secinājumi: vēstures procesa kontinuitāte, vēstures pārvēršanās par pasaules vēsturi, komunistiskās revolūcijas nepieciešamība]

[20] Vēsture nav nekas cits kā atsevišķo paaudžu secīga maiņa. Katra no šīm paaudzēm izmanto materiālus, kapitālus, ražotājspēkus, ko tai nodevušas visas iepriekšējās paaudzes, un tāpēc gan turpina mantoto darbību gluži citādos apstākļos, gan pārveido vecos apstākļus ar gluži citādas darbības palīdzību, bet spekulatīvā domāšana to sagroza tā, it kā vēlākā vēsture būtu mērķis iepriekšējai, it kā, piemēram, Amerikas atklāšanas galvenais mērķis būtu bijis palīdzēt izcelties franču revolūcijai, tāpēc vēsture iegūst savus īpašus mērķus un kļūst par kādu «personu blakus citām personām» (tādas ir, piemēram, «Pašapziņa», «Kritika», «Vienīgais» u11.), bet patiesībā tas, ko apzīmē ar vārdiem — agrākās vēstures «uzdevums», «mērķis», «dīglis», «ideja», nav nekas cits kā abstrakcija no vēlākās vēstures, abstrakcija no tās aktīvās ietekmes, kāda ir iepriekšējai vēsturei uz vēlāko.

Jo tālāk šās attīstības gaitā izplešas atsevišķie loki, kas iedarbojas cits uz citu, jo vairāk tiek iznīcināta atsevišķo tautību sākotnējā noslēgtība, pastāvot attīstītam ražošanas veidam, pieaugošai saskarsmei un tāpēc stihiski tapušai darba dalīšanai starp dažādām nācijām, — jo arvien lielākā mērā vēsture kļūst par pasaules vēsturi. Tā, piemēram, ja Anglijā izgudro mašīnu, kas atņem maizi neskaitāmiem strādniekiem Indijā un Ķīnā un izraisa apvērsumu visā šo valstu eksistences formā, tad šis izgudrojums kļūst par pasaulvēsturisku faktu; gluži tāpat cukurs un kafija pierādīja XIX gadsimtā savu pa-saulvēsturisko nozīmi ar to, ka Napoleona kontinentālās sistēmas^14 radītais šo produktu trūkums pamudināja vāciešus [21] sacelties pret Napoleonu un tādējādi kļuva par reālo pamatu slavas vainagotajiem 1813. gada atbrīvošanās kariem. No tā izriet, ka šī vēstures pārvēršana par pasaules vēsturi nav nekāds abstrakts «pašapziņas», pasaules gara vai kāda cita metafiziska rēga darbs, bet ir gluži materiāls, empīriski konstatējams darbs, tāds darbs, kura pierādījums ir katrs indivīds, kāds tas ir dzīvē, kā tas ēd, dzer un ģērbjas.

Līdzšinējā vēsturē empīrisks fakts, bez šaubām, ir arī tas apstāklis, ka atsevišķie indivīdi, viņu darbībai izplešoties līdz pasaulvēsturiskai darbībai, arvien vairāk nokļuva viņiem sveša spēka varā (šo pakļautību viņi tad arī iedomājās kā tā saucamā pasaules gara intrigas utt.), tāda spēka varā, kurš kļuvis arvien masveidīgāks un galu gala izpaužas kā pasaules tirgus. Bet tikpat empīriski pamatots ir arī tas, ka šis vācu teorētiķiem tik noslēpumainais spēks tiks iznīcināts, kad komunistiskā revolūcija gāzīs pastāvošo sabiedrisko iekārtu (par to vēlāk) un kad notiks privātīpašuma likvidēšana, kas identiska ar šo revolūciju, un tad katra atsevišķā indivīda atbrīvošanās notiks tādā pašā mērā, kādā vēsture pilnīgi pārvērtīsies par pasaules vēsturi.[40] Ka indivīda patiesā garīgā bagātība ir pilnīgi atkarīga no viņa īsteno attiecību bagātības, tas ir no nupat teiktā skaidrs. Tikai tāpēc atsevišķie indivīdi atbrīvojas no dažādiem nacionālajiem un lokālajiem ietvariem, stājas praktiskā sakarā ar visas pasaules ražošanu (arī ar garīgo) un gūst iespēju baudīt šos visas zemeslodes vispusīgos ražojumus (to, ko radījuši cilvēki). Vispusiga atkarība, šī indivīdu pasaulvēsturiskās sadarbības stihiskā forma, pārvēršas [22] šās komunistiskās revolūcijas rezultātā par kontroli un apzinātu varu pār šiem spēkiem, kuri, cilvēku savstarpējās iedarbības radīti, līdz šim tiem šķita kā pilnīgi sveši spēki un kā tādi valdīja pār tiem. Arī šo uzskatu var izprast spekulatīvi ideālistiski, t. i., fantastiski, kā «sugas pašradīšanu» («sabiedrība kā subjekts»), iedomājoties visu cits citam sekojošo un savā starpā saistīto indivīdu virkni kā vienu vienīgu indivīdu, kas realizē sevis paša radīšanas mistēriju. Te kļūst redzams, ka indivīdi gan rada cits citu kā fiziski, tā arī garīgi, bet nerada paši sevi nedz svētā Bruno bezjēdzības nozīmē, nedz «Vienīgā», «radītā» cilvēka nozīmē.

Beidzot mēs dabūjam vēl šādus rezultātus no vēstures izpratnes, kuru izklāstījām: 1) savā attīstībā ražotāj-

spēki sasniedz pakāpi, kurā rodas tādi ražotājspēki un sakaru uzturēšanas līdzekļi, kas pastāvošajos apstākļos sagādā tikai postu, kas nav vairs ražotājspēki, bet gan sagraušanas spēki (mašīnas un nauda), un līdz ar to rodas šķira, kurai jānes visa nasta, ko uzliek sabiedrība, nebaudot labumus, ko tā sniedz, šķira, kura, būdama no sabiedrības izstumta, [23] nenovēršami tiek nostādīta visnoteiktākā pretstatā visām pārējām šķirām; šī šķira ir visu sabiedrības locekļu vairākums, un no tās nāk apziņa par radikālas revolūcijas nepieciešamību, komunistiskā apziņa, kura šās šķiras stāvokļa izpratnes rezultātā var, protams, izveidoties arī citās šķirās; 2) nosacījumi, kas ļauj lietot noteiktus ražotājspēkus, ir nosacījumi, kas ļauj valdīt noteiktai sabiedrības šķirai, kuras sociālā vara, kas izriet no šās šķiras mantas stāvokļa, atrod katru reizi savu praktiski ideālistisko izpausmi attiecīgajā valsts formā, un tāpēc katra revolucionāra cīņa vēršas pret šķiru, kura valdījusi līdz šim^41; 3) visās līdzšinējās revolūcijās darbības raksturs vienmēr palika neskarts, vienmēr runa bija tikai par citādu šās darbības sadalījumu, par jaunu darba sadalīšanu citām personām, turpretī komunistiskā revolūcija vēršas pret līdzšinējo darbības veidu, likvidē darbu^42 un iznīcina jebkuru šķiru kundzību līdz ar pašām šķirām, tāpēc ka šo revolūciju izdara tā šķira, kura sabiedrībā vairs netiek uzskatīta par šķiru, netiek kā šķira atzīta, kurā jau izpaužas visu šķiru, tautību utt. sairšana tagadējā sabiedrībā; un, 4) lai masveidīgi radītu šo komunistisko apziņu, kā arī lai sasniegtu pašu šo mērķi, nepieciešama cilvēku masveidīga pārveidošanās, kas iespējama tikai praktiskā kustībā, revolūcijā; tātad revolūcija nepieciešama ne tikai tāpēc, ka nekā citādi nav iespējams gāzt valdošo šķiru, bet arī tāpēc, ka gāzēja šķira tikai revolūcijā var atbrīvoties no visām vecajām neģēlībām un kļūt spējīga likt sabiedrībai jaunus pamatus.[43]

[7. Rezumējums par vēstures materiālistisko izpratni]

[24] Tātad šī vēstures izpratne nozīmē — noskaidrot īsteno ražošanas procesu, pamatojoties uz tiešās dzīvības materiālo ražošanu, un ar šo ražošanas veidu saistīto un tā radīto saskarsmes formu, t. i., pilsonisko sabiedrību tās dažādajās pakāpēs izprast kā visas vēstures pamatu un attēlot tiklab šās sabiedrības darbību valsts dzīves sfērā, kā ari izskaidrot visus dažādos teorētiskos apziņas produktus un formas, reliģiju, filozofiju, morāli utt., utt., kā uz pilsoniskās sabiedrības pamata cēlušās un izsekot to rašanās procesam no tām, un te, protams, var attēlot arī visu procesu kopumā (un tāpēc arī tā dažādo pušu savstarpējo iedarbību). Šai vēstures izpratnei atšķirībā no ideālistiskās nav jameklē katrā laikmetā kāda kategorija, bet tā paliek visu laiku uz īstenās vēstures pamala, praksi izskaidro nevis ar ideju, bet gan ideju veidojumus izskaidro ar materiālo praksi un tāpēc ari nonāk pie tā rezultāta, ka visas apziņas formas un produktus var iznīcināt nevis ar garigu kritiku, nevis liekot tiem izzust «pašapziņā» vai pārvēršot tos par «rēgiem», «spokiem», «iedomām»16 utt., bet tikai praktiski saraujot reālās sabiedriskās attiecības, no kurām cēlušās šīs ideālistiskās blēņas, — ka nevis kritika, bet gan revolūcija ir arī reliģijas, filozofijas un katras citas teorijas vēstures dzinējspēks. Šī koncepcija rāda, ka vēsture neizbeidzas, izzuz-dama «pašapziņā» kā «gars no gara»[44], bet ka katrā pakāpē tajā atrodams priekšā zināms materiāls rezultāts, ražotājspēku summa, vēsturiski izveidojusies attiecība pret dabu un indivīdu savstarpēja attiecība, ko katra paaudze saņem no iepriekšējās paaudzes, ražotājspēku, kapitālu un apstākļu summa, kurus jaunā paaudze, no vienas puses, gan pārveido, bet kuri, no otras puses, nosaka šās paaudzes pašas dzīves nosacījumus un piešķir tai noteiktu attīstības virzienu, īpašu raksturu; šī koncepcija tādējādi rāda, ka apstākļi tādā pašā mērā [25ļ rada cilvēkus, kāda cilvēki rada apstākļus.

Ši ražotājspēku, kapitālu un sociālo saskarsmes formu summa, kuru katrs individs un katra paaudze atrod priekšā kā jau pastāvošu, ir reālais pamats tam, ko filozofi iedomājas kā «cilvēka būtību» un «substanci», ko viņi slavinājuši un ar ko viņi cīnijušies, — reālais pamats, kura iedarbību un ietekmi uz cilvēku attīstību nepavisam netraucē tas apstāklis, ka šie filozofi kā «pašapziņa» un «Vienīgie» saceļas pret to. Šie dzīves nosacījumi, kurus dažādās paaudzes atrod priekšā, izšķir arī to, vai vēstures gaitā periodiski atkārtojošies revolucionārie satricinājumi būs vai nebūs pietiekami spēcīgi, lai sagrautu visa pastāvošā pamatus; un, ja nav šo vispārēja apvērsuma materiālo elementu, proti, no vienas puses, noteiktu ražotājspēku, no otras puses, izveidojušās revolucionārās masas, kas sacejas ne tikai pret atsevišķiem līdzšinējās sabiedrības nosacījumiem, bet pret pašu līdzšinējo «dzīvības radīšanu», pret «visu darbību», uz kuru tā bāzējās, — ja šo materiālo elementu nav, tad, kā to pierāda komunisma vēsture, praktiskajā attīstībā nav gluži nekādas nozīmes tam apstāklim, ka jau simtiem reižu izteikta šā apvērsuma ideja.

[8. Par to,

cik aplama ir visa līdzšinējā vēstures izpratne, it sevišķi — vācu filozofija pēc Hēgeļa]

Visa līdzšinējā vēstures izpratne vai nu pilnīgi ignorējusi šo īsteno vēstures pamatu, vai ari aplūkojusi to tikai kā blakus faktoru, kam nav nekāda sakara ar vēstures gaitu. Tāpēc vēsturi vienmēr vajadzēja rakstīt, pielāgojoties kaut kādam ārpus tās esošam mērogam: īstenā dzīvības radīšana šķita kaut kas aizvēsturisks un vēsturiskais — kaut kas šķirts no ikdienišķās dzīves, kaut kas, kas stāv ārpus pasaules un pāri pasaulei. Līdz ar to no vēstures ir izslēgta cilvēku attieksme pret dabu, un ar to tiek radīts pretstats starp dabu un vēsturi. Tāpēc šī koncepcija varēja saskatīt vēsturē tikai ska|us politiskus aktus, kā arī reliģiskas un vispār teorētiskas cīņas, un katru reizi, attēlojot kādu vēstures laikmetu, tā bija spiesta pakļauties šā laikmeta ilūzijai. Tā, piemēram, ja kāds laikmets iedomājas, ka to nosaka tīri «politiski» vai «reliģiski» motīvi, kaut gan «reliģija» un «politika» ir tikai tās īsteno motīvu formas, tad tā vēsturnieks akceptē šo ieskatu. Šo noteikto cilvēku «iztēle», «priekšstats» par savu īsteno praksi tiek pārvērsts par vienīgo noteicošo un aktīvo spēku, kas valda pār šo cilvēku praksi un nosaka to. Ja primitīvā forma, kādā realizē darba dalīšanu indieši un ēģiptieši, rada kastu iekārtu šo tautu valstī un reliģijā, tad vēsturnieks domā, ka kastu iekārta [26ļ esot tas spēks, kas radījis šo primitīvo sabiedrisko formu.

Franči un angļi turas vismaz pie politiskās ilūzijas, kura tomēr ir vistuvākā īstenībai, turpretī vācieši rosās «tīrā gara» sfērā un padara reliģisko ilūziju par vēstures dzinējspēku. Mēgeļa vēstures filozofija ir pēdējais, savu «vistīrāko izteiksmi» ieguvušais visas šās vācu historiogrāfijas rezultāts, no kuras viedokļa runa nav vis par īstenām un pat ne par politiskām interesēm, bet gan par tīrām domām. Sī vēstures filozofija tad arī svētajam Bruno parādās kā virkne «domu», kas aprij cita citu un beigās izzūd «pašapziņā»[45], un vēl konsekventāk tās parādās svētajam Maksim Stirneram, kurš no visas īstenās vēstures nekā nezina un kuram vēstures process šķiet vienkārši «bruņinieku», laupītāju un rēgu vēsture, no kuras vīzijām viņš var glābties, protams, tikai ar «bezdievības» palīdzību. Sī koncepcija ir tiešām reliģiska: tā iztēlo reliģiozo cilvēku par pirmcilvēku, no kura sākas visa vēsture, un dzīves līdzekļu un pašas dzīves īstenās ražošanas vietā liek savā iztēlē reliģisku fantāziju ražošanu.

Visa šī vēstures izpratne kopā ar tās sairšanu un no tās izrietošajām šaubām un svārstībām ir tikai vāciešu nacionālu lieta un izraisa tikai vietēju interesi — attiecībā uz Vāciju; tāds, piemēram, ir svarīgais, pēdējā laikā vairākkārt apspriestais jautājums, kā īsti «nokļūt no dieva valstības cilvēku valstībā», it kā šī «dieva valstiba» kādreiz būtu pastāvējusi kaut kur citur kā tikai fantāzijā un mācītie vīri vienmēr, pašiem nezinot, nebūtu dzīvojuši «cilvēku valstībā», uz kuru viņi tagad meklē ceļu, un it kā zinātniskās izklaidēšanās uzdevums, — jo tā nav nekas vairāk kā izklaidēšanās, — izskaidrot šo teorētisko himēru veidošanās kuriozo raksturu nebūtu, gluži otrādi, parādīt, ka tās rodas no īsteniem šās zemes apstākļiem. Vispār šie vācieši vienmēr nodarbojas ar to, ka reducē jau pastāvošo bezjēdzību uz [27] kādām citām blēņām, t. i., pieņem, ka visai šai bezjēdzībai ir kaut kāda īpaša jēga, kura esot jāatklāj, lai gan viss uzdevums ir tikai izskaidrot šīs teorētiskās frāzes ar pastāvošajiem īsteniem apstākļiem. īstenu, praktisku šo frāžu likvidēšanu, šo priekšstatu izdzēšanu no cilvēku apziņas panāk, kā jau teikts, mainot apstākļus un nevis ar teorētisku dedukciju palīdzību. Cilvēku masai, t. i., proletariātam, šie teorētiskie priekšstati nepastāv, un tātad viņiem nav vajadzīga to likvidācija, un, ja šai masai arī kādreiz bijuši zināmi teorētiski priekšstati, piemēram, reliģija, tad tos jau sen ir likvidējuši apstākļi.

Minēto jautājumu un to atrisinājumu tīri nacionālais raksturs izpaužas vēl arī tajā apstāklī, ka šie teorētiķi gluži nopietni domā, ka dažādi fantastiski izdomājumi, kā «diev-cilvēks», «Cilvēks» utt., esot vadījuši atsevišķus vēstures laikmetus, — svētais Bruno nonāk pat līdz apgalvojumam, ka tikai «kritika un kritiķi esot darinājuši vēsturi»17 un, kad šie teorētiķi paši ķeras pie vēsturiskām konstrukcijām, viņi vislielākā steigā pārlec pāri visam agrākajam un pāriet no «mongoIisma»|fl tūdaļ uz īsto «saturīgo» vēsturi, proti, uz žurnālu «Mallische Jahrbūchcr» un «Deutsche Jahrbū-cher»19 vēsturi un uz to, kā sairusi Hēgeļa skola, izbeidzoties vispārējā ķīviņā. Visas pārējās nācijas un visus īstenos notikumus viņi aizmirst, theatrum mundi^46 viņi ierobežo ar Leipcigas grāmatu gadatirgu un ar «Kritikas», «Cilvēka» un «Vienīgā»** savstarpējiem strīdiem. Ja šie teorētiķi kādreiz arī ķeras pie tiešām vēsturiskām tēmām, kā, piemēram, pie XVIII gadsimta vēstures, tad viņi dod tikai priekšstatu vēsturi, kas atrauta no faktiem un praktiskiem procesiem, kuri ir šo priekšstatu pamatā, un arī šo vēsturi viņi izklāsta tikai tādā nolūkā, lai aplūkojamo laikmetu attēlotu kā nepilnīgu iepriekšēju pakāpi, kā vēl ierobežotu patiesi vēsturiskā laikmeta, t. i., 1840.—1844. gada vācu filozofu cīņas laikmeta priekšgājēju. Saskaņā ar šo mērķi — sarakstīt agrāku laiku vēsturi, lai kādas nevēsturiskas personas un tās fantāziju slava atmirdzētu jo spožāk, — viņi tad arī nemaz nepiemin nekādus īstenus vēsturiskus notikumus, pat gadījumus, kad tiešām notiek vēsturiska politikas iejaukšanās vēstures gaitā, toties sniedz stāstījumu, kas nav vis pamatots uz pētījumiem, bet gan uz patvaļīgām konstrukcijām un literārām tenkām, kā to darījis svētais Bruno savā tagad aizmirstajā «XVIII gadsimta vēsturē»20. Sie uzpūtīgie un lielīgie domu bodnieki, kas iedomājas paceļamies bezgalīgi augstu pāri visiem nacionālajiem aizspriedumiem, tātad īstenībā ir vēl vairāk nacionāli aprobežoti nekā mietpilsoņi no alus bodēm, kuri sapņo par Vācijas vienotību. Citu tautu darbus viņi nemaz neatzīst par vēsturiskiem, viņi dzīvo Vācija, ar Vāciju [28ļ un Vācijai, viņi pārvērš dziesmu par Reinu^21 garīgā dziesmā un iekaro Elzasu un I.otringu, apzagdami nevis franču valsti, bet franēu filozofiju, ģermanizēdami nevis franču provinces, bet franču domas. Venedeja kgs ir kosmopolīts salīdzinājuma ar svēto Bruno un svēto Maksi, kuri, runājot par teorijas kundzību pār pasauli, sludina Vācijas kundzību pār pasauli.

[9. Feierbaha. viņa ideālistiskās vēstures izpratnes papildu kritika]

No visas šās analīzes redzams arī tas, cik ļoti maldās Feierbahs, kad viņš («Wigand’s Vierteljahrsschrift», 1845, Bd. 2), ņemot palīgā kvalifikāciju «sabiedriskais cilvēks», pasludina sevi par komunistu^22, pārvēršot šo kvalifikāciju par «Cilvēka» predikātu un tādējādi iedomājoties, ka iespējams atkal pārvērst par tīru kategoriju vārdu «komunists», kas pastāvošajā pasaulē apzīmē noteiktas revolucionāras partijas piekritēju. Visa Feierbaha dedukcija jautājumā par cilvēku attiecību citam pret citu ir vērsta tikai uz to, lai pierādītu, ka cilvēki cits citam ir vajadzīgi un vienmēr ir bijuši vajadzīgi. Viņš grib ieviest šā fakta apzināšanos, tātad viņš grib, tāpat kā pārējie teorētiķi, panākt tikai pastāvoša fakta pareizu izpratni, turpretī īstena komunista uzdevums ir gāzt šo pastāvošo. Mēs, protams, pilnīgi atzīstam, ka Feierbahs, cenzdamies panākt tieši šā fakta apzināšanos, iet tik tālu, cik tālu vispār var iet teorētiķis, nepārstājot būt teorētiķis un filozofs. Bet raksturīgs ir tas, ka svētais Bruno un svētais Maksis Feierbaha priekšstatu par komunistu tūdaļ liek īstena komunista vietā, un tas daļēji notiek jau tādēļ vien, lai viņi arī ar komunismu varētu cīnīties kā ar «garu no gara», kā ar filozofisku kategoriju, kā ar līdzīgu pretinieku, un svētais Bruno to dara vēl ari aiz pragmatiskiem apsvērumiem.

Kā piemēru, kas ilustrē pastāvošā atzīšanu un līdz ar io neizprašanu, kas Feierbaham vēl arvien ir kopīga ar mūsu pretiniekiem, atgādināsim to «Nākotnes filozofijas» vietu, kur viņš cenšas pierādīt, ka kādas lietas vai cilvēka esamība esot līdz ar to viņa būtība^23, ka noteiktie dzīvnieka vai cilvēka indivīda eksistences apstākli, dzīves veids un darbība esot tas, kas sagādā tā «būtībai» apmierinājuma sajūtu. Katrs izņēmums te noteikti tiek aplūkots kā nelaimīga sagadīšanās, kā nenorināliba, kas nav grozāma. Tātad, ja miljoni proletāriešu nepavisam nejūtas apmierināti ar savas dzīves apstākļiem, ja viņu «esamība» [29] pat ne vismazākā mērā neatbilst viņu «būtībai», tad saskaņā ar minēto vietu tā ir nenovēršama nelaime, kas esot mierīgi jāpārcieš. Taču šie miljoni proletāriešu vai komunistu domā gluži citādi un savā laikā to pierādīs, kad viņi praktiski, revolūcijas ceļā padarīs savu «esamību» atbilstošu savai «būtībai». Tāpēc Feierbahs līdzīgos gadījumos nekad nerunā par cilvēka pasauli, bet ikreiz glābjas, bēgot uz ārējās dabas sfēru, turklāt tādas dabas, pār kuru cilvēki vel nevalda. Taču ar katru jaunu izgudrojumu, ar katru jaunu rūpniecības soli uz priekšu no šīs sfēras tiek atrauts jauns gabals, un tās augsnes, kura izaug piemēri šādām Feierbaha tēzēm, tādējādi kļūsi arvien mazāk un inazak. Ierobežosimies ar vienu tēzi: zivs «būtība» ir tās «esamība», ūdens. Saldūdens zivs «būtība» ir upes ūdens. Bet šis ūdens pārstāj būt tās «būtība», tas kļūst jau par nepiemērotu zivs eksistencei, tiklīdz šo upi pakļauj rūpniecībai, tiklīdz to piesārņo ar krāsvielām un citiem atkritumiem, tiklīdz to sāk vagot kuģi, tiklīdz tās ūdeni ievada kanālos, kur zivij var atņemt tās eksistencei nepieciešamo vidi, vienkārši pārtraucot ūdens piegādi. Visu šāda veida pretrunu pasludināšana par nenovēršamu nenormālību īstenībā neatšķiras no tā mierinājuma, kādu svētais Maksis Stirners sniedz neapmierinātajiem, teikdams, ka šī pretruna ir viņu pašu pretruna, šis sliktais stāvoklis — viņu pašu sliktais stāvoklis, turklāt viņi var vai nu apmierināties ar to, vai arī paturēt savu pašu neapmierinātību pie sevis, vai arī fantastiskā veidā sacelties pret šo stāvokli. Tikpat maz šī Feierbaha koncepcija atšķiras no svētā Bruno pārmetuma: šo kļūmīgo apstākļu cēlonis esot tāds, ka tie, kurus piemeklējusi nelaime, iestrēguši «substanču» mēslos, nav sasnieguši «absolūto pašapziņu» un nav iepazinuši šīs sliktās attiecības kā garu no sava gara.

[Ml] [1. Valdošā šķira un valdošā apziņa.

Kā izveidojās Hēgeļa priekšstats par gara kundzību vēsturē]

[30] Valdošās šķiras domas ir katrā laikmetā valdošās domas, t. i., lā šķira, kura ir sabiedrības valdošais materiālais spēks, reizē ar to ir tās valdošais garīgais spēks. Šķira, kuras rīcībā ir materiālās ražošanas līdzekli, līdz ar to rīkojas ar garīgās ražošanas līdzekļiem, un tāpēc to cilvēku domas, kuriem nav garīgās ražošanas līdzek|u, visumā ir pakļautas valdošajai šķirai. Valdošās domas nav nekas cits kā valdošo materiālo attiecību ideālā izteiksme, kā domu veidā izteiktas valdošās materiālās attiecības; tātad tā ir to attiecību izteiksme, kuras padara šo šķiru par valdošo, tātad tās ir šās šķiras kundzības domas. Indivīdiem, no kuriem sastāv valdošā šķira, ir, starp citu, arī apziņa, un tātad viņi domā; ciktāl viņi valda kā šķira un nosaka kādu vēstures laikmetu visā tā apjomā, viņi, pats par sevi saprotams, dara to visos tā novados, tātad valda arī kā domātāji, kā domu radītāji, viņi regulē sava laika domu producēšanu un sadalīšanu; tas nozīmē, ka viņu domas ir laikmeta valdošās domas. Tā, piemēram, kādā zemē, kur zināmā laika posmā kara|a vara, aristokrātija un buržuāzija strīdas par valdīšanu, kur valdīšana tātad ir dalīta, tur valdošā doma ir doktrīna par varas dalīšanu, par kuru runā kā par «mūžīgu likumu».

Darba dalīšana, kurā mēs jau iepriekšējās lappusēs ([15.—18.] lpp.)* saskatījām vienu no līdzšinējās vēstures galvenajiem spēkiem, izpaužas tagad arī valdošajā šķirā kā garīgā un [31] materiālā darba dalīšana, tā ka šajā šķirā viena tās da|a uzstājas kā šās šķiras domātāji (tās aktīvie, vispārināt spējīgie ideologi, kuri gūst savu iztiku galvenokārt ar to, ka izstrādā šās šķiras ilūzijas par sevi pašu), turpretī citi izturas pret šīm domām un ilūzijām vairāk pasīvi un labprāt uztver tās, tāpēc ka īstenībā viņi ir šās šķiras aktīvie locek|i un tāpēc tiem ir mazāk laika veidot sev ilūzijas un domas pašiem par sevi. Šāda sašķelšanās šajā šķirā var attīstīties pat līdz zināmam pretstatam un naidam starp abām daļām, bet šis

Sk. šā sējuma 30.—34. lpp. Red.

naids pats no sevis izzūd jebkuras praktiskas kolīzijas gadījumā, kad briesmas draud pašai šķirai, un tad zūd ari ilūzija, it kā valdošās domas nebūtu valdošās šķiras domas un it kā tām būtu vara, kas atšķiras no šās šķiras varas. Revolucionāru domu pastāvēšana noteiktā laikmetā jau nozīmē to, ka pastāv revolucionāra šķira, par kuras priekšnoteikumiem nepieciešamais sacīts jau agrak([18.— 19., 22,—23.])[47].

Kad tomēr, aplūkojot vēstures gaitu, atdala valdošās šķiras domas no pašas valdošās šķiras, kad piešķir tām patstāvību, kad, neņemot vērā nedz šo domu veidošanās apstākļus, nedz to veidotājus, ierobežojas ar fakta konstatēšanu, ka šaja laikmeta valdījušas tādas un tādas domas, kad tādējādi pilnīgi atmet šo domu pamatu — indivīdus un vēsturiskos apstākļus, tad var, piemēram, teikt, ka aristokrātijas valdīšanas periodā valdījuši jēdzieni «gods», «uzticība» u11., bet buržuāzijas valdīšanas periodā valdījuši jēdzieni «brīvība», «vienlīdzība» utt. Visumā pati valdošā šķira rada sev šādas ilūzijas. Sī vēstures izpratne, kas raksturīga galvenokārt kopš XV11I gadsimta visiem vēsturniekiem, noteikti uzduras [32] tai parādībai, ka vaida arvien abstraktākas domas, t. i., domas, kas arvien vairāk iegūst vispāriguma formu. Proti, katra jauna šķira, kas stājas tās šķiras vietā, kura valdījusi pirms tās, jau tādēļ vien, lai sasniegtu savu mērķi, ir spiesta iztēlot savas intereses kā visu sabiedrības locekļu kopīgās intereses, t. i., izsakoties abstrakti, piešķir savām domām vispāriguma formu, iztēlo tās kā vienīgās saprātīgās, vispārnozīmīgās. Šķira, kas izdara revolūciju, jau tāpēc vien, ka tā stāv pretī citai šķirai, no sākta gala parādās nevis kā šķira, bet gan kā visas sabiedrības pārstāve, tā figurē kā visas sabiedrības masa pretstatā vienīgajai valdošajai šķirai.[48] Tas iespējams tāpēc, ka sākumā tās intereses tiešām vēl ir vairāk saistītas ar visu pārējo, nevaldošo šķiru kopīgajām interesēm un līdzšinējo attiecību spiediena dēļ vēl nav paspējušas attīstīties par īpašas šķiras īpašām interesēm. Tāpēc daudziem indivīdiem, kas pieder pie pārējām šķirām, kuras neklust par valdošām, šās šķiras uzvara arī nāk par labu, bet tikai tiktāl, ciktāl tā šiem indivīdiem tagad dod iespēju pacelties valdošās šķiras rindās. Kad franču buržuāzija gāza aristokrātijas kundzību, tā daudziem proletāriešiem deva iespēju pacelties pāri proletariātam, bet tikai tāpēc, ka tie kjuva par buržuā. Tādējādi pamats, uz kuru katra jauna šķira dibina savu kundzību, ir plašāks par to pamatu, uz kuru balstījusies šķira, kas valdījusi līdz tam; toties vēlāk ari pretstats starp nevaldošo šķiru un šķiru, kas tagad kjuvusi par valdošo, attīstās jo asāk un dziļāk. Abu šo apstākļu rezultātā cīņa, kura jāizcīna nevaldošai šķirai pret šo jauno valdošo šķiru, ir vērsta savukārt uz to, lai līdzšinējo sabiedrisko iekārtu noliegtu noteiktāk, radikālāk, nekā [33] to varēja izdarīt visas iepriekšējas šķiras, kas tiecās valdīt.

Visa šī ilūzija, it kā noteiktas šķiras kundzība esot tikai zināmu domu kundzība, zudīs, protams, pati no sevis, tiklīdz šķiru kundzība vispār vairs nebūs sabiedriskās iekārtas forma, tātad tiklīdz vairs nebūs nepieciešams iztēlot īpašas intereses kā vispārīgas vai «vispārīgo» kā valdošo.

Pēc tam kad valdošās domas atdalītas no valdošajiem indivīdiem un, galvenais, no ražošanas veida pastāvošās pakāpes radītajām attiecībām un tādējādi izdarīts secinājums, it kā vēsturē vienmēr valdītu domas, — ir loti viegli no šīm dažādajām domām abstrahēt «domu kā tādu», ideju utt. kā vēsturē valdošo un līdz ar to iztēlot visas šīs atsevišķās domas un jēdzienus kā tā Jēdziena «pašnoteiksmes», kurš attīstās vēsturē. Tad ir arī dabiski, ka visas cilvēku attiecības var tikt secinātas no cilvēka jēdziena, no iedomāta cilvēka, no cilvēka būtības, no «cilvēka kā tāda». To arī darīja spekulatīvā filozofija. Hēge-lis pats atzīst «Vēstures filozofijas» beigās, ka viņš «aplūkojis tikai jēdziena attīstību» un vēsturē attēlojis «patieso teodiceju» (446. lpp.). Pēc tam var atkal atgriezties pie «jēdziena» radītājiem, pie teorētiķiem, ideologiem un filozofiem, un gūt secinājumu, ka filozofi, domātāji kā tādi, no laika gala valdījuši vēsturē, — secinājumu, kuru, kā redzam, arī izteicis jau Hēgelis.24

Tādējādi viss triks, ar kura palīdzību tiek mēģināts pierādīt gara virskundzību vēsturē (Stirnera hierarhija), sastāv no šādiem trim paņēmieniem.

[34] Nr. 1. Valdošo indivīdu domas — indivīdu, kuri valda, pateicoties empīriskiem iemesliem, pastāvot empīriskiem nosacījumiem, un valda kā materiāli indivīdi, — jāatdala no šiem valdošajiem indivīdiem un līdz ar to jāatzīst vēsturē domu jeb ilūziju kundzība.

Nr. 2. Sājā domu kundzībā jāievieš zināma kārtība, jāpierāda kāds mistisks sakars starp valdošajām domām, kas seko cita citai. To panāk tādējādi, ka tās aplūko kā «jēdziena pašnotciksmes» (tas iespējams tāpēc, ka šīs domas tiešām ir saistītas savā starpā ar sava empīriskā pamata palīdzību, un vēl tāpēc, ka, uztvertas tikai kā domas, tās kļūst par pašatšķiršanām, par atšķirībām, ko radījusi domāšana).

Nr. 3. Lai atbrīvotos no mistiskā izskata, kāds piemīt šim «sevi pašu noteicošajam jēdzienam», to pārvērš par kādu personu — «Pašapziņu» — vai arī, cenšoties iespējami vairāk izskatīties pēc materiālista, par personu virkni, kuras vēsturē pārstāv «jēdzienu», — par «domājošiem», «filozofiem», ideologiem, kurus savukārt saprot kā vēstures darinātājus, kā «sargu padomi», kā valdošos.[49] Līdz ar to no vēstures ir izstumti visi materiālistiskie elementi, un tagad var mierīgi atlaist pavadu un dot pilnu vaļu spekulatīvajam rumakam.

Šī vēstures metode, kas valdīja Vācijā, kā arī cēlonis, kāpēc tā valdīja galvenokārt tur, ir jāizskaidro, pamatojoties uz tās sakaru ar ideologu ilūzijām vispār, piemēram, ar juristu, politiķu (ieskaitot arī praktiskos valstsvīrus) ilūzijām, — pamatojoties uz šo vīru dogmatiskajiem sapņojumiem un sagrozītajiem priekšstatiem. Bet šīs ilūzijas, sapņojumi un sagrozītie priekšstati ļoti vienkārši izskaidrojami ar viņu praktisko stāvokli dzīvē, viņu profesiju un pastāvošo darba dalīšanu.

[35] Ikdienišķajā dzīvē jebkurš shopkeeper^50 ]oti labi prot atšķirt to, par ko uzdodas kāds cilvēks, un to, kas viņš ir īstenībā, turpretī mūsu historiogrāfija vēl nav nonākusi līdz šai banālajai atziņai. Tā tic uz vārda katram laikmetam, lai arī ko tas sacītu un iedomātos par sevi.

К. Markss un F. Engelss [IV]

so

[l. Ražošanas rīki un īpašuma formas]

...[51][40] No pirmā izriet priekšnosacījums attīstītai darba dalīšanai un plašai tirdzniecībai, no otra — vietējā aprobežotība. Pirmajā gadījumā indivīdi jāsavāc kopā, otrajā — viņi jau ir doti līdzās esošajam ražošanas rīkam paši kā ražošanas rīki.

Tādējādi te parādās atšķirība starp dabiski tapušajiem ražošanas rīkiem un ražošanas rīkiem, ko radījusi civilizācija. Aramzemi (ūdeni utt.) var aplūkot kā dabiski tapušu ražošanas rīku. Pirmajā gadījumā, t. i., kad pastāv dabiski tapušie ražošanas rīki, indivīdi tiek pakļauti dabai, otrajā gadījumā viņi tiek pakļauti darba produktam. Tāpēc pirmajā gadījumā arī īpašums (zcmesīpašums) parādās kā tieša, dabiski radusies kundzība, otrajā gadījumā — kā darba, it sevišķi uzkrāta darba, kapitāla, kundzība. Pirmā gadījuma priekšnosacījums ir tas, ka indivīdus vieno kaut kādas saites, — ģimene, cilts, pati zeme utt.; otrā gadījuma priekšnosacījums ir tas, ka viņi ir neatkarīgi cits no cita un ka tos satur kopā tikai maiņa. Pirmajā gadījumā maiņa ir galvenokārt maiņa starp cilvēkiem un dabu, maiņa, kurā cilvēku darbs tiek apmainīts pret dabas produktiem; otrajā gadījumā tā ir galvenokārt maiņa cilvēku starpā. Pirmajā gadījumā pietiek ar parasto veselo saprātu, fiziskā un garīgā darbība vēl nemaz nav šķirtas viena no otras; otrajā gadījumā garīgajam darbam jābūt jau praktiski nodalītam no fiziskā darba. Pirmajā gadījumā īpašnieka kundzība pār neīpaš-niekiem var pamatoties uz personīgām attiecībām, uz kaut ko līdzīgu sabiedrības organizācijai [Gemeimvesen], otrajā gadījumā tai jābūt pieņēmušai lietas veidu, izpaužoties kādā citā formā — naudā. Pirmajā gadījumā pastāv sīkražošana, bet tā ir pakļauta dabiski tapuša ražošanas rīka lietošanai, un tāpēc te nav darba dalīšanas starp dažādiem indivīdiem; otrajā gadījumā ražošana balstās uz darba dalīšanu un pastāv tikai tās rezultātā.

[41] Mcs līdz šim runājām par ražošanas rīkiem, un jau te kļuva redzama privātīpašuma nepieciešamība zināmās ražošanas attīstības pakāpēs. Industrie extractive^52

apstākļos privātīpašums vēl pilnīgi sakrīt ar darbu; sīk-rūpniecībā un visā līdzšinējā zemkopībā īpašums nepieciešami izriet no esošajiem ražošanas rīkiem; lielražošanā pretruna starp ražošanas rīku un privātīpašumu ir lielražošanas produkts, un, lai to radītu, ražošanai jābūt jau ļoti attīstītai. Tādējādi likvidēt privātīpašumu kļūst iespējams tikai ar lielražošanas attīstību.

[2. Materiāla un garīga darba dalījums.

Pilsētas nošķiršanās no laukiem. Cunftu iekārta]

Vislielākais materiāla un garīgā darba dalījums ir pilsētas nošķiršanās no laukiem. Pretstats starp pilsētu un laukiem sākas līdz ar pāreju no barbarisma uz civilizāciju, no cilts iekārtas uz valsti, no vietējās ierobežotības uz nāciju un turpinās visā civilizācijas vēstures gaitā līdz pat mūsu dienām (Līga pret labības likumiem^25).

Līdz ar pilsētu rodas nepieciešamība pēc administrācijas, policijas, nodokļiem utt., īsi sakot, pēc komunāliem institūtiem [des Gemeindewesens] un līdz ar to pēc politikas vispār. Te pirmoreiz izpaudās iedzīvotāju sadalīšanās divas lielās šķirās, kas tieši dibināta uz darba dalīšanu un uz ražošanas rīkiem. Pilsēta jau nozīmē iedzīvotāju, ražošanas rīku, kapitāla, baudu, vajadzību koncentrāciju, turpretī laukos novērojams tieši pretējs fakts — izolētība un nošķirtība. Pretstats starp pilsētu un laukiem var pastāvēt tikai privātīpašuma ietvaros. Sājā pretstatā viskrasākajā veidā izpaužas indivīda pakļautība darba dalīšanai un noteiktai, viņam uzspiestai dar-bibai, — pakļautība, kas vienu pārvērš par aprobežotu pilsētas dzīvnieku, otru — par aprobežotu lauku dzīvnieku un ik dienas no jauna rada pretstatu starp viņu interesēm. Darbs te atkal ir pats galvenais, tas ir spēks, kas stāv pāri indivīdiem; un, kamēr šis spēks pastāv, tikmēr jāpastāv arī privātīpašumam. Pilsētas un lauku pretstata likvidēšana ir viens no pirmajiem sabiedriskās kopības

[42] nosacījumiem, — nosacījums, kas savukārt atkarīgs no daudziem materiāliem priekšnoteikumiem un ko, kā tas ikvienam tūdaļ redzams, nav iespējams realizēt ar gribas palīdzību vien. (Sie nosacījumi vēl jāaplūko tuvāk.)'

Pilsētas nošķiršanos no laukiem var uzskatīt arī par kapitāla nošķiršanos no zemes īpašuma, par sākumu no zemes īpašuma neatkarīgai kapitāla, t. i., tikai uz darbu un maiņu dibināta īpašuma eksistencei un attīstībai.

Pilsētās, ko viduslaiki nesaņēma gatavā veidā no agrākās vēstures, bet ko no jauna izveidoja brīvi kļuvušie dzimtcilvēki, katra indivīda vienīgais īpašums, ja neņem vērā līdzpaņemto nelielo kapitālu, ko veidoja gandrīz tikai visnepieciešamākie amata rīki vien, bija šā indivīda atsevišķais darbs. Pilsētā pastāvīgi ieplūstošo aizbēgušo dzimtcilvēku konkurence, lauku nemitīgais karš pret pilsētām un līdz ar to nepieciešamība izveidot pilsētās organizētu karaspēku, saites, ko rada kopējais noteikta amata īpašums, nepieciešamība iekārtot kopējas ēkas savu preču pārdošanai laikā, kad amatnieki bija vienlaikus arī tirgotāji, un ar to saistītā nepiederošu personu neielaišana šajās ēkās, pretstats starp atsevišķo amatu interesēm, nepieciešamība aizsargāt ar pūlēm apgūto amatu un visas zemes feodālā organizācija — tādi bija cēloņi tam, ka katra amata strādātāji apvienojās cunftēs. Mēs te tuvāk nepakavēsimies pie daudzajām cunftu iekārtas pārgrozījām, ko izraisīja vēlākā vēsturiskā attīstība. Visā viduslaiku periodā nemitīgi norisinājās dzimtcilvēku bēgšana uz pilsētām. Sie dzimtcilvēki, kurus uz laukiem vajāja viņu kungi, pa vienam devās uz pilsētām, kur sastapās ar organizētu kopienu, pret kuru viņi bija nevarīgi, un kur viņi bija spiesti pakļauties tādam stāvoklim, kādu tiem noteica vajadzība pēc viņu darba un viņu organizēto pilsētas konkurentu intereses. Sie strādnieki, kas pa vienam ieradās pilsētā, nekad nevarēja kļūt par spēku, jo tad, ja viņu darbs piederēja pie cunftēs veicamiem darbiem un ja tas prasīja mācīšanos, cunftu meistari viņus pakļāva sev un organizēja saskaņā ar savām interesēm, turpretī, ja viņu darbs neprasīja mācīšanos un tāpēc nepiederēja pie cunftu darbiem, bet bija dienas algādžu darbs, tad viņi nekad nespēja organizēties un palika neorganizēti plebeji. Vajadzība pēc dienas algādžu darba pilsētās radīja plebejus.

Sīs pilsētas bija īstas «savienības»26, ko radīja tieša

[43] vajadzība, rūpes par atsevišķo locekļu īpašuma aizsargāšanu un viņu ražošanas līdzekļu un aizstāvēšanās līdzekļu vairošanu. Plebeji šajās pilsētās bija pilnīgi bezspēcīgi, tāpēc ka viņi bija cits citam sveši, pilsētā pa

vienam ienākuši indivīdi, kuri neorganizēti atradās pretim organizētam, militāri apbruņotam spēkam, kas viņus neatlaidīgi uzraudzīja. Ze||i un mācekļi bija katrā amatā organizēti tā, kā tas vislabāk atbilda meistaru interesēm; patriarhālās attiecības starp viņiem un meistariem piešķīra meistariem divkāršu spēku: pirmkārt, meistari tieši ietekmēja visu zeļļu dzīvi, un, otrkārt, zeļļu darbs pie viena un tā paša meistara bija īstas saites, kas viņus apvienoja pret citu meistaru zeļļiem un nošķīra no tiem; beidzot, zeļļi bija saistīti ar pastāvošo iekārtu jau tāpēc vien, ka viņi paši bija ieinteresēti kļūt par meistariem. Tāpēc arī plebeji vismaz dumpojās pret visu šo pilsētas iekārtu, lai gan šiem dumpjiem nebija nekādu panākumu, tāpēc ka plebeji bija bezspēcīgi, turpretī zeļļi negāja tālāk par atsevišķu cunftu ietvaros notiekošām sīkām sadursmēm, kas bija saistītas ar pašu cunftu iekārtas eksistenci. Visas lielās sacelšanās viduslaikos nāca no laukiem, bet arī tās tāpat palika pilnīgi bez rezultātiem, jo zemnieki bija izkliedēti un tādēļ ļoti atpalikuši. —

Kapitāls šajās pilsētās bija dabiski izveidojies kapitāls; tas sastāvēja no mājokļa, amata rīkiem un dabiski izveidojušās mantojamas klientūras; neattīstītās saskarsmes un nepietiekošās apgrozības dēļ tas nebija realizējams, un tāpēc tam bija jāpāriet kā mantojumam no tēva uz dēlu. Atšķirībā no mūsdienu kapitāla, kad ir vienalga, kādā lieta tas ietverts, šis kapitāls nebija novērtējams naudā, bet bija tieši saistīts ar noteikto īpašnieka darbu, tas nebija nemaz šķirams no tā un tāpēc bija kārtas kapitāls. — Darba dalīšana pilsētās starp [44] atsevišķajām cunftēm bija vēl [gluži stihiska]*, un pašās cunftēs starp atsevišķajiem strādniekiem tā nepastāvēja nemaz. Katram strādniekam vajadzēja zināt veselu virkni darbu, vajadzēja prast darīt visu, kas bija izdarāms ar viņa darba rīkiem; ierobežotā satiksme un vājie sakari starp atsevišķajām pilsētām, nelielais iedzīvotāju skaits un ierobežotās vajadzības neļāva rasties tālākai darba dalīšanai, _un tāpēc katram, kas gribēja kļūt par meistaru, vajadzēja apgūt savu amatu visā apjomā. Tāpēc viduslaiku amatnieki vēl interesējās par savu speciālo darbu un tā prasmīgu veikšanu, un šī interese varēja pacelties līdz zināmai ierobežotai meistarībai. Bet tāpēc arī katrs viduslaiku

amatnieks bija pilnīgi nodevies savam darbam, uzskatīja to kā kādu tīkamu vergošanu un bija tam pakļauts daudz vairāk nekā mūsdienu strādnieks, kuram viņa darbs ir vienaldzīgs. —

[3. Tālākā darba dalīšana. Tirdzniecības nošķiršanās no ražošanas. Darba dalīšana starp dažādām pilsētām.

Manufaktūrai

Nākamais darba dalīšanas paplašinājums bija tirdzniecības nošķiršanās no ražošanas, īpašas tirgotāju kategorijas izveidošanās, — nošķiršanās, kas bija mantota līdz ar pilsētām (starp citu, ar ebrejiem), kuras saglabājušās no vēsturiskās pagātnes, un ļoti ātri radās arī jaunizveidotajās pilsētās. Līdz ar to bija radīta iespēja organizēt tirdznieciskos sakarus ārpus tuvākā apvidus robežām, iespēja, kuras realizācija bija atkarīga no pastāvošajiem satiksmes līdzekļiem, no sabiedriskās drošības stāvokļa uz ceļiem, ko noteica politiskie apstākļi (kā zināms, visā viduslaiku periodā tirgotāji devās no vienas vietas uz otru apbruņotās karavānās), un no attiecīgās kultūras pakāpes noteiktajām vairāk vai mazāk attīstītajām vajadzībām tirdzniecībai pieejamā novadā.

Tirdzniecības sakariem koncentrējoties īpašas cilvēku kategorijas rokās un paplašinoties — pateicoties tirgotājiem — tirdzniecībai ārpus pilsētas tuvākās apkārtnes robežām, tūdaļ rodas mijiedarbība starp ražošanu un tirdzniecības sakariem. Pilsētas stājas sakaros cita ar atu, no vienas pilsētas uz otru tiek nogādāti jauni darbarīki, un darba dalīšana starp ražošanu un tirdzniecību drīz vien izraisa jaunu ražošanas dalīšanu starp [45] atsevišķajām pilsētām, no kurām katrā drīz vien gūst pārsvaru sava īpaša rūpniecības nozare. Pamazām sāk zust sākotnējā vietējā ierobežotība. —

Tikai no tirdzniecības paplašināšanās vien ir atkarīgs tas, vai turpmākai attīstībai zūd vai nezūd vienā vai otrā apvidū radītie ražotājspēki, it sevišķi izgudrojumi. Kamēr savstarpējā saskarsme nesniedzas tālāk par tieši kaimiņos esošo apvidu, katrs izgudrojums katrā atsevišķā apvidū jāizdara no jauna, un pietiek ar vienkāršām nejaušībām, kā barbaru tautu iebrukumam vai pat parastiem kariem, lai kādai zemei ar attīstītiem ražotāj spēkiem un vajadzībām būtu jāsāk viss atkal no sākuma. Vēsturiskās attīstības sākumā katrs izgudrojums ik dienas bija jāizdara no jauna un katram apvidum tas bija jādara neatkarīgi no citiem. Cik maz garantijas pret pilnīgu bojāeju ir attīstītiem ražotājspēkicm, pastāvot pat samērā plašai tirdzniecībai, pierāda feniķieši^53, kuru izgudrojumu lielākā daļa tika zaudēta uz ilgiem laikiem tāpēc, ka šī nācija tika izstumta no tirdzniecības, kjuva par Aleksandra iekarojumu un rezultātā panīka. Tāpat bija, piemēram, viduslaikos ar stikla glezniecību. Tikai tad, kad tirdzniecības sakari kļuvuši par sakariem pasaules mērogā un bāzējās uz lielrūpniecību, kad visas nācijas iesaistītas konkurences cīņā, ir nodrošināta iegūto ražotājspēku saglabāšana.—

Tuvākās sekas darba dališanai starp dažādām pilsētām bija tās, ka izveidojās manufaktūras — ražošanas nozares, kas bija pāraugušas cunftu iekārtas ietvarus. Vēsturiskais priekšnoteikums pirmajam manufaktūru uzplaukumam — Itālijā un vēlāk Flandrijā — bija saskarsme ar citām nācijām. Citās zemēs, — piemēram, Anglijā un Francijā, — manufaktūras sākumā aprobežojās ar iekšējo tirgu. Bez minētajiem faktoriem manufaktūru rašanās priekšnoteikums bija arī tas, ka pieauga iedzīvotāju, it sevišķi lauku iedzīvotāju koncentrācija un arvien vairāk koncentrējās arī kapitāls, kas sāka uzkrāties atsevišķu personu rokās pa daļai cunftēs pretēji cunftu likumiem, pa daļai tirgotāju vidū.

[46] Tas darba veids, kurš jau no paša sākuma bija saistīts ar mašīnu, kaut arī vēl pašu primitīvāko, drīz vien parādīja, ka tam ir vislielākās attīstības iespējas. Aušana, kuru zemnieki uz laukiem līdz tam bija piekopuši kā blakus nodarbošanos, lai izgatavotu sev nepieciešamo apģērbu, bija pirmais darba veids, kas saskarsmes paplašināšanās rezultātā guva pamudinājumu tālākai attīstībai. Aušana bija pirmā manufaktūra un palika galvenā. Līdz ar iedzīvotāju skaita pieaugumu pieaugošais pieprasījums pēc audumiem apģērbam, dabiski tapušā kapitāla uzkrāšana un mobilizācija, kas sākās sakarā ar paātrināto apgrozību, vajadzība pēc greznuma priekšmetiem, kura radās tās rezultātā un kuru vispār stimulēja pakāpeniskā

saskarsmes paplašināšanās, — tas viss deva pamudinājumu aušanas kvantitatīvai un kvalitatīvai attīstībai un izrāva to no līdzšinējās ražošanas formas ietvariem. Blakus zemniekiem, kas auda savam vajadzībām un turpināja un arī vēl tagad turpina to darīt, pilsētās radās jauna audēju kategorija, kuru audumi bija domāti visam iekšējam tirgum un pa lielākai dajai arī ārējiem tirgiem.

Aušana, šis darba veids, kas parasti neprasa sevišķu izveicību un drīz vien sadalās neskaitāmās nozarēs, pēc visa sava rakstura pretojas cunftes važām. Tāpēc ar aušanu nodarbojās lielāko tiesu ciemos un miestos, kuros cunftes nepastāvēja un kuri pamazām izveidojās par pilsētām un turklāt drīz vien par katras zemes visvairāk plaukstošām pilsētām.

Tiklīdz izveidojās no cunftēm brīva manufaktūra, tūdaļ mainījās arī īpašuma attiecības. Pirmais solis uz priekšu no dabiski tapušā kārtu kapitāla bija tas, ka radās tirgotāji, kuru kapitāls no sākta gala bija kustams kapitāls, bija kapitāls vārda tagadējā nozīmē, ciktāl par to var runāt, ņemot vēra toreizējos apstākļus. Otrais solis uz priekšu bija manufaktūras rašanās, kura savukārt mobilizēja zināmu dabiski tapušā kapitāla masu un vispār palielināja kustamā kapitāla masu salīdzinājumā ar dabiski tapušo kapitālu.

Reizē ar to manufaktūra kļuva par patvērumu zemniekiem, kurus neuzņēma cunftēs vai arī kuriem tās slikti maksāja, tāpat kā agrāk cunftu pilsētas bija bijušas zemniekiem patvērums [47] no [muižniekiem, kas viņus apspieda] *. —

Vienlaikus ar manufaktūru rašanos sākās arī klaidonības periods, ko izraisīja tas, ka tika likvidētas feodāļu karadraudzes, atlaistas armijas, kas bija izveidotas no dažādiem salašņām un kalpoja karaļiem pret viņu vasaļiem, uzlabota zemkopība un lielas aramzemes platības pārvērstas par ganībām. Jau no tā ir skaidrs, ka šī klaidonība tieši saistīta ar feodālisma sairšanu. Jau XIII gadsimta bija atsevišķi šāda veida klaidonības periodi, taču vispārēja un ilgstoša šī parādība kļūst tikai XV gadsimta beigās un XVI gadsimta sākumā. Sie klaidoņi, kuru bija tik daudz, ka tikai Henrijs VIII vien Anglijā lika pakārt 72 tūkstošus, bija piedabūjami strādāt tikai ar

vislielākajām pūlēm, kad tie bija nonākuši galīgā trūkumā, un tad arī tikai pēc ilgstošas pretošanās. Strauji uzplaukstošās manufaktūras, it sevišķi Anglijā, pakāpeniski absorbēja viņus. —

Izveidojoties manufaktūrai, dažādās nācijas sāka konkurēt savā starpa, uzsaka tirdzniecisku cīņu, kura izpaudās karos, aizsargmuitās un aizliegumos, turpretī agrāk tautas, ciktāl tām bija sakari citai ar citu, bija piekopušas savā starpa mierīgu maiņu. No šā laika tirdzniecība iegūst politisku nozīmi.

Izveidojoties manufaktūrai, mainās ari strādnieka attiecība pret darba devēju. Cunftes pastāvēja patriarhālas attiecības starp ze||iem un meistaru; manufaktūrā to vietā stājās naudas attiecības starp strādnieku un kapitālistu; laukos un mazajās pilsētās šīm attiecībām joprojām palika patriarhāla nokrāsa, turpretim lielākajās, īstajās manufaktūru pilsētās tā jau agri gandrīz pilnīgi izzuda.

Manufaktūras un vispār ražošanas attīstības milzīgu kāpinājumu izraisīja satiksmes paplašināšanās, kas sākās, kad bija atklāta Amerika un jūras ce|š uz Austrum-indiju. Jaunie, no turienes ievestie produkti, it sevišķi apgrozībā ieplūdušās zelta un sudraba masas, kas radikāli pārveidoja šķiru savstarpējās attiecības un deva smagu triecienu feodālajam zemes īpašumam un darbaļaudīm, avantūristu karagājieni, kolonizācija un pirmām kārtām tirgu paplašināšanās līdz pasaules tirgus apmēriem, kas tagad kļuva iespējama un noritēja arvien lielākā mērogā, — tas viss izraisīja jaunu vēsturiskās attīstības [48] fāzi, pie kuras vispārīgā raksturojuma mēs te ilgāk nepakavēsimies. Jaunatklāto zemju kolonizācijas rezultātā nāciju savstarpējā tirdznieciskā cīņa guva jaunus stimulus un līdz ar to kļuva plašāka un niknāka.

Tirdzniecības un manufaktūras paplašināšanās paātrināja kustamā kapitāla uzkrāšanu, turpretī cunftēs, kas nesaņēma nekādu stimulu ražošanas paplašināšanai, dabiski tapušais kapitāls palika nemainīgs vai pat samazinājās. Tirdzniecība un manufaktūra radīja lielburžuāziju, cunftēs koncentrējās sīkburžuāzija, kura tagad vairs nevaldīja pilsētās kā agrāk, bet bija spiesta pakļauties lieltirgotāju un manufaktūru īpašnieku kundzībai.[54] Tāpēc cunftes panīka, tiklīdz tās nonāca saskarē ar manufaktūru.

Laikmetā, par kuru mēs runājam, nāciju savstarpējās attiecības viru saskarsmē pieņēma divus dažādus veidus. Sākumā apgrozībā esošā zelta un sudraba niecīgais daudzums izraisīja šo metālu izvešanas aizliegumu; un rūpniecība, kas bija kļuvusi nepieciešama tāpēc, ka vajadzēja sagādat nodarbošanos pilsētas iedzīvotājiem, kuru skaits arvien pieauga, un kas pa lielākai daļai bija importēta no ārzemēm, nevarēja iztikt bez privilēģijām, kuras, protams, varēja tikt piešķirtas cīņai ne tikai pret iekšējo, bet galvenokārt pret ārējo konkurenci. Ar šiem sākotnējiem aizliegumiem vietējās cunftu privilēģijas tika attiecinātas uz visu nāciju. Muitas radās no nodevām, ko feodāli uzlika caur viņu teritoriju ceļojošiem tirgotājiem, kuri tādā veidā atpirkās no aplaupīšanas, — no nodevām, kuras vēlāk uzlika arī pilsētas un kuras laikā, kad radās tagadējās valstis, bija valsts kasei visērtākais līdzeklis naudas iegūšanai.

Amerikas zelta un sudraba parādīšanās Eiropas tirgos, pakāpeniskā rūpniecības attīstība, straujais tirdzniecības kāpinājums un tā izraisītais no cunftu važām brīvās buržuāzijas uzplaukums un naudas izplatīšanās piešķīra minētajiem pasākumiem citu nozīmi. Valsts, kurai ar katru dienu vajadzēja vairāk naudas, tagad aizliegumu izvest zeltu un sudrabu paturēja spēkā aiz fiskāliem apsvērumiem; buržuā, kuriem šīs jaunās, tirgū izmestās naudas masas kļuva par galveno spekulācijas objektu, bija ar to pilnīgi apmierināti; līdzšinējās privilēģijas kļuva par ienākuma avotu valdībai un tika pārdotas par naudu; muitas likumdošanā parādījās izvedmuitas, kas tikai kavēja rūpniecības attīstību [49] un kam bija tīri fiskāls mērķis. —

Otrais periods sākās ar XVII gadsimta vidu un ilga gandrīz līdz XV111 gadsimta beigām. Tirdzniecība un kuģniecība paplašinājās ātrāk nekā manufaktūra, kurai bija sekundāra loma; kolonijas sāka kļūt par liela mēroga patērētājām, atsevišķas nācijas ilgstošās cīņās dalīja savā starpā topošo pasaules tirgu. Sis periods sākās ar likumiem par kuģniecību un ar koloniāliem monopoliem. Ar tarifu, aizliegumu, starptautisku līgumu palīdzību konkurenci starp nācijām centās pēc iespējas novērst; un beigu beigās konkurences cīņa tika izcīnīta un izšķirta karos (it sevišķi karos uz jūras). Visvarenākā jūras lielvalsts — Anglija paturēja pārsvaru tirdzniecībā un manufaktūrā. Šeit jau redzama to abu koncentrācija vienā zemē.

Manufaktūru pastāvīgi sargāja ar aizsargmuitām iekšējā tirgū, ar monopoliem koloniju tirgū un ar diferen-ciālmuitām ārējā tirgū. Tika atbalstīta pašu zemē ražoto izejvielu apstradāšana (vilna un lini Anglijā, zīds Francija), aizliegta pašu zemē ražotās izjevielas izvešana uz ārzemēm (vilna Anglijā) un atstāta novārtā vai aizliegta importēto izejvielu izvešana (kokvilna Anglijā). Nācija, kura valdīja jūras tirdzniecībā un kurai bija vislielākā koloniālā vara, nodrošināja sev, protams, arī kvantitatīvi un kvalitatīvi visplašāko manufaktūras attīstību. Manu-fakliīra vispār nevarēja iztikt bez aizsardzības, jo pietika ar vismazāko pārmaiņu citās zemēs, lai tā zaudētu savu tirgu un izputētu, kaut cik labvēlīgos apstākļos to viegli bija iekārtot kādā zemē, un tieši tāpēc to bija viegli arī sagraut. Līdz ar to metodes, ar kādām tā tika piekopta, it sevišķi XVIII gadsimtā laukos noteica to, ka manufaktūra ir tā saaugusi ar milzīgas indivīdu masas dzīves apstākļiem, ka neviena zeme nedrīkst uzdrošināties riskēt ar savu eksistenci, atļaujot brīvo konkurenci. Tāpēc manufaktūra, ciktāl tai izdodas panākt tādu stāvokli, ka tās produktus eksportē, ir pilnīgi atkarīga no tirdzniecības paplašināšanās vai sašaurināšanās un no savas puses relatīvi ļoti niecīgā mērā iedarbojas uz to. Ar to tika noteikta tās sekundārā nozīme, kā arī tirgotāju ietekme XVI11 gadsimtā. 150] Tieši tirgotāji un it sevišķi kuģu īpašnieki vairāk par citiem pieprasīja, lai valsts tos aizsargātu un lai tiktu ieviesti monopoli; tiesa, arī manufaktūru īpašnieki prasīja un arī panāca aizsardzību, taču politiskās nozīmes ziņā viņi vienmēr stāvēja aiz tirgotājiem. Tirdzniecības pilsētas, it sevišķi piejūras pilsētas, kļuva zināmā mērā civilizētas un lielburžuāziskas,turpretī fabriku pilsētās joprojām valdīja vislielākais sīkburžuā-ziskums. Sal. Eikins utt.27 XVIII gadsimts bija tirdzniecības gadsimts. Pinto pasaka to pavisam noteikti: «Tirdzniecība ir mūsu gadsimta jājamais zirdziņš;» un vēl: «Kopš zināma laika par tirdzniecību, jūras kuģniecību, floti vien tikai runā.»28 —

Lai gan kapitāla kustība bija ievērojami paātrinājusies, tā tomēr vēl arvien palika samērā lēna. Apgrozību stipri bremzēja tas, ka pasaules tirgus bija sadrumstalojies atsevišķās da|ās, no kurām katru ekspluatēja īpaša nācija, bija novērsta konkurence nāciju starpā, pati ražošana bija gausa un naudas sistēma neattīstīta, jotā atradās vēl tikai savas attīstības sākuma stadijā. Tā sekas bija sīkumains, netīrs piparbodnieku gars, kas bija raksturīgs visiem tā laika tirgotājiem un visām tirdzniecības metodēm. Salīdzinājumā ar manufaktūru īpašniekiem un vēl jo vairāk amatniekiem viņi, protams, bija liclbirģeri — buržuā, bet salīdzinājumā ar nākamā perioda tirgotājiem un rūpniekiem viņi bija tikai sīkbirģeri. Sal. A. Smitu.29 —

So periodu raksturo arī tas, ka atcēla aizliegumu izvest zeltu un sudrabu, radās naudas tirdzniecība, bankas, valsts parādi un papīrnauda, spekulācija ar akcijām un valsts vērtspapīriem, ažiotāža ar visām precēm un vispār naudas sistēmas attīstība. Kapitāls zaudēja atkal lielu daļu sev vēl piemītošās pirmatnējības.

[4. Visplašākā darba dalīšana. Lielrūpniecībai

XVII gadsimtā neapturami progresēja tirdzniecības un manufaktūras koncentrācija vienā zemē — Anglijā, tā pamazām izveidoja šai zemei relatīvu pasaules tirgu un līdz ar to ari tādu pieprasījumu pēc šās zemes manufaktūru produktiem, kas vairs nebija apmierināms ar līdzšinējiem rūpnieciskajiem ražotājspēkiem. Sis ražotājspēkus pāraugušais pieprasījums bija tas dzinējspēks, kas izraisīja kopš [51 ļ viduslaikiem trešo privātīpašuma attīstības periodu, radot lielrūpniecību — dabasspēku izmantošanu rūpnieciskiem mērķiem, mašinizēto ražošanu un visplašāko darba dalīšanu. Pārējie šās jaunās fāzes nosacījumi — konkurences brīvība vienas nācijas robežās, teorētiskās mehānikas izveidošanās (mehānika, kuru līdz pilnībai attīstīja Ņūtons, bija vispār XVIII gadsimtā Francijā un Anglijā vispopulārākā zinātne) utt. — jau pastāvēja Anglijā. (Brīvā konkurence vienas nācijas robežās visur bija jāiekaro ar revolūcijas palīdzību — 1640. un 1688. gadā Anglijā, 1789. gadā Francijā.)

Katru zemi, kas gribēja paturēt savu vēsturisko lomu, konkurence drīz vien piespieda aizsargāt savas manufaktūras ar jauniem pasākumiem muitas sfērā (agrākas muitas vairs nelīdzēja cīņā ar lielrūpniecību) un drīz pēc tam sākt ar aizsargmuitām nodrošināt lielrūpniecību. Par spīti

šiem aizsarglīdzekļiem, lielrūpniecība padarīja konkurenci universālu (konkurence ir praktiskā tirdzniecības brīvība, aizsargmuitas tajā ir tikai paliatīvs, aizsargāšanās ierocis tirdzniecības brīvības ietvaros), radīja satiksmes līdzekļus un tagadējo pasaules tirgu, pakļāva sev tirdzniecību, pārvērta visu kapitālu par rūpniecisko kapitālu un tādējādi izraisīja kapitālu strauju apgrozību (naudas sistēmas izveidošanos) un centralizāciju. Ar universālās konkurences palīdzību tā piespieda visus indivīdus ārkārtīgi sasprindzināt savu enerģiju. Pēc iespējas tā iznīcināja ideoloģiju, reliģiju, morāli utt., un tur, kur to nevarēja, padarīja tās par acīm redzamiem meliem. Tā radīja pirmoreiz pasaules vēsturi, padarīdama katras civilizētas nācijas un katra tas indivīda vajadzību apmierināšanu atkarīgu no visas pasaules un iznīcinādama atsevišķu nāciju līdzšinējo dabiski izveidojušos ekskluzivitāti. Tā pakļāva dabaszinātni kapitālam un atņēma darba dalīšanai tās dabiskuma pēdējās paliekas. Tā vispār iznīcināja dabiski izveidojušās attiecības, ciktāl tas darba ietvaros iespējams, un pārvērta visas tās par naudas attiecībām. Agrāko dabiski izaugušo pilsētu vietā tā radīja tagadnes lielās rūpniecības pilsētas, kas izveidojās nepieredzēti ātri. Kur tā iespiedās, tā sagrāva amatniecību un vispār visas agrākās rūpniecības pakāpes. Tā pabeidza tirdzniecības pilsētas uzvaru pār laukiem. Tās [atšķirīgā pazīme]* ir automātiskā sistēma. [Tās attīstība]* radīja lielu daudzumu ražotājspēku, kuriem privātīpašums kļuva par tādām pašam važām, [52] par kādām cunftu iekārta kļuva manufaktūrai un lauku sīkražošana — amatniecības attīstībai. Valdot privātīpašumam, šie ražotājspēki attīstās tikai vienpusīgi, kļūdami cilvēku vairākumam par postošiem spēkiem, un liels daudzums šādu spēku nemaz nevar rast sev pielietošanu privātīpašuma apstākļos. Lielrūpniecība visur radīja visumā vienādas attiecības starp sabiedrības šķirām un līdz ar to iznīcināja atsevišķo tautību īpatnības. Un beidzot, kamēr katras nācijas buržuāzija patur vēl savas īpašas nacionālās intereses, lielrūpniecība radīja šķiru, kurai visās nācijās ir vienas un tās pašas intereses un kuras nacionālā nošķirtība jau iznīcināta, šķiru, kas tiešām atrauta no visas vecās pasaules un reizē ar to stāv tai

pretī. Lielrūpniecība padara strādniekam nepanesamu ne tikai viņa attiecību pret kapitālistu, bet arī pašu darbu.

Saprotams, ka lielrūpniecība ne visos kādas zemes apvidos sasniedz vienādu attīstības līmeni. Tas tomēr neaptur proletariāta šķiras kustību, jo lielrūpniecības radītie proletārieši nostājas šās kustības priekšgalā un aizrauj sev līdzi visu pārējo masu, un lielrūpniecībā neiesaistītos strādniekus šī lielrūpniecība nostāda vēl sliktākos dzīves apstākļos nekā pašā lielrūpniecībā nodarbinātos strādniekus. Gluži tāpat zemes, kurās ir attīstīta lielrūpniecība, iedarbojas uz plus ou moins* nerūpnieciskām zemēm, ciktāl tās pasaules tirdzniecības rezultātā tiek iesaistītas vispārējā konkurences cīņā.

* * *

šīs dažādās [ražošanas] formas tāpat ir arī darba organizācijas un līdz ar to ari īpašuma formas. Katrā periodā notika pastāvošo ražotājspēku apvienošanās, ciktāl vajadzības bija padarījušas to nepieciešamu.

[5. Pretruna starp ražotājspekiem un komunikācijās formu kā sociālās revolūcijas pamats]

Šai pretrunai starp ražotājspēkiem un komunikācijas formu, kura, kā redzējām, jau vairākkārt pastāvējusi līdzšinējā vēsturē, tomēr neapdraudot tās pamatus, katru reizi vajadzēja izlauzties uz āru kā revolūcijai, iegūstot reizē ar to dažādas blakus formas — tā parādījās kā kolīziju kopums, kā kolīzijas starp dažādām šķirām, kā apziņas pretruna, ideju cīņa utt., politiska cīņa utt. Turoties pie aprobežota viedokļa, var nodalīt nost vienu no šīm blakus formām un uzskatīt to par šo revolūciju bāzi; tas ir jo vieglāk tāpēc, ka paši indivīdi, kas darbojās šajās revolūcijās, atkarībā no sava kultūras līmeņa un no vēsturiskās attīstības pakāpes -izveidoja sev dažādas ilūzijas par savu darbību.

Tādejādi visas vestures kolīzijas, pec mūsu uzskata, sakņojas pretrunā starp ražotājspēkiem un komunikācijas

[53] formu. Starp citu, kolīziju izraisīšanai kāda zemē nebūt nav nepieciešams, lai tieši šajā zemē šī pretruna būtu novesta līdz galējībai. Konkurence, ko radījusi paplašināta starptautiska saskarsme ar rūpnieciskā ziņā attīstītākām zemēm, ir pietiekama, lai arī zemēs ar mazāk attīstītu rūpniecību radītu līdzīgu pretrunu (piemēram, apslēptais proletariāts Vācijā, kas atklājās angļu rūpniecības konkurences rezultātā).

[6. Indivīdu konkurence un šķiru veidošanās.

Pretstata attīstība starp indivīdiem un viņu dzīves un darbības apstākļiem. Šķietamā indivīdu kolektivitāte buržuāziskās sabiedrības apstākļos un indivīdu īstenā apvienošanās komunismā.

Sabiedrības dzīves un darbības apstākļu pakļaušana apvienojušos indivīdu varai]

Konkurence izolē indivīdus citu no cita, ne tikai bur-žuā, bet vēl vairāk proletāriešus, lai gan tā saved viņus kopā. Tāpēc paiet ilgs laiks, iekams šie indivīdi var apvienoties, nerunājot nemaz par to, ka šī apvienošanās — lai tai nebūtu tikai vietēja nozīme — var notikt tikai tad, ja lielindustrija papriekš rada nepieciešamos līdzekļus, lielās rūpniecības pilsētas un lētus un ātrus satiksmes līdzekļus. Tāpēc tikai pēc ilgām cīņām iespējams uzvarēt jebkuru organizētu varu, kas stāv pretī šiem izolētajiem indivīdiem, kuri dzīvo apstākļos, kas šo izolētību ik dienas rada no jauna. Prasīt pretējo nozīmētu to pašu, ko prasīt, lai šajā noteiktajā vēstures laikmetā nepastāvētu konkurence vai lai indivīdi izmestu no galvas attiecības, pār kurām viņiem viņu izolētības dēļ nav nekādas kontroles.

Mājokļu celšana. Pats par sevi saprotams, ka mežoņiem katrai ģimenei ir sava ala vai būda, tāpat kā nomadiem katrai ģimenei ir atsevišķa telts. Sī šķirtā mājsaimniecība kļūst vēl nepieciešamāka, attīstoties tālāk privātīpašumam. Zemkopju tautam kopēja mājsaimniecība ir tikpat neiespējama kā kopēja zemes apstrādāšana. Liels solis uz priekšu bija pilsētu uzcelšana. Tomēr visos līdzšinējos periodos šķirtas saimniecības likvidēšana, kas nav šķirama no privātipašuma likvidēšanas, jau tāpēc vien nebija iespējama, ka tai nebija materiālo nosacījumu. Kopējas mājsaimniecības iekārtošanas priekšnoteikums ir mašinu attīstība, dabasspēku un daudzu citu ražotājspēku, piemēram, ūdensvada, [54] gāzes apgaismošanas, tvaika apkurināšanas utt., izmantošana, pilsētu un lauku [pretstata] likvidēšana. Bez šiem nosacījumiem pati kopējā saimniecība nebūtu savukārt jauns ražotājspēks, tai nebūtu nekādas materiālās bāzes, tā būtu dibināta uz tīri teorētiska pamata, t. i., tā būtu vienkārši kaprīze un kjūtu, ja daudz, tad par klostera saimniecību. — Kas bija iespējams, tā bija koncentrācija pilsētās un kopēju ēku celšana atsevišķiem noteiktiem mērķiem (cietumi, kazarmas utt.). Pats par sevi saprotams, ka šķirtas saimniecības likvidēšana nav šķirama no ģimenes likvidēšanas [Aufhebung].

(Svētā Makša bieži izteiktais atzinums, ka katrs kļūst par visu to, kas viņš ir, pateicoties valstij, būtībā ir tas pats atzinums, ka buržuā esot tikai viens buržuā sugas eksemplārs; te tiek pieņemts, ka buržuā šķira pastāvējusi jau pirms indivīdiem, no kuriem tā sastāv.[55])

Lai sargātu savu ādu, viduslaikos pilsoņi katrā pilsētā bija spiesti apvienoties pret lauku muižniekiem; tirdzniecības paplašināšanās un satiksmes ceļu ierīkošana deva atsevišķajām pilsētām iespeju iepazīt citas pilsētas, kas bija panākušas to pašu interešu uzvaru cīņā pret to pašu pretvaru. No daudzajām vietējām atsevišķu pilsētu iedzīvotāju apvienībām tikai ļoti pakāpeniski radās pilsoņu Šķira. Atsevišķo pilsoņu dzīves nosacījumi, būdami pretstatā pastāvošajām attiecībām un to noteiktajam darba veidam, kļuva par nosacījumiem, kas bija kopīgi viņiem visiem un bija neatkarīgi no katra atsevišķi. Pilsoņi bija radījuši šos nosacījumus, ciktāl viņi bija atrāvušies no feodālās organizācijas, un viņus savukārt bija radījuši šie nosacījumi, ciktāl pilsoņus nosacīja viņu pretstats pret

pastāvošo feodālismu. Līdz ar sakaru izveidošanos starp atsevišķajām pilsētām šie kopīgie nosacījumi attīstījās par šķiriskiem nosacījumiem. Vieniem un tiem pašiem nosacījumiem, vienam un tam pašam pretstatam un vienām un tām pašām interesēm vajadzēja visumā visur radīt arī vienus un tos pašus tikumus. Pati buržuāzija attīstās tikai pakāpeniski, kopā ar savas eksistences nosacījumiem, no jauna sašķeldamās dažādās grupās atkarībā no darba dalīšanas, un galu galā absorbē sevī visas līdz tam pastāvējušās mantīgās šķiras^56, ciktāl viss esošais īpašums tiek pārvērsts par rūpniecisko vai tirdzniecisko kapitālu (reizē ar to lielāko daļu iepriekšējo nemantīgo šķiru un daļu to šķiru, kas līdz tam bija mantīgas, buržuāzija pārvērš par jaunu šķiru — proletariātu).

Atsevišķie indivīdi izveido šķiru tikai tiktāl, ciktāl ļ55ļ tiem jāizcīna kopīga cīņa pret kādu citu šķiru; citādā ziņā viņi paši naidīgi nostājas cits pret citu kā konkurenti. No otras puses, arī šķira savukārt kļūst patstāvīga attiecībā pret indivīdiem, tā ka indivīdi atrod savas dzīves nosacījumus jau predestinētus: šķira nosaka viņu stāvokli dzīvē un līdz ar to viņu personīgo attīstību, pakļauj viņus sev. Tā ir tā pati parādība kā atsevišķo indivīdu pakļautība darba dalīšanai, un to var novērst tikai ar privātīpašuma un paša darba likvidēšanu^57. Kā šī indivīdu pakļautība šķirai tai pašā laikā attīstās par pakļautību visāda veida priekšstatiem utt., uz to esam jau vairākkārt norādījuši. —

Ja šo indivīdu attīstību, kas norisinās vēsturiskā secībā radušos kārtu un šķiru kopējo eksistences nosacījumu, ka arī līdz ar to tām uzspiesto vispārējo priekšstatu ietvaros, aplūko filozofiski, tad, saprotams, var viegli iedomāties, ka šajos indivīdos attīstījusies Suga jeb Cilvēks vai ka tie attīstījuši Cilvēku, t. i., var iedomāties kaut ko tādu, kas ir ņirgāšanās par vēsturi. Tad šīs dažādās kārtas un šķiras var uzskatīt par vispārīgas izteiksmes specifikāci-jām, par Sugas paveidiem, par Cilvēka attīstības fāzēm.

So indivīdu pakārtošanu noteiktām šķirām nav iespē-jams likvidēt, kamēr nav izveidojusies tāda šķira, kurai vairs nav jāaizstāv pret valdošo šķiru kaut kādas īpašas šķiriskas intereses.

Personīgo spēku (attiecību) pārvēršanos darba dalīšanas rezultātā par lietiskiem spēkiem nav iespējams likvidēt, izmetot no galvas vispārējo priekšstatu par to, bet gan tikai tādējādi, ka indivīdi atkal pakļauj 'sev šos lietiskos spēkus un likvidē darba dalīšanu.[58] Tas nav iespējams bez kolektīva. Tikai kolektīvā katram indivīdam ir [56] iespēja vispusīgi attīstīt savas dotības; tātad tikai kolektīvā iespējama personīgā brīvība. Līdzšinējos kolektīva surogātos — valstī utt. — personīgā brīvība bija tikai tiem indivīdiem, kas attīstījās valdošās šķiras ietvaros, un tikai tiktāl, ciktāl tie bija šās šķiras indivīdi. Šķietamais kolektīvs, kurā līdz šim apvienojās indivīdi, vienmēr nostādīja sevi pretim šiem indivīdiem kā kaut ko patstāvīgu; un, tā ka tas bija vienas šķiras apvienība pret citu šķiru, tad pakļautajai šķirai tas bija ne tikai pilnīgi iluzorisks kolektīvs, bet arī jaunas važas. īstenā kolektīvā indivīdi savā asociācijā ar tās palīdzību iegūst arī brīvību.

Indivīdi vienmēr pamatojās uz sevi pašiem — protams, uz sevi pašiem viņiem pastāvošo vēsturisko nosacījumu un viņu attiecību ietvaros, — un nevis uz «tīro» indivīdu ideologu izpratnē. Bet vēsturiskās attīstības gaitā un tieši tāpēc, ka, pastāvot darba dalīšanai, sabiedriskās attiecības nenovēršami pārvēršas par kaut ko patstāvīgu, rodas atšķirība starp katra indivīda dzīvi, ciktāl tā ir personīga, un viņa dzīvi, ciktāl tā ir pakļauta kādai darba nozarei un ar to saistītiem nosacījumiem. (Tas nav jāsaprot tā, ka, piemēram, rantjē, kapitālists utt. vairs nebūtu personas, bet viņu personību nosaka pilnīgi konkrētas šķiru attiecības, un minētā atšķirība izpaužas tikai viņu pretstatā citai šķirai, un paši viņi to saskata tikai tad, kad viņi bankrotē.) Kārtā (vēl vairāk ciltī) tas vēl ir apslēpts, — piemēram, dižciltīgais vienmēr paliek dižciltīgais, nedižciltīgais (roturicr) —vienmēr ncdižciltīgs neatkarīgi no pārējiem viņu dzīves apstākļiem; tā ir īpašība, kas nav šķirama no viņu individualitātes. Indivīda kā personas atšķirība no šķiriska indivīda, indivīda dzīves apstākļu nejaušais raksturs rodas tikai līdz ar tās šķiras rašanos, kura pati ir buržuāzijas produkts. Tikai konkurence un indivīdu savstarpējā cīņa rada un attīsta [57] šo nejaušo raksturu kā tādu. Tāpēc buržuāzijas kundzības apstākļos indivīdi šķiet esam brīvāki nekā agrāk, jo viņiem viņu dzīves nosacījumi ir nejauši; īstenībā viņi, protams, ir mazāk brīvi, jo ir vairāk pakļauti lietiskam spēkam. Atšķirība no kārtas sevišķi spilgti izpaužas buržuāzijas pretstatā pret proletariātu. Kad radās lauku dižciltīgajai muižniecībai pretim stāvoša pilsoņu kārta, korporācijas utt., to eksistences nosacījums — kustamā manta un amatnieciskais darbs, kas apslēptā veidā pastāvēja jau pirms to nošķiršanās no feodālās sistēmas, — parādījās kā kaut kas pozitīvs, kas tika pretstatīts feodālajam zemes īpašumam, un tāpēc sākumā arī pieņēma atkal feodālo formu, pielāgotu savām vajadzībām. Protams, aizbēgušie dzimtcilvēki aplūkoja savu līdzšinējo dzinit-būtniecisko stāvokli kā kaut ko viņu personībai nejaušu. Taču šajā ziņā viņi darīja tikai to pašu, ko dara katra šķira, kas atbrīvojas no važām, un turklāt viņi neatbrīvojās kā šķira, bet gan katrs atsevišķi. Tālāk, viņi neizgāja ārpus kārtu iekārtas ietvariem, bet izveidoja tikai jaunu kārtu un arī jaunajā stāvoklī paturēja savu līdzšinējo darba veidu un attīstīja to tālāk, atbrīvojot to no līdzšinējām važām, kas vairs neatbilda jau sasniegtajai attīstības pakāpei.

Turpretim proletāriešiem viņu pašu dzīves nosacījums — darbs un līdz ar to arī visi tagadējās sabiedrības eksistences nosacījumi ir kļuvuši par kaut ko viņiem nejaušu, ko atsevišķi proletārieši nevar kontrolēt un pār ko arī nekāda sabiedriska organizācija nevar viņiem šo kontroli nodrošināt. Pretruna starp atsevišķa proletārieša personību un darbu, šo viņam uzspiesto dzīves nosacījumu, kļūst tagad saskatāma viņam pašam, it sevišķi tāpēc, ka viņš jau kopš jaunības tiek upurēts, un tāpēc, ka savas šķiras ietvaros viņam nav izredžu panākt nosacījumus, kas dotu iespēju viņam pāriet citā šķirā. —

[58] NB. Nav jāaizmirst, ka jau nepieciešamība saglabāt dzimtcilvēku eksistenci un lielsaimniecības neiespējamība, kas izraisīja allotments* sadalīšanu dzimtcilvēkiem, ļoti drīz reducēja dzimtcilvēku klausības feodā|u labā līdz tādam naturālo nodevu un klaušu caurmēra līmenim, kas dzimtcilvēkam deva iespēju uzkrāt kustamo mantu, atviegloja tādējādi viņam bēgšanu no sava kunga muižas un deva izredzes iekārtoties kā pilsētniekam, kā arī radīja diferenciāciju dzimtcilvēku vidū, tā ka tie dzimtcilvēki, kas bēga no saviem kungiem, bija jau pa pusei buržuā. Skaidrs ir arī tas, ka dzimtcilvēkiem, kas prata kādu amatu, bija visvairāk izredžu iegūt kustamo mantu. —

Tādējādi dzimtcilvēki, bēgot no saviem kungiem, gribēja tikai brīvi attīstīt un izmantot savus jau pastāvošos eksistences nosacījumus un tāpēc gala rezultātā panāca tikai brīvu darbu, bet proletāriešiem, lai viņi varētu gūt nozīmi kā personas, jālikvidē viņu pašu līdzšinējais eksistences nosacījums, kas vienlaikus ir visas iepriekšējās sabiedrības eksistences nosacījums, t. i., jālikvidē darbs. Tāpēc viņi ir tiešā pretstatā tai formai, kurā sabiedrības indivīdi līdz šim izteica sevi kā kopību, proti, valstij, un viņiem jāgāž valsts, lai varētu attīstīt savu personību.

No visa iepriekš sacītā izriet, ka kolektīva attiecības, kurās stājās kādas šķiras indivīdi un kuru pamatā bija šo indivīdu kopīgās intereses pret kādu citu šķiru, vienmēr veidoja tādu kolektīvu, pie kura šie indivīdi piederēja tikai kā caurmēra indivīdi, tikai tiktāl, ciktāl viņi dzīvoja savas šķiras eksistences nosacījumos; viņi bija iesaistīti šajās attiecībās nevis kā indivīdi, bet gan kā šķiras locek|i. Turpretī tieši pretējs stāvoklis ir revolucionāro proletāriešu kolektīvā, kuri ņem savā kontrolē tiklab savas eksistences [59] nosacījumus, kā arī visu sabiedrības locekļu eksistences nosacījumus; šajā kolektīvā indivīdi piedalās kā indivīdi. Tā ir tāda indivīdu apvienība (saprotams, uz jau attīstīto ražotājspēku pamata), kas pakļauj indivīdu kontrolei indivīdu brīvas attīstības un kustības nosacījumus — nosacījumus, kuri līdz šim bija atstāti nejaušības varā un kuri atsevišķiem indivīdiem stāvēja pretī kā kaut kas patstāvīgs tieši tāpēc, ka tie kā indivīdi bija cits no cita nošķirti, tāpēc ka viņi dzīvoja tajā nepieciešamajā apvienībā, ko bija radījusi darba dalīšana un kas viņu nošķiršanās rezultātā bija kļuvusi par viņiem svešām saitēm. Līdzšinējā apvienība bija (nebūt ne patvaļīga, kā to attēlo, piemēram, «Sabiedriskais līgums»30, bet gan nepieciešama) vienošanās (sal., piemēram, Ziemeļamerikas valsts un Dienvidamerikas republiku izveidošanos) par tiem nosacījumiem, kuru ietvaros indivīdiem pēc tam bija dota iespēja izmantot nejaušību savās interesēs. Šo tiesību zināmu nosacījumu ietvaros netraucēti izmantot nejaušību līdz šim sauca par personīgo brīvību. Šādi eksistences nosacījumi ir, protams, tikai kalrrcizējie ražotājspēki un saskarsmes formas.

Komunisms atšķiras no visām līdzšinējām kustībām ar to, ka izdara apvērsumu visu līdzšinējo ražošanas un saskarsmes attiecību pamatos un visus stihiski radušos priekšnoteikumus pirmoreiz apzinīgi aplūko kā līdzšinējo paaudžu radītus, atņem šiem priekšnoteikumiem stihis-kumu un pakļauj tos apvienoto indivīdu varai. Tāpēc komunisma nodibināšanai būtībā ir ekonomisks raksturs: tā nozīmē šās apvienošanās materiālo nosacījumu radīšanu; pastāvošos nosacījumus tā padara par apvienošanās nosacījumiem. Pastāvošais, ko rada komunisms, ir tieši īstenā bāze tam, lai padarītu neiespējamu visu to, kas pastāv neatkarīgi no indivīdiem, ciktāl šis pastāvošais taču nav nekas cits kā pašu indivīdu līdzšinējās savstarpējās saskarsmes produkts. Tātad pret līdzšinējās ražošanas un saskarsmes radītajiem nosacījumiem komunisti praksē izturas kā pret kaut ko neorganisku, bet līdz ar to viņi nebūt neiedomājas, it kā līdzšinējo paaudžu nodoms vai aicinājums būtu bijis sagādāt viņiem materiālu, un nedomā, ka šie nosacījumi bijuši kaut kas neorganisks indivīdiem, kuri tos radījuši.

[7. Pretruna starp indivīdiem un viņu dzīves un darbības apstākļiem kā pretruna starp ražotājspēkiem un saskarsmes formu.

Ražotājspēku attīstība un saskarsmes formu maiņaļ

[60] Atšķirība starp indivīdu kā personu un nejaušu indivīdu ir nevis jēdzienu atšķiršana, bet gan vēsturisks fakts. Dažādos laikos šai atšķiršanai ir dažāda nozīme, piemēram, kārta, kā arī plus ou moins^59 ģimene XVIII gadsimtā ir indivīdam kaut kas nejaušs. Tā ir atšķiršana, kas mums nav jāizdara attiecībā uz katru laikmetu, bet atšķiršana, ko katrs laikmets pats izdara starp dažādiem elementiem, ko tas atrod jau gatavā veidā, un pie tam izdara nevis saskaņā ar jēdzienu, bet gan materiālu dzīves kolīziju spiests.

Tas, kas vēlākam laikmetam pretēji iepriekšējam liekas nejaušs, tātad nejaušs arī to elementu vidu, kuri mantoti no agrākā laikmeta, ir saskarsmes forma, kas atbilda noteiktai ražotājspēku attīstības pakāpei. Ražotājspēku attiecība pret saskarsmes formu ir tās attiecība pret indivīdu darbību jeb nodarbošanos. (Sās nodarbošanās galvenā forma ir, protams, materiālā darbība, no kuras atkarīga katra cita darbība: garīgā, politiskā, reliģiskā utt. Materiālās dzīves dažādā organizācija, protams, ir atkarīga katru reizi no vajadzībām, kas jau attīstījušās, un pati šo vajadzību radīšana, tāpat ka to apmierināšana, ir vēsturisks process, kuram nav pakļauta neviena aita vai suns (galvenais Stirnera arguments^31, kuru viņš neatlaidīgi izvirza adversus hominem^60), lai gan aitas un suņi savā tagadējā veidā neapšaubāmi — tiesa gan, malgrē eux^61 — ir noteikta vēsturiska procesa produkti.) Nosacījumi, kādos notiek indivīdu savstarpējā saskarsme, kamēr vēl nav radusies pretruna [starp šiem nosacījumiem un indivīdiem], ir nosacījumi, kas pieder pie viņu individualitātes un nav tiem nekas ārējs, tie ir nosacījumi, kuros vienīgajos šie noteiktie, noteiktos apstākļos eksistējošie indivīdi var radīt savu materiālo dzīvi un visu, kas ar to saistīts, tātad tie ir šo indivīdu pašdarbības nosacījumi, un tos rada šī viņu pašdarbība.[62] Tādējādi noteiktais nosacījums, kurā cilvēki ražo, atbilst, kamēr [61] vēl nav radusies, [minētā] pretruna, viņu īstenajai nosacītībai, viņu vienpusīgajai esamībai, kuras vienpusība parādās, tikai rodoties šai pretrunai, un tātad pastāv tikai vēlākajām paaudzēm. Sis nosacījums tad šķiet nejaušas važas, un uzskats par to kā par važām tiek piedēvēts arī agrākajam laikam.

Sie dažādie nosacījumi, kas vispirms bija pašdarbības nosacījumi, bet vēlāk kļuva par tās važām, izveido visas vēsturiskās attīstības gaitā sakarīgu saskarsmes formu virkni, kuru sakars ir tads, ka agrākās, par važām kļuvušās saskarsmes formas vietā nāk jauna saskarsmes forma, kas atbilst attīstītākiem ražotājspēkiem un tātad arī progresīvākam indivīdu pašdarbības veidam, saskarsmes forma, kura ā son tour* pārvēršas par važām un kuras vietā tad nāk cita forma. Tā kā šie nosacījumi katrā vēsturiskās attīstības pakāpē atbilst vienlaikus notiekošajai ražotājspēku attīstībai, tad to vēsture ir reizē arī attīstībā esošo un katras jaunas paaudzes pārņemto ražo-tājspeku vēsture un līdz ar to ari pašu indivīdu spēku attīstības vēsture.

Tā kā šī attīstība notiek stihiski, t. i., nav pakļauta brīvi apvienojušos indivīdu kopējam plānam, tad tās pamats ir dažādi apvidi, dažādas ciltis, nācijas, darba nozares utt., kuras visas sākumā attīstās neatkarīgi cita no citas un tikai pamazām stājas sakaros cita ar citu. Bez tam šī attīstība norisinās tikai ļoti lēni; dažādās pakāpes un intereses nekad netiek pārvarētas pilnīgi, bet tikai pakļautas uzvarošajām interesēm un vēl gadsimtiem ilgi veģetē blakus tām. No ta izriet, ka pat vienas un tās pašas nācijas ietvaros indivīdi, pat ja neņemam vērā viņu mantisko stāvokli, attīstās ļoti dažādi un ka agrākajām interesēm, kad tām raksturīgo saskarsmes formu jau izstūmusi saskarsmes forma, kas atbilst vēlākām interesēm. pēc tradīcijas vēl ilgi pieder vara attiecībā pret indivīdiem patstāvību ieguvušā iluzoriskā kopībā (valsts, tiesības), vara, kas beigu beigās salaužama tikai ar revolūcijas palīdzību. Ar to izskaidrojams arī tas, kāpēc atsevišķos jautājumos, [62] kas pieļauj vairāk vispārinātu izteiksmi, var dažreiz likties, ka apziņa aizsteigusies priekšā tā paša laikmeta empīriskajām attiecībām, tā ka kāda vēlāka laikmeta cīņās ir iespējams balstīties uz pagātnes teorētiķiem kā uz autoritātēm.

Turpretim zemēs, kur, kā tas bija Ziemeļamerikā, attīstība sākas jau attīstītā vēstures laikmetā, tā noris ļoti strauji. Tādām zemēm nav nekādu citu stihiski izveidojušos priekšnoteikumu kā tikai indivīdi, kuri tur apmetas uz dzīvi un kurus spiedusi uz to neatbilstība starp viņu vajadzībām un vecajās zemēs pastāvošajām saskarsmes formām. Tādējādi tās sāk savu attīstību, kad tām ir visprogresīvākie veco zemju indivīdi un tātad arī šiem indivīdiem atbilstoša visvairāk attīstītā saskarsmes forma, sāk šo attīstību jau tad, pirms šī saskarsmes forma spējusi nostiprināties vecajās zemēs. Та tas ir visās kolonijās, ciktāl tās nav tikai militāras vai tirdznieciskas apmetnes. Piemēri ir Kartāga, grieķu kolonijas un Islande XI un XII gadsimtā. Līdzīgs stāvoklis iestājas iekarošanas gadījumā, ja uz iekaroto zemi pārnes gatavā veidā citā vietā attīstītu saskarsmes formu. Tās dzimtenē to vēl saistīja intereses un attiecības, kas bija mantotas no agrākajiem laikmetiem, bet jaunajā vietā to var un vajag realizēt pilnīgi un bez jebkādiem šķērš|iem jau tādēļ vien, lai nodrošinātu iekarotājiem ilgstošu varu. (Anglija un Neapole pēc normaņu iebrukuma,32 kad tās ieguva vispilnīgāko feodālās organizācijas formu.)

[8. Vardarbības (iekarošanas) loma vēsturē]

Ar visu šo vēstures izpratni šķiet esam pretrunā iekarošanas fakts. Līdz šim uzskatīja, ka vardarbība, karš, laupīšanas, slepkavības utt. ir vēstures dzinējspēki. Mēs varam te pakavēties tikai pie galvenajiem momentiem un tāpēc izvēlamies pašu spilgtāko piemēru — vecās civilizācijas sagraušanu, ko izdara barbaru tauta, un tai sekojošo jaunas sabiedriskas struktūras veidošanos, sākot atkal no sākuma (Roma un barbari, feodālisms un Gallija, Austrumromas impērija un turki^33).

[63] Barbaru tautai iekarotājai pats karš vēl ir, kā jau iepriekš norādīts, regulāra saskarsmes forma, kuru izmanto jo cītīgāk, jo vairāk iedzīvotāju skaita pieaugums, pastāvot tradicionālajam un šai tautai vienīgajam iespējamam primitīvajam ražošanas veidam, rada vajadzību pēc jauniem ražošanas līdzekļiem. Turpretim Itālijā sakarā ar zemes īpašuma koncentrāciju (kuras cēlonis bez uzpirkšanas un iestigšanas parādos bija arī mantošana, pie tam sakarā ar lielo izlaidību un retajām laulībām senās dzimtas pamazām izmira un to īpašums pārgāja nedaudzu rokās) un aramzemes pārvēršanu par ganībām (ko izraisīja ne tikai parastie, vēl tagad spēkā esošie ekonomiskie cēloņi, bet arī salaupītās un nodevu veidā iegūtās labības ievešana un no tā izrietošais patērētāju trūkums Itālijas labībai) gandrīz izzuda brīvie iedzīvotāji; pat vergi pastāvīgi izmira, un viņu vietā arvien vajadzēja gādāt jaunus. Verdzība joprojām palika visas ražošanas pamats. Plebeji, atrazdamies vidū starp brīvajiem un vergiem, nekad nepacēlās pāri skrandu proletariāta līmenim. Roma vispār vienmēr palika tikai pilsēta, un tās sakars ar provincēm bija gandrīz vienīgi politisks, un, protams, politiski notikumi to varēja arī atkal pārtraukt.

Ļoti parasts ir priekšstats, it kā vēsturē līdz šim visa pamatā bijusi tikai sagrābšana. Barbari sagrāba Romas impēriju, un ar šās sagrābšanas faktu mēdz izskaidrot pāreju no antīkās pasaules uz feodālismu. Taču, ja barbari sagrābj kādu zemi, viss ir atkarīgs no tā, vai tauta, kuru iekaro, ir attīstījusi rūpnieciskus ražotājspēkus, kā tas ir ar mūslaiku tautām, vai arī tās ražotājspēki dibinās galvenokārt tikai uz apvienošanos un uz pastāvošo sabiedrības organizācijas [Gcmeimvesen] formu. Tālāk sagrābšanas raksturu nosaka sagrābšanas objekts. Baņķiera īpašumu, kas sastāv no vērtspapīriem, nav nemaz iespējams sagrābt, ja iekarotājs nepakļaujas tiem ražošanas un savstarpējās saskarsmes nosacījumiem, kas pastāv sagrābtajā zemē. Tas pats attiecas ari uz visu rūpniecisko kapitālu mūslaiku rūpniecības zemē. Un, beidzot, sagrābšanai visur ļoti drīz pienāk gals, un, kad vairs nav nekā ko sagrābt, tad jāsāk ražot. No šās ļoti drīz pienākošas nepieciešamības ražot izriet, [64] ka sabiedriskās iekārtas formai [Gemeinwcscn], ko pieņem pakļautajā zemē apmetušies iekarotāji, jāatbilst tai ražotājspēku attīstības pakāpei, kuru viņi atrod priekšā, vai arī, ja šās atbilstības sākumā nav, tad sabiedriskās iekārtas formai jāmainās atbilstoši ražotājspēkiem. Ar to izskaidrojams arī tas fakts, kas atzīmēts visur laikmetā pēc tautu staigāšanas, proti, ka vergs kļuva par kungu un iekarotāji ļoti drīz pārņēma iekaroto tautu valodu, izglītību un tikumus. Feodālisms nebūt netika pārnests gatavā veidā no Vācijas, bet ta izcelšanās pamatā bija iekarotāju militārā organizācija pašas iekarošanas laikā, un šī organizācija tikai pēc iekarošanas attīstījās par īstu feodālismu iekarotajās zemēs priekšā atrasto ražotājspēku iedarbības rezultātā. Cik loti šo formu nosacīja ražotajspēki, rāda neveiksmīgie mēģinājumi ieviest citas formas, pamatojoties uz atminām par senās Romas laikiem Kārlis Lielais utt.).

Turpināt.

[9. Pretrunas attīstība starp ražotājspēkiem un saskarsmes formu

lielrūpniecības un brīvas konkurences apstākļos.

Pretstats starp darbu un kapitālu]

Lielražošanā un konkurencē visi indivīdu eksistences nosacījumi, nosacītības, vienpusības ir saplūduši divās visvienkāršākajās formās — privātīpašumā un darbā. Nauda padara katru saskarsmes formu un pašu saskarsmi par kaut ko indivīdiem nejaušu. Tādējādi jau nauda ir cēlonis tam, ka katra līdzšinējā saskarsme bijusi tikai noteiktos apstākļos dzīvojošu indivīdu un nevis indivīdu kā tādu saskarsme. Sie apstākji reducējami uz divām parādībām: uz uzkrāto darbu jeb privātīpašumu un uz īsteno darbu. Ja kāda no tām beidz pastāvēt, tad izbeidzas ari saskarsme. Mūslaiku ekonomisti, piemēram, Sisinondī, Serbiljē utt., paši vienu otrai pretstata association des indi-vidus un association des capitaux*. No otras puses, indivīdi paši ir pilnīgi pakļauti darba dalīšanai un tāpēc pilnīgi atkarīgi cits no cita. Privātīpašums, ciktāl tas darba ietvaros stāv pretim darbam, attīstās no nepieciešamības uzkrāt. Sākumā tam arvien vēl ir pa lielākai daļai sabiedrības organizācijas [Gemeinwesen] forma, taču tālākajā attīstībā tas arvien vairāk tuvojas mūslaiku privātīpašuma formai. Darba dalīšana jau no sākta gala nozīmē arī darba nosacījumu, darbarīku un materiālu dalīšanu, līdz ar to arī uzkrātā kapitāla sadrumstalošanu starp dažādiem īpašniekiem un līdz ar to kapitāla un darba sašķelšanos, kā arī paša īpašuma dažādās formas. Jo vairāk attīstās darba dalīšana [65] un jo vairāk pieaug uzkrāšana, jo krasāka kļūst arī šī sašķelšanās. Pats darbs var pastāvēt tikai tad, ja pastāv šī sašķelšanās.

— indivīdu asociāciju un kapitālu asociāciju. Red.

(Atsevišķu nāciju indivīdu personīgā enerģija — vācieši un amerikāņi — enerģija jau, kas radusies līdz ar rasu krustojumu, — tāpēc vācieši ir kretīniski; Francijā un Anglijā utt. svešas tautas apmetās jau uz attīstīta pamata, Amerikā uz gluži neskarta pamata, Vācijā sākotnējie iedzīvotāji mierīgi palikuši uz vietas.)

Tādējādi te kļūst redzami divi fakti.[63] Pirmkārt, ražo-tājspēki parādās kā pilnīgi neatkarīgi un atrauti no indivīdiem, kā īpaša pasaule blakus indivīdiem; cēlonis tam ir tāds, ka indivīdi, kuru spēki tie ir, ir sašķelti un eksistē pretstatā cits citam, bet šie spēki, no otras puses, kļūst par īsteniem spēkiem tikai šo indivīdu savstarpējā saskarsmē un sakarā. Tādējādi vienā pusē ir ražotājspēku kopums, kuri ieguvuši lietu veidu un nav vairs pašiem indivīdiem indivīdu spēki, bet gan privātīpašuma spēki, — ir tātad indivīdu spēki tikai tiktāl, ciktāl indivīdi ir privātīpašnieki. Nevienā no iepriekšējiem periodiem ražotājspēki nebija ieguvuši šo formu, kas vienaldzīga indivīdu kā lādu saskarsmei, jo pati šī saskarsme vēl bija ierobežota. Otrā pusē šiem ražotājspēkiem stāv pretim vairums indivīdu, no kuriem šie spēki ir atrāvušies un kuri tāpēc zaudējuši katru reālu dzīves saturu, kļuvuši par abstraktiem indivīdiem, bet tikai tāpēc arī guvuši iespēju stāties sakarā cits ar citu kā indivīdi.

Vienīgais sakars, kāds tiem vēl ir ar ražotājspēkiem un ar viņu pašu eksistenci — darbs, — ir viņos zaudējis katru šķietamo pašdarbības raksturu un uztur viņu [66] dzīvi, tikai sagandējot to. Iepriekšējos periodos pašdarbība un materiālās dzīves radīšana bija šķirtas tāpēc, ka ar tām nodarbojās dažādas personas un pašu indivīdu aprobežotības dēļ materiālās dzīves ražošana vēl tika uzskatīta par mazāk svarīgu pašdarbības veidu, turpretī tagad tās tā atdalījušās viena no otras, ka vispār materiālā dzīve parādās kā mērķis, šās materiālās dzīves radīšana — darbs (kas tagad ir vienīgā iespējamā, bet, kā redzam, negatīvā pašdarbības forma) parādās kā līdzeklis.

[10. Privātīpašuma iznicināšanas nepieciešamība, nosacījumi un rezultāti]

Tādējādi tagad radies tāds stāvoklis, ka indivīdiem jāpiesavinās esošais ražotājspēku kopums ne tikai tādēļ, lai tiktu pie savas pašdarbības, bet gan lai vispār nodrošinātu savu eksistenci.

Šo piesavināšanos vispirms nosaka piesavināmais objekts — ražotājspēki, kas attīstījušies par noteiktu kopumu un pastāv tikai universālās saskarsmes ietvaros. Jau tāpēc vien šās piesavināšanās raksturam jābūt universālam, jāatbilst ražotājspēkiem un saskarsmei. Pati šo spēku piesavināšanās nav nekas cits kā materiālajiem ražošanas rīkiem atbilstošo individuālo spēju attīstība. Jau tāpēc vien zināma ražošanas riku kopuma piesavināšanās nozīmē pašu indivīdu spēju kopuma attīstību.

Tālāk, šo piesavināšanos nosaka indivīdi, kas ražotāj-spēkus piesavinās. Tikai tagadnes proletārieši, kas pilnīgi izslēgti no pašdarbības, ir spējīgi panākt savu pilnīgu, ne vairs ierobežotu pašdarbību, kura nozīmē ražotājspēku kopuma piesavināšanos un no tās izrietošo spēju kopuma attīstību. Visas agrakās revolucionārās piesavināšanās bija ierobežotas; indivīdi, kuru pašdarbībai sprauda robežas ierobežotais ražošanas rīks un ierobežotā saskarsme, piesavinājās šo ierobežoto ražošanas [67] rīku un tāpēc panāca tikai jaunu ierobežotību. Viņu ražošanas rīks kļuva par viņu īpašumu, taču paši viņi palika pakļauti darba dalīšanai un savam pašu ražošanas rīkam. Kad notika agrākās piesavināšanās, arvien liels daudzums indivīdu palika pak]auts vienam vienīgam ražošanas rīkam; proletāriskās piesavināšanās gaita liels ražošanas rīku daudzums jāpakļauj katram indivīdam un īpašums — visiem indivīdiem. Mūslaiku universālo saskarsmi nav iespējams pakļaut indivīdiem citādi, kā tikai pakļaujot to viņiem visiem kopā.

Piesavināšanos, tālāk, nosaka tas veids, kā tā jarealize. To iespējams realizēt tikai ar apvienošanos, kas, ņemot vērā paša proletariāta raksturu, savukārt var būt tikai universāla, un ar revolūciju, kurā, no vienas puses, tiek gāzta agrākā ražošanas veida un saskarsmes veida, ka arī agrākās sabiedriskās iekārtas vara un, no otras puses, attīstās proletariāta universālais raksturs un enerģija, kas tam nepieciešama, lai realizētu šo piesavināšanos,

pie tam proletariāts atbrīvojas no visa, kas tam vēl palicis no viņa līdzšinējā sabiedriskā stāvokļa.

Tikai šajā pakāpē pašdarbība sakrīt ar materiālo dzīvi, un tas atbilst indivīdu attīstībai par totāliem indivīdiem un katra stihiskuma atmešanai. Gluži tāpat viena otrai atbilst darba pārvēršanās par pašdarbību un līdzšinējās nosacītās saskarsmes pārvēršanās par saskarsmi, kurā piedalās indivīdi kā tādi. Kad visu ražotājspēku kopumu piesavinās apvienotie indivīdi, tad izbeidzas privātīpašums. Līdzšinējā vēsturē katrs atsevišķs nosacījums vienmēr parādījās kā nejaušs, turpretī tagad nejauša kļūst pati indivīdu nošķiršanās, katra indivīda atsevišķais darbs.

Indivīdus, kas vairs nav pakļauti [68] darba dalīšanai, filozofi iedomājās kā ideālu un nosauca par «Cilvēku», un visu attīstības procesu, ko mēs attēlojām, viņi uzskatīja par «Cilvēka» attīstības procesu, katrā vēstures laikmetā līdz šim eksistējušo indivīdu vietā liekot šo «Cilvēku» un iztēlojot to par vēstures dzinējspēku. Tādējādi visu šo procesu viņi uzskatīja par «Cilvēka» pašat-svešināšanās procesu^64; un tas izskaidrojams būtībā ar to, ka agrākās pakāpes caurmēra indivīda vietā viņi vienmēr lika vēlākās pakāpes caurmēra indivīdu un agrākos indivīdus apveltīja ar vēlāko indivīdu apziņu. Šāda apgriešana, jau iepriekšēja abstrahēšanās no īstenajiem apstākļiem, deva iespēju pārvērst visu vēsturi par apziņas attīstības procesu.

* [64] [64]

Pilsoniskā sabiedrība aptver visu indivīdu materiālo saskarsmi noteiktā ražotājspēku attīstības pakāpē. Tā aptver visu attiecīgās pakāpes tirdzniecisko dzīvi un ražošanas dzīvi un šajā ziņā sniedzas ārpus valsts un nācijas robežām, kaut gan, no otras puses, tai savukārt jāparādās uz ārpusi kā nacionalitātei un iekšienē jādalās valstīs. Nosaukums «pilsoniskā sabiedrība»[65] radās XVIII gadsimtā, kad īpašuma attiecības jau bija izveidojušās no antīkās un viduslaiku kopības [Gemeinwescn], Pilsoniskā sabiedrība kā tāda attīstās tikai līdz ar buržuāziju; tomēr ar to pašu nosaukumu vienmēr tikusi apzīmēta sabiedrības organizācija, kas attīstās tieši no ražošanas un saskarsmes un kas visos laikos izveido valsts un ikvienas citas ideālistiskas^66 virsbūves bāzi.

[11.] Valsts un tiesību attiecība pret īpašumu

Pirmā īpašuma forma tiklab antīkajā pasaulē, kā arī viduslaikos ir cilts īpašums, ko nosaka romiešiem galvenokārt karš, [69] ģermāņiem — lopkopība. Antīkajās tautās, tāpēc ka viena pilsētā dzīvoja kopīgi vairākas ciltis, cilts īpašumam bija valsts īpašuma forma un atsevišķa indivīda īpašuma tiesības aprobežojās ar vienkāršu valdīšanu [possessio], kas tomēr, tāpat kā cilts īpašums vispār, attiecās tikai uz zemesīpašumu. Privātīpašums vārda īstajā nozīmē sākas senajās tautās, tāpat kā tagadnes tautās, tikai līdz ar kustamo īpašumu. (Verdzība un sabiedrības organizācija [Gemeinwesen]) (dominium ex jure Quiritum^67). Tautās, kas cēlušās viduslaikos,ciltsīpašums attīstās cauri dažādām pakāpēm — feodālais zemesīpa-šums, kooperatīvais kustamais īpašums, manufaktūras kapitāls —, līdz pārvēršas par lielrūpniecības un vispārējās konkurences radīto mūslaiku kapitālu, par tīro privātīpašumu, kas atmetis jebkuru šķietamu sabiedrības organizācijas [Gemeinwesen] pazīmi un izslēdz jebkuru valsts iedarbību uz īpašuma attīstību. 5im mūslaiku privātīpašumam atbilst mūslaiku valsts, kuru ar nodokļu palīdzību pamazām atpirkuši privātīpašnieki un kura valsts parādu rezultātā nokļuvusi pilnīgi viņu rokās; pali šas valsts eksistence, valsts vērtspapīru kursam biržā ceļoties un krītoties, kļuvusi pilnīgi atkarīga no komerciālā kredīta, ko tai piešķir privātīpašnieki, buržuā. Jau tāpēc vien, ka buržuāzija vairs nav kāria, bet ir šķira, tā ir spiesta organizēties nevis vairs vietējā, bet gan nacionala mērogā un savas šķiras kopējām interesēm piešķirt vispārēju formu. Privātīpašumam emancipējoties no kopības [Gemeinwesen], valsts ir ieguvusi atsevišķu eksistenci blakus pilsoniskajai sabiedrībai un ārpus tās; bet valsts nav nekas vairāk kā tā organizācijas forma, kuru spiesti izveidot buržuā, lai tiklab ārienē, kā arī valsts iekšienē savstarpēji garantētu savu īpašumu un savas intereses. Valsts patstāvība mūsu dienās vēl sastopama tikai tādās zemēs, kur kārtas nav pilnīgi attīstījušās par šķirām, kur kārtām, kas likvidētas jau vairāk attīstītajās zemēs, vēl ir zināma loma un kur pastāv zināms maisījums, kur tāpēc neviena iedzīvotāju da|a nespej uzkundzēties pārejām daļām. Tā tas ir it īpaši Vācija. Vispilnīgākais mūslaiku valsts piemērs ir Ziemeļ [70] amerika. Jaunākie franču, angļu un amerikāņu autori visi atzīst, ka valsts pastāvot tikai privātīpašuma dēļ, tā ka šī doma ieviesusies arī parastajā apziņā.

Tā kā valsts ir tā forma, kurā pie valdošās šķiras piederošie indivīdi realizē savas kopējās intereses un kurā koncentrējas kāda laikmeta visa pilsoniskā sabiedrība, tad no tā izriet, ka visus kopējos iestādījumus pastarpina valsts un ka tie iegūst politisku formu. No tā rodas ilūzija, it kā likums būtu dibināts uz gribu un turklāt uz brīvu gribu, kas atrauta no sava reālā pamata. Gluži tāpat tiesības savukārt tiek reducētas uz likumu.

Privāttiesības attīstās vienlaikus ar privātīpašumu, kad sairst dabiski izveidojusies sabiedrības organizācija [Gemeinwesen]. Romiešiem privātīpašuma un privāttiesību attīstībai nebija tālāku seku ražošanā un tirdzniecībā, jo viss viņu ražošanas veids palika nemainīgs.[68] Mūslaiku tautām, kuru feodālo sabiedrības organizāciju [Gemeinwesen] sagrāvusi rūpniecība un tirdzniecība, līdz ar privātīpašuma un privāttiesību rašanos sākās jauna fāze, kas bija spējīga attīstīties tālāk. Jau pirmā pilsēta, kas viduslaikos uzsāka plašu jūras tirdzniecību, Amalfi, izveidoja arī jūras tiesības.34 Tiklīdz rūpniecība un tirdzniecība — virspirms Itālijā un vēlāk arī citās zemēs — attīstīja tālāk privātīpašumu, tūdaļ tika atjaunotas un atkal ieguva autoritātes spēku vispusīgi izveidotās romiešu privāttiesības. Kad vēlāk buržuāzija ieguva tik lielu spēku, ka valdnieki sāka aizstāvēt tās intereses, lai ar tās palīdzību gāztu dižciltīgos feodāļus, tad visās zemēs — Francijā XVI gadsimtā — sākās īstā tiesību attīstība, kas [71] visās zemēs, izņemot Angliju, norisinājās uz romiešu kodeksa pamata. Arī Anglijā, lai attīstītu tālāk privāttiesības (it sevišķi to šo tiesību daļu, kas attiecas uz kustamo īpašumu), vajadzēja pievērsties romiešu tiesību principiem. (Nav jāaizmirst, ka tiesībām gluži tāpat nav savas vēstures kā reliģijai.)

Privāttiesībās pastāvošās īpašuma attiecības tiek izteiktas kā vispārējās gribas rezultāts. Jau jus utendi et abu-tendi^69 liecina gan par faktu, ka privātīpašums kļuvis gluži neatkarīgs no sabiedrības organizācijas [Gernein-wesen], gan par ilūziju, it kā pats privātīpašums būtu dibināts vienīgi uz privātu gribu, uz patvaļīgu rīkošanos ar lietu. Praksē jēdzienam abuti^70 ir ļoti noteiktas ekonomiskas robežas, ja privātīpašnieks negrib, ka viņa īpašums un tātad arī viņa jus abutendi^71 pārietu citās rokās, jo vispār lieta, ja to aplūko tikai attiecībā pret viņa gribu, nemaz nav lieta, bet kļust par lietu, par īstenu īpašumu tikai saskarsmes procesā un neatkarīgi no tiesībām (attiecība, tas, ko filozofi sauc par ideju^72). 5i juridiskā ilūzija,kas tiesības reducē uz gribu vien, nenovēršami noved, attīstoties tālāk īpašuma attiecībām, pie tā, ka kādai personai var juridiski būt tiesība uz kādu lietu, lai gan faktiski šās lietas tai nav. Ja, piemēram, konkurences rezultātā kāds zemes gabals vairs nedod renti, tad tā īpašniekam tomēr juridiski ir tiesība uz to līdz ar jus utendi et abutendi. Bet viņš ar šo tiesību nevar neko iesākt; kā zemesīpaš-niekam viņam nepieder nekas, ja viņam bez tam nepieder pietiekošs kapitāls, lai savu zemi apstrādātu. Ar šo juristu ilūziju izskaidrojams ari tas, ka viņi un vispār katrs kodekss uzskata par vienkāršu nejaušību to. ka indivīdi stājas savā starpā attiecībās, piemēram, slēdz līgumus, un ka viņi šīs attiecības aplūko kā tādas, kurās pēc vēlēšanās var stāties un nestāties [72ļ un kuru saturs ir pilnīgi atkarīgs no līgumslēdzēju pušu individuālās patvaļas.

Katru reizi, kad rūpniecības un tirdzniecības attīstība radīja jaunas saskarsmes formas, piemēram, apdrošināšanas utt. kompānijas, tiesības bija spiestas tās sankcionēt kā jaunus īpašuma iegūšanas veidus.[73]

[12. Sabiedriskās apziņas formas]

Darba dalīšanas ietekme uz zinātni.

Represijas loma valstī, tiesībās, morālē utt.

Likumā buržuā ir spiesti dot sev vispārīgu izteiksmi tieši tāpēc, ka viņi valda kā šķira.

Dabaszinātne un vēsture.

Nav politikas, tiesību, zinātnes utt., mākslas, reliģijas utt. vēstures.[74]

Kāpēc ideologi visu apgriež otrādi.

Reliģijas sludinātāji, juristi, politiķi.

Juristi, politiķi (valsts darbinieki vispār), morālisti, reliģijas sludinātāji.

Sakarā ar šo ideoloģisko apakšiedalījumu vienas šķiras-ietvaros: 1) Arods iegūsi patstāvīgu eksistenci darba dalīšanas rezultātā; katrs uzskata savu amatu par patieso. Par sava amata sakaru ar īstenību viņi rada sev ilūzijas jo nepieciešamāk tāpēc, ka to nosaka jau pati amata daba. Attiecības kļūst jurisprudencē, politikā utt. — apziņā — par jēdzieniem; tā kā viņi nepaceļas pāri šīm attiecībām, tad ari to jēdzieni viņu galvā ir nemainīgi jēdzieni; tiesnesis, piemēram, lieto kodeksu, tāpēc viņš atzīst likumdošanu par patieso aktīvo virzītāju. Respekts pret savu preci, — jo viņu amatam ir darišana ar vispārīgo.

Tiesību ideja. Valsts ideja. Parastajā apziņā lieta ir apgriezta otrādi.

Reliģija ir no sākta gala transcendences apziņa, kas rodas no īstenās vajadzēšanas.

Izteikt to populārāk.

Tradīcija — tiesību, reliģijas utt. sfērā.

* [75] [75]

[73][75] Indivīdu izejas punkts vienmēr ir bijuši viņi paši, vienmēr ir viņi paši. Viņu attiecības ir viņu īstenā dzīves procesa attiecības. Kā tas iznāk, ka viņu attiecības iegūst patstāvīgu eksistenci pret viņiem pašiem? ka viņu pašu dzīves spēki kļūst par spēkiem, kuri valda pār viņiem?

Ar vienu vārdu: darba dalīšana, kuras pakāpe ir atkarīga no attiecīgajā momentā sasniegtās ražotājspēka attīstības. _

Zemesīpašums. Kopienas īpašums. Feodālais zemesīpa-šums. Mūslaiku zemesīpašums.

Kārtu īpašums. Manufaktūras īpašums. Rūpnieciskais kapitāls.

Uzrakstījis K. Markss un F. Engelss Briselē starp 1845. g. novembri un 1846. g. augustu

Pirmoreiz publicēts krievu valodā Izdevuma «Архив Л'. Маркса и Ф. Энгельса», I gram.. 1924. g.

Iespiests pēc atsevišķas brošūras: К. Маркс и Ф. Энгельс. «Фейербах. Противоположность материалистического и идеалистического воззрений». (Новая публикация первой главы «Немецкой идеологии»). М., 1966

F. ENGELSS

KOMUNISMA PRINCIPI^35

1. jautājums: Kas ir komunisms?

Atbilde: Komunisms ir mācība par proletariāta atbrīvošanās noteikumiem.

2. jautājums: Kas ir proletariāts?

Atbilde: Par proletariātu sauc to sabiedrības šķiru, kas iztikas līdzekļus iegūst, vienīgi pārdodot savu darbu, bet nedzīvo no kāda kapitāla peļņas, — šķiru, kuras laime un nelaime, dzīvība un nāve, visa tās eksistence ir atkarīga no darba pieprasījuma, tas ir, no laba un slikta veikalu stāvokļa maiņas, no nekādi nekavētas konkurences svārstībām. Vārdu sakot, proletariāts jeb proletāriešu šķira ir XIX gadsimta darbaļaužu šķira.

3. jautājums: Tas nozīmē, ka proletārieši nav vienmēr bijuši?

Atbilde: Nē, nav bijuši vienmēr. Nabadzīgās un strādājošās šķiras ir bijušas vienmēr, un parasti strādājošās šķiras ir dzīvojušas nabadzībā. Bet tādi trūcīgie, tādi strādnieki, kas būtu dzīvojuši nule minētajos apstākļos, tas ir, proletārieši, nav vienmēr bijuši, tāpat kā vienmēr nav bijusi pilnīgi brīva un neierobežota konkurence.

4. jautājums: Kā radās proletariāts?

Atbilde: Proletariāts radās pēc rūpnieciskās revolūcijas, kas notika Anglijā pagājušā gadsimta otrajā pusē un pēc tam atkārtojās visās pasaules civilizētajās zemēs. So revolūciju rūpniecībā izraisīja tvaika mašīnas, dažādu vērpjamo mašīnu, mehānisko aužamo steļļu un daudzu citu mehānisko ierīču izgudrošana. Sīs mašīnas, kas maksāja ļoti dārgi un ko tāpēc varēja iegādāties tikai lielie kapitālisti, 6* pārmainīja visu līdz tam pastāvējušo ražošanas veidu un izstūma agrākos strādniekus, jo mašīnas izgatavoja preces lētāk un labāk, nekā to varēja izdarīt strādnieki ar saviem vienkāršajiem vērpjamajiem ratiņiem un aužamajām stellēm. Tādejādi šīs mašīnas nodeva visu rūpniecību lielkapitālistu rokās un atņēma katru vērtību tam niecīgajam īpašumam, kas piederēja strādniekiem (darbarīki, aužamās stelles utt.), jo kapitālisti drīz vien sagrāba visu savās rokās, bet strādniekiem nepalika nekā. Līdz ar to audumu izgatavošanā tika ieviesta fabriku sistēma. — Tā, tikko aizsākusies, mašīnu un fabriku sistēma strauji izplatījās arī visās citās rūpniecības nozarēs, it īpaši audumu apdrukāšanā, grāmatu iespiešanā, podniecībā un metālizstrādājumu ražošanā. Darbu aizvien vairāk un vairāk sāka dalīt atsevišķu strādnieku starpā, tāpēc strādnieks, kas agrāk veica visu darbu no sākuma līdz beigām, tagad sāka darīt tikai daļu darba. Sī darba dalīšana deva iespēju produktus izgatavot ātrāk un tāpēc arī lētāk. Tā reducēja katra strādnieka darbību līdz kādam vienam, pavisam vienkāršam, pastāvīgi atkārtojamam, mehāniskam paņēmienam, ko tikpat sekmīgi un pat daudz labāk varēja izpildīt mašīna. Tādējādi visas šīs rūpniecības nozares cita pēc citas nokļuva tvaika, mašīnu un fabriku sistēmas varā, tieši tāpat, kā tas bija vērpšanas un aušanas nozarē. Bet līdz ar to tās pilnīgi pārgāja lielkapitālistu rokās, un strādnieki arī šeit zaudēja savas patstāvības pēdējās paliekas. Fabriku sistēma pakāpeniski pakļāva savai kundzībai ne tikai manufaktūru šā vārda šaurākajā nozīmē, bet aizvien vairāk un vairāk ieguva savā varā arī amatniecību, jo arī šai nozarē lielkapitālisti aizvien vairāk izskauda sīkos meistarus, iekārtodami lielas darbnīcas, kurās varēja ietaupīt daudzus izdevumus, kā arī ieviest sīku darba dalīšanu. Rezultātā mēs tagad esam nonākuši pie tā, ka civilizētajās zemēs gandrīz visās darba nozarēs ir nostiprinājusies fabriku ražošana un gandrīz visās šais nozarēs amatniecību un manufaktūru ir izspiedusi lielrūpniecība. — Tam ir tādas sekas, ka agrākā vidējā kārta, it īpaši sīkie amatu meistari, aizvien vairāk izput, darbinieka agrākais stāvoklis pilnīgi pārmainās un rodas divas jaunas šķiras, kas pakāpeniski uzsūc visas citas. Un proti:

I. Lielkapitālistu šķira, kuriem visās civilizētajās zemēs jau šobrīd gandrīz vienīgajiem pieder visi iztikas

līdzekļi, kā arī izejvielas un darbarīki (mašīnas, fabrikas u. tml.), kas nepieciešami to ražošanai. Tā ir buržuā šķira jeb buržuāzija.

II. Pilnīgi nemantīgo šķira, kuri tāpēc spiesti pārdot buržuā savu darbu, lai apmaiņā pret to iegūtu savai eksistencei nepieciešamos iztikas līdzekļus. So šķiru sauc par proletāriešu šķiru jeb proletariātu.

5. jautājums: Kādos apstākļos notiek šī proletāriešu darba pārdošana buržuā?

Atbilde: Darbs ir tāda pati prece kā jebkura cita, un tā cenu nosaka tie paši likumi kā jebkuras citas preces cenu. Apstākļos, kad valda lielrūpniecība jeb brīvā konkurence, — tas, kā tālāk redzēsim, ir viens un tas pats,—

freces cena vidēji vienmēr ir vienlīdzīga šās preces ražo-anas izmaksām. Tātad darba cena arī ir vienlīdzīga darba ražošanas izmaksām, bet darba ražošanas izmaksas sastāv tieši no tā iztikas līdzekļu daudzuma, kas nepieciešams, lai strādnieks spētu saglabāt savas darbaspējas un lai strādnieku šķira neizmirtu. Vairāk, nekā vajadzīgs šai nolūkā, strādnieks par savu darbu nesaņems; tātad darba cena jeb darba alga būs viszemākā, tas būs tas minimums, kas nepieciešams dzīvības uzturēšanai. P.et, tā kā darījumos mēdz būt gan labāki, gan sliktāki laiki, tad strādnieks saņems reizēm vairāk, reizēm mazāk, gluži tāpat, kā fabrikants par savu preci saņem reizēm vairāk, reizēm mazāk. Un, tāpat kā fabrikants vidēji, ja rēķinām kopā labos un sliktos laikus, tomēr par savu preci saņem ne vairāk un ne mazāk kā ražošanas izmaksas, tāpat arī strādnieks vidēji saņems ne vairāk un ne mazāk par šo minimumu. Sis ekonomiskais darba algas likums īstenosies jo stingrāk, jo vairāk lielrūpniecība pārņems savā varā visas darba nozares.

6. jautājums: Kādas strādājošās šķiras pastāvēja līdz rūpnieciskajai revolūcijai?

Atbilde: Strādājošās šķiras atkarībā no dažādām sabiedrības attīstības pakāpēm dzīvoja dažādos apstākļos un atradās dažādā stāvoklī attiecībā pret mantīgajām un valdošajām šķirām. Senatnē strādājošie bija-savu kungu vergi, tāpat kā viņi ir vergi vēl arī tagad daudzās atpalikušajās zemēs un pat Savienoto Valstu dienvidu daļā. Viduslaikos tie bija muižnieku zemesīpašnieku dzimtcilvēki, un tādi ir vēl šobaltdien Ungārijā, Polijā un Krievijā. Turklāt pilsētās viduslaikos līdz pat pašai rūpnieciskajai revolūcijai dzīvoja amatnieku zeļļi, kas strādāja pie sīkburžuāziskajiem meistariem, bet, manufaktūrai attīstoties, sāka pamazam rasties manufaktūru strādnieki, kurus algoja jau lielāki kapitālisti.

7. jautājums: Kā proletārietis atšķiras no verga?

Atbilde: Vergs pārdots uz visiem laikiem, proletārietim

pašam jāpārdodas ik dienu un ik stundu. Ikviens atsevišķs vergs ir noteikta kunga īpašums, un, tā kā kungs ir ieinteresēts, verga eksistence ir nodrošināta, lai tā būtu cik nožēlojama būdama. Turpretim atsevišķs proletārietis, tā teikt, pieder visai buržuāzijas šķirai. Viņa darbu pērk tikai tad, kad tas kādam vajadzīgs, un tāpēc viņa eksistence nav nodrošināta. Sī eksistence nodrošināta tikai proletāriešu šķirai kopumā. Vergs ir ārpus konkurences, proletārietis atrodas konkurences apstākļos un izjūt visas tās svārstības. Vergu uzskata par lietu un nevis par pilsoņu sabiedrības locekli. Proletārieti atzīst par personību, par pilsoņu sabiedrības locekli. Tātad vergam var būt ciešamāka eksistence nekā proletārietim, bet proletārietis pieder pie sabiedrības, kas atrodas augstākā attīstības pakāpē, un pats viņš atrodas augstākā attīstības pakāpē nekā vergs. Vergs atbrīvojas tādējādi, ka no visām privātīpašuma attiecībām iznīcina vienīgi verdzības attiecības un līdz ar to tikai tad kļūst par proletārieti; turpretim proletārietis var atbrīvoties, vienīgi iznīcinot privātīpašumu vispār.

8. jautājums: Kā proletārietis atšķiras no dzimtcilvēka?

Atbilde: Dzimtcilvēka īpašumā un lietošanā atrodas

darbarīki, gabaliņš zemes, un par to viņš atdod daļu sava ienākuma vai izpilda dažādus darbus. Turpretī proletārietis strādā ar ražošanas rīkiem, kas pieder citam, un darbu dara šā cita labā, saņemdams pretī daļu ienākuma. Dzimtcilvēks atdod, proletārietim dod. Dzimtcilvēka eksistence ir nodrošināta, proletārieša eksistence nav nodrošināta. Dzimtcilvēks atrodas ārpus konkurences, proletārietis pakļauts konkurencei. Dzimtcilvēks atbrīvojas vai nu tādējādi, ka aizbēg uz pilsētu un tur kļūst par amatnieku, vai tādējādi, ka piegādā savam muižniekam nevis darbu vai produktus, bet gan naudu, kļūdams par brīvu rentnieku, vai arī tādējādi, ka padzen savu feodāli un pats kļūst par īpašnieku. Vārdu sakot, viņš atbrīvojas tādējādi, ka vienādi vai otrādi iekļūst šķirā, kam pieder īpašums, un iesaistās konkurences sfērā. Turpretim pro-letārietis atbrīvojas tādējādi, ka iznīcina konkurenci, privātīpašumu un visas šķiru atšķirības.

9. jautājums: Kā proletārietis atšķiras no amatnieka?[76]

10. jautājums: Kā proletārietis atšķiras no manufaktūras strādnieka?

Atbilde: XVI—XVIII gadsimta manufaktūras strādniekam gandrīz visur vēl piederēja ražošanas rīki: savas aužamās stelles, vērpjamais ratiņš paša ģimenei un neliels zemes gabals, ko viņš apstrādāja no darba brīvajās stundās. Proletārietim nekā tāda nav. Manufaktūras strādnieks gandrīz vienmēr dzīvo uz laukiem un atrodas vairāk vai mazāk patriarhālās attiecībās ar savu muižnieku vai darbadevēju. Proletārietis pa lielākajai daļai dzīvo lielās pilsētās, un ar darbadevēju viņu saista tikai naudas attiecības. Lielrūpniecība izrauj manufaktūras strādnieku no viņa patriarhālajiem apstākļiem; viņš zaudē pēdējo mantu, kas viņam vēl piederēja, un tikai tad šī iemesla dēļ pārvēršas par proletārieti.

11. jautājums: Kādas bija pašas pirmās sekas, ko radīja rūpnieciskā revolūcija un sabiedrības sadalīšanās buržuā un proletāriešos?

Atbilde: Pirmkārt, tā kā mašīnu darbs aizvien vairāk pazemināja rūpniecības izstrādājumu cenas, tad visās zemēs pasaulē agrākā manufaktūras jeb uz roku darba dibinātās rūpniecības sistēma tika pilnīgi sagrauta. Visas pusbarbariskās zemes, kuras līdz tam stāvēja vairāk vai mazāk tālu no vēsturiskās attīstības un kuru rūpniecība līdz tam balstījās uz manufaktūru, tādējādi tika ar varu izrautas no sava noslēgtības stāvokļa. Tās sāka pirkt lētākās angļu preces un notiesāja uz bojāeju savus pašu manufaktūras strādniekus. Tādējādi zemes, kurās gadu tūkstošiem nebija vērojams nekāds progress, kā, piemēram, Indija, tika pakļautas pilnīgai revolūcijai, un pat Ķīna šobrīd virzās uz revolūciju. Pienācis laiks, kad jauna mašīna, ko šodien izgudro Anglijā, viena gada laikā atņem maizi miljoniem strādnieku Ķīnā. Tādējādi lielrūpniecība ir sasaistījusi visas zemeslodes tautas savā starpā, apvienojusi visus mazos vietējos tirgus vienā vispasaules tirgū, visur sagatavojusi augsni civilizācijai un progresam un panākusi to, ka viss, kas norisinās civilizētajās zemēs, nenovēršami ietekmē visas pārējās zemes; tāpēc, ja tagad Anglijā vai Francijā strādnieki atbrīvosies, tad visās citās zemēs tas visādā ziņā izraisīs revolūcijas, kas agri vai vēlu arī tur beigsies ar strādnieku atbrīvošanos.

Otrkārt, visur, kur lielrūpniecība nomainīja manufaktūru, rūpnieciskā revolūcija ārkārtīgi lielā mērā vairoja buržuāzijas bagātību un varenību un padarīja to par pirmo šķiru valstī. Iznākumā visās vietās, kur norisinājās tāds process, buržuāzija saņēma savās rokās politisko varu un izstūma šķiras, kas bija valdījušas pirms tam, — aristokrātiju un cunftu birģerību, kā arī absolūto monarhiju, kura bija pārstāvējusi vienu un otru. Buržuāzija iznīcināja aristokrātijas, muižniecības varenību, atceldama majorātus jeb zemes īpašumu neatsavināmību un likvidēdama visas muižnieku privilēģijas. Viņa satrieca cunftu birģerības varenību, likvidēdama visas cunftes un visas amatnieku privilēģijas. Gan vienu, gan otru vietā tā iedibināja brīvo konkurenci, tas ir, tādu sabiedrības stāvokli, kad ikvienam ir tiesības nodarboties ar jebkuru rūpnieciskās darbības nozari, turklāt te viņu nevar kavēt nekas cits kā vien tam vajadzīgā kapitāla trūkums. Tādējādi brīvās konkurences ieviešana ir tas pats, kas atklāts paziņojums, ka turpmāk visi sabiedrības locekli savā starpā tikai tik daudz nav vienlīdzīgi, cik nav vienlīdzīgi viņu kapitāli, ka kapitāls top par izšķīrēju spēku un kapitālisti, buržuā, līdz ar to top par pirmo šķiru sabiedrībā. Bet lielrūpniecības attīstības sākumperiodā brīvā konkurence ir nepieciešama tāpēc, ka tas ir vienīgais sabiedrības stāvoklis, kurā var izaugt lielrūpniecība. — Tādējādi, iznīcinājusi muižniecības un cunftu birģerības sabiedrisko varenību, buržuāzija iznīcināja arī viņu politisko varu. Kļuvusi par pirmo šķiru sabiedrībā, tā pasludināja sevi par pirmo šķiru arī politiskajā laukā. To tā izdarīja, iedibinādama pārstāvības sistēmu, kas pamatojās uz buržuāzisko vienlīdzību likuma priekšā, uz brīvās konkurences atzīšanu likumdošanas ceļā. Eiropas valstīs šī sistēma tika iedibināta konstitucionālās monarhijas veidā. Konstitucionālajās monarhijās vēlēšanu tiesības ir tikai tiem, kam pieder zināms kapitāls, tas ir, tikai buržuā. Sie bur-žuā-vēlētāji ievēlē deputātus, bet šie buržuā-deputāti, izmantodami liegšanās tiesības maksāt nodokļus, ievēlē buržuāzisko valdību.

Treškārt, rūpnieciskā revolūcija visnotaļ veicināja proletariāta attīstību, tāpat kā buržuāzijas attīstību. Jo bagātāka kļuva buržuāzija, jo lielāks kļuva proletāriešu skaits. Tā kā proletāriešiem darbu var dot tikai kapitāls, bet kapitāls palielinās tikai tad, kad tas liek lietā darbu, tad proletariāts aug precīzi atbilstoši kapitāla augšanai. Tai pašā laikā rūpnieciskā revolūcija sapulcina buržuā un proletāriešus lielajās pilsētās, kur visizdevīgāk attīstīt rūpniecību, un tādējādi, sablīvējot ļoti lielas masas vienā vietā, iedveš proletāriešiem sava spēka apziņu. Tālāk, līdz ar to, kā attīstās rūpnieciskā revolūcija un kā tiek izgudrotas jaunas mašīnas, kas izstumj roku darbu, lielrūpniecība izdara aizvien lielāku spiedienu uz darba algu un pazemina to, kā jau teicām, līdz minimumam, tāpēc proletariāta stāvoklis kļūst aizvien nepanesamāks. Tādējādi, no vienas puses — tāpēc ka aug proletariāta neapmieri-nātība, bet no otras puses — tāpēc ka aug tā spēks, rūpnieciskā revolūcija sagatavo sociālo revolūciju, ko izdarīs proletariāts.

12. jautājums: Kādas bija rūpnieciskās revolūcijas turpmākās sekas?

Atbilde: Tvaika mašīnu un citu mašīnu veidā lielrūpniecība bija radījusi līdzekļus, kas deva iespēju īsā laikā un ar nelieliem izdevumiem bezgalīgi paplašināt rūpniecisko ražošanu. Tāpēc ka bija tik viegli paplašināt ražošanu, brīvā konkurence — šās lielrūpniecības nepieciešamās sekas — drīz vien ieguva ārkārtīgi asu raksturu; kapitālistu masa traucas darboties rūpniecībā, un drīz vien tika saražots vairāk, nekā bija iespējams patērēt. Rezultātā saražotās preces nebija iespējams pārdot, un sākās tā sauktā tirdzniecības krīze. Fabrikām vajadzēja apstāties, fabrikanti bankrotēja, un strādnieki palika bez maizes. Viscaur iestājās briesmīga nabadzība. Pēc kāda laika pārpalikušie produkti tika pārdoti, fabrikas atkal sāka strādāt, darba alga cēlās, un pamazām sāka veikties labāk nekā jebkad agrāk. Taču neilgi, jo drīz vien atkal bija saražots pārlieku daudz preču, sākās jauna krīze, kas norisēja gluži tāpat kā iepriekšējā. Tādējādi kopš šā gadsimta sākuma rūpniecības stāvoklī nemitīgi notika svārstības starp uzplaukuma periodiem un krīzes periodiem, un gandrīz regulāri pēc katriem pieciem, septiņiem gadiem sākās tāda krīze, turklāt ikreiz tā radīja vislielāko postu strādnieku vidū, vispārēju revolucionāru satraukumu un vislielākos draudus visai pastāvošajai iekārtai.

13. jautājums: Kas izriet no šīm tirdzniecības krīzēm, kuras regulāri atkārtojas?

Atbilde: Pirmkārt, lai gan lielrūpniecība savas attīstības pirmajā laikā pati radīja brīvo konkurenci, tomēr šobrīd tā jau pāraugusi brīvo konkurenci; konkurence un tas, ka rūpniecisko ražošanu organizē atsevišķas personas, ir k|uvis lielrūpniecībai par važām, ko tai vajag saraut un tā saraus; lielrūpniecība, kamēr tā pamatojas uz pašreizējiem principiem, nevar pastāvēt, neradīdama vispārēju sajukumu, kas atkārtojas ik septiņus gadus, bet tas ikreiz rada draudus visai civilizācijai un ne tikai iegrūž dzi|ā nabadzībā proletāriešus, bet izputina arī daudzus buržuā; tātad nepieciešams vai nu atsacīties no lielrūpniecības — bet tas ir absolūti neiespējams —, vai arī atzīt, ka tā kategoriski prasa radīt pilnīgi jaunu sabiedrības organizāciju, kurā rūpniecisko ražošanu veiktu nevis atsevišķi savā starpā konkurējoši fabrikanti, bet gan visa sabiedrība pēc stingra plāna atbilstoši visu sabiedrības locekļu vajadzībām.

Otrkārt, lielrūpniecība un tās radītā iespēja bezgalīgi paplašināt ražošanu ļauj izveidot tādu sabiedrisku iekārtu, kurā visus dzīvei nepieciešamos priekšmetus ražos tik daudz, ka ikviens sabiedrības loceklis varēs pavisam brīvi attīstīt un likt lietā visus savus spēkus un spējas. Tātad tieši tā lielrūpniecības īpašība, kas mūsdienu sabiedrībā rada visu nabadzību un visas tirdzniecības krīzes, citas sabiedriskās organizācijas apstākļos būs tieši ta īpašība, kas iznīcinās šo nabadzību un šīs posta nesējas svārstības.

Tādējādi ir pilnīgi pārliecinoši pieradīts:

1) ka patlaban visas šīs nelaimes izskaidrojamas tikai ar sabiedrisko iekārtu, kas vairs neatbilst laika prasībām;

2) ka ir jau līdzekļi, lai galīgi novērstu šīs nelaimes, izveidojot jaunu sabiedrisko iekārtu.

(14) jautājums: Kādai jābūt šai jaunajai sabiedriskajai ičkēftai?

Atbilde: Vispirms jau rūpniecības un visu ražošanas nozaru vadīšana tiks izņemta no atsevišķu, savā starpā konkurējošu indivīdu rokām. Tā vietā visas ražošanas nozares atradīsies visas sabiedrības pārziņā, t. i., tās tiks vadītas sabiedrības interesēs, pēc sabiedrības plāna, visiem

sabiedrības locekļiem piedaloties. Tādējādi šī jaunā sabiedriskā iekārtā iznīcinās konkurenci un aizstās to ar asociāciju. Ja rūpniecība atrodas atsevišķu personu rokās, tad tam nenovēršamas sekas ir privātīpašums un konkurence nav nekas cits kā vien tāds rūpnieciskas darbības vēicfšj kad to pārvalda atsevišķi privātīpašnieki, tāpēc privātīpašums nav šķirams no individuālas rūpnieciskas darbībās un konkurences. Tātad arī privātīpašums ir jālik-ļ vidē, un to aizstās visu ražošanas rīku kopēja lietošana un produktu sadale pēc vispārējas vienošanās jeb ta dē-’ vēlā mantas kopība. Privātīpašuma iznicināšana pat ir 1 pati īsākā un visvairāk vispārinātā izpausme tai visas ; sabiedriskās iekārtas pārveidošanai, kas kļuvusi nepiecie-", sama rūpniecības attīstības rezultātā. Tāpēc komunisti pilnīgi pareizi par savu galveno prasību izvirza privātīpašuma iznīcināšanu.

15. jautājums: Tātad agrāk nebija iespējams iznicināt privātīpašumu?

Atbilde: Jā, nebija iespējams. Jebkura sabiedriskās iekārtas maiņa, jebkurš apvērsums īpašuma attiecībās vienmēr ir bijis nepieciešamas sekas tam, ka radīti jauņj ražotājspēki, kas vairs neatbilst vecajām īpašuma attiecībām. Tā radās arī pats privātīpašums. Lieta tā, ka privātīpašums nav vienmēr pastāvējis; kad viduslaiku beigās manufaktūras formā radās jauns ražošanas veids, kas nesatilpa toreizējā feodāļu un cunftu īpašuma ietvaros, šī manufaktūra, jau pāraugusi vecas īpašuma attiecības, radīja sev jaunu īpašuma formu — privātīpašumu. Manufaktūrai un lielrūpniecības attīstības pirmajai stadijai nebija iespējama nekāda cita īpašuma forma kā vien privātīpašums, nebija iespējama nekāda cita sabiedriskā iekārta kā vien uz privātīpašumu dibināta iekārta. Kamēr nevar ražot tādos apmēros, lai ne tikai visiem pietiktu, bet lai produkti vēl paliktu pāri sabiedriskā kapitāla vai^1 rošanai un tālākai ražotājspēku attīstībai, tik ilgi vienmēr jāpaliek valdošai šķirai, kas rīkojas ar sabiedrības ražo-tajspēkiem, un citai šķirai — nabadzīgai un apspiestai. Kādas ir šīs šķiras, tas atkarīgs no ražošanas attīstības pakāpes. Viduslaikos, kas bija atkarīgi no zemkopības, mums ir darīšana ar muižnieku un dzimtcilvēku; vēlīno viduslaiku pilsētās — ar cunftes meistaru, zelli un algādzi; XVII gadsimtā — ar manufaktūras īpašnieku un manufaktūras strādnieku; XIX gadsimtā — ar lielo

fabrikantu un proletārieti. Skaidri acīm redzams, ka līdz mūsdienām ražotājspēki vēl nav bijuši tādā mērā attīstīti, lai varētu ražot produktus visiem pietiekamā daudzumā un lai ’privātīpašums jau kļūtu par važām, par šķērsli šo ražotājspēku attīstībai. Bet tagad ar lielrūpniecības attīs-lību, pirmkārt, ir radīti kapitāli un ražotājspēki agrāk nedzirdētos apmēros un ir līdzekļi, lai varētu īsā laikā šos ražotājspēkus bezgalīgi palielināt. Otrkārt, šie ražotājspēki ir koncentrēti nedaudzu buržuā rokās, bet plašās tautas masas aizvien vairāk pārvēršas par proletāriešiem, turklāt viņu stāvoklis kļūst aizvien nepanesamāks un nabadzība briesmīgāka, jo vairāk palielinās buržuā bagātības. Treškārt, šie varenie, viegli palielināmie ražotājspēki tik ļoti pārauguši privātīpašumu un buržuā, ka nemitīgi rada ārkārtīgi spēcīgus sabiedriskās iekārtas satricinājumus. Tāpēc tikai tagad privātīpašuma iznīcināšana ir kļuvusi ne vien iespējama, bet pat pilnīgi nepieciešama.

16. jautājums: Vai iespējams privātīpašumu iznīcināt iBiera.xeļā?

Atbilde: Varētu vēlēties, lai tas.ta būtu, un komunisti, protams, būtu pēdējie, kas pret to iebilstu. Komunisti ļoti labi zina, ka visādas sazvērestības ir ne tikai veltīgas, bet pat kaitīgas. Viņi ļoti labi zina, ka revolūcijas nevar izdarīt patvaļīgi, ar iepriekšēju nodomu, un ka revolūcijas .vienmēr un visur bijušas no atsevišķu partiju un veselu šķiru gribas un vadības pilnīgi neatkarīgu apstākļu nenovēršamās sekas. Taču reizē viņi arī redz, ka gandrīz visās civilizētajās zemēs vardarbīgi apspiež proletariāta attīstību un ka līdz ar to komunistu pretinieki visiem spēkiem darbojas revolūcijas labā. Ja tas viss galu galā pamudinās apspiesto proletariātu sākt revolūciju, tad mēs, komunisti, ar darbiem aizstāvēsim proletariātu ne sliktāk kā tagad ar vārdiem.

17. jautājums: Vai iespējams privātīpašumu iznīcināt uzreiz?

Atbilde: .Nē, nav iespējams, tāpat kā nevar uzreiz palielināt pašreizējos ražotājspēkus tādā apjornā, kāds nepieciešams sabiedriskas saimniecības radīšanai., Tāpēc pro-letariāta revolūcija, kas, pēc visām zīmēm spriežot, tuvojas, varēs tikai pakāpeniski pārveidot pašreizējo sabiedrību un tikai tad iznīcinās privātīpašumu, kad būs radīta tam nepieciešamā ražošanas līdzekļu masa.

18. jautājums: Kā norisēs šī revolūcija?

Atbilde: Vispirms tā radīs demokrātisku iekārtu un līdz ar to, tieši vai netieši, proletariāta politisko varu. Tieši — Anglijā, kur proletārieši jau tagad ir tautas vairākums, netieši — Francijā un Vācijā, kur tautas vairākums komplektējas ne tikai no proletāriešiem, bet arī no sīkzcmnie-kiem un pilsētu sīkajiem buržuā, kas vēl atrodas tikai pārejas stadijā ceļā uz proletariātu, visu savu politisko interešu īstenošanā aizvien vairāk kļūst atkarīgi no proletariāta un tāpēc drīz vien būs spiesti pievienoties proletariāta prasībām. Tam varbūt būs vajadzīga vēl jauna cīņa, kas tomēr visādā ziņā beigsies ar proletariāta uzvaru.

/ Demokrātija proletariātam itin neko nelīdzētu, ja to nekavējoties neizmantotu kā līdzekli plašiem pasākumiem, kas tieši apdraud privātīpašumu un nodrošina proletariāta eksistenci. Sie paši svarīgākie pasākumi, kas nepieciešami izriet no pašreizējiem apstākļiem, ir šādi:

1) Ierobežot privātīpašumu; noteikt progresīvo nodokli, augstu mantojuma nodokli, atcelt mantošanu sānu līnijās (brāļu, brāļu un māsu bērnu utt.), izdarīt piespiedu aizņēmumus utt.

2) Pakāpeniski ekspropriēt zemes īpašniekus, fabrikantus, dzelzceļu un kuģu īpašniekus pa daļai ar valsts rūpniecības konkurences palīdzību, pa daļai tieši izpērkot ar asignētiem.

3) Konfiscēt visu emigrantu un pret tautas vairākumu sacēlušos dumpinieku mantu.

4) Organizēt darbu, dodot proletāriešiem iespēju strādāt nācijas muižās, fabrikās un darbnīcās, ar ko tiks novērsta strādnieku savstarpējā konkurence un fabrikanti, cik to vēl būs palicis, būs spiesti maksāt tikpat augstu algu kā valsts.

5) Noteikt visiem sabiedrības locekļiem vienādu pienākumu strādāt, līdz pilnīgi būs likvidēts privātīpašums. Izveidot ražotāju armijas, it īpaši lauksaimniecībai.

6) Centralizēt kredīta sistēmu un naudas tirdzniecību valsts rokās, izmantojot nacionālo banku ar valsts kapitālu. Slēgt dažādās privātās bankas, un baņķieru kantorus.

7) Palielināt nācijas fabriku, darbnīcu, dzelzceļu, kuģu skaitu, apstrādāt visu atmatā palikušo zemi un uzlabot jau iekoptās zemes apstrādāšanu atbilstoši tam, kā palielinās kapitāli un aug nācijas rīcībā esošo strādnieku skaits.

8) Visus bērnus kopš tā brīža, kad viņi var iztikt bez mātes gādības, audzināt valsts iestādēs un uz valsts rēķina. Audzināšanu savienot ar darbu fabrikā.

9) Nācijas īpašumos celt lielas pilis kā kopējas mītnes pilsoņu komūnām, kaš nodarbosies ar rūpniecību un lauksaimniecību un apvienos pilsētu un lauku dzīves veida priekšrocības, neciešot no to vienpusības un trūkumiem.

10) Noārdīt visus neveselīgos un slikti uzceltos dzīvokļus un kvartālus pilsētās.

11) Noteikt vienādas mantošanas tiesības laulībā un ārlaulībā dzimušajiem bērniem.

12) Koncentrēt visu transportu nācijas rokās.

Saprotams, visus šos pasākumus nevar paveikt vienā

rāvienā, tomēr katrs no tiem rosinās nākošo. Vajag tikai izdarīt pirmo radikālo uzbrukumu privātīpašumam, un proletariāts būs spiests iet aizvien tālāk, aizvien vairak koncentrēt valsts rokās visu kapitālu, visu lauksaimniecību, visu rūpniecību, visu transportu un visu apmaiņu. Uz to virza visi nosauktie pasākumi. Iespēja īstenot šos pasākumus un to radītā centralizācija palielināsies tieši tikpat liela mērā, cik lielā mērā proletariāta darbs vairos valsts ražotājspēkus. Beidzot, kad viss kapitāls, visa ražošana, visa apmaiņa būs sakoncentrēta nācijas rokās, tad privātīpašums izzudīs pats no sevis, nauda kļūs lieka, un ražošana palielināsies tik lielā mērā, bet cilvēki tik ļoti pārmainīsies, ka varēs izzust arī pēdējie vecās sabiedrības attiecību veidi.

19. jautājums: Vai šī revolūcija var notikt kādā vienā atsevišķā zemē?

Atbilde: Nē. Lielrūpniecība, radīdama pasaules tirgu, jau ar to vien ir tā sasaistījusi savā starpā visas tautas uz zemeslodes, it īpaši civilizētās tautas, ka ikviena tauta ir atkarīga no tā, kas notiek citā tautā. Tālāk, lielrūpniecība ir tā nolīdzinājusi sabiedrības attīstību visās civilizētajās zemēs, ka buržuāzija un proletariāts it visur kļuvuši par divām izšķirošajām sabiedrības šķirām un cīņa šo šķiru starpā — par mūsu laika galveno cīņu. Tāpēc komunistiskā revolūcija būs ne tikai nacionāla, bet tā notiks vienā laikā visās civilizētajās zemēs, tas ir, vismaz Anglijā, Amerikā, Francijā un Vācijā reizē.13 Katrā šai zemē tā attīstīsies straujāk vai gausāk atkarībā no tā, kurā no šīm zemēm ir vairāk attīstīta rūpniecība, uzkrāts vairāk bagātību un ir lielāks ražotājspēku daudzums. Tāpēc ta visgausāk un visgrūtāk īstenosies Vācijā, visstraujāk un visvieglāk Anglija. Revolūcija stipri ietekmēs arī pārējās zemes pasaulē, pilnīgi izmainot un ārkārtīgi paātrinot šo zemju agrāko attīstības gaitu. Tā ir vispasaules revolūcija, un tāpēc tā risināsies vispasaules arēnā.

20. jautājums: Kādas sekas būs galīgajai privātīpašuma likvidēšanai?

Atbilde: Kad sabiedrība . atņems privātkapitālistiem

iespēju izmantot visus ražotājspēkus un komunikācijas līdzekļus, kā arī atņems viņiem iespēju noteikt produktu apmaiņu un sadali, kad sabiedrība visu to vadīs pēc plāna, kas atbilst sabiedrības rīcībā esošajiem resursiem un visas sabiedrības vajadzībām, — tad līdz ar to būs pirmām kārtām likvidētas visas postīgās sekas, kas saistītas ar pašreizējo lielrūpnieciskās darbības sistēmu. Krīzes izbeigsies, paplašinātā ražošana, kas pastāvošajā sabiedriskajā iekārtā rada pārprodukciju un ir tik visvarens nabadzības cēlonis, tad nekādā ziņā nebūs pietiekama un tai vajadzēs iegūt daudz plašākus apmērus. Ražošanas pārpalikums, kas pārsniedz sabiedrības acumirklīgās vajadzības, nevis radīs nabadzību, bet gan nodrošinās visu sabiedrības locekļu vajadzību apmierināšanu, izraisīs jaunas vajadzības un vienlaikus radīs līdzekļus to apmierināšanai. Sis pārpalikums būs turpmākā progresa nosacījums un stimuls, un šis progress īstenosies, neradot tā kā agrāk periodisku visas sabiedriskās kārtības sajukumu. No privātīpašuma važām atbrīvotā lielrūpniecība attīstīsies tādos apmēros, ar kuriem salīdzinot tās pašreizējais stāvoklis šķitīs tikpat niecīgs, kāda mums izliekas manufaktūra salīdzinājumā ar mūsu laika lielrūpniecību. Šī rūpniecības attīstība dos sabiedrībai pietiekami daudz produktu, lai apmierinātu visu tās locekļu vajadzības. Tieši tāpat zemkopībā, kurā privātīpašuma spaidu dēļ, kā arī sadrumstaloto zemesgabalu dēļ ir grūti ieviest jau pastāvošos uzlabojumus un zinātnes sasniegumus, sāksies pilnīgi jauns uzplaukuma posms, un zemkopība dos sabiedrības rīcībā pilnīgi pietiekamu produktu daudzumu. Tādējādi sabiedrība ražos pietiekami daudz produktu, lai varētu organizēt sadali tā, ka tiks apmierinātas visu tās locekļu vajadzības. Līdz ar to kļūs lieka sabiedrības dalī-

sanas dažādās, cita citai naidīgās šķirās. Un tā ne tikai kļūs lieka, tā pat būs nesavienojama ar jauno sabiedrisko iekārtu. Šķiru eksistenci radījusi darba dalīšana, bet darba dalīšana savā tagadējā veidā pilnīgi izzudīs, jo nepietiek ar mehāniskiem un ķīmiskiem palīglīdzekļiem vien, lai rūpniecisko un lauksaimniecisko ražošanu paceltu norādītajā augstumā. Vajag attiecīgi attīstīt arī cilvēku spējas, kas iedarbina šos līdzekļus. Tāpat kā pagājušajā gadsimtā zemnieki un manufaktūru strādnieki, pēc tam kad tika ierauti lielrūpniecībā, pārmainīja visu savu dzīves veidu un paši kļuva par pilnīgi citiem cilvēkiem, gluži tāpat visas sabiedrības ražotājspēku kopējā pārzināšana un no tās izrietošā šās ražošanas jaunā attīstība prasīs pilnīgi jaunus cilvēkus un radīs tos. Sabiedriski veikt ražošanu nevar tādi cilvēki, kādi tie ir ļSatlābānTclļ vēk i, no Juriem ikviens pakļauts kādai vienai ražošanas nozarei,’ piekalts pie tās, tā viņu ekspluatē, viņš attīsta tikai savu spēju vienu pusi, atstājot novārtā visas citas, un pazīst tikai visās ražošanas vienu nozari vai kādas nozares daļu. Jau pašreizējā rūpniecība arvien mazāk var likt lietā tādus cilvēkus. Bet rūpniecībai, ko pēc plāna kopīgi vada visa sabiedrība, jo vairāk vajadzīgi cilvēki ar vispusīgi attīstītām spējām, cilvēki, kas spēj orientēties visā ražošanas sistēmā. Tātad darba dalīšana, ko jau patlaban Cļ iedragājusi mašīna~ūn kas padara vienu par zemnieku, otru par kurpnieku, trešo par fabrikas strādnieku, ceturto par biržas spekulantu, pilnīgi izzudīs. Audzināšana dos jauniešiem iespēju praksē strauji apgūt visu ražošanas sistēmu, tā dos viņiem iespēju pēc kārtas pāriet no vienas ražošanas nozares citā atkarībā no sabiedrības vajadzībām vai no viņu pašu tieksmēm. Audzināšana tātad viņus atbrīvos no tās vienpusības, ko mūsdienu darba dalīšana uzspiež katram atsevišķajam cilvēkam. Tādējādi uz komunistiskiem pamatiem organizēta sabiedrība dos saviem locekļiem iespēju vispusīgi izlietot savas vispusīgi attīstītās spējas. Bet reizē ar to nenovēršami izzudīs arī dažādās šķiras. Tātad, no vienas puses, uz komunistiskiem pamatiem organizētā sabiedrība nav savienojama ar šķiru turpmāko pastāvēšanu, un, no otras puses, pati šās sabiedrības celtniecība dod līdzekļus šķiru atšķirību iznīcināšanai.

N’o tā izriet, ka pilsētas un lauku pretstats arī izzudīs. Vieni un tie paši cilvēki nodarbosies ar zemkopību un ar

rūpniecisko darbu un nevis ļaus to darīt divām dažādām šķirām. Tas ir obligāts komunistiskās asociācijas nosacījums jau visai materiālu cēloņu dēļ vien. Zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju izkliedētība uz laukiem līdzās rūpniecībā nodarbināto iedzīvotāju sablīvētībai lielās pilsētās atbilst tikai vēl nepietiekami augstajam zemkopības un rūpniecības attīstības līmenim uņ kavē jebkādu tālāko attīstību,, un tas jau šobrīd ir stipri jūtams.

Vispārēja visu sabiedrības locekļu asociācija, lai kopīgi un plānveidīgi ekspluatētu ražotājspēkus; tik augstu attīstīta ražošana, lai tā apmierinātu visu vajadzības; tāda stāvokļa likvidēšana, kad vienu cilvēku vajadzības tiek apmierinātas uz citu rēķina; pilnīga šķiru un to savstarpējā pretstata iznīcināšana; vispusīga visu sabiedrības locekļu spēju attīstība, likvidējot agrāko darba dalīšanu, izmantojot audzināšanu ražošanā, mainot nodarbošanās veidus, visiem kopēji izmantojot labumus, ko tāpat visi ražo, un, beidzot, pilsētai saplūstot ar laukiem, — tie ir

21. jautājums: Kā komunistiskā sabiedrības iekārta ietekmēs ģimeni?

Atbilde: Dzimumu attiecības kļūs par absolūti privātu lietu, kura attieksies vienīgi uz ieinteresētajām personām un kurā sabiedrībai nav jāiejaucas. Tas panākams ar privātīpašuma likvidāciju un bērnu sabiedrisko audzināšanu, jo tā tiek iznīcināti abi mūsdienu laulības pamati, kas saistīti ar privātīpašumu, — sievas atkarība no vīra un bērnu atkarība no vecākiem. Te tad arī meklējama atbilde uz ļoti tikumīgo mietpilsoņu vaimanām par to, ka komunistiem sievas būšot kopējas. Kopējas sievas ir parādība, kas pilnīgi pieder buržuāziskajai sabiedrībai un pašlaik jo pilnīgi pastāv prostitūcijas veidā. Bet prostitūcija pamatojas uz privātīpašumu un izzudīs līdz ar to. Tātad komunistiskā organizācija nevis ieviesīs kopējas sievas, bet gan iznīcinās šo parādību.

22. jautājums: Kā komunistiskā organizācija izturēsies pret pastāvošajām tautībām?

— Paliek^36.

23. jautājums: Kā tā izturēsies pret pastāvošajām reliģijām?

— Paliek.

24. jautājums: Kā komunisti atšķiras no sociālistiem?

Atbilde: Tā dēvētie sociālisti iedalās trīs kategorijās.

7-896

Pirmā kategorija aizstāv feodālo un patriarhālo sabiedrību, ko postījusi un katru dienu posta lielrūpniecība, pasaules tirdzniecība un to radītā buržuāziskā sabiedrība. Sī kategorija no mūsdienu sabiedrības nelaimēm secina, ka vajagot atjaunot feodālo un patriarhālo sabiedrību, jo tajā neesot bijušas šīs nelaimes. Visi šās kategorijas ieteikumi tieši vai netieši tēmēti uz šo mērķi. Komunisti vienmēr noteikti cīnīsies ar šo reakcionāro sociālistu kategoriju, neņemot vērā, ka tā izliekas jūtam līdzi proletariāta nabadzībai un šai sakarā lej karstas asaras. Jo šie sociālisti:

1) tiecas pēc kaut kā pilnīgi neiespējama;

2) mēģina atjaunot aristokrātijas, cunftu meistaru un manufaktūru īpašnieku kundzību līdz ar viņu absolūto vai feodālo monarhu, ierēdņu, kareivju un mācītāju svītu; viņi grib atjaunot sabiedrību, kurai, tiesa gan, nebūtu mūsdienu sabiedrības vainas, bet kura toties nestu sev līdzi vismaz tikpat daudz citu nelaimju un turklāt vēl nedotu apspiestajiem strādniekiem nekādu perspektīvu atbrīvoties ar komunistiskās organizācijas palīdzību;

3) savus patiesos nolūkus viņi vienmēr atklāj, kad proletariāts kļūst revolucionārs un komunistisks. Šais gadījumos viņi nekavējoties apvienojas ar buržuāziju pret proletāriešiem.

Otra kategorija ir pašreizējās sabiedrības aizstāvji, kuriem šās sabiedrības nelaimes, ko tā nenovēršami rada, liek bažīties par tās eksistenci. Tātad viņi cenšas saglabāt pašreizējo sabiedrību, tikai novērst ar to saistītās nelaimes. Šai nolūkā vieni ieteic vienkāršas labdarības pasākumus, citi — grandiozus reformu plānus, kuru mērķis ir aiz sabiedrības reorganizēšanas izkārtnes saglabāt tagadējās sabiedrības balstus un tādējādi pašu tagadējo sabiedrību. Pret šiem buržuāziskajiem sociālistiem komunistiem arī vajadzēs nenogurstot cīnīties, jo viņu darbība nāk par labu komunistu ienaidniekiem un viņi aizstāv to sabiedrisko iekārtu, ko komunisti grib sagraut.

Beidzot, trešā kategorija ir demokrātiskie sociālisti. Būdami komunistu ceļabiedri, viņi grib īstenot daļu pasākumu, kas minēti... jautājumā^77, tomēr nevis kā pārejas pasākumus, kas tuvina komunismam, bet gan kā pasākumus, kas pietiekami nabadzības iznīcināšanai un paš-

reizējās sabiedrības nelaimju novēršanai. Šie demokrātiskie sociālisti ir vai nu proletārieši, kas vēl nav tikuši pilnīgā skaidrībā par savas šķiras atbrīvošanās nosacījumiem, vai arī sīkburžuāzijas pārstāvji, tas ir, viņi pārstāv šķiru, kurai līdz pat demokrātijas iekarošanai un no tas izrietošo sociālistisko pasākumu īstenošanai daudzējādā ziņā ir tās pašas intereses, kas proletāriešiem. Tāpēc komunisti rīcības brīžos slēgs vienošanos ar demokrātiskajiem sociālistiem, un vispār viņiem uz šo laiku jāietur ar demokrātiskajiem sociālistiem pēc iespējas kopēja politika, ja vien šie sociālisti nestāsies valdošās buržuāzijas kalpībā un nesāks uzbrukt komunistiem. Saprotams, kopēja rīcība neatņem iespēju apspriest tās domstarpības, kas pastāv starp viņiem un komunistiem.

25. jautājums: Kā komunisti izturas pret pārējām mūsu laika partijām?

Atbilde: šī attieksme ir dažāda dažādās zemēs. — Anglijā, Francijā un Beļģijā, kur valda buržuāzija, komunistiem pagaidām vēl ir kopīgas intereses ar dažādām demokrātiskajām partijām, turklāt šī interešu kopība ir jo nozīmīgāka, jo vairāk demokrāti tuvinās komunistu mērķiem ar tiem sociālistiskajiem pasākumiem, ko demokrāti tagad visnotaļ aizstāv, tas ir, jo skaidrāk un noteiktāk viņi aizstāv proletariāta intereses un jo vairāk viņi balstās uz proletariātu. Tā, piemēram, Anglijā čartisti, kas komplektējas no strādniekiem, ir nesalīdzināmi tuvāki komunistiem nekā demokrātiskie sīkburžuji vai tā dēvētie radikāļi.

Amerikā, kur pasludināta demokrātiska konstitūcija, komunistiem vajadzēs atbalstīt to partiju, kura grib pavērst šo konstitūciju pret buržuāziju un izmantot to proletariāta interesēs, tas ir, nacionālās agrārreformas piekritēju partiju.

Šveicē radikāļi gan vēl ir partija ar ļoti jauktu sastāvu, tomēr viņi ir vienīgie, ar kuriem komunisti var slēgt vienošanos, un šo radikāļu vidū atkal visprogresīvākie ir Vates un 2enēvas radikāļi.

Beidzot, Vācijā izšķirīgā cīņa starp buržuāziju un absolūto monarhiju vēl priekšā. Bet, tā kā komunisti nevar cerēt, ka izšķirošo cīņu ar buržuāziju viņi varēs sākt agrāk, nekā buržuāzija iegūs kundzību, tad komunistu interesēs ir palīdzēt buržuāzijai pēc iespējas drīzāk tikt pie kundzības, lai pēc tam savukārt pēc iespējas drīzāk

F. Engelss

gāztu to. Tādējādi liberālās buržuāzijas cīņā ar valdībām komunistiem vienmēr jābūt liberālās buržuāzijas pusē, tomēr piesargoties no tā pašapmāna, kam pakļaujas buržuāzija, un neuzticoties tās vilinošajiem apgalvojumiem par svētīgajām sekām, kādas buržuāzijas uzvara sagādāšot proletariātam. Vienīgās priekšrocības, ko komunisti gūs no buržuāzijas uzvaras, būs šādas: 1) dažādas piekāpšanās, kas atvieglos komunistiem savu principu aizstāvēšanu, apspriešanu un izplatīšanu un tādējādi atvieglos proletariāta apvienošanos cieši saliedētā, cīņai sagatavotā un organizētā šķirā, un 2) pārliecība, ka tai dienā, kad kritīs absolūtisma valdības, pienāks kārta cīņai starp bur-žuā un proletāriešiem. Kopš tās dienas komunistu partijas politika šeit būs tāda pati kā tais zemēs, kur buržuāzija jau valda.

Sarakstījis F. Engetss 1847. gada Iespiests pēc К. Маркс и

oktobra beigās un novembri Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 4,

, .... , . . стр. 322—339

Pirmoreiz atsevišķa izdevumā iespiests 1914. gadā

KOMUNISTISKĀS PARTIJAS MANIFESTS^37

PRIEKŠVĀRDS

1872. GADA VĀCU IZDEVUMAM

Komunistu savienība^38, starptautiska strādnieku organizācija, kas toreizējos apstākļos, protams, varēja būt tikai slepena organizācija, 1847. gada novembrī Londonā sanākušajā kongresā uzdeva šā raksta parakstītājiem sastādīt pilnīgu, publicēšanai domātu teorētisku un praktisku partijas programmu. Tā radās šis «Manifests», kura manuskripts dažas nedēļas pirms februāra revolūcijas^39 tika nosūtīts uz Londonu iespiešanai. Publicēts vispirms vācu valodā, «Manifests» šai valodā iespiests Vācijā, Anglijā un Amerikā vismaz divpadsmit dažādos izdevumos. Angļu valodā tas vispirms parādījās 1850. gadā Londonā žurnālā «Red Republican»40 mis Helēnas Makfārleinas tulkojumā un 1871. gadā vismaz trīs dažādos tulkojumos Amerikā. Franču valodā tas pirmoreiz iznāca Parīzē īsi pirms 1848. gada jūnija sacelšanās^41 un nesen avīzē «Le Sociāliste»42 Ņujorkā. Tiek gatavots jauns tulkojums. Poļu valodā tas parādījās Londonā drīz pēc pirmā vācu izdevuma. Krievu valodā — Ženēvā sešdesmitajos gados^43. Dāņu valodā tas tulkots arī drīz pēc tā nākšanas klajā.

Lai cik ļoti arī pēdējos divdesmit piecos gados apstākļi ir mainījušies, tomēr šai «Manifestā» attīstītie vispārīgie pamatprincipi visumā ir pareizi arī vēl šodien. Atsevišķas vietas šur tur būtu labojamas. So pamatprincipu praktiskā lietošana, kā sacīts pašā «Manifestā», visur un vienmēr būs atkarīga no ikreizējiem vēsturiskiem apstākļiem, un tāpēc II nodalījuma beigās ieteiktajiem revolucionārajiem pasākumiem it nebūt netiek piešķirta galīga, izšķiroša nozīme. Šī vieta šodien daudzējādā ziņā skanētu citādi.

Ievērojot lielrūpniecības milzīgo attīstību pēdējos divdesmit piecos gados un tai līdztekus progresējošo strādnieku šķiras organizēšanos partijā, ievērojot vispirms februāra revolūcijas un pēc tam vēl jo vairāk Parīzes Komūnas praktisko pieredzi, kad pirmoreiz politiskā vara divus mēnešus atradās proletariāta rokās, tagad šī programma vietumis novecojusies. Sevišķi Komūna pierādījusi, ka «strādnieku šķira nevar gatavo valsts mašīnu vienkārši saņemt savās rokās un laist darbā savos pašas nolūkos» (sk. «Pilsoņu karš Francijā. Starptautiskās Strādnieku Asociācijas Ģenerālpadomes uzsaukums», vācu izd., 19. lpp., kur sī doma plašāk attīstīta*). Tālāk, pats par sevi saprotams, ka sociālistiskās literatūras kritika tagadējam laikam ir nepilnīga, jo tā sniedzas tikai līdz 1847. gadam; tāpat arī saprotams, ka piezīmes par komunistu nostāju pret dažādām opozicionārām partijām (IV nodalījums), ja arī tās pamatvilcienos pareizas vēl šodien, tomēr savos sīkumos jau tāpēc vien novecojušās, ka politiskais stāvoklis ir pilnīgi mainījies un vēsturiskā attīstība tur minēto partiju vairumu ir jau noslaucījusi no zemes virsas.

Toniēr «Manifests» ir vēsturisks dokuments, un mēs uzskatām, ka mums nav vairs tiesību tur ko grozīt. Vēlākam izdevumam izdosies varbūt dot ievadu, kas aptvers laika posmu no 1847. gada līdz mūsu dienām; pašreizējais «Manifesta» izdevums ir mums nācis tik negaidīti, ka mums nebija laika to izdarīt.

Kārlis Markss Fridrihs Engelss

Londonā 1872. g. 24. jūnijā

Publicēts brošūrā «Das Kommu- Iespiests pēc К. Маркс и

nistische Manifest. Neue Ausgabe Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2t

mit einem Vorwort der Verfasser». t. 18, стр. 89—90

Leipzig, 1872

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM,

1882. GADA KRIEVU IZDEVUMAM

Pirmais «Komunistiskās partijas manifesta» krievu izdevums Bakuņina tulkojumā nāca klajā sešdesmito gadu sākumā^43; tas tika iespiests žurnāla «Kolokol»44 spiestuvē. Rietumos toreiz «Manifesta» krievu izdevums labākā gadī-

Sk. šā izdevuma 2. sējumu. Red.

jumā varēja likties tikai kā literārs kuriozs. Šodien tāda uztvere jau nebūtu vairs iespējama.

Cik šaurs vēl bija toreiz (1847. g. decembrī) proletariāta kustības izplatīšanās loks, to vislabāk rāda «Manifesta» pēdējā nodaļa — «Komunistu nostāja pret dažādām opozicionārām partijām»* dažādās zemēs. Šeit trūkst tieši Krievijas un Savienoto Valstu. Tas bija laiks, kad Krievija bija pēdējā lielā rezerve visai Eiropas reakcijai un kad izceļošana uz Savienotajām Valstīm uzsūca liekos Eiropas proletariāta spēkus. Abas šīs zemes apgādāja Eiropu ar izejvielām un tanī pašā laikā pašas bija tirgus tās rūpniecības ražojumu pārdošanai. Tātad abas tās toreiz šādā vai tādā veidā bija Eiropas pastāvošās iekārtas balsts.

Cik gan pavisam citādi tas ir šodien! Tieši eiropiešu ieceļošana ir kolosāli veicinājusi Ziemeļamerikas zemkopības attīstību, kura ar savu konkurenci satricina tiklab lielo, kā sīko Eiropas zemes īpašumu pašos tā pamatos. Bez tam tā ļāvusi Savienotajām Valstīm izmantot savus bagātīgos rūpniecības attīstības avotus ar tādu enerģiju un tādos apmēros, ka tiem īsā laikā jāiznīcina Rietumeiropas un sevišķi Anglijas rūpniecības monopols. Abi šie apstākļi savukārt revolucionāri iedarbojas uz pašu Ameriku. Fermeru sīkos un vidējos zemes īpašumus, visas Amerikas politiskās iekārtas pamatu, pamazām nomāc milzu fermu konkurence; tanī pašā laikā rūpniecības novados pirmoreiz veidojas skaitā liels proletariāts un pasakaina kapitālu koncentrācija.

Pievērsīsimies Krievijai! 1848—1849. g. revolūcijas laikā ne tikai Eiropas monarhiem, bet arī Eiropas buržuā krievu iejaukšanās šķita vienīgais glābiņš no proletariāta, kas toreiz tikko sāka mosties. Caru izsludināja par Eiropas reakcijas galvu. Šodien viņš sēž Gatčinā kā revolūcijas karagūsteknis^45, un Krievija ir Eiropas revolucionārās kustības avangards.

«Komunistiskā manifesta» uzdevums bija proklamēt šolaiku buržuāziskā īpašuma nenovēršami tuvojošos galu. Bet Krievijā blakus drudžainā steigā topošajai kapitālistiskajai iekārtai un buržuāziskajam zemes īpašumam, kas nule tikai sācis veidoties, mēs atrodam zemes lielāko daļu zemnieku kopīpašumā. Nu rodas jautājums; vai krievu

Sk. šā sējuma 142.—143. lpp. Red.

obščina^78 — šis, tiesa, jau stipri pairušais pirmatnējā zemes kopīpašuma veids — var tieši pāriet augstākā, komunistiskā zemes īpašuma veidā? Vai turpretim tai iepriekš jāpārdzīvo tas pats sairšanas process, ko rāda Rietumu vēsturiskā attīstība?

Vienīgā šodien iespējamā atbilde uz šo jautājumu ir šāda: ja Krievijas revolūcija kļūs par signālu proletāriskajai revolūcijai Rietumos, tā ka abas viena otru papildinās, tad tagadējais krievu zemes kopīpašums var kļūt par komunistiskās attīstības sākuma punktu.

Kārlis Markss. Fridrihs Engelss

Londonā 1882. g. 21. janvārī

Iespiests grāmatā: К. Маркс и Iespiests pēc К. Маркс и

Ф. Энгельс. [78]Манифест Коммуна- Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2,

стической партии». Женева, 1882 т. 19, стр. 304—305

F. ENGELSA PRIEKŠVĀRDS 1883. GADA VĀCU IZDEVUMAM

Priekšvārds šim izdevumam man diemžēl jāparaksta vienam pašam. Markss, šis vīrs, kam visa Eiropas un Amerikas strādnieku šķira ir vairāk pateicības parādā nekā jebkuram citam, — Markss dus Haigeitas kapsēta, un uz viņa kapa jau aug pirmā zālīte. Pēc viņa nāves nepavisam vairs nevar būt runas par kādu «Manifesta» pārstrādāšanu vai papildināšanu. Toties jo vairāk es atzīstu par nepieciešamu šeit vēlreiz pavisam skaidri pateikt sekojošo.

Pamatdoma, kas vijas cauri visam «Manifestam», ka ikviena vēsturiska laikmeta ekonomiskā ražošana un no tās nenovēršami izrietošā sabiedrības struktūra ir šā laikmeta politiskās un intelektuālās vēstures pamats; ka atbilstoši tam (kopš sairis sensenais zemes kopīpašuma veids) visa vēsture ir bijusi šķiru cīņas vēsture, cīņas starp ekspluatējamām un ekspluatētājām, starp pakļautām un valdošām šķirām sabiedriskās attīstības dažādās pakāpēs, un ka tagad šī cīņa ir sasniegusi tādu pakāpi, kur ekspluatējamā un apspiestā šķira (proletariāts) nevar vairs atbrīvoties no šķiras (buržuāzijas), kas viņu ekspluatē un apspiež, neatbrīvojot reizē uz visiem laikiem no

ekspluatācijas, apspiešanas un šķiru cīņas visu sabiedrību, — šī pamatdoma pieder vienīgi un tikai Marksam^79.

To esmu jau bieži sacījis, bet tieši tagad ir nepieciešams, lai tas būtu pateikts arī paša «Manifestā» ievadā.

F. Engelss

Londonā 1883. g. 28. jūnijā

Iespiests grāmatā: [79]Das Kommu- Iespiests pēc К. Маркс и

nistische Manifest». Hottingen-Zii- Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 3,

rich, J8S3 т. 21, стр. 1—2

NO F. ENGELSA PRIEKŠVĀRDĀ 1890. GADA VĀCU IZDEVUMAM

«Manifestam» ir bijis savs paša dzīves gājums. Tā iznākšanas brīdī to jūsmīgi apsveica (kā to liecina pirmajā priekšvārdā minētie tulkojumi^80) toreiz vēl nelielais zinātniskā sociālisma priekšpulks, bet drīz to nobīdīja malā reakcija, kas sākās pēc Parīzes strādnieku sakāves

1848. g. jūnijā^41, un 1852. g. novembrī, notiesājot Ķelnes komunistus^46, to beidzot «likuma vārdā» pasludināja ārpus likuma. Nozūdot no sabiedriskās skatuves strādnieku kustībai, kas bija saistīta ar februāra revolūciju, arī «Manifests» atvirzījās otrajā vietā.

Ķad Eiropas strādnieku šķira bija atkal kjuvusi pietiekami stipra, lai varētu par jaunu uzbrukt valdošo šķiru varai, tad radās Starptautiskā Strādnieku Asociācija. Tās mērķis bija apvienot vienā lielā armijā visus cīņai spējīgos Eiropas un Amerikas strādnieku šķiras spēkus. Tāpēc tā nevarēja tieši sākt ar «Manifestā» izteiktajiem principiem. Tai bija vajadzīga programma, kas neaizslēgtu

durvis angļu tredjūnijām, franču, beļģu, itāliešu un spāņu prudonistiem un vācu lasaliešiem^81. Šādu programmu — ievada paskaidrojumu Internacionāles statūtiem^82 — Markss sarakstīja ar meistarību, kuru bija spiesti atzīt pat Bakuņins un anarhisti. Ka «Manifestā» izvirzītie principi beidzot uzvarēs, par to Markss bija pilnīgi pārliecināts, paļaujoties vienīgi uz strādnieku šķiras intelektuālo attīstību, kam bija nenovēršami jāizriet no kopīgas rīcības un apspriešanās. Fakti un pret kapitālu vērstās cīņas peripetijas — pie tam sakāves vēl vairāk nekā uzvaras — nevarēja neatsegt cīnītājiem, ka galīgi nederīgi ir tie visu dziedinošie līdzekļi, kam tie bija ticējuši līdz šim, un nepadarīt viņu galvas uzņēmīgākas strādnieku īsto atbrīvošanās nosacījumu pamatīgai izpratnei. Un Marksam bija taisnība. Strādnieku šķira 1874. gadā, kad Internacionāli likvidēja, bija pavisam citāda nekā 1864. gadā, kad Internacionāli dibināja. Prudonisms romāņu zemēs un specifiskais lasalisms Vācijā bija tuvi galīgai iznīkšanai, un pat toreizējās ļoti konservatīvās angļu tredjū-nijas pakāpeniski tuvojās tam brīdim, kad viņu kongresa prezidents^83 1887. gadā Svonsijā varēja viņu vārdā sacīt: «Kontinenta sociālisms mūs vairs nebaida.» Bet kontinenta sociālisms 1887. gadā jau bija gandrīz vairs tikai tā teorija, kas izteikta «Manifestā». Un tā «Manifesta» vēsture zināmā mērā atspoguļo mūslaiku strādnieku kustības vēsturi kopš 1848. gada. Patlaban tas ir neapšaubāmi visizplatītākais, visinternacionālākais darbs visā sociālistiskajā literatūrā, daudzu miljonu visu zemju strādnieku, no Sibīrijas līdz Kalifornijai, kopīgā programma.

Un tomēr tad, kad tas nāca klajā, mēs nevarējām nosaukt to par sociālistisku manifestu. 1847. gadā par sociālistiem dēvēja divējādas ļaužu grupas. No vienas puses, dažādu utopisku sistēmu piekritējus, it sevišķi oue-nistus Anglijā un furjeristus Francijā; abi šie virzieni

jau toreiz bija pārvērtušies par vienkāršām sektām, kuras pakāpeniski izmira. No otras puses, visdažādākos sociālos pūšjotājus, kas ar dažādām brīnumzālēm un visāda veida ielāpiem gribēja novērst sociālos Jaunumus, pie tam ne vismazākā mērā nenodarot ļaunu kapitālam un peļņai. Abos gadījumos tie bija ļaudis, kas stāvēja ārpus strādnieku kustības un drīzāk gan meklēja atbalstu pie «izglītotām» šķirām. Turpretī tā strādnieku daļa, kas, pārliecināta, ka nepietiek ar tīri politisku apvērsumu vien, prasīja pamatīgu sabiedrības pārkārtošanu, tā daļa saucās toreiz par komunistisku. Tas bija vēl maz apstrādāts, tikai instinktīvs, reizēm drusku parupjš komunisms; bet tas bija pietiekami spēcīgs, lai radītu divas utopiskā komunisma sistēmas: Kabē «Ikarijas» komunismu Francijā un Veitlinga komunismu Vācijā. 1847. gadā sociālisms nozīmēja buržuā kustību, komunisms — strādnieku kustību. Sociālisms, vismaz kontinentā, bija modes lieta, komunisms — tiešs pretstats. Un, tā kā jau toreiz mums bija pavisam noteikts uzskats, ka «strādnieku šķiras atbrīvošanās var būt tikai pašas strādnieku šķiras lieta»47, tad mēs ne mirkli nevarējām šaubīties, kuru no abiem nosaukumiem izvēlēties. Arī pēc tam mums nekad nav nācis prātā no tā atteikties.

«Visu zemju proletārieši, savienojieties!» Tikai nedaudz balsu atsaucās, kad mēs šos vārdus raidījām pasaulē pirms 42 gadiem, Parīzes revolūcijas priekšvakarā, pirmās revolūcijas, kurā proletariāts uzstājās ar savām paša prasībām. Bet 1864. g. 28. septembrī Rietumeiropas zemju lielākās daļas proletārieši savienojās godam pieminamā Starptautiskajā Strādnieku Asociācijā. Pati Internacionāle nodzīvoja gan tikai deviņus gadus. Bet, ka viņas dibinātā visu zemju proletāriešu mūžīgā savienība vēl dzīvo un kļuvusi spēcīgāka nekā jebkad, to vislabāk liecina tieši šī diena. Jo šodien^48, kad es rakstu šīs rindiņas, Eiropas un Amerikas proletariāts notur savu kaujas spēku skati, kuri pirmoreiz mobilizēti vienā armijā, zem viena karoga un vienam tuvākam mērķim: panākt likumīgi noteiktu astoņu stundu normālu darba dienu, kuru jau 1866. gadā proklamēja Internacionāles kongress 2enēvā un tad atkal 1889. gadā strādnieku kongress Parīzē. Un šās dienas aina parādīs visu zemju kapitālistiem un zemes īpašniekiem, ka tagad visu zemju proletārieši tiešām ir savienojušies.

Kaut jel man blakus vēl stāvētu Markss, lai redzētu to pats savām acīm!

F. Engelss

Londonā 1890. g. 1. maijā

Iespiests grāmatā: *Das Kommu- Iespiests pēc К. Маркс и

nistische Manifest». London. 1S90 <t>. Энгельс. Сочинения, изд. 1,

т. 22, стр. 61—63

F. ENGELSA PRIEKŠVĀRDS 1892. GADA POĻU IZDEVUMAM

Tas fakts, ka kļuvis nepieciešams «Komunistiskā manifesta» jauns poļu izdevums, dod pamatu vairākiem secinājumiem.

Vispirms jāaizrāda, ka «Manifests» pēdējā laikā ir kļuvis zināmā mērā par mērauklu lielrūpniecības attīstībai Eiropas kontinentā. Ciktāl kādā zemē attīstās lielrūpniecība, tiktāl šās zemes strādniekiem rodas stipra vēlēšanās noskaidrot savu kā strādnieku šķiras stāvokli attiecībā pret mantīgajām šķirām; starp viņiem izplatās sociālistiskā kustība un aug pieprasījums pēc «Manifesta». Tādējādi ne vien strādnieku kustības stāvokli, bet arī lielrūpniecības attīstības pakāpi jebkurā zemē var diezgan precīzi novērtēt pēc vietējā valodā izplatīto «Manifesta» eksemplāru skaita.

Tāpēc «Manifesta» jaunais poļu izdevums liecina par noteiktu poļu rūpniecības progresu. Un, ka tāds progress kopš desmit gadiem, kad nāca klajā pēdējais izdevums, tiešām bijis, par to nevar būt nekādu šaubu. Polijas Ca-riste, Kongresa Polija^49, ir kļuvusi par lielu Krievijas impērijas rūpniecības apgabalu. Kamēr krievu lielrūpniecība izkliedēta dažādās vietās — daļa pie Somu jūras līča, daļa centrā (Maskava, Vladimira), daļa Melnās un Azovas jūras piekrastē, pārējā daļa izkliedēta vēl kaut kur, — poļu rūpniecība koncentrēta samērā nelielā platībā un bauda tiklab šādas koncentrācijas labumus, kā arī ļaunumus. Labumus atzina konkurējošie Krievijas fabrikanti, prasīdami aizsargmuitas pret Poliju, lai gan viņu karstākā vēlēšanās bija poļus pārkrievot. Ļaunumi — tiklab poļu fabrikantiem, kā arī Krievijas valdībai — izpaužas tajā apstāklī, ka poļu strādniekos strauji izplatās sociālistiskās idejas un aug pieprasījums pēc «Manifesta».

Bet straujā attīstība, kādu pārdzīvo Polijas rūpniecība, kas jau pārspējusi Krievijas rūpniecību, ir savukārt jauns pierādījums, ka poju tautas dzīvības spēki ir neizsmeļami, un jauna garantija tam, ka tai gaidāma nacionāla atdzimšana. Bet neatkarīgas, stipras Polijas atdzimšana ir lieta, kas skar ne vien poļus, bet arī mūs visus. Eiropas tautu patiesa starptautiska sadarbība iespējama vienīgi tad, ja ikviena no šīm tautām savās mājās ir pilnīgi noteicēja.

1848. g. revolūcija, kas zem proletāriešu karoga proletāriešu cīnītājiem īstenībā lika veikt buržuāzijas darbu, ar savu testamenta izpildītāju Luija Bonaparta un Bismarka palīdzību panāca Itālijas, Vācijas un Ungārijas neatkarību; bet Poliju, kas revolūcijas labā kopš 1792. g. ir darījusi vairāk nekā visas šīs trīs zemes kopā, atstāja viņas pašas ziņā, kad to 1863. g. nomāca desmitkārt lielāks krievu pārspēks. Polijas neatkarību muižniecība nespēja nedz nosargāt, nedz atkal izcīnīt; buržuāzijai šī neatkarība šodien vismaz ir vienaldzīga. Un tomēr tā ir nepieciešama, lai Eiropas tautas varētu harmoniski sadarboties^84. To var iekarot vienīgi jaunais poļu proletariāts, un viņa rokās tā ir droša. Jo visas pārējās Eiropas strādniekiem Polijas neatkarība tikpat nepieciešama kā Polijas strādniekiem pašiem.

F. Engelss

Londonā 1892. g. 10. februāri

Iespiests žurnālā [84]Przedšwit», Iespiests pēc К. Маркс и

Nr. 35. 1892. g. 27. februāri un Ф. Энгельс. Сочинения, usd. 2,

grāmatā: К. Marx I F. Engels. t. 22, c. 289—290

eManifest Komunisigczny». Londyn.

1892

F. ENGELSA PRIEKŠVĀRDS 1893. GADA ITĀLIEŠU IZDEVUMAM

Itāliešu lasītājam

«Komunistiskās partijas manifesta» publicēšana notika gandrīz vienā laikā ar 1848. g. 18. marta dienu, ar Milānas un Berlīnes revolūcijām, kad bruņotas sacēlās divas nācijas, kas atrodas: viena — Eiropas kontinenta centrā, otra — Vidusjūras zemju centrā; divas nācijas, kuras līdz tam bija novājinājusi viņu sadrumstalotība un iekšējās ķildas un kuras tāpēc bija nonākušas svešu zemju kundzībā. Kamēr Itālija bija pakļauta Austrijas ķeizaram, Vācija bija ne mazāk smagā, lai arī netiešā visas Krievijas cara jūgā. 1848. g. 18. marta notikumu rezultātā Itālija un Vācija atbrīvojās no šā kauna; ja laikā no 1848. līdz 1871. gadam šīs divas lielās nācijas tika restaurētas un tām šādā vai tādā veidā atdota patstāvība, tad tas notika, kā teica Kārlis Markss, tāpēc, ka tie paši ļaudis, kas apspieda 1848. g. revolūciju, bija pretēji savai gribai tās testamenta izpildītāji.

Visur šai revolūcijā darītāja bija strādnieku šķira; viņa bija tā, kas cēla barikādes un ziedoja savu dzīvību. Bet vienīgi tikai Parīzes strādniekiem, gāžot valdību, bija pilnīgi noteikts nodoms gāzt arī buržuāzisko iekārtu. Bet tomēr, lai gan viņi jau pilnīgi apzinājās antagonismu, kas pastāv starp viņu pašu šķiru un buržuāziju, ne zemes ekonomiskā attīstība, ne franču strādnieku masu garīgās attīstības līmenis vēl nebija sasniedzis to augstumu, kad būtu iespējama sociāla pārkārtošana. Tāpēc revolūcijas augļus galu galā ieguva kapitālistu šķira. Bet citās zemēs — Itālijā, Vācijā, Austrijā — strādnieki īstenībā to vien arī izdarīja, ka palīdzēja buržuāzijai tikt pie varas. Bet nevienā zemē nav iespējama buržuāzijas kundzība bez nacionālas neatkarības. Tādēļ 1848. g. revolūcijai bija jādod vienība un neatkarība tām nācijām, kurām līdz tam laikam to nebija: Itālijai, Vācijai, Ungārijai. Tagad pienākusi Polijas kārta.

Tātad, ja arī 1848. g. revolūcija nebija sociālistiska revolūcija, tā tomēr pēdējai atbrīvoja ceļu, sagatavoja pamatu. Buržuāziskā iekārta, kas izraisījusi lielrūpniecības uzplaukumu visās zemēs, ir visur pēdējos četrdesmit piecos gados reizē radījusi skaitā lielu, koncentrētu un spēcīgu proletariātu; tātad tā, runājot «Manifesta» vārdiem, radījusi pati savus kapračus. Neatjaunojot katras atsevišķas nācijas neatkarību un vienību, nav iespējama ne proletariāta starptautiskā apvienošanās, ne mierīga un apzinīga šo nāciju sadarbība kopīgo mērķu sasniegšanai. Pamēģiniet iedomāties kaut kādu kopīgu starptautisku rīcību, kurā piedalītos itāliešu, ungāru, vācu, poļu un krievu strādnieki, pastāvot tiem politiskajiem apstākļiem, kādi valdīja pirms 1848. gada!

Tātad 1848. g. kaujas nav bijušas veltīgas. Nav veltīgi

pagājuši arī tie četrdesmit pieci gadi, kas mūs šķir no šā revolucionārā perioda. Tā augļi sāk ienākties, un es gribētu tikai, lai šā itāliešu tulkojuma iznākšana būtu labs priekšvēstnesis itāliešu proletariāta uzvarai, tāpat kā oriģināla iznākšana bija priekšvēstnesis starptautiskajai revolūcijai.

«Manifests» pilnīgi taisnīgi atzīst to revolucionāro nozīmi, kāda kapitālismam bijusi pagātnē. Pirmā kapitālistiskā nācija bija Itālija. Feodālo viduslaiku beigas, šolaiku kapitālistiskās ēras sākumu iezīmē kāda milzīga figūra. Tas ir itālietis Dante, pēdējais viduslaiku dzejnieks un tai pašā laikā pirmais jauno laiku dzejnieks. Tagad, tāpat kā 1300. gada, dzimst jauna vēstures ēra. Vai Itālija dos mums jaunu Danti, kas apzīmogos šās jaunās, proletāriskās ēras dzimšanas stundu?

Fridrihs Engelss

Londonā 1893. g. 1. februārī

Iespiests grāmatā: Kārto Marx e Iespiests pic К■ Маркс и

Federico Engels. *11 Manifesto del Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2. Fartito Comunista». Milano, 1893 t. 22, стр. 381—382

KOMUNISTISKĀS PARTIJAS MANIFESTS^37

Rēgs klīst pa Eiropu — komunisma rēgs. Visi vecās Eiropas spēki ir apvienojušies svētam vajāšanas karam pret šo rēgu: pāvests un cars, Meternihs un Gizo, franču radikāli un vācu policisti.

Kur ir tā opozīcijas partija, kuru tās valdošie pretiniek» nebūtu izklieguši par komunistisku? Kur ir tā opozīcijas partija, kas savukārt nebūtu izteikusi nosodošu pārmetumu par komunismu tiklab progresīvākajiem opozīcijas pārstāvjiem, kā arī saviem reakcionārajiem pretiniekiem?

No šā fakta izriet divi secinājumi.

Visi Eiropas spēki jau atzīst komunismu par spēku.

Ir pienācis laiks komunistiem visas pasaules priekšā atklāti pasacīt savus uzskatus, savus mērķus, savas tieksmes un pasakām par komunisma rēgu likt pretī pašas partijas manifestu.

Sai nolūkā visdažādāko tautību komunisti sapulcējās Londonā un sastādīja šo «Manifestu», kas tiek publicēts angļu, franču, vācu, itāliešu, flāmu un dāņu valodā.

I BURŽUĀ UN PROLETĀRIEŠI^85

Visu līdzšinējo sabiedrību vēsture^86 ir bijusi šķiru cīņas vēsture.

Brīvais un vergs, patricietis un plebejs, muižnieks un dzimtcilvēks, meistars^87 un zellis,īsi sakot, apspiedējs un

apspiestais ir atradušies mūžīgā antagonismā viens ar otru, veduši nepārtrauktu, gan apslēptu, gan atklātu cīņu, kas katrreiz beigusies ar visas sabiedrības revolucionāru pārveidošanu vai ar cīnītāju šķiru kopīgu bojāeju.

Vēstures iepriekšējos laikmetos mēs sastopam gandrīz visur pilnīgu sabiedrības dalīšanos dažādās kārtās, ļoti dažādas sabiedrisko stāvokļu pakāpes. Senajā Romā atrodam patriciešus, jātniekus, plebejus, vergus; viduslaikos — feodālos kungus, vasaļus, cunftes meistarus, zeļļus, dzimtcilvēkus un turklāt gandrīz ikvienā no šīm šķirām vēl atsevišķas pakāpes.

Modernā buržuāziskā sabiedrība, kas izveidojusies no boļā gājušās feodālās sabiedrības, šķiru pretrunas nav iznīcinājusi. Tā tikai likusi jaunas šķiras, jaunus apspiešanas nosacījumus un jaunus cīņas veidus veco vietā.

Mūsu laikmets, buržuāzijas laikmets, tomēr atšķiras ar to, ka tas ir vienkāršojis šķiru pretrunas: sabiedrība arvien vairāk un vairāk sašķeļas divās lielās, naidīgās nometnēs, divās lielās, viena otrai tieši pretim stāvošās šķirās: buržuāzijā un proletariātā. [85] [86] [87]

No viduslaiku dzimtļaudīm radās pirmo pilsētu brīvie iedzīvotāji, no šās pilsētnieku kārtas attīstījās pirmie buržuāzijas elementi.

Amerikas atklāšana un jūras ceļu nodibināšana apkārt Āfrikai radīja augšupejošajai buržuāzijai jaunu darba lauku. Ostindijas un Ķīnas tirgi, Amerikas kolonizācija, maiņa ar kolonijām, maiņas līdzekļu un vispār preču pavairošanās izraisīja tirdzniecībā, kuģniecībā, rūpniecībā vēl nekad nepieredzētu uzplaukumu un līdz ar to strauju revolucionārā elementa attīstību irstošajā feodālajā sabiedrībā.

Līdzšinējais feodālais jeb cunftiskais ražošanas veids rūpniecībā nespēja vairs apmierināt līdz ar jauniem tirgiem pieaugošo pieprasījumu. Tā vietā stājās manufaktūra. Cunftu meistarus izstūma rūpnieciskā viduskārta; darba dalīšana starp dažādām korporācijām izzuda, dodot vietu darba dalīšanai pašā darbnīcā.

Bet tirgi arvien pieauga, pieprasījums arvien palielinājās. Arī manufaktūra nespēja vairs to apmierināt. Tad tvaiks un mašīnas izdarīja revolūciju rūpnieciskajā ražošanā. Manufaktūras vietā stājās modernā lielrūpniecība, rūpnieciskās viduskārtas vietā stājās industrijas miljonāri, veselu rūpniecisku armiju pavēlnieki, modernie buržuā.

Lielrūpniecība nodibināja pasaules tirgu, ko bija sagatavojusi Amerikas atklāšana. Pasaules tirgus izraisīja neizmērojamu tirdzniecības, kuģniecības un sauszemes satiksmes līdzekļu attīstību. Tā savukārt atkal iedarbojās uz rūpniecības izplatīšanos, un tādā pašā mērā, kā izplatījās rūpniecība, tirdzniecība, kuģniecība, dzelzceļi, tādā pašā mērā attīstījās buržuāzija, tā vairoja savus kapitālus un nobīdīja otrā vietā visas no viduslaikiem mantotās šķiras.

Mēs tātad redzam, ka modernā buržuāzija pati ir ilga attīstības procesa, daudzu ražošanas un maiņas veida apvērsumu produkts.

Katrai šai buržuāzijas attīstības pakāpei līdztekus gāja atbilstoši politiski sasniegumi. Apspiestā kārta feodāļu kundzības laikā, apbruņotā un pati sevi pārvaldošā asociācija komūnā^85, te — neatkarīga pilsētas republika, [88] tur — monarhijas trešā, nodokļu maksātāju kārta^89, tad manufaktūras periodā — pretsvars muižniecībai kārtu jeb absolūtajā monarhijā un vispār lielo monarhiju galvenais pamats, — buržuāzija kopš lielrūpniecības un pasaules tirgus izveidošanās beidzot iekaroja sev nedalītu politisku kundzību modernajā pārstāvniecības valstī. Modernā valsts vara ir tikai komiteja, kas pārvalda visas buržuā šķiras kopīgās lietas.

Buržuāzijai vēsturē ir bijusi augstākā mērā revolucionāra loma.

Buržuāzija, kur vien tā nākusi pie varas, ir iznīcinā-

1‘usi visas feodālās, patriarhālās, idilliskās attiecības. Tā >ez žēlastības sarāvusi visas tās raibās feodālās saites, kas cilvēku piesaistīja viņa «dabiskajiem pavēlniekiem», un nav atstājusi starp cilvēku un cilvēku nekādas citas saites kā tikai kailo interesi, kā tikai bezjūtīgo «samaksu skaidrā naudā». Dievbijīgo sapņojumu, bruņnieciskās sajūsmas, mietpilsoniskās sentimentalitātes svētās šalkas tā noslīcinājusi egoistiska aprēķina ledainajā ūdenī. Cilvēka personīgo cieņu tā padarījusi par maiņas vērtību, un neskaitāmo dokumentāri dāvāto un pašiegūto brīvību vietā “tā nodibinājusi vienu vienīgu nekautrīgu tirdzniecības brīvību. Vārdu sakot, ar reliģiskām un politiskām ilūzijām aizplīvurotas ekspluatācijas vietā viņa likusi atklātu, nekaunīgu, tiešu, cietsirdīgu ekspluatāciju.

Buržuāzija noņēmusi svētuma oreolu visiem līdz tam laikam godātiem un ar svētu bijību uzlūkotiem darbības veidiem. Ārstu, juristu, mācītāju, dzejnieku, zinātnes vīru viņa padarījusi par savu samaksātu algotu strādnieku.

Buržuāzija norāvusi aizgrābjoši sentimentālo plīvuru/ ģimenes attiecībām un novedusi tās līdz vienkāršām naudas attiecībām.

Buržuāzija parādījusi, ka brutālā spēka izpausme viduslaikos, par ko reakcionāri tik ļoti sajūsminās, savu dabisko papildinājumu radusi vislielākajā kūtrībā un laiskumā. Tikai viņa ir parādījusi, ko cilvēku darbība var veikt. Tā ir veikusi pavisam citādus mākslas brīnumdarbus nekā ēģiptiešu piramīdas, romiešu ūdensvadus un gotiskās katedrāles; tā ir veikusi pavisam citādus gājienus nekā tautu staigāšanu un krusta karus.

Buržuāzija nevar eksistēt, nemitīgi neizraisot apvērsumus ražošanas rīkos, tātad nerevolucionizējot ražošanas attiecības un līdz ar to arī visas sabiedriskās attiecības. Turpretim visu agrāko rūpniecisko šķiru eksistences pirmais priekšnosacījums bija saglabāt neskartu veco ražošanas veidu. Nemitīgi apvērsumi ražošanā, nepārtraukta visu sabiedrisko attiecību satricināšana, mūžīga nedrošība un kustība atšķir buržuāzijas laikmetu no visiem iepriekšējiem laikmetiem. Visas sastingušās, ierūsējušās attiecības līdz ar tās pavadošiem, gadsimtu svētītiem priekšstatiem un uzskatiem jūk, visas jaunnodibinātās noveco, iekām tās paspēj sastingt. Viss, kas saistās ar kārtām un kas sastindzis, izzūd, viss,''kās svēts, tiek sagānīts, un cilvēki beidzot ir spiesti skaidrām acīm aplūkot savu dzīves stāvokli, savas savstarpējās attiecības.

Vajadzība pēc arvien lielāka savu ražojumu noņēmēju skaita trenc buržuāziju pāri visai zemeslodei. Visur tai jāiespiežas, visur jāiekārtojas, visur jānodibina sakari.

Ekspluatējot pasaules tirgu, buržuāzija ir padarījusi visu zemju ražošanu uņ patērēšanu kosmopolītisku. Reakcionāriem par lielu sarūgtinājumu viņa ir izsitusi rūpniecībai nacionālos pamatus zem kājām. Nacionālās rūpniecības vecvecās nozares ir iznīcinātas, un tās vēl joprojām diendienā tiek iznīcinātas. Tās izstumj jaunās rūpnie’cības nozares, kuru iekārtošana kļūst par dzīvības jautājumu visām civilizētām nācijām, nozares, kuras neapstrādā vairs vietējās izejvielas, bet gan izejvielas no vistālākajām zemeslodes joslām un kuru fabrikātus patērē ne tikai pašu zemē, bet arī visās pasaules daļās. Veco, pašu zemes ražojumiem apmierināmo vajadzību vietā stājas jaunas, kuru apmierināšanai vajadzīgi visattālāko zemju un visdažādāko klimatu produkti. Seno lokālo un nacionālo noslēgtību un iztikšanu ar pašu ražojumiem aizstāj vispusīgi sakari, vispusīga savstarpēja nāciju atkarība. Un tas notiek tiklab materiālo, kā arī garīgo ražojumu laukā. Atsevišķu nāciju gara ražojumi kļūst par kopīgu mantu. Nacionāla vienpusība un aprobežotība kļūst

arvien vairāk un vairāk neiespējama, un no daudzām nacionālām un lokālām literatūrām izveidojas viena pasaules literatūra.

Strauji uzlabojot visus ražošanas rīkus, bezgalīgi atvieglojot sakaru līdzekļus, buržuāzija ierauj civilizācijā visas, arī visbarbariskākās nācijas^ Viņas preču lētās cenas ir tā smagā artilērija, ar kuru viņa sagrauj drupās visus Ķīnas mūrus, ar kuru tāi spiež kapitulēt barbaru visietiepīgāko naidu pret ārzemniekiem. Viņa piespiež visas nācijas pieņemt buržuāzijas ražošanas veidu, ja tās negrib iet bojā; viņa spiež tās nodibināt pašām savās mājās tā dēvēto civilizāciju, t. i., kļūt par buržuā. Vārdu sakot, viņa rada sev pasauli pēc savas līdzības.

Buržuāzija ir pakļāvusi laukus pilsētas kundzībai. Viņa ir radījusi milzu pilsētas, viņa ir pilsētu iedzīvotāju skaitu salīdzinājumā ar lauku iedzīvotājiem lielā mērā pavairojusi un tādējādi ievērojamu daļu iedzīvotāju izrāvusi no lauku dzīves idiotisma. Kā laukus no pilsētas, tāpat barbariskās un pusbarbariskās zemes tā ir padarījusi atkarīgas no civilizētātn zemēm, zemnieku tautas no buržuāziskām tautām, Austrumus no Rietumiem.

Buržuāzija arvien vairāk un vairāk izskauž ražošanas līdzekļu, īpašuma un iedzīvotāju sadrumstalotību. Viņa ir sablīvējusi iedzīvotājus, centralizējusi ražošanas līdzekļus un koncentrējusi īpašumu nedaudzu rokās. Nepieciešamas sekas tam bija politiska centralizācija. Neatkarīgi, gandrīz tikai sabiedroti apgabali ar dažādām interesēm, likumiem, valdībām un muitām tika saliedēti vienā_ nācijā ar vienu valdību, vienu likumdošanu, vienu nacionālu šķiras interesi, vienu muitas robežu.

Buržuāzija savas šķiras nepilnās simtgadīgās kundzības laikā ir radījusi daudz plašākus un daudz kolosālākus ražotājspēkus nekā visas iepriekšējās paaudzes kopā.

„ Dabas spēku pakļaušana, mašinizētā ražošana, ķīmijas lietošana rūpniecībā un zemkopībā, tvaika kuģniecība, dzelzceļi, elektriskais telegrāfs, veselu pasaules daļu kultivēšana, upju pielāgošana kuģošanai, veselas kā no zemes uzburtas iedzīvotāju masas, — kurš no agrākiem gadsimtiem gan nojauta, ka šādi ražotājspēki dusējuši sabiedriskā darba klēpī!

Mēs tātad redzējām, ka ražošanas un maiņas līdzekļi, uz kuru pamata veidojās buržuāzija, tika radīti feodālajā sabiedrībā. So ražošanas un maiņas līdzekļu attīstības

zināmā pakāpē attiecības, kādās feodālā sabiedrība ražoja un'mainīja, feodālā lauksaimniecības un rūpniecības organizācija, vārdu sakot, feodālās īpašuma attiecības vairs neatbilda ražotājspēkiem, kas jau bija attīstījušies. Tās "kavēja ražošanu, bet nevis to veicināja. Tās pārvērtas par ražošanas "Važām. Tās vajadzēja saraut, un tās tika sarautas.

To vietā stājās brīvā konkurence ar tai atbilstošu sabiedrisko un politisko iekārtu, ar buržuāzijas šķiras ekonomisko un politisko kundzību.

Mūsu acu priekšā norisinās līdzīga kustība. Modernā buržuāziskā sabiedrība, kas uzbūrusi tik varenus ražošanas un maiņas līdzekļus, ar savām buržuāziskajām ražošanas un maiņas attiecībām, ar buržuāziskajām īpašuma attiecībām līdzīga tam burvim, kas nespēj vairs savaldīt pazemes spēkus, ko pats uzbūris. jKopš gadu desmitiem rūpniecības un tirdzniecības vēsture^lr vairs tikai vēsture par moderno ražotājspēku sacelšanos pret modernajām ražošanas attiecībām, pret tām īpašuma attiecībām, kas ir buržuāzijas eksistences un kundzības nosacītājas. Pietiek nosaukt tirdzniecības krīzes, kas, periodiski atkārtojoties, arvien bīstamāk apdraud visas buržuāziskās sabiedrības eksistenci. Tirdzniecības krīžu laikā ikreiz tiek iznīcināta ievērojama daļa ne tikai saražoto produktu, bet arī pat jau radīto ražotājspēku. Krīžu laikā izlaužas uz āru sabiedriskā epidēmija, kas visos iepriekšējos laikmetos būtu šķitusi nejēdzība, — pārprodukcijas epidēmija. Sabiedrība piepeši tiek atsviesta atpakaļ pēkšņa barbarisma stāvoklī; šķiet, bada posts, vispārējs postošs karš tai atņēmuši visus iztikas līdzekļus; šķiet, rūpniecība, tirdzniecība iznīcinātas, un kāpēc? Tāpēc, ka sabiedrībai ir par daudz civilizācijas, par daudz iztikas līdzekļu, par daudz rūpniecības, par daudz tirdzniecības. Ražotājspēki, kas tās rīcībā, nekalpo vairs buržuāzisko īpašuma attiecību veicināšanai; gluži otrādi, šīm attiecībām tie ir kļuvuši pārāk vareni; šīs attiecības tos kavē; un, tiklīdz ražotājspēki šo "kavēkli sāk pārvarēt, tie ienes sajukumu visā buržuāziskajā sabiedrībā, apdraud buržuāziskā īpašuma pastāvēšanu. Buržuāziskās attiecības kļuvušas par šaurām, lai aptvertu to radītās bagātības. — Kā buržuāzija pārvar krīzes? No vienas puses, ar liela daudzuma ražotājspēku piespiestu iznīcināšanu, no otras puses, iekarojot jaunus tirgus un pamatīgāk ekspluatējot vecos. Tātad kā? Tādējādi, ka tā sagatavo vispusīgākas un graujošākas krīzes un samazina līdzekļus to novēršanai.

Ieroči, ar kuriem buržuāzija pieveica feodālismu, tagad vēršas pret buržuāziju pašu.

Bet buržuāzija ne tikai izkalusi ieročus, kas tai nes nāvi; viņa radījusi arī vīrus, kas šos ieročus vērsīs pret viņu, — modernos strādniekus, proletāriešus.

Tādā pašā mērā, kādā attīstās buržuāzija* t. i., kapitāls, tādā pašā mērā attīstās proletariāts, moderno strādnieku šķira, kuri dzīvo tikai tik ilgi, kamēr tie atrod darbu, un kuri atrod darbu tikai tik ilgi, kamēr viņu darbs vairo kapitālu. Sie strādnieki, kas pa vienam spiesti sevi pārdot, ir tāda pati prece kā kurš katrs cits tirdzniecības priekšmets un tāpēc tāpat pakļauti visām mainīgajām konkurences nejaušībām, visām tirgus svārstībām.

’ Arvien vairāk ieviešoties mašīnu lietošanai un darba dalīšanai, proletāriešu darbs zaudē katru patstāvības raksturu un reizē ar to katru pievilcību strādnieku acīs. Strādnieks kļūst par vienkāršu mašīnas piedēkli, no viņa prasa tikai visvienkāršākos, vienmuļākos, visvieglāk apgūstamos darba paņēmienus. Tāpēc izdevumi strādnieka algošanai aprobežojas gandrīz vienīgi ar tiem iztikas līdzekļiem, kas nepieciešami viņa dzīvības uzturēšanai un viņa cilts turpināšanai.* Bet preces un tātad arī darba^51 cena ir vienlīdzīga tās ražošanas izmaksai. Tāpēc tādā pašā mērā, kādā aug darba nepievilcība, samazinās arī darba alga. Vēl vairāk, tādā pašā mērā, kādā pieaug mašīnu lietošana un darba dalīšana, tādā pašā mērā pieaug arī darba daudzums, vai nu palielinot darba stundu skaitu, vai palielinot tā darba daudzumu, kas veicams noteiktā laikā, vai arī paātrinot mašīnu gaitu utt.

Modernā rūpniecība pārvērtusi patriarhālā meistara mazo darbnīcu par lielu rūpniecības kapitālista fabriku. Fabrikā sablīvētās strādnieku masas tiek organizētas kā kareivji. Kā rūpniecības ierindas kareivjus viņus pakļauj veselas unteroficieru un oficieru hierarhijas uzraudzībai. Viņi ir ne tikai buržuāzijas šķiras, buržuāzijas valsts vergi, viņus ik dienas un ik stundas verdzina mašīna, uzraugs un vispirms atsevišķais buržuā — fabrikants pats. Šī dcspotija ir toties jo sīkumaināka, nīstamāka, sarūgtinošāka, jo atklātāk par tās mērķi tiek proklamēta iedzīvošanās.

Jo mazāk veiksmes un spēka prasa roku darbs, t. i., jo vairāk attīstās modernā rūpniecība, toties jo vairāk vīriešu darbu izstumj sieviešu un bērnu darbs.'Dzimuma un vecuma atšķirībai nav vairs nekādas sabiedriskas nozīmes strādnieku šķirai..; Pastāv tikai darbarīki, kas atkarībā no vecuma un dzimuma rada dažāda lieluma izdevumus.

Kad fabrikants strādnieka ekspluatāciju tiktāl pabeidzis, ka strādnieks skaidrā naudā saņem savu darba algu, tad strādniekam uzklūp buržuāzijas citas daļas — namsaimnieks, veikalnieks, augļotājs utt.

Vidējās kārtas zemākie slāņi — sīkrūpnieki, sīktirgotāji un rantjē, amatnieki un zemnieki — visas šīs šķiras noslīd proletariāta rindās, pa daļai tāpēc, ka viņu mazā kapitāla nepietiek lielrūpnieciska uzņēmuma darbībai un to pieveic lielāku kapitālistu konkurence, pa daļai tāpēc, ka jaunas ražošanas metodes padara viņu darba prasmi mazvērtīgu. Tā proletariāts rekrutējas no visām iedzīvotāju šķirām.

Proletariāts pārdzīvo dažādas attīstības pakāpes. Viņa cīņa pret buržuāziju sākas reizē ar viņa eksistenci.

Sākumā cīnās atsevišķi strādnieki, tad vienas fabrikas strādnieki, vēlāk vienas darba nozares strādnieki vienā apvidū pret atsevišķu buržuju, kas tos tieši ekspluatē. Strādnieki savus uzbrukumus vērš ne tikai pret buržuāziskajām ražošanas attiecībām, viņi tos vērš arī pret pašiem ražošanas rīkiem; viņi iznīcina konkurējošās svešzemju preces, viņi sadauza mašīnas, viņi dedzina fabrikas, viņi mēģina atkal atkarot zaudēto viduslaiku strādnieku stāvokli.

Sai pakāpē strādnieki ir pa visu zemi izkliedēta un konkurences sadrumstalota masa. Strādnieku masu saliedēšanās pagaidām nav vēl viņu pašu apvienošanās sekas, bet gan buržuāzijas apvienošanās sekas, kurai savu pašas politisko mērķu sasniegšanas labad jāsaceļ un kura pagaidām arī vēl spēj sacelt kājās visu proletariātu. Sai pakāpē proletārieši tātad apkaro nevis savus ienaidniekus, bet gan savu ienaidnieku ienaidniekus — absolūtās monarhijas atliekas, zemes īpašniekus, nerūpnieciskos buržuā, sīkos buržuā. Visa vēsturiskā kustība tādējādi koncentrējas buržuāzijas rokās; katra uzvara, kas tādējādi izcīnīta, ir buržuāzijas uzvara.

Bet, attīstoties rūpniecībai, proletariāts ne tikai vairojas skaitā; tas sablīvējas lielās masās, viņa spēks aug, un

Komunistiskas partijas manifests 121

viņš to arvien vairāk sajūt. Proletariāta intereses un dzīves apstākļi arvien vairāk izlīdzinās līdz ar to, ka mašīnas arvien vairāk un vairāk nolīdzina darba veidu atšķirību un nospiež algu gandrīz visur vienādi zemā līmenī. Buržuā augošā savstarpējā konkurence un tirdzniecības krīzes, ko tā rada, padara strādnieku algu arvien svārstīgāku; arvien straujāk uz priekšu ejošā, nepārtrauktā mašīnu uzlabošana padara visu strādnieku stāvokli arvien nedrošāku; atsevišķa strādnieka sadursmes ar atsevišķu buržuā arvien vairāk iegūst divu šķiru sadursmju raksturu. Strādnieki sāk ar to, ka izveido pret buržuā koalīcijas^90, viņi uzstājas kopīgi, lai aizstāvētu savu darba algu. Viņi pat dibina pastāvīgas asociācijas, lai nodrošinātu iztiku varbūtēju sadursmju gadījumos. Vietām cīņa izvēršas par atklātu sacelšanos.

Laiku pa laikam strādnieki uzvar, bet šīs uzvaras ir tikai pārejošas. Viņu cīņas īstenais rezultāts ir nevis tiešais panākums, bet gan strādnieku apvienošanās, kas kļūst arvien plašāka. To veicina pieaugošie satiksmes līdzekļi, kurus rada lielrūpniecība un ar kuru palīdzību nodibinās sakari starp dažādu apvidu strādniekiem. Tikai šie sakari arī vajadzīgi, lai daudzās lokālās, visur vienāda rakstura cīņas centralizētu vienā nacionālā, vienā šķiru cīņā. Bet katra šķiru cīņa ir politiska cīņa. Un apvienošanos, kurai viduslaiku pilsētniekiem ar viņu lauku ceļiem bija vajadzīgi gadsimti, mūsdienu proletārieši, pastāvot dzelzceļiem, veic dažos gados.

Šo proletāriešu organizēšanos šķirā un līdz ar to politiskā partijā ik acumirkli atkal izjauc pašu strādnieku savstarpējā konkurence. Bet tā atkal un atkal rodas no jauna, kļūdama arvien stiprāka, ciešāka, varenāka. Tā piespiež atzīt dažas strādnieku intereses likumdošanas kārtībā, izmantodama nesaskaņas pašā buržuāzijā. Tā, piemēram, likums par desmit stundu darba dienu Anglijā.

Vispār sadursmes vecajā sabiedrībā daudzējādi veicina proletariāta attīstības procesu. .Bur|uāzija atrodas педаг-trauktas cīņas stāvoklī: sākumā_ pret aristokrātiju, vēlāk * pret tām pašas buržuāzijas daļām, kuru intereses nonāk pretrunā ar rūpniecības progresu; vienmēr pret visu citu zemju buržuāziju. Visās šais cīņās tā spiesta griezties pie

proletariāta, saukt to palīgā un tādējādi ieraut to politiskajā kustībā. Viņa pati tātad nodod proletariātam savas pašas izglītības elementus^91, t. i., ieročus pati pret sevi.

Tālāk, kā mēs redzējām, rūpniecības progress nogrūž proletariāta rindās valdošas Šķiras veselas sastāvdaļas vai vismaz apdraud to dzīves apstākļus. Arī tās atnes proletariātam ļoti daudz izglītības elementu.

Un, beidzot, periodos, kad šķiru cīņa tuvojas atrisinājumam, iršanas process valdošajā šķirā, visā vecajā sabiedrībā, iegūst tik spēcīgu, tik spilgtu raksturu, ka viena maza daļa valdošās šķiras atsakās no tās un pievienojas revolucionārajai šķirai, tai šķirai, kam pieder nākotne. Tāpat kā agrāk daļa muižniecības pārgāja buržuāzijas pusē, tāpat tagad daļa buržuāzijas pāriet proletariāta pusē, tieši daļa buržuāzijas ideologu, kas pacēlušies līdz visas vēsturiskās kustības teorētiskai izpratnei.

No visām šķirām, kas mūsu dienās stāv pretim buržuāzijai, tikai proletariāts ir patiesi revolucionāra šķira. Visas pārējas šķiras, attīstoties lielrūpniecībai, panīkst un aiziet bojā, turpretim proletariāts ir pašas lielrūpniecības produkts.

/Viduskārtas — sīkrūpnieks, sīktirgotājs, amatnieks un zemnieks — visi tie apkaro buržuāziju, lai paglābtu no bojāejas savu kā viduskārtu eksistenci. Tātad tās nav revolucionāras, bet gan konservatīvas. Vēl vairāk — tās ir reakcionāras, jo tās mēģina pagriezt atpakaļ vēstures ratu. Ja tās ir revolucionāras, tad tikai tiktāl, ciktāl tām priekšā stāv pāreja proletariāta rindās, ciktāl tās aizstāv nevis savas tagadnes, bet gan savas nākotnes intereses, ciktāl tās atmet savu pašu viedokli, lai pieņemtu proletariāta viedokli.

Skrandu proletariātu, šo vecās sabiedrības viszemāko slāņu pasīvo trūdēšanas produktu, proletāriskā revolūcija vietumis ierauj kustībā, bet visu savu dzīves apstākļu dēļ tas labāk ļaujas uzpirkties reakcionārām intrigām.

Vecās sabiedrības dzīves nosacījumi jau ir iznīcināti proletariāta dzīves nosacījumos. Proletārietim nav īpašuma; viņa attiecībām pret sievu un bērniem nav vairs

nekā kopīga ar buržuāziskās ģimenes attiecībām; modernais rūpnieciskais darbs, modernais kapitāla jūgs — Anglijā tāds pats kā Francijā, Amerikā tāds pats kā Vācijā — atņēmis tam jebkuru nacionālo raksturu. Likumi, morāle, reliģija, visi tie viņam ir tikai buržuāziski aizspriedumi, aiz kuriem slēpjas buržuāziskas intereses.

Visas agrākās šķiras, iekarojušas sev kundzību, centās nodrošināt savu jau iegūto stāvokli, pakļaujot visu sabiedrību sava piesavināšanās veida nosacījumiem. Proletārieši var iekarot sabiedrības ražotājspēkus, vienīgi iznīcinot paši savu līdzšinējo piesavināšanās veidu un līdz ar to vispār visu līdzšinējo piesavināšanās veidu. Proletāriešiem nav nekā sava, ko sargāt, viņiem jāsagrauj viss, kas līdz šim sargājis un nodrošinājis privātīpašumu.

Visas līdzšinējās kustības bija mazākuma kustības vai notika mazākuma interesēs. Proletāriskā kustība ir milzīgā vairākuma patstāvīga kustība milzīgā vairākuma interesēs. Proletariāts, tagadējās sabiedrības viszemākais slānis, nevar pacelties, nevar saslieties, neuzsperot gaisā visu to slāņu virsbūvi, kuri veido oficiālo sabiedrību.

Ja arī ne pēc satura, tad pēc formas proletariāta cīņa pret buržuāziju sākumā ir nacionāla. Katras zemes- proletariātam, protams, vispirms jātiek galā ar savu paša buržuāziju.

Aprakstot proletariāta attīstības pašas vispārējākās fāzes, mēs izsekojam vairāk vai mazāk apslēptajam pilsoņu karam pastāvošās sabiedrības iekšienē līdz tam punktam, kad tas pārvēršas par atklātu revolūciju un proletariāts, ar varu gāžot buržuāziju, nodibina savu kundzību.

Visu līdzšinējo sabiedrību pamatā bija, kā mēs redzējām, antagonisms starp apspiedējiem un apspiestām šķirām. Bet, lai kādu šķiru varētu apspiest, tad tai jānodrošina apstākļi, kuros tā var vismaz vilkt savu verga eksistenci. Dzimtcilvēks izkūlās līdz komūnas loceklim dzimtbūšanas apstākļos, tāpat kā sīkais buržuā līdz buržuā stāvoklim, nesdams feodālā absolūtisma jūgu. Modernais strādnieks turpretī nevis ceļas līdz ar rūpniecības progresa celšanos, bet grimst arvien dziļāk zem savas paša šķiras dzīves nosacījumiem. Strādnieks kļūst par pauperi, un pauperisms aug vēl ātrāk nekā iedzīvotāji un bagātība. Te skaidri parādās, ka buržuāzija nav spējīga ilgāk palikt sabiedrības valdošā šķira un uzspiest visai sabiedrībai savas šķiras dzīves nosacījumus kā regulējošu

likumu. Tā nav spējīga valdīt, tāpēc ka ta nav spējīga nodrošināt savam vergam pat verga eksistences līmeni, tāpēc ka tā spiesta Jaut viņam pagrimt līdz tādam stāvoklim, kad nevis vairs viņš uztur to, bet tai pašai jāuztur viņš. Sabiedrība nevar vairs tās varā dzīvot, t. i., tās dzīve vairs nesaderas ar sabiedrību.

Buržuāzijas šķiras pastāvēšanas un valdīšanas pamatnosacījums ir bagātību uzkrāšanās privātpersonu rokās, kapitāla rašanās un vairošanās. Kapitāla pastāvēšanas nosacījums ir algotais darbs. Algotais darbs balstās vienīgi uz strādnieku savstarpējo konkurenci. Rūpniecības progress, kura netīša un pretoties nespējīga nesēja ir buržuāzija, rada nevis strādnieku konkurences sekmētu izolāciju, bet gan viņu revolucionāru apvienošanos asociācijās. Tātad, attīstoties lielrūpniecībai, buržuāzijai zem kājām top izrauts pats pamats, uz kura tā ražo un piesavinās ražojumus. Vispirms tā ražo pati savus kapračus. Tās bojāeja un proletariāta uzvara ir vienlīdz nenovēršamas.

II PROLETĀRIEŠI UN KOMUNISTI

Kādas ir komunistu attiecības pret proletāriešiem vispār?

Komunisti nav nekāda īpaša partija, kas stāv pretim citām strādnieku partijām.

Viņiem nav nekādu no visa proletariāta interesēm šķirtu interešu.

Viņi neizvirza nekādus īpašus* principus, kuriem tie gribētu pielāgot proletāriešu kustību.

Komunisti atšķiras no pārējām proletāriešu partijām tikai ar to, ka viņi, no vienas puses, dažādo nāciju proletāriešu cīņā izceļ un aizstāv visa proletariāta kopīgās, no tautības neatkarīgās intereses; no otras puses, ar to, ka dažādajās attīstības pakāpēs, kādas pārdzīvo cīņa starp proletariātu un buržuāziju, viņi vienmēr pārstāv visas kustības intereses.

Tātad praksē komunisti ir tā visu zemju strādnieku partiju daļa, kas ir visnoteiktākā, kas vienmēr mudina vir-

* 1888. g. angļu izdevumā vārda «īpašus» vietā teikts — «sektantiskus». Red.

zīties uz priekšu^92, teorētiskā ziņā viņiem ir priekšrocības salīdzinājumā ar pārējo proletariāta masu proletāriskās kustības apstākļu, gaitas un vispārējo rezultātu izpratnē.

Komunistu tuvākais mērķis ir tāds pats kā visām pārējām proletāriskajām partijām (proletariāta formēšana šķirā, buržuāzijas kundzības gāšana, proletariāta politiskās varas iekarošana).

Komunistu teorētiskās tēzes nekādā gadījumā nebalstās uz idejām, principiem, kurus būtu izgudrojis vai atklājis viens vai otrs pasaules lāpītājs.

Tās tikai vispārējā veidā izteic norisošās šķiru cīņas, mūsu acu priekšā notiekošās vēsturiskās kustības faktiskās attiecības. Iepriekšējo īpašuma attiecību iznīcināšana nav nekas tāds, kas būtu raksturīgs vienīgi komunismam.

Visas īpašuma attiecības vienmēr bijušas pakļautas pastāvīgām vēsturiskām maiņām, pastāvīgiem vēsturiskiem pārveidojumiem.

Franču revolūcija, piemēram, likvidēja feodālo īpašumu, liekot tā vietā buržuāzisko īpašumu.

Komunismam raksturīga ir nevis īpašuma likvidēšana vispār, bet gan buržuāziskā īpašuma likvidēšana.

Bet modernais buržuāziskais privātīpašums ir pēdējā un vispilnīgākā izteiksme tādai produktu ražošanai un piesavināšanai, kas dibināta uz šķiru antagonismu, uz iespēju vienam ekspluatēt otru^93.

Šādā nozīmē komunisti var izteikt savu teoriju vienā tēzē: privātīpašuma iznīcināšana.

Mums, komunistiem, ir pārmests, ka mēs gribot iznīcināt personiski iegūto, ar paša darbu nopelnīto īpašumu, īpašumu, kas esot katras personiskās brīvības, darbības un patstāvības pamats.

Nopelnītais, godīgi iegūtais, ar paša darbu sagādātais īpašums! Vai jūs runājat par sīkburžuāzisko, sīkzemnie-cisko īpašumu, kas bija buržuāziskā īpašuma priekštecis? Mums tas nav jāiznīcina, rūpniecības attīstība to ir iznīcinājusi un joprojām iznīcina diendienā.

Vai varbūt jūs runājat par moderno buržuāzisko privātīpašumu?

Bet vai algotais darbs, proletārieša darbs, rada viņam īpašumu? Nekādā ziņā. Tas rada kapitālu, t. i., to īpašumu, kas algoto darbu ekspluatē, īpašumu, kas var vairoties tikai ar to nosacījumu, ka tas rada jaunu algotu darbu, lai to atkal no jauna ekspluatētu. īpašums tā* tagadējā veidā virzās pretstatā starp kapitālu un algoto darbu. Aplūkosim abas šās pretstata puses.

Būt kapitālistam nozīmē ieņemt ražošanā ne tikai tīri personisku, bet arī sabiedrisku stāvokli. Kapitāls ir kolektīvs produkts, un to var iedarbināt tikai daudzu sabiedrības locekļu kopdarbība, galu galā pat tikai visu sabiedrības locekļu kopdarbība.

Kapitāls tātad nav personisks, bet gan sabiedrisks spēks.

Tātad, ja kapitāls tiks pārvērsts par kolektīvu, visiem sabiedrības locekļiem piederošu īpašumu, tad nevis personiskais īpašums pārvērtīsies par sabiedrisku. Mainīsies tikai īpašuma sabiedriskais raksturs. Tas zaudēs savu šķiras raksturu.

Pievērsīsimies algotajam darbam.

Algotā darba vidējā cena ir darba algas minimums, t. i., to iztikas līdzekļu summa, kuri nepieciešami, lai uz-uzturētu pie dzīvības strādnieku kā strādnieku. Tātad tā, ko algotais strādnieks piesavinās strādājot, tikko pietiek, lai viņš varētu atražot savu dzīvību. Mēs nebūt negribam iznīcināt šo darba produktu personisko piesavināšanos pašas dzīvības atražošanai, piesavināšanos, kas neatlicina nekādu pārpalikumu, kurš varētu dot varu pār citu cilvēku darbu. Mēs gribam iznīcināt tikai šādas piesavināšanās nožēlojamo raksturu, kur strādnieks dzīvo tikai tādēļ, lai vairotu kapitālu, un dzīvo tikai tiktāl, ciktāl to prasa valdošās šķiras intereses.

Buržuāziskajā sabiedrībā dzīvais darbs ir tikai līdzeklis, lai pavairotu uzkrāto darbu. Komunistiskajā sabiedrībā uzkrātais darbs ir tikai līdzeklis, lai paplašinātu, padarītu bagātāku, atvieglotu strādnieku dzīves procesu.

Buržuāziskajā sabiedrībā tātad pagātne valda pār tagadni, komunistiskajā sabiedrībā — tagadne pār pagātni. Buržuāziskajā sabiedrībā kapitāls ir patstāvīgs un personisks, kamēr strādājošais indivīds ir nepatstāvīgs un bezpersonisks.

Un šādu attiecību iznīcināšanu buržuāzija dēvē par personības un brīvības iznīcināšanu! Viņai taisnība. Tiešām, runa ir par buržuāziskās personības, buržuāziskās patstāvības un buržuāziskās brīvības iznīcināšanu.

Tagadējo buržuāziskās ražošanas attiecību apstākļos par brīvību dēvē brīvo tirdzniecību, brīvo pirkšanu un pārdošanu.

Bet, ja bankrotē tirgošanās, tad bankrotē ari brīvā tirgošanās. Runām par brīvo tirgošanos, tāpat kā visām pārējām mūsu buržuju frāžainajām runām par brīvību, vispār ir kāda jēga, tikai runājot par nebrīvo tirgošanos, par apspiestajiem viduslaiku pilsētniekiem, bet nevis par tirgošanās, par buržuāzisko ražošanas attiecību un pašas buržuāzijas komunistisko iznīcināšanu.

Jūs šausmināties par to, ka mēs gribam iznīcināt privātīpašumu. Bet deviņām desmitdaļām jūsu pastāvošas sabiedrības locekļu privātīpašums ir iznīcināts; tieši tāpēc tas pastāv, ka deviņām desmitdaļām tā nav. Jūs mums tātad pārmetat, ka mēs gribam iznīcināt tādu īpašumu, kura pastāvēšanas nepieciešamais nosacījums ir tas, ka milzīgam sabiedrības vairākumam īpašuma nav.

Vārdu sakot, jūs mums pārmetat to, ka mēs gribam iznīcināt jūsu īpašumu. Jā gan, to mēs gribam.

» Sākot ar to brīdi, kad darbu nevarēs vairs pārvērst par kapitālu, par naudu, par zemes renti, īsi sakot, par monopolizējamu sabiedrisku spēku, t. i., sākot ar to bridi, kad personiskais īpašums nevarēs vairs pārvērsties par buržuāzisku īpašumu, sākot ar to brīdi, sakāt jūs, personība tikšot iznīcināta.

Jūs tātad atzīstat, ka jūs par personību dēvējat nevienu citu kā tikai buržuā, t. i., buržuāzisko īpašnieku. Un šī personība tiešām gan ir iznīcināma.*

Komunisms nevienam nelaupa iespēju piesavināties sabiedriskos produktus, tas tikai nejauj ar šo piesavināšanos verdzināt cita cilvēka darbu.

Ir iebilsts, ka, iznīcinot privātīpašumu, izbeigšoties katra darbība un iestāšoties vispārējs slinkums.

Tādā gadījumā buržuāziskajai sabiedrībai aiz slinkuma jau sen būtu bijis jāaiziet bojā; jo tie, kas tur strādā nekā neiegūst, un tie, kas tur iegūst, nestrādā. Visas šīs bažas nonāk līdz tautoloģijai, ka nav vairs algota darba, tiklīdz nav vairs kapitāla.

Visi iebildumi, ko vērš pret materiālo produktu komunistiskās piesavināšanās un ražošanas veidu, tiek attiecināti arī uz garīgā darba produktu piesavināšanos un

ražošanu.’Kā šķiras īpašuma iznīcināšana buržuā šķiet pašas ražošanas iznīcināšana, tāpat arī šķiras izglītības iznīcināšana viņam ir identiska ar izglītības iznīcināšanu vispār.

Izglītība, kuras zaudēšanu viņš apraud, milzīgam vairumam ir tikai izglītība, lai kļūtu par mašīnas piedēkli. *

Taču nestrīdieties ar mums, vērtējot buržuāziskā īpašuma likvidēšanu ar jūsu buržuāziskajiem priekšstatiem par brīvību, izglītību, tiesībām utt. Pašas jūsu idejas ir buržuāzisko ražošanas attiecību un buržuāzisko. īpašuma attiecību produkts, gluži tāpat kā jūsu tiesības ir tikai jūsu šķiras griba, kas padarīta par likumu, griba, kuras saturu nosaka jūsu šķiras materiālie dzīves apstāķļi.

Šī neobjektīvā iedoma, kurā jūs pārvēršat jūsu ražošanas un īpašuma attiecības no vēsturiskām, ražošanas attīstības gaitā pārejošām attiecībām par mūžīgiem dabas un saprāta likumiem, jums ir tāda pati kā visām bojā gājušajām valdošajām šķirām. To, ko jūs saprotat, ja runa ir par antīko vai par feodālo īpašumu, to jūs vairs neuzdrošināties saprast, ja runa ir par buržuāzisko īpašumu.

Ģimenes iznīcināšana! Pat galējie radikāļi sašutumā brēc par šo komunistu nekrietno nodomu.

Uz ko balstās tagadējā buržuāziskā ģimene? Uz kapitālu, uz privāto iedzīvošanos. Pilnīgi attīstītā veidā tā pastāv tikai buržuāzijai; bet savu papildinājumu tā rod proletāriešiem uzspiestajā bezģimenes dzīvē un publiskajā prostitūcijā.

Buržuāziskā ģimene, dabiski, izzūd, izzūdot šim viņas papildinājumam, un abas tās izzudīs, izzūdot kapitālam.

Vai jūs mums pārmetat, ka mēs gribam izbeigt to, ka vecāki ekspluatē savus bērnus? šai noziegumā mēs atzīstamies.

-Bet jūs sakāt, ka, likdami mājas audzinašanas vietā •sabiedrisko audzināšanu, mēs gribam iznīcināt cilvēkam visdārgākās attiecības.

Bet vai tad jūsu audzināšanu nenosaka sabiedrība? Vai to nenosaka sabiedriskās attiecības, kurās dzīvojot jūs audzināt, tieši vai netieši iejaucoties sabiedrībai ar skolas utt. palīdzību? Komunisti neizgudro sabiedrības ietekmi uz audzināšanu; viņi tikai maina tās raksturu, viņi atrauj audzināšanu no valdošās šķiras ietekmes.

Buržuāziskās frāzes par ģimeni un audzināšanu, par vecāku un bērnu sirsnīgajām attiecībām kļūst toties jo

riebīgākas, jo vairāk sakarā ar lielrūpniecības attīstību tiek sarautas ģimenes saites proletāriešiem un bērni tiek padarīti par vienkāršiem tirdzniecības objektiem un darbarīkiem.

Bet jūs, komunisti, gribat nodibināt kopsievību, visa buržuāzija korī kliedz mums pretī.

Buržuā savu sievu uzlūko tikai par ražošanas riku. Viņš dzird, ka ražošanas rīkus domāts nodot kopīgā lietošanā, un, protams, nevar iedomāties neko citu kā vienīgi to, ka koplietošanas liktenis piemeklēšot arī sievietes.

Viņš pat nenojauš, ka tieši par to jau ir runa, lai novērstu tādu stāvokli, kad sievietes ir tikai ražošanas rīki.

Starp citu, nav nekā smieklīgāka par mūsu buržuā augsti morālajām šausmām par komunistu šķietamo oficiālo kopsievību. Komunistiem kopsievība nav jānodibina, tā gandrīz vienmēr ir pastāvējusi.

Mūsu buržuā, neapmierinādamies ar to, ka viņu rīcībā ir viņu strādnieku sievas un meitas, par oficiālo prostitūciju jau nemaz nerunājot, ar sevišķu prieku pavedina cits cita sievu.

Buržuāziskā laulība īstenībā ir kopsievība. Ļaunākā gadījumā komunistiem varētu pārmest, ka viņi liekulīgi apslēptās kopsievības vietā grib nodibināt oficiālu, atklātu kopsievību. Bet pats par sevi taču saprotams, ka, iznīcinot tagadējās ražošanas attiecības, izzudīs arī to radītā kopsievība, t. i., oficiālā un neoficiālā prostitūcija.[94]

Komunistiem vēl tiek pārmests, it kā viņi gribot iznīcināt tēvzemi, tautību.

Strādniekiem nav tēvzemes. Viņiem nevar atņemt to, kā viņiem nav. Tā kā proletariātam vispirms jāiekaro politiska kundzība, jāpaceļas līdz nacionālai šķirai^94, jākon-stituējas pašam kā nācijai, tas pats vēl ir nacionāls, lai arī nebūt ne tādā nozīmē, kā to saprot buržuāzija.

Tautu nacionālā nošķiršanās un pretstati arvien vairāk un vairāk izzūd, jau attīstoties buržuāzijai, tirdzniecības brīvībai, pasaules tirgum, rūpnieciskās ražošanas vienveidībai un tai atbilstošajiem dzīves apstākļiem.

Proletariāta kundzība liks tiem vēl vairāk izzust. Vismaz civilizēto zemju apvienota rīcība ir viens no proletariāta atbrīvošanās pirmajiem nosacījumiem.

Vai tur vajadzīgs sevišķi daudz prāta, lai saprastu, ka reizē ar cilvēku dzīves apstākļiem, ar viņu sabiedriskajām attiecībām, ar viņu sabiedrisko esamību mainās arī viņu priekšstati, uzskati un jēdzieni, vārdu sakot, arī viņu apziņa?

Kādā mērā tiks iznīcināta iespēja vienam indivīdam ekspluatēt otru, tādā pašā mērā tiks iznīcināta arī iespēja vienai nācijai ekspluatēt otru.

Izbeidzoties šķiru antagonismam pašās nācijās, izbeigsies arī nāciju savstarpējās naidīgās attiecības.

Apsūdzības, ко се) pret komunismu no reliģiskā, filozofiskā un vispār ideoloģiskā viedok)a, nav sīkāka iztirzājuma vērtas.

Ko gan citu pierāda ideju vēsture, ja ne to, ka garīgā ražošana pārveidojas līdz ar materiālo? Ikkatra laika posma valdošās idejas vienmēr bijušas tikai valdošās šķiras idejas.

Mēdz runāt par idejām, kas revolucionizē visu sabiedrību; ar to izsaka tikai to faktu, ka pašā vecajā sabiedrībā ir izveidojušies jaunās sabiedrības elementi, ka veco dzīves apstākļu sairšanai soli pa solim nāk līdzi arī veco ideju sairšana.

Kad senā pasaule sāka brukt, kristīgā reliģija uzvarēja senās reliģijas. Kad apgaismības idejas XVIII gadsimtā pārvarēja kristiānisma idejas, feodālā sabiedrība izcīnīja savu nāves cīņu pret toreiz revolucionāro buržuāziju. Idejas par sirdsapziņas un ticības brīvību izteica tikai brīvās konkurences valdīšanu zinātnes laukā.

«Bet,» mums teiks, «reliģiskas, morālas, filozofiskas, politiskas, tiesiskas idejas utt. ir tiešām mainījušās vēsturiskās attīstības gaitā. Reliģija, morāle, filozofija, politika, tiesības šais nepārtrauktajās maiņās vienmēr ir saglabājušās.

Turklāt ir vēl mūžīgas patiesības, kā brīvība, taisnība utt., kas kopīgas visām sabiedrības attīstības stadijām. Bet komunisms atmet mūžīgās patiesības, tas nevis atjauno, bet atmet reliģiju, morāli, tātad tas ir pretrunā ar visu līdzšinējo vēsturiskās attīstības gaitu.»

Ko galu galā nozīmē šī apsūdzība? Visu līdz šim pastāvējušo sabiedrību vēsture norisinājusies šķiru pretstatos, kas dažados laikmetos bija dažādi izveidojušies.

Bet, lai arī kādā veidā tie būtu izpaudušies, visiem pagājušajiem gadsimtiem kopīgs fakts ir tas, ka sabiedrības

viena da|a ekspluatēja otru. Tāpēc nav jābrīnās, ka visu gadsimtu sabiedriskā apziņa, par spīti visām atšķirībām un dažādībām, vienmēr darbojusies zināmās kopīgās formās, tādās formās — apziņas formās, kas pilnīgi izzudīs tikai tad, kad galīgi būs izzudis šķiru pretstats.

Komunistiskā revolūcija ir visradikālākā no pagātnes mantoto īpašuma attiecību salaušana; nav jābrīnās, ka tās attīstības gaitā visradikālāk tiks sagrautas no pagātnes mantotās idejas.

Bet atstāsim buržuāzijas iebildumus pret komunismu.

Mēs jau iepriekš redzējām, ka strādnieku revolūcijā pirmais solis ir pārvērst proletariātu par valdošu šķiru, iekarot demokrātiju.

Proletariāts izmantos savu politisko varu, lai pakāpeniski atņemtu buržuāzijai visu kapitālu, lai centralizētu valsts, t. i., par valdošo šķiru organizēta proletariāta rokās visus ražošanas rīkus un lai iespējami ātri pavairotu ražotajspeku masu.

Tas, protams, sākumā var notikt, tikai despotiski iejaucoties īpašuma tiesībās un buržuāziskās ražošanas attiecībās, tātad lietojot pasākumus, kas ekonomiski šķiet nepietiekami un nederīgi, bet kas kustības gaitā paši sevi pāraug^95 un kā līdzeklis visa ražošanas veida apvērsumam ir nenovēršami.

Šie pasākumi, protams, dažādās zemēs būs dažadi.

Attīstītākās zemēs tomēr gandrīz visur varēs lielot šādus pasākumus.

1. Zemesīpašumu ekspropriācijā un zemes rentes izlietošana valsts izdevumu segšanai.

2. Augsts progresīvais nodoklis.

3. Mantošanas tiesību atcelšana.

4. Visu emigrantu un dumpinieku īpašuma konfiskācija.

5. Kredīta centralizācija valsts rokās, nodibinot nacionālu banku ar valsts kapitālu un pilnīgu monopolu.

6. Visa transporta centralizācija valsts rokās.

7. Valsts fabriku, ražošanas riku pavairošana, zemes iekopšana un kultivēšana pēc kopīga plāna.

8. Vienādi obligāts darbs visiem, rūpniecisku armiju nodibināšana, sevišķi zemkopībā.

9. Zemkopības un rūpniecības darba savienošana, veicinot pilsētas un lauku atšķirības pakāpenisku likvidāciju.*

10. Visu bērnu sabiedriska un bezmaksas audzināšana. Bērnu darba izbeigšana fabrikās tā tagadējā veidā. Audzināšanas apvienošana ar materiālo ražošanu utt., utt.

Kad attīstības gaitā būs izzudušas šķiru atšķirības un visa ražošana būs koncentrēta asociācijās apvienoto indivīdu rokās, tad publiskā vara zaudēs savu politisko raksturu. Politiskā vara vārda īstajā nozīmē ir organizēta vienas šķiras vardarbība otras šķiras apspiešanai. Ja proletariāts cīņā pret buržuāziju nepieciešami apvienojas šķirā, ja ar revolūcijas palīdzību tas padara sevi par valdošo šķiru un kā valdošā šķira ar varu iznīcina vecās ražošanas attiecības, tad līdz ar šīm ražošanas attiecībām tas iznīcina šķiru pretstata pastāvēšanas nosacījumus, šķiras vispār un tādējādi arī savu paša kā šķiras kundzību.

Vecās buržuāziskās sabiedrības vietā, ar tās šķirām un šķiru pretstatiem, stājas asociācija, kurā ikviena indivīda brīva attīstība ir visu indivīdu brīvas attīstības nosacījums.

III SOCIĀLISTISKĀ UN KOMUNISTISKA LITERATŪRA

1. REAKCIONĀRAIS SOCIĀLISMS

a) FEODĀLAIS SOCIĀLISMS

Francijas un Anglijas aristokrātija sava vēsturiskā stāvokļa dēļ bija aicināta rakstīt pamfletus pret moderno buržuāzisko sabiedrību. Francijas 1830. g. jūlija revolūcijā, Anglijas kustībā par parlamenta reformu^82 to vēlreiz pieveica ienīstais iznirelis. Par nopietnu politisku cīņu vairs nevarēja būt ne runas. Tai atlika vēl tikai literārā

* 1848. g. izdevumā ir «pilsētas un lauku pretstata». 1872. g. un turpmākajos vācu izdevumos vārds «pretstata» aizstāts ar vārdu «atšķirības». 1888. g. angļu izdevumā iespiests nevis «veicinot pilsētas un lauku atšķirības pakāpenisku likvidāciju», bet gan «pakāpeniski novēršot pilsētas un lauku atšķirības, iedzīvotājiem vienmērīgāk sadaloties pa visu attiecīgo zemi». Red.

ciņa. Bet ari literatūras laukā restaurācijas laika^96 vecās frāzes bija kļuvušas neiespējamas. Lai modinātu simpātijas, aristokrātijai vajadzēja izlikties, ka savas intereses tā aizmirsusi .un formulē savu apsūdzības aktu pret buržuāziju vienīgi vēl tikai ekspluatētās strādnieku šķiras interesēs. Viņa sagādāja sev gandarījumu, sacerēdama paskvilas par savu jauno valdnieku un čukstēdama tam ausi lielāku vai mazāku postu sološus pareģojumus.

Tādējādi radās feodālais sociālisms, pa pusei gaudu dziesma, pa pusei paskvila, pa pusei pagātnes atskaņa, pa pusei nākotnes drauds, kas reizēm trāpīja buržuāziju pašā sirdī ar rūgtu, asprātīgi dzeļošu spriedumu, bet kas ar savu galīgo nespēju saprast modernās vēstures gaitu vienmēr radīja komisku iespaidu.

Proletāriešu ubaga tarbu aristokrātija vicināja rokā kā karogu, lai pulcinātu aiz sevis tautu. Bet, tiklīdz tauta viņai sekoja, tā katrreiz uz viņas dibena ieraudzīja vecos feodāļu ģerboņus un izklīda, skaļi un negodbijīgi smiedamās.

So komēdiju izrādīja viena daļa franču leģitīmistu^53 un «Jaunā Anglija»54.

Ja feodāļi cenšas pierādīt, ka viņu ekspluatācijas veids bijis citāds nekā buržuāziskā ekspluatācija, tad viņi aizmirst tikai to, ka viņi ekspluatēja pavisam citādos un tagad jau pagājušos apstākļos un nosacījumos. Ja viņi norāda uz to, ka viņu valdīšanas laikā modernā proletariāta neesot bijis, tad viņi aizmirst tikai to, ka tieši modernā buržuāzija ir viņu sabiedriskās iekārtas nepieciešama atvase.

Bez tam savas kritikas reakcionāro raksturu viņi slēpj tik maz, ka viņu galvenā apsūdzība pret buržuāziju ir tieši tā, ka buržuāzijas režīmā attīstoties šķira, kas visu veco sabiedrisko iekārtu uzspridzināšot gaisā.

Viņi buržuāzijai vairāk pārmet to, ka tā rada revolucionāro proletariātu, nekā to, ka tā vispār rada proletariātu.

Tāpēc politiskajā praksē viņi piedalās visos varmācīgajos pasākumos pret strādnieku šķiru, un ikdienišķajā dzīvē viņi pretēji savām daiļskanīgajām runām labprāt uzlasa zelta ābolus^97 un ne bez profīta maina uzticību, mīlestību un godu pret peļņu, ko iegūst, tirgojoties ar aitas vilnu, cukurbietēm un degvīnu^98.

Kā baznīckungs ir vienmēr roku rokā gājis kopā ar feodāli, tāpat arī baznīckungu sociālisms iet kopā ar feodālo sociālismu.

Nav nekā vieglāka kā kristīgo askētismam piešķirt sociālistisku nokrāsu. Vai arī kristietība nav karojusi pret privāto īpašumu, pret laulību, pret valsti? Vai tā vietā nav sludinājusi labdarību un ubagošanu, celibātu un miesas mērdēšanu, klostera dzīvi un baznīcu? Kristīgais sociālisms ir tikai tas svētītais ūdens, ar kuru baznīckungs apslacina aristokrātu īgnumu.

b) SIKBURZUĀZISKAIS SOCIALISMS

Feodālā aristokrātija nav vienīgā šķira, kuru gāzusi buržuāzija un kuras dzīves apstākļi modernajā buržuāziskajā sabiedrībā ir panīkuši un atmiruši. Viduslaiku pilsētnieku kārta un sīkzemnieku kārta bija modernās buržuāzijas priekšteces. Rūpnieciski un tirdznieciski mazāk attīstītajās zemēs šī šķira vēl joprojām velk savu dzīvību blakus augošajai buržuāzijai.

Zemēs, kur attīstījusies modernā civilizācija, ir izveidojusies un kā buržuāziskās sabiedrības papildinājums vienmēr no jauna veidojas jauna sīkburžuāzija, kas svārstās starp proletariātu un buržuāziju. Bet šās šķiras locekļus konkurence nepārtraukti nogrūž proletariātā, un, attīstoties lielrūpniecībai, tie redz pat jau tuvojamies to brīdi, kad viņi kā modernās sabiedrības patstāvīga daļa pilnīgi izzudīs un viņu vietā tirdzniecībā, rūpniecībā un zemkopībā stāsies darba uzraugi un algoti kalpotāji.

Tādās zemēs kā Francija, kur zemniecība ir daudz vairāk nekā puse iedzīvotāju, bija dabiski, ka radās rakstnieki, kas, nostājoties proletariāta pusē pret buržuāziju,

savai buržuāziskā režīma kritikai pielāgoja sīkburžuāzisko un sikzemniecisko mērauklu un aizstāvēja strādnieku intereses no sīkburžuāzijas viedokļa. Tā radās sīkburžuāzis-kais sociālisms. Sismondī ir šās literatūras galvenais pārstāvis ne tikvien Francijā, bet arī Anglijā.

Sis sociālisms ļoti asprātīgi izlobīja moderno ražošanas attiecību pretrunas. Tas atmaskoja ekonomistu liekulīgos izpušķojumus. Tas neatspēkojami pierādīja mašīnu lietošanas un darba dalīšanas ārdošo iedarbību, kapitālu un zemesīpašuma koncentrāciju, pārprodukciju, krīzes, sikburžuju un sīkzemnieku neatvairāmo bojāeju, proletariāta postu, ražošanas anarhiju, brēcošo netaisnību bagātību sadalīšanā, nāciju savstarpējo rūpniecisko iznīcināšanas karu, veco tikumu, veco ģimenes attiecību un veco tautību iziršanu.

Pēc sava pozitīvā satura šis sociālisms tomēr grib vai nu atkal atjaunot vecos ražošanas un maiņas līdzekļus un līdz ar tiem vecās īpašuma attiecības un veco sabiedrību, vai arī ar varu atkal iesprostot modernos ražošanas un maiņas līdzekļus to veco īpašuma attiecību ietvaros, kuras tie ir jau izārdījuši un kuras tiem bija jāizārda. Abos gadījumos tas reizē ir reakcionārs un utopisks.

Cunftu iekārta manufaktūru rūpniecībā un patriarhāla lauksaimniecība, — lūk, tā pēdējais vārds.

Savā tālākajā attīstībā šis virziens izvērtās par gļēvu žēlošanos^99.

c) VĀCU JEB «ĪSTAIS» SOCIALISMS

Francijas sociālistiskā un komunistiskā literatūra, kas radās valdošās buržuāzijas spaidos un kas ir pret buržuāzijas kundzību vērstās cīņas literārā izpausme, nokļuva Vācijā tai laikā, kad buržuāzija tur tikko sāka savu cīņu pret feodālo absolūtismu.

Vācu filozofi, pusfilozofi un frāžu varoņi kāri tvēra pēc šās literatūras un aizmirsa tikai, ka, šiem rakstiem ieceļojot no Francijas, nebija vienlaicīgi ieceļojuši Vācijā arī franču dzīves apstākļi. Vācu apstākļos franču literatūra zaudēja jebkuru tiešu praktisku nozīmi un pieņēma tīri literāru izskatu. Tai vajadzēja likties kā dīkai spriedelēšanai par to, kā realizēt cilvēka būtību. Tāpēc XVIII gadsimta vācu filozofiem pirmās franču revolūcijas prasības nozīmēja tikai vispār «praktiskā saprāta» prasības, un franču buržuāzijas revolucionārās gribas izpausmēm viņu acīs bija tīrās gribas, gribas, kādai tai jābūt, īsteni cilvēciskās gribas likumu nozīme.

Vācu literātu vienīgais darbs bija samierināt jaunās franču idejas ar savu veco filozofisko sirdsapziņu vai, pareizāk, franču idejas apgūt no sava filozofiskā viedokļa.

Sī apgūšana notika tāpat, kā vispār apgūst kādu jaunu valodu, — tulkojot.

Ir zināms, ka uz manuskriptiem, kuros bija sarakstīti seno pagānu laiku klasiskie darbi, mūki uzrakstīja virsū sājos katoļu svēto dzīves nostāstus. Vācu literāti rīkojās ar franču pasaulīgo literatūru tieši otrādi. Zem franču oriģināla viņi parakstīja savas filozofiskās aplamības. Tā, piemēram, zem franču naudas attiecību kritikas viņi parakstīja «Cilvēka būtības atsvešināšana», zem franču kritikas par buržuāzisko valsti — «Abstrakti Vispārīgā kundzības atcelšana» utt.

So savu filozofisko frāžu pabāšanu zem franču domas veidojumiem viņi nokristīja par «darbības filozofiju», «īsto sociālismu», «vācu sociālisma zinātni», «sociālisma filozofisko pamatojumu» utt.

Tādējādi franču sociālistiski komunistiskā literatūra vārda pilnajā nozīmē tika kastrēta. Un, tā kā vācieša rokās tā nepauda vairs vienas šķiras cīņu pret otru, tad vācietis bija pārliecināts, ka viņš pārvarējis «franču vienpusību», ka viņš aizstāv nevis patiesās vajadzības, bet patiesības vajadzību, nevis proletariāta intereses, bet cilvēku būtības intereses, vispār cilvēka intereses, cilvēka, kas nepieder ne pie vienas šķiras un kas vispār neeksistē īstenībā, bet gan filozofiskās fantāzijas miglājos.

Sis vācu sociālisms, kas savus nevarīgos skolnieciskos vingrinājumus ņēma tik nopietni un svinīgi un kas tos tik lielmutīgi izbazūnēja, pamazām zaudēja savu pedantisko nevainību.

Vācu, sevišķi prūšu buržuāzijas cīņa pret feodāļiem un absolūto karalisti, vārdu sakot, liberālā kustība, kļuva nopietnāka.

Tā «īstajam» sociālismam radās kārotā izdevība politiskajai kustībai nostādīt pretī sociālistiskās prasības,

vērst tradicionālos lāstus pret liberālismu, pret pārstāvniecības valsti, pret buržuāzisko konkurenci, buržuāzisko preses brīvību, buržuāziskajām tiesībām, buržuāzisko brīvību un vienlīdzību un sprediķot tautas masām, ka tās šai buržuāziskajā kustībā nekā nevarot iegūt, bet gan drīzāk visu varot zaudēt. Vācu sociālisms īstā laikā aizmirsa, ka franču kritika, kuras tukšā atbalss tas bija, paredzēja kā esošu moderno buržuāzisko sabiedrību ar attiecīgiem materiāliem dzīves apstākļiem un atbilstošu politisko konstitūciju, t. i., tieši visus tos priekšnosacījumus, kuri Vācijā vēl bija iekarojami.

Vācu absolūtajām valdībām ar viņu baznīckungu, skolmeistaru, provinciālo junkuru un birokrātu svītu tas noderēja kā vēlams putnu biedēklis pret buržuāziju, kas draudoši lauzās uz augšu.

Tas bija saldināts papildinājums tiem rūgtajiem pātagas cirtieniem un šauteņu lodēm, ar ko šīs valdības apspieda vācu strādnieku sacelšanos.

Ja «īstais» sociālisms tādējādi kļuva par ieroci valdību rokās pret vācu buržuāziju, tad tas arī tieši pārstāvēja reakcionāru intereses, vācu mietpilsonības intereses. Vācijā pastāvošo apstākļu īstenais sabiedriskais pamats ir sīkburžuāzija, kas mantota no XVI gadsimta un kopš tā laika šeit dažādos veidos arvien atkal par jaunu uzpeld.

To saglabāt nozīmē saglabāt Vācijā pastāvošos apstākļus. No buržuāzijas rūpnieciskās un politiskās kundzības tā ar bailēm gaida savu noteikto bojāeju gan kapitāla koncentrācijas dēļ, gan tāpēc, ka attīstās revolucionārais proletariāts. Tai šķita, ka «īstais» sociālisms ar vienu sitienu nosit abas mušas. Un «īstais» sociālisms izplatījās kā epidēmija.

Sis mistiskais, no spekulatīvu prātojumu tīmekļiem austais, daiļrunības brīnišķīgajiem ziediem izšūtais, saldenas līdzjūtības asaru piesātinātais plīvurs, kurā vācu sociālisti ievīstīja savas pāris liesās «mūžīgās patiesības», tikai pavairoja viņu preces noņēmēju skaitu šai publikā.

Vācu sociālisms savukārt arvien vairāk sāka apzināties savu aicinājumu būt par šās mietpilsonības lielmanīgo pārstāvi.

Vācu nāciju tas proklamēja par nācijās paraugu un vācu mietpilsoni par cilvēka paraugu. Katrai viņa nelietībai tas piedēvēja kādu apslēptu augstāku sociālistisku jēgu, tādējādi pārvēršot to par tās pretstatu. Tas bija konsekvents līdz galam un nostājās tieši pret «rupji postošo» komunisma virzienu, un bezpartejiskā cēlumā pasludināja sevi stāvam pāri jebkurai šķiru cīņai. Visi par sociālistiskiem un komunistiskiem dēvētie raksti, kas apgrozās Vācijā, ar pavisam maz izņēmumiem pieskaitāmi šai netīrajai un samaitājošajai literatūrai^100.

2. KONSERVATĪVAIS jeb buržuāziskais sociālisms

Da|a buržuāzijas vēlas novērst sociālos trūkumus, lai nodrošinātu buržuāziskās sabiedrības pastāvēšanu.

Šeit pieder ekonomisti, filantropi, humanitātes aizstāvji, darbaļaužu šķiru stāvokļa labotāji, labdarības organizētāji, dzīvnieku mocīšanas apkarotāji, sātības biedrību dibinātāji, visraibāko sugu dažāda veida reformatori. Šis buržuāziskais sociālisms ir pat izveidots par veselām sistēmām.

Kā piemēru minēsim Prudona «Nabadzības filozofiju».

Buržuā-sociālisti grib saglabāt modernās sabiedrības dzīves apstāk|u pastāvēšanu, bet bez cīņas un briesmām, kas no tiem nenovēršami rodas. Viņi grib saglabāt pastāvošo sabiedrību, tikai bez tiem elementiem, kas viņu revolucionizē un ārda. Viņi grib buržuāziju bez proletariāta. Buržuāzijai liekas, ka pasaule, kurā tā valda, protams, ir vislabākā pasaule. Buržuāziskais sociālisms izveido šo mierinošo iedomu par daļēju vai veselu sistēmu. Ja tas aicina proletariātu realizēt viņa sistēmu un ieiet jaunaja Jeruzalemē, tad īstenībā tas prasa tikai, lai proletariats paliktu stāvam tagadējā sabiedrībā, bet atmestu savus naidīgos priekšstatus par to.

Otrs, mazāk sistemātisks un vairāk praktisks šā sociālisma veids mēģināja padarīt pretīgu strādnieku šķirai katru revolucionāru kustību, cenšoties pierādīt, ka nevis šāda vai tāda politiska pārgrozība tai var būt derīga, bet gan tikai materiālo dzīves apstākļu, ekonomisko attiecību pārmaiņa. Materiālo dzīves apstāk|u pārmaiņu šis sociālisms saprot nevis kā buržuāzisko ražošanas attiecību iznīcināšanu, kas iespējama tikai revolucionārā ce]ā, bet gan kā administratīvus uzlabojumus, kuri izdarāmi uz šo ražošanas attiecību pamata; tātad nekā negrozot kapitāla un algotā darba attiecībās, bet gan labākā gadījumā palē-tināt buržuāzijai tās kundzību un vienkāršot tās valsts saimniecību.

Sev piemērotu izpausmes veidu buržuāziskais sociālisms sasniedz tikai tad, kad tas kļūst par vienkāršu oratora frāzi.

Brīva tirdzniecība! strādnieku šķiras interesēs; aizsargmuitas! strādnieku šķiras interesēs; vieninieku kameru cietumi! strādnieku šķiras interesēs — tas ir buržuāziskā sociālisma pēdējais, vienīgais nopietni domātais vārds.

Buržuāzijas sociālisma jēga jau ir tieši apgalvojumā, ka buržuā ir buržuā — strādnieku šķiras interesēs.

3. KRITISKI UTOPISKAIS SOCIĀLISMS UN KOMUNISMS

Mēs šeit nerunājam par to literatūru, kas visās lielajās jauno laiku revolūcijās izteikusi proletariāta prasības (Babefa raksti utt.).

Proletariāta pirmie mēģinājumi vispārējā satraukuma laikā, feodālās sabiedrības gāšanas laikā, realizēt tieši savas paša šķiras intereses neatvairāmi cieta neveiksmi [101] [102] rūpniecības attīstību, tad viņi tāpat ari neatrod vēl materiālos nosacījumus proletariāta atbrīvošanai un meklē tādu sociālu zinātni, tādus sociālus likumus, lai šos nosacījumus radītu.

Sabiedriskas darbības vietā jāstajas viņu personīgai izgudrotāju darbībai, atbrīvošanās vēsturisko nosacījumu vietā — fantastiskiem nosacījumiem, pakāpeniski uz priekšu ejošās kustības vietā, proletariātam organizējoties par šķiru, jāstājas viņu speciāli sagudrotai sabiedrības organizācijai. Nākamā pasaules vēsture viņiem sadalās viņu sabiedrisko plānu propagandā un praktiskā realizēšanā.

Viņi gan apzinās aizstāvam savos projektos galvenokārt strādnieku šķiras kā visvairāk cietējas šķiras intereses. Viņiem proletariāts eksistē tikai kā visvairāk cietēja šķira.

Vēl neizveidojusies šķiru cīņas forma, tāpat arī viņu pašu stāvoklis dzīvē liek viņiem iedomāties, ka viņi stāv augstu pāri šim šķiru antagonismam. Viņi grib uzlabot visu, ari vislabāk nodrošināto sabiedrības locek|u stāvokli. Tāpēc viņi visu laiku apelē pie visas sabiedrības bez izšķirības un pat visvairāk pie valdošās šķiras. Pēc viņu domām, pietiekot tikai viņu sistēmu saprast, lai to atzītu par vislabākās iespējamās sabiedrības vislabāko iespējamo plānu.

Tāpēc viņi noraida kuru katru politisku, it sevišķi revolucionāru darbību; viņi grib sasniegt savu mērķi miermīlīgā ceja un mēģina ar sīkiem, protams, nesekmīgiem eksperimentiem, ar piemēra spēku izlauzt ceļu jaunajam sabiedriskajam evaņģēlijam.

Šis nākamības sabiedrības fantastiskais tēlojums rodas laikā, kad proletariāts vēl loti neattīstīts, tātad pats savu stāvokli vēl izprot fantastiski, tas rodas no viņa pirmās nojautu pilnās tiekšanās pēc sabiedrības vispārējas pārveidošanas.

Bet šie sociālistiskie un komunistiskie raksti satur arī kritikas elementus. Tie uzbrūk visiem pastāvošās sabiedrības pamatiem. Tāpēc tie ir devuši ļoti vērtīgu materiālu strādnieku izglītošanai. Šo rakstu pozitīvās tēzes par nākotnes sabiedrību, piemēram, pretstata iznīcināšana starp pilsētu un laukiem^103, ģimenes, privātās iedzīvošanās, algota darba likvidēšana, sabiedriskās harmonijas sludināšana, valsts pārvēršana par vienkāršu ražošanas pārvaldi, — visas šis tēzes izteic tikai nepieciešamību likvidēt šķiru pretstatu, kas vēl nupat bija sācis attīstīties un ko tie redz vēl tikai tā pirmajā nenoteiktajā bezveidībā. Tāpēc pašām tēzēm ir vēl tīri utopisks raksturs.

Kritiski utopiskā sociālisma un komunisma nozīme atrodas apgrieztā attiecībā pret vēsturisko attīstību. Samērā ar to, kā attīstās un veidojas šķiru cīņa, šī fantastiskā pacelšanās pāri taf, šī fantastiskā tās apkarošana zaudē katru praktisku vērtību, katru teorētisku attaisnojumu. Tāpēc, ja arī šo sistēmu dibinātāji daudzējādā ziņā bija revolucionāri, tad viņu skolnieki ikreiz veidojuši reakcionāras sektas. Viņi cieši turas pie vecajiem skolotāju uzskatiem, nevērojot uz priekšu ejošo proletariāta vēsturisko attīstību. Tāpēc viņi konsekventi cenšas šķiru cīņu atkal notrulināt un pretstatus izlīdzināt. Viņi vēl arvien sapņo par savu sabiedrisko utopiju realizēšanu mēģinājumu ceļā, par atsevišķu falansteru dibināšanu, iekšējo koloniju [«Home colonies»] dibināšanu, mazās Ikarijas^104 — jaunās Jeruzalemes pamazinātā izdevuma — iekārtošanu, un, lai visas šīs gaisa pilis uzceltu, viņiem jāapelē pie buržuā sirds un naudas maku filantropijas. Pakāpeniski viņi noslīd līdz iepriekš aprakstītajai reakcionāro jeb konservatīvo sociālistu kategorijai un atšķiras no tiem vairs tikai ar savu vairāk sistemātisko pedantismu, ar fanātisku māņticību savas sociālās zinātnes brīnumdarbiem.

Lūk, tāpēc viņi sīvi apkaro katru politisko strādnieku kustību, kas, pēc viņu domām, varējusi rasties tikai aiz aklas neticības jaunajam evaņģēlijam.

Ouenisti Anglijā, furjeristi Francijā darbojas — pirmie pret čartistiem, otrie pret reformistiem^55.

IV KOMUNISTU NOSTĀJA PRET DAŽĀDĀM OPOZICIONĀRĀM PARTIJĀM

Pēc tā, kas teikts II nodalījumā, ir pašas par sevi saprotamas komunistu attiecības pret jau nodibinātājām strādnieku partijām, tas ir, viņu attiecības pret čartistiem Anglijā un pret agrārajiem reformistiem Ziemeļamerikā.

Komunisti cīnās par strādnieku šķiras tuvākajiem mērķiem un interesēm, bet tanī pašā laikā viņi tagadējā kustībā aizstāv arī kustības nākotni. Francijā komunisti piebiedrojas sociālistiski demokrātiskajai partijai^105 pret konservatīvo un radikālo buržuāziju, tomēr tā dēļ neatsakoties no tiesībām kritiski izturēties pret revolucionārās tradīcijas radītām frāzēm un ilūzijām.

Šveicē viņi atbalsta radikāļus, tomēr apzinoties, ka šī partija komplektējas no pretrunīgiem elementiem, pa daļai no demokrātiskiem sociālistiem franču garā, pa daļai no radikāliem buržuā.

Pie poļiem komunisti atbalsta partiju, kas agrāro revolūciju izvirza par nacionālās atbrīvošanās nosacījumu, to pašu partiju, kas izraisīja 1846. gada Krakovas sacelšanos^57.

Vācijā komunistiskā partija, ciktāl buržuāzija nostājas revolucionāri, cīnās kopīgi ar buržuāziju pret absolūto monarhiju, feodālo zemesīpašumu un reakcionāro sīkpil-sonību.

Bet tā ne mirkli nepārstāj izkopt strādniekos iespējami skaidrāku apziņu par naidīgo pretstatu starp buržuāziju un proletariātu, lai vācu strādnieki sabiedriskos un politiskos nosacījumus, kuriem jārodas buržuāzijas kundzības rezultātā, tūlīt varētu vērst kā ieročus pret buržuāziju, lai tūlīt pēc reakcionāro šķiru gāšanas Vācijā sāktos ciņa pret pašu buržuāziju.

Komunistiskās partijas manifests

Vācijai komunisti veltī savu galveno uzmanību tāpēc, ka Vācija atrodas buržuāziskās revolūcijas priekšvakarā, un tāpēc, ka šo apvērsumu tā izdarīs daudz progresīvākos Eiropas civilizācijas apstākļos vispār un ar daudz vairāk attīstītu proletariātu nekā Anglijā XVII un Francijā XVIII gadsimtā. Vācu buržuāziskā revolūcija tātad var būt tikai tieša priekšspēle proletāriskai revolūcijai.

Vārdu sakot, komunisti visur atbalsta katru revolucionāru kustību pret pastāvošo sabiedrisko un politisko iekārtu.

Visās šais kustībās kā kustības pamatjautājumu viņi izvirza pirmajā vietā īpašuma jautājumu, lai kāda vairāk vai mazāk attīstīta forma tam būtu.

Komunisti, beidzot, visur cenšas radīt apvienību un saprašanos starp visu zemju demokrātiskajām partijām.

Komunisti tur par nicināmu lietu slēpt savus uzskatus un nolūkus. Viņi atklāti pasaka, ka viņu mērķi sasniedzami, tikai ar varu gāžot līdzšinējo sabiedrisko iekārtu. Lai dreb valdošās šķiras Komunistiskās Revolūcijas priekšā. Proletāriešiem nav tajā nekā ko zaudēt kā tikai savas važas. Bet iegūs viņi visu pasauli.

VISU ZEMJU PROLETĀRIEŠI, SAVIENOJIETIES!

Sarakstījuši K. Markss un V. Engelss 1847. g. decembrī un 1848. g. Janvāri.

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 4, стр. 419—459

Pirmoreiz publicēts atsevišķā izdevumā Londonā J848. g. februāri

BURŽUĀZIJA UN KONTRREVOLŪCIJA

OTRAIS RAKSTSsa

Ķelnē 11. decembrī. Kad pāršalca marta ūdensplūdi — ūdensplūdi en miniature*, — Berlīnē, zemes virsū pēc liem palika pāri nevis kaut kādi nezvēri, nevis revolucionāri milži, bet vecā tipa būtnes, druknās buržuāziskās figūras — «Savienotā landtāga»59 liberāli, apzinīgās prūšu buržuāzijas pārstāvji. Provinces ar visvairāk attīstīto buržuāziju, Reinas province un Silēzija, deva galveno kontingentu jaunajām ministrijām. Aiz tiem — vesela aste Reinas juristu. Samērā ar to, kā buržuāziju nobīdīja otrā vietā feodāļi, Reinas province un Silēzija atdeva savu vietu ministrijās vecprūšu provincēm. Brandenburga ministriju ar Reinas provinci saista vairs tikai viens Elber-feldcs torijs. Hanzemans un fon der Heits\ Sie divi vārdi iemieso prūšu buržuāzijai visu atšķirību starp 1848. gada martu un decembri!

Prūšu buržuāzija tika uzsviesta valsts varas augstumos, taču ne tā, kā viņa gribēja, mierīgi noslēdzot nolīgumu ar monarhiju, bet gan revolūcijas rezultātā. Nevis pašai savas intereses, bet gan tautas intereses tai vajadzēja tagad aizstāvēt pret monarhiju, t. i., pašai pret sevi, jo tautas kustība bija izlauzusi tai ceļu. Bet monarhija viņas acīs bija tikai dievišķīgs aizkars, kuram bija jāaizklāj viņas pašas pasaulīgās intereses. Viņas pašas interešu un tām atbilstošo politisko formu neaizskaramībai bija jānozīmē, pārtulkojot konstitucionālā valodā, monarhijas neaizska-

— miniatūrā. Red.

\

Buržuāzija un kontrrevolūcija 145

ramiba. Tas ir cēlonis vācu un sevišķi prūšu buržuāzijas sapņiem par konstitucionālo monarhiju. Tāpēc, kaut gan februāra revolūcija ar tās atbalsi Vācijā bija izdevīga prūšu buržuāzijai, jo atdeva viņas rokās valsts kuģa stūri, tā līdz ar to sajauca viņas aprēķinus, jo viņas valdīšana tagad bija saistīta ar tādiem nosacījumiem, ko viņa negribēja un nevarēja izpildīt.

Buržuāzija nepakustināja ne pirksta. Viņa atļava tautai cīnīties par viņu. Tāpēc vara, kas tika tai nodota, nebija vis savu pretinieku uzvarējuša karavadoņa vara, bet gan drošības komitejas vara, kurai uzvarējusī tauta uzticējusi savu pašas interešu aizsardzību.

Kamphauzens vēl juta visas šāda stāvokļa neērtības, un viss viņa valdības vājums izriet no šās sajūtas un apstākļiem, kas bija to izraisījuši. Tāpēc kaut kas līdzīgs kauna sārtumam iezīmē pašus nekaunīgākos viņa valdības aktus. Atklāta nekautriba un nekaunība bija Hanze-mana privilēģija. Iesarkanais kolorīts ir vienīgā atšķirība starp šiem diviem māksliniekiem.

Nevajag sajaukt marta revolūciju Prūsijā nedz ar 1648. g. angļu revolūciju, nedz ar 1789. g. franču revolūciju.

1648. gadā buržuāzija savienībā ar jauno muižniecību cīnījās pret monarhiju, pret feodālo muižniecību un pret valdošo baznīcu.

1789. gadā buržuāzija savienībā ar tautu cīnījās pret monarhiju, muižniecību un valdošo baznīcu.

1789. gada revolūcijas pirmparaugs (vismaz Eiropā) bija tikai 1648. gada revolūcija, un 1648. gada revolūcijas pirmparaugs — tikai nīderlandiešu sacelšanās pret Spāniju^60. Katra no šīm revolūcijām, salīdzinot ar saviem pirmparaugiem, aizgāja gadsimtu uz priekšu ne tikai laika ziņā, bet arī pēc sava satura.

Abās revolūcijās buržuāzija bija tā šķira, kas paliesi bija kustības priekšgalā. Proletariātam un pie buržuāzijas nepiederošiem pilsētas iedzīvotāju slāņiem vai nu vēl nebija nekādu citu interešu kā buržuāzijai, vai arī tie vēl nebija patstāvīgi attīstītas šķiras vai šķiras daļas. Tāpēc tur, kur tie cīnījās pret buržuāziju, piemēram, 1793. un 1794. gadā Francijā, tie cīnījās tikai par buržuāzijas interešu realizēšanu, kaut arī neburžuāziskā veidā. Viss franču terorisms nebija nekas cits kā plebejisks veids, kā

10 - 896

tikt galā ar buržuāzijas ienaidniekiem, ar absolūtismu, feodālismu un sīkpilsonlbu.

1648. un 1789. gada revolūcijas nebija angļu un franču revolūcijas; tās bija Eiropas mēroga revolūcijas. Tās nebija sabiedrības noteiktas šķiras uzvara pār veco politisko iekārtu; tās pasludināja politisko iekārtu jaunai Eiropas sabiedrībai. Buržuāzija tajās uzvarēja; bet buržuāzijas uzvara toreiz nozīmēja to, ka uzvarējusi jauna sabiedriska iekārta, buržuāziskais īpašums uzvarējis feodālo īpašumu, nācija uzvarējusi provinciālismu, konkurence cunftu iekārtu, īpašuma sadalīšana majorātu, zemes pakļautība īpašniekam — īpašnieka pakļautību zemei, izglītība — māņticību, ģimene — dzimtas vārdu, uzņēmība — varonīgu laiskumu, buržuāziskās tiesības — viduslaiku privilēģijas. 1648. gada revolūcija bija septiņpadsmitā gadsimta uzvara pār sešpadsmito, 1789. gada revolūcija — astoņpadsmitā gadsimta uzvara pār septiņpadsmito gadsimtu. Sīs revolūcijas izteica daudz lielākā mērā visas toreizējās pasaules vajadzības nekā to pasaules daļu vajadzības, kur tās norisēja, t. i., Anglijas un Francijas vajadzības.

Nekā līdzīga nebija marta revolūcijā Prūsijā.

Februāra revolūcija iznicināja konstitucionālo monarhiju istenībā un buržuāzijas varu idejā. Marta revolūcijai Prūsijā vajadzēja nodibināt konstitucionālo monarhiju idejā un buržuāzijas varu īstenībā. Tāla no tā, lai kļūtu par Eiropas revolūciju, tā bija tikai nožēlojama Eiropas revolūcijas atbalss atpalikušā zemē. Tā gāja savam gadsimtam nevis pa priekšu, bet atpalika no tā vairāk par piecdesmit gadiem. No paša sākuma tā bija otrreizēja parādība, un ir taču zināms, ka otrreizēja saslimšana ir grūtāk ārstējama un līdz ar to vairāk sagrauj organismu nekā sākotnējā slimība. Te notika nevis jaunas sabiedrības radīšana, bet Parīzē nomirušās sabiedrības atdzimšana Berlīnē. Marta revolūcija Prūsijā nebija pat nacionāla, vācu revolūcija, tā no paša sākuma bija provinciāli prā-siska revolūcija. Vīnes, Kaseles, Minhenes — visāda veida provinču sacelšanās noritēja blakus tai un apstrīdēja tās pirmo vietu.

Kamēr 1648. un 1789. gada revolūcijas sajuta bezgalīgu lepnumu tāpēc, ka tās bija radības vainagojums, 1848. gada berlīniešu revolūcija lepojās ar to, ka tā bija anahronisms. Tās gaisma bija līdzīga tālu zvaigžņu gaismai.

Buržuāzija un kontrrevolūcija

147

kas nonāk līdz mums, Zemes iemītniekiem, 100 000 gadu pēc tam, kad spīdeklis, kas to izstaro, nodzisis. Marta revolūcija Prūsijā bija Eiropai šāda zvaigzne miniatūrā, kā vispār tā visu ko atveidoja miniatūrā. Tās gaisma bija gaisma, ko izstaroja jau sen pīšļos sairusi sabiedrība.

Vācu buržuāzija attīstījās tik gļēvi, bailīgi un lēni, ka tajā momentā, kad tā naidīgi_ stāvēja pretim feodālismam un absolūtismam, izrādījās, ka tā naidīgi stāv pretim proletariātam un visiem pilsētas iedzīvotāju slāņiem, kuru intereses un idejas bija radnieciskas proletariātam. Naidīgajā pozīcijā attiecībā pret sevi viņa ieraudzīja ne tikai šķiru aiz sevis, bet arī visu Eiropu savā priekšā. Atšķirībā no 1789. gada franču buržuāzijas prušu buržuāzija nebija tā šķira, kas uzstājas visas tagadējās sabiedrības vārdā pret vecās sabiedrības pārstāvjiem, monarhiju un muižniecību. Viņa noslīdēja kaut kādas kārtas Umeni, kura ir nošķirta tiklab no monarhijas, kā arī no tautas, kura ir opozicionāri noskaņota pret tām abām, kura ir nenoteikta attiecībā pret katru no saviem pretiniekiem atsevišķi, jo viņa vienmēr redzēja tos abus sev priekšā vai aiz sevis; viņa no paša sākuma tiecās nodot tautu un slēgt kompromisu ar vecās sabiedrības kronēta pārstāvi, jo viņa pati jau piederēja pie vecās sabiedrības; viņa pārstāvēja nevis jaunās sabiedrības intereses pret veco sabiedrību, bet atjaunotas intereses novecojušās sabiedrības iekšienē; viņa turēja revolūcijas stūri nevis tāpēc, ka aiz viņas stāvētu tauta, bet gan tāpēc, ka tauta to stūma sev pa priekšu; viņa bija priekšgalā ne tāpēc, ka pārstāvēja jauna sabiedriska laikmeta iniciatīvu, bet tikai tāpēc, ka izteica vecā sabiedriskā laikmeta neapmierinātību; tas bija vecās valsts noslaņojums, kurš pats neizlauza sev ceļu, bet kuru zemestrīces spēks izmeta jaunās valsts virspusē; bez ticības sev, bez ticības tautai, kurnēdama pret augšējiem slāņiem, baidīdamās no apakš-slāņiem, egoistiska pret vieniem un otriem un apzinādamās savu egoismu, revolucionāra pret konservatīvajiem un konservatīva pret revolucionāriem; neuzticēdamās pati saviem lozungiem, ar frāzēm ideju vietā, baidīdamās no pasaules viesuļa un ekspluatēdama to savā labā; bez jebkādas enerģijas, būdama viens vienīgs plaģiāts, tā ir vulgāra, tāpēc ka tajā nav nekā oriģināla, tā ir oriģināla tikai savā vulgaritātē, tā kaulējas pati ar sevi, bez ini' 10*

ciatlvas, bez ticības sev, bez ticības tautai, bez pasaul-vēsturiska uzdevuma — kā vecis, uz kura guļ lāsts un kuram lemts sagandēt dzīvības pilnas tautas pirmos jaunības centienus un pakļaut tos savām veca cilvēka interesēm — bez acīm, bez ausīm, bez zobiem, pilnīgs grausts, — tāda bija prūšu buržuāzija, kad tā pēc marta revolūcijas nonāca pie Prūsijas valsts stūres.

Sarakstījis K. Markss 1848. g. II. decembri

Iespiests avīzes eNeue Rheinische Zettungs 169. nr-ā 1848. g. 15. decembri

Iespiests pēc К. Маркс а Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2. т. 6. стр. 113—117

К. MARKSS

ALGOTS DARBS UN KAPITĀLS^61

F. ENGELSA IEVADS 1891. GADA IZDEVUMAM

Šis darbs pirmoreiz publicēts 1849. gadā, sākot ar 4. aprīli, vairākos avīzes «Neue Rheinische Zeitung»62 numuros ievadrakstu veidā. Tā pamatā ir lekcijas, ko Markss bija lasījis 1847. gadā Briseles vācu strādnieku biedrībā^63. Pilnībā šis darbs netika publicēts: 269. nr. beigās apsolītais «Turpmāk vēl» palika neizpildīts sakarā ar toreiz uzplūdušajiem notikumiem — ar krievu ieiešanu Ungārijā^64 un ar sacelšanos Drēzdenē, Izerlonā, Elberfeldē, Pfalcā un Bādenē^65 —, kas kļuva par cēloni pašas avīzes aizliegšanai (1849. g. 19. maijā). Manuskripts, kurā būtu šā darba turpinājums, Marksa atstātajos rakstos nav atrasts^66.

Atsevišķā izdevumā brošūras veidā «Algots darbs un kapitāls» tika izdots vairākas reizes, pēdējo reizi 1884. gadā Hotingenē-Cīrihē, «Šveices kooperatīvajā tipogrāfijā». Visos līdzšinējos izdevumos iespiests precīzs oriģināla teksts. Bet, tā kā pašreizējais jauniespiedums domāts kā propagandas raksts izplatīšanai vismaz 10 000 eksemplāros, man radās jautājums, vai tādos apstākļos Markss pats būtu atzinis par pareizu teksta pārdrukāšanu bez grozījumiem.

Četrdesmitajos gados Markss vēl nebija pabeidzis savu politiskās ekonomijas kritiku. Tas tika izdarīts tikai piecdesmito gadu beigās. Tāpēc viņa darbi, kas parādījušies, pirms iznāca grāmatas «Par politiskās ekonomijas kritiku» pirmā burtnīca (1859. g.),[106] atsevišķos punktos novirzās no darbiem, kas sarakstīti pēc 1859. g., un tajos ir izteicieni un veseli teikumi, kas no vēlāko darbu viedokļa ir neizdevušies un pat nepareizi. Pats par sevi saprotams, ka parastajos, lasītājiem vispār domātajos izdevumos sava vieta ir ari šim agrākajam autora viedoklim, kas ir viena no viņa attīstības pakāpēm, ka tiklab autoram, kā arī publikai ir neapstrīdama tiesība uz to, lai šie agrīnie raksti tiktu pārdrukāti bez jebkādiem grozījumiem. Šādā izdevumā man pat prātā nebūtu nācis grozīt šajos darbos kaut vai vienu vārdu.

• Bet ir cita lieta, kad jaunais izdevums paredzēts, var teikt, vienīgi propagandai strādnieku vidū. Tādā gadījumā Markss savu veco 1849. gada iztirzājumu katrā ziņā būtu saskaņojis ar savu vēlāko viedokli. Un es esmu pārliecināts, ka rīkojos pilnīgi viņa garā, kad izdaru šai izdevumā dažus grozījumus un papildinājumus, kas ir nepieciešami, lai visos svarīgajos punktos panāktu šādu saskaņu. Tādējādi es lasītājam jau iepriekš pasaku: šī brošūra nav vis tāda, kādu Markss to sarakstīja 1849. gadā, bet gan aptuveni tāda, kādu viņš to būtu sarakstījis 1891. gadā. Turklāt vecais teksts ir izplatīts tik daudzos eksemplāros, ka ar to pilnīgi pietiek līdz tam laikam, kamēr man būs iespējams to atkal izdot negrozītu kopotajos rakstos.

Visi mani grozījumi attiecas uz vienu punktu. Pēc oriģināla, strādnieks par darba algu pārdod kapitālistam savu darbu; pēc tagadējā teksta, — savu darbaspēku. Un par šo grozījumu man jāpaskaidro. Jāpaskaidro strādniekiem, lai viņi redzētu, ka te ir nevis vienkārša matu skaldīšana, bet gan viens no vissvarīgākajiem punktiem visā politiskajā ekonomijā. Jāpaskaidro buržuā, lai viņi varētu pārliecināties, cik pārāki ir neizglītotie strādnieki, kam visgrūtākos ekonomiskos jautājumos jo viegli var darīt saprotamus, par mūsu augstprātīgajiem «izglītotajiem» cilvēkiem, kuriem šādi sarežģīti jautājumi paliek neatrisināmi visu mūžu.

Klasiskā politiskā ekonomija^67 patapināja no rūpniecības prakses parasto fabrikanta priekšstatu, ka viņš pērkot un samaksājot savu strādnieku darbu. Ar šo priekšstatu pilnīgi pietika fabrikanta uzņēmuma vadīšanai, grāmatvedībai un cenu kalkulācijai. Bet, naivi pārnests politiskajā ekonomijā, šis priekšstats radīja te gluži pārsteidzošus maldus un jucekli.

Politiskā ekonomija saduras ar faktu, ka visu preču cenas, arī tās preces cena, ko tā sauc par «darbu», nemitīgi mainās; tās ceļas un krīt loti dažādu apstākļu ietekmē, un šiem apstākļiem bieži vien nav nekāda sakara ar pašas preces ražošanu, tā ka šķiet, it kā cenas noteiktu tīra nejaušība. Kad politiskā ekonomija kļuva par zinātni^68, viens no tās pirmajiem uzdevumiem bija atrast likumu, kas slēpjas aiz šās nejaušības, kura šķietami valda pār preču cenām, un kas patiesībā pats valda pār šo nejaušību. Pastāvīgajās preču cenu maiņās un svārstībās gan augšup, gan lejup zinātne meklēja stabilu centru, ap kuru šīs maiņas un svārstības notiek. Vārdu sakot: viņa balstījās uz preču cenām, lai sameklētu preču cenas regulējošo likumu — preču vērtību, uz kuru balstoties varētu izskaidrot visas cenu svārstības un uz kuru tās visas galarezultātā būtu reducējamas.

Un, lūk, klasiskā politiskā ekonomija atrada, ka preces vērtību nosaka tajā ietvertais tās ražošanai nepieciešamais darbs. Ar šo izskaidrojumu tā apmierinājās. Arī mēs varam pagaidām šeit apstāties. Un, tikai lai izvairītos no pārpratumiem, es gribu atgādināt, ka šobrīd šis izskaidrojums ir kļuvis pavisam nepietiekams. Markss pirmoreiz dziļi izpētīja darba īpašību radīt vērtību un turklāt atrada, ka ne katrs preces ražošanai šķietami vai pat tiešām nepieciešamais darbs visos apstākļos piešķir šai precei tik lielu vērtību, kas atbilst patērētajam darba daudzumam. Tātad, ja mēs šodien līdz ar tādiem ekonomistiem kā Rikārdo vienkārši sakām, ka preces vērtību nosaka tās ražošanai nepieciešamais darbs, tad mēs turklāt vienmēr pieņemam Marksa izdarītās atrunas. Ar to šeit pietiek; pārējais atrodams Marksa darbā «Par politiskās ekonomijas kritiku», 1859. g.[107], un «Kapitāla» pirmajā sējumā^108.

Bet, tiklīdz ekonomisti vērtības noteikšanu ar darbu sāka lielot precei «darbs», viņi sapinās no vienas pretrunas otrā. Kas nosaka «darba» vērtību? Tajā ietvertais nepieciešamais darbs. Bet cik darba ietverts strādnieka darbā, kas veikts vienā dienā, vienā nedēļā, vienā mēnesī, vienā gadā? Tajā ietverts vienas dienas, vienas nedēļas, viena mēneša, viena gada darbs. Ja darbs ir visu vērtību

mērs, tad «darba vērtību» mēs varam izteikt tikai ar darbu. Bet mēs absolūti nekā nezinām par vienas stundas darba vērtību, ja zinām tikai to, ka tā ir vienlīdzīga vienas stundas darbam. Tā mēs ne par matu neesam tikuši tuvāk mērķim. Mēs joprojām griežamies burvju lokā.

Tad klasiskā politiskā ekonomija izmēģināja citā virzienā; tā teica: preces vērtība ir vienlīdzīga tās ražošanas izdevumiem. Bet kas ir darba ražošanas izdevumi? Lai atbildētu uz šo jautājumu, ekonomistiem bija mazliet jāgrēko pret loģiku. Viņi pētī nevis paša darba ražošanas izdevumus, kuri diemžēl nav nosakāmi, bet gan to, kādi ir strādnieka ražošanas izdevumi. Un šie izdevumi ir nosakāmi. Tie mainās atkarībā no laika un apstākļiem, bet noteiktā sabiedrības stāvoklī, noteiktā vietā, noteiktā ražošanas nozarē tie arī ir noteikts lielums, noteikts vismaz diezgan šaurās robežās. Mēs tagad dzīvojam apstākļos, kad valda kapitālistiskā ražošana, kur liela un arvien pieaugoša iedzīvotāju šķira var eksistēt tikai tad, ja tā par darba algu strādā ražošanas līdzekļu — darbarīku, mašīnu, izejvielu un iztikas līdzekļu — īpašniekiem. Uz šā ražošanas veida pamatiem strādniekā ražošanas izdevumi ir tā iztikas līdzekļu summa vai to cena naudā, kas vidēji nepieciešama, lai padarītu viņu darbaspējīgu, uzturētu viņa darbaspēju un, kad viņš vecuma, slimības vai nāves gadījumā vairs nespēj strādāt, aizstātu viņu ar jaunu strādnieku, t. i., tā iztikas līdzekļu summa, kas vajadzīga, lai nodrošinātu strādnieku šķiras saglabāšanos un palielināšanos nepieciešamos apmēros. Iedomāsimies, ka šo iztikas līdzekļu cena naudā ir vidēji 3 markas dienā.

Tādējādi mūsu strādnieks saņem no kapitālista, kas viņu nodarbina, algu 3 markas dienā. Par to kapitālists liek viņam strādāt, teiksim, 12 stundu dienā. Turklāt kapitālists kalkulē apmēram tā.

Iedomāsimies, ka mūsu strādniekam atslēdzniekam-me-bāniķim jāizgatavo tāda mašīnas detaļa, ko viņš izgatavo vienā dienā. Pieņemsim, ka izejvielas — dzelzs un misiņš nepieciešamā, iepriekš apstrādātā veidā — maksā 20 inarku. Pieņemsim, ka tvaika mašīnas ogļu patēriņš, šās tvaika mašīnas, virpas un pārējo strādnieka lietoto darbarīku nolietošanās, aprēķināta par vienu dienu un uz vienu strādnieku, būtu 1 markas vērtībā. Darba alga dienā pēc mūsu pieņēmuma ir 3 markas. Kopā iznāk, ka par mūsu mašīnas detaļu izdotas 24 markas. Bet kapitālists sa-

gaida, ka viņš par 'to no saviem pircējiem saņems caurmērā 27 markas, tas ir, 3 markas vairāk, nekā viņš izdevis.

Kur rodas šīs 3 markas, ko iebāž sev kabatā kapitālists? Pēc klasiskās politiskās ekonomijas apgalvojuma preces tiek pārdotas caurmērā par to vērtību, tas ir, par cenām, kas atbilst šajās precēs ietilpstošajam nepieciešamajam darba daudzumam. Tātad mūsu mašīnas detaļas vidējā cena — 27 markas — būtu vienlīdzīga tās vērtībai, vienlīdzīga tajā ietilpstošajam darbam. Bet no šīm 27 mar-kām 21 marka ir vērtība, kas jau bija, pirms mūsu at-slēdznieks-mehāniķis bija sācis strādāt. 20 mārku ietilpa izejvielās, 1 marka oglēs, kas darba laikā sadedzinātas, vai arī mašīnās un darba rīkos, kuri darbā lietoti un kuru derīgums darbam atbilstoši samazinājies. Paliek 6 markas, kas tika pievienotas izejvielu vērtībai. Bet, pēc mūsu ekonomistu pašu pieņēmuma, šīs 6 markas var rasties vienīgi no darba, ko izejvielai pievienojis mūsu strādnieks. Tādējādi viņa divpadsmit stundu ilgais darbs ir radījis jaunu vērtību par 6 markām. Tātad viņa divpadsmit stundu darba vērtība būtu vienlīdzīga 6 markām. Un līdz ar to mēs būtu beidzot atklājuši, kas ir «darba vērtība».

«Pag, pag!» sauca mūsu atslēdznieks-mehāniķis. «Sešas markas? Bet es taču esmu saņēmis tikai trīs markas! Mans kapitālists zvēr pie visiem svētajiem, ka mana divpadsmit stundu darba vērtība esot tikai trīs markas, un, ja es prasīšu sešas, tad viņš mani izsmies. Kā lai to saskaņo?»

Ja jau agrāk mēs ar savu darba vērtību bijām iekļuvuši burvju lokā, tad tagad mēs pavisam esam sapinušies neatrisināmā pretrunā. Mēs meklējām darba vērtību un atradām vairāk, nekā mums vajadzīgs. Strādniekam divpadsmit stundu darba vērtība ir 3 markas, kapitālistam 6 markas, no kurām 3 viņš maksā strādniekam kā darba algu un 3 iebāž savā kabatā. Tādējādi darbam būtu nevis viena, bet gan divas vērtības un turklāt ļoti dažādas!

Pretruna kļūst vēl nejēdzīgāka, ja mēs naudā izteiktās vērtības salīdzināsim ar darbalaiku. Divpadsmit darba stundās tiek radīta jauna vērtība par 6 markām. Tātad 6 stundās 3 markas — summa, ko strādnieks saņem par divpadsmit stundu darbu. Par divpadsmit stundu darbu strādnieks kā ekvivalentu saņem 6 stundu darba produktu. Tādējādi vai nu darbam ir divas vērtības, no kurām viena ir divreiz tik liela kā otra, vai arī 12 ir vienlīdzīgs ar 6! Abos gadījumos iznāk vistīrākā nejēdzība.

Lai kā arī mēs pūlētos, šo pretrunu mēs nespēsim iz-skaidroi tik ilgi, kamēr runāsim par darba pirkšanu un pārdošanu un par darba vērtību. Tā tas bija arī ar ekonomistiem. Klasiskās politiskās ekonomijas pēdējā atvase, Rikārdo skola, sabruka galvenokārt tāpēc, ka nevarēja atrisināt šo pretrunu. Klasiskā politiskā ekonomija bija iekjuvusi strupceļā. Vīrs, kas atrada izeju no šā strupceļa, bija Kārlis Markss.

Tas, ko ekonomisti uzskatīja par «darba» ražošanas izdevumiem, ir nevis darba ražošanas izdevumi, bet gan paša dzīvā strādnieka ražošanas izdevumi. Un tas, ko šis strādnieks pārdod kapitālistam, nav strādnieka darbs. «Kad viņa darbs tiešām sākas,» Markss saka, «tas vairs nepieder strādniekam un tātad viņš to nevar pārdot.»[109] Lielākais, ko viņš var pārdot, — tas ir viņa nākošais darbs, tas ir, viņš var uzņemties pienākumu veikt noteiktu darbu noteiktā laikā. Bet līdz ar to viņš pārdod nevis darbu (kas vēl ir jāveic), bet gan nodod kapitālista rīcībā par noteiktu atlīdzību uz noteiktu laiku (dienas algas gadījumā) vai noteiktam darbam (gabaldarba algas gadījumā) savu darbaspēku: viņš iznomā resp. pārdod savu darbaspēku. Bet šis darbaspēks ir saaudzis ar strādnieka personu un nav no tās šķirams. Tāpēc tā ražošanas izdevumi sakrīt ar paša strādnieka ražošanas izdevumiem; tas, ko ekonomisti sauca par darba ražošanas izdevumiem, tieši ir strādnieka un līdz ar to darbaspēka ražošanas izdevumi. Un tādējādi mēs varam no darbaspēka ražošanas izdevumiem pāriet pie darbaspēka vērtības un noteikt sabiedriski nepieciešamā darba daudzumu, kas vajadzīgs, lai ražotu noteiktas kvalitātes darbaspēku, kā to ir darījis Markss nodaļā par darbaspēka pirkšanu un pārdošanu («Kapitāls», 1. sējums, IV nodaļa, 3. apakšnodaļa).

Kas nu noliek pēc tam, kad strādnieks ir pārdevis kapitālistam savu darbaspēku, tas ir, nodevis to kapitālista rīcībā pret iepriekš norunātu darba algu — dienas algu vai gabaldarba algu? Kapitālists ved strādnieku savā darbnīcā vai fabrikā, kur jau ir visi darbam nepieciešamie priekšmeti: izejvielas, palīgmateriāli (ogles, krāsvielas utt.), darbarīki, mašīnas. Šeit strādnieks sāk darbu. Pieņemsim, ka viņa dienas alga tāpat kā agrāk ir 3 mar-kas, — pie tam ir gluži vienalga, vai viņš to saņem kā dienas algu vai kā gabaldarba algu. Gluži tāpat mēs šeit atkal pieņemam, ka 12 stundās strādnieks ar savu darbu pievieno izlietotajām izejvielām jaunu vērtību par 6 markām, kuru kapitālists realizē, pārdodams gatavo produktu. No tām viņš strādniekam samaksā viņa 3 markas, bet pārējās 3 markas patur pats. Ja nu strādnieks 12 stundās rada vērtību par 6 markām, tad 6 stundās viņš rada vērtību par 3 markām. Tātad, nostrādājis kapitālistam 6 stundas, strādnieks jau ir atlīdzinājis kapitālistam ekvivalentu 3 markām, kas ietilpst darba algā. Pēc 6 stundu darba abi ir kviti, neviens nav otram ne graša parādā.

«Pag, pag!» tagad sauc kapitālists. «Es esmu nolīdzis strādnieku uz visu dienu, uz divpadsmit stundām. Bet sešas stundas ir tikai puse no dienas. Tātad knašāk atkal pie darba, kamēr otras sešas stundas arī būs apkārt, — tikai tad mēs būsim kviti!» Un strādniekam tiešām nākas pildīt savu «brīvprātīgi» noslēgto līgumu, pēc kura viņš apņēmies par darba produktu, kas maksā 6 darba stundas, strādāt veselas 12 stundas.

Gabaldarba algas gadījumā ir gluži tas pats. Iedomāsimies, ka mūsu strādnieks 12 stundās izgatavo 12 gabalu preces. Katram preces gabalam izejvielas un mašīnu nolietošanās izmaksā 2 markas, bet pārdod katru gabalu par 2 1/2 markām. Tādējādi, pārējiem apstākļiem paliekot tiem pašiem, kapitālists maksās strādniekam 25 feniņus par gabalu; par 12 gabaliem iznāks 3 markas, un, lai tās nopelnītu, strādniekam vajadzēs 12 stundu. Kapitālists saņem par 12 gabaliem 30 rnarku; atskaitot 24 markas par izejvielām un nolietošanos, paliek 6 markas, no kurām viņš 3 markas samaksā kā darba algu un 3 markas iebāž sev kabatā. Viss notiek gluži tāpat kā agrāk. Arī šeit strādnieks strādā 6 stundas sev, tas ir, lai atlīdzinātu savu algu (katrā no 12 stundām 1/2 stundas), un 6 stundas kapitālistam.

Grūtības, ko nevarēja pārvarēt labakie ekonomisti, kamēr viņi pamatojās uz «darba» vērtību, pazūd, tiklīdz mēs tā vietā ņemam par izejpunktu «darbaspēka» vērtību. Mūsu tagadējā kapitālistiskajā sabiedrībā darbaspēks ir prece, tāda pati prece kā ikkura cita un tomēr pavisam īpatnēja prece. Proti, šai precei piemīt sevišķa īpašība — būt spēkam, kas rada vērtību, būt vērtības avotam un turklāt, ja to pienācīgi izlieto, būt lielākas vērtības avotam par to, kāda ir tai pašai. Pie tagadējā ražošanas stāvokļa cilvēka darbaspēks ne tikai ražo dienā lielāku vērtību par to,kāda ir tam pašam un cik tas izmaksā; ar katru jaunu zinātnes atklājumu, ar katru jaunu tehnikas izgudrojumu šis cilvēka darbaspēka dienas produkta pārpalikums virs tā, ko tas dienā izmaksā, pieaug; tātad tā darbadienas daļa, kurā strādnieks saražo atlīdzību par savu dienas algu, saīsinās un, no otras puses, tā darbadienas daļa, kurā viņš spiests savu darbu dāvināt kapitālistam, nesaņemdams par to samaksu, pagarinās.

Un tāda ir visas mūsu tagadējās sabiedrības saimnieciskā iekārta: strādnieku šķira ir vienīgā, kas ražo visas vērtības. Jo vērtība ir tikai cita izteiksme darbam, tāda izteiksme, ar kuru mūsu tagadējā kapitālistiskajā sabiedrībā apzīmē sabiedriski nepieciešamā darba daudzumu, kas ietverts noteiktā precē. Bet šīs vērtības, ko strādnieki ražo, nepieder strādniekiem. Tās pieder izejvielu, mašīnu, darbarīku un avansējamo līdzekļu īpašniekiem, kas atļauj šiem īpašniekiem pirkt strādnieku šķiras darbaspēku. Tātad no visas produktu masas, ko strādnieku šķira ražo, tā saņem atpakaļ tikai daļu. Otra daļa, kuru kapitālistu šķira patur savās rokās un kurā tai jādalās, vislielākais, tikai ar zemesīpašniekiem, kā mēs tikko redzējām, pieaug ar katru jaunu izgudrojumu un atklājumu, kamēr daļa, ko saņem strādnieku šķira (aprēķinot uz vienu cilvēku), vai nu palielinās tikai ļoti lēnām un nedaudz, vai ari nemaz nepalielinās un zināmos apstākļos var pat samazināties.

Bet šie izgudrojumi un atklājumi, kas aizvien straujāk izspiež viens otru, šis cilvēka darba ražīgums, kas ar katru dienu palielinās līdz šim nedzirdētā apmērā, galu galā rada konfliktu, no kura mūslaiku kapitālistiskajai saimniecībai jāiet bojā. Vienā pusē neizmērojamas bagātības un produktu pārpalikums, ko pircēji nespēj iegūt. Otrā pusē — lielum lielā sabiedrības masa, proletarizēta, pārvērsta par algotiem strādniekiem un tieši tāpēc kļuvusi nespējīga iegādāties šo produktu pārpalikumu. Sabiedrības sašķelšanās mazā, pārmērīgi bagātā šķirā un milzīgā algoto strādnieku šķirā, kurai nav īpašuma, noved pie tā, ka šī sabiedrība slāpst nost pati aiz savas pārpilnības, kamēr tās locekļu lielais vairums tik tikko ir pasargāts vai pat nemaz nav pasargāts no vislielākā trūkuma. Sis sabiedrības stāvoklis kļūst ar katru dienu nejēdzīgāks un nevajadzīgāks. To vajag likvidēt, to var likvidēt. Iespējama jauna sabiedriskā iekārta, kurā izzudīs tagadējās šķiru atšķirības un kurā — varbūt pēc īsa, ar zināmām grūtībām saistīta, bet morāliski katrā ziņā ļoti noderīga pārejas laika — eksistences līdzekļi, baudas līdzekļi, visu fizisko un garīgo spēju izkopšanas un izmantošanas līdzekļi arvien pieaugošā daudzumā būs visu sabiedrības locekļu rīcībā, jo plānveidīgi tiks izmantoti un attīstīti tālāk jau pastāvošie milzīgie ražotājspēki, nosakot visiem vienādu pienākumu strādāt. Un, ka strādnieki arvien vairāk un vairāk ir apņēmušies izcīnīt šo jauno sabiedrisko iekārtu, par to liecinās abos okeāna krastos rītdienas pirmais maijs un trešā maija svētdiena.69

Fridrihs Engelss

Londonā 1891. g. 30. aprīlī

Iespiests avīzes *Vorwdrts» 109. Iespiests pēc К. Маркс и

nr-a pielikumā 1891. g. 13. maijā un Ф. Энгельс. Сочинения. изО. 2,

brošūrā: Karl Marx «Lohnarbeit und r. 22. стр. 204—212

Kapital». Berlin. 1891

ALGOTS DARBS UN KAPITĀLS^61

No dažādām pusēm mums nācies dzirdēt pārmetumus, ka mēs neesam attēlojuši ekonomiskās attiecības, kas ir mūslaiku šķiru cīņas un nacionālo cīņu materiālais pamats. Mēs ar nodomu esam pieskārušies šīm attiecībām tikai tad, kad tās tieši izvirzījās priekšplānā politiskās sadursmēs.

Vispirms bija nepieciešams izsekot šķiru cīņu vēstures ikdienas gaitām un empīriski pierādīt ar jau esošo un ik dienas no jauna topošo vēstures materiālu, ka, sakaujot strādnieku šķiru, kas bija izdarījusi februāra un marta revolūciju, tika uzvarēti arī tās pretinieki — buržuāziskie republikāņi Francijā, bet visā Eiropas kontinentā — buržuāzijas šķira un zemnieku šķira, kuras cīnījās pret feodālo absolūtismu; ka «pieklājīgās republikas» uzvara Francijā līdz ar to bija arī to nāciju sakāve, kas uz februāra revolūciju bija atbildējušas ar varonīgiem kariem par ne-atkaribu; beidzot, ka Eiropa līdz ar revolucionāro strādnieku sakāvi no jauna nokļuva savā vecajā divkāršajā verdzībā — angļu un krievu verdzībā. Jūnija cīņa Parīzē, Vīnes krišana, Berlīnes 1848. gada novembra traģikomēdija, Polijas, Itālijas un Ungārijas izmisuma pūles, Īrijas nožņaugšana ar bada palīdzību — tie bija galvenie notikumi, kuros koncentrēti izpaudās šķiru cīņa Eiropā starp buržuāziju un strādnieku šķiru un ar kuriem mēs pierādījām, ka ikviena revolucionāra sacelšanās, lai cik šķietami tāls no šķiru cīņas būtu tās mērķis, nenovēršami sabruks, iekām nebūs uzvarējusi revolucionārā strādnieku šķira, ka ikviena sociāla reforma paliks utopija, iekām proletāriskā revolūcija un feodālā kontrrevolūcija nebūs mērojušās ieročiem pasaules karā. Mūsu attēlojumā, tāpat kā īstenībā, Beļģija un Šveice bija traģikomiskas, kari-katūriskas žanra gleznas lielajā vēstures panorama: viena — buržuāziskas monarhijas paraugvalsts, otra — buržuāziskas republikas paraugvalsts, abas — valstis, kas iedomājas esam tikpat neatkarīgas no šķiru cīņas, kā arī no Eiropas revolūcijas.

Tagad, pēc tam kad mūsu lasītāji ir redzējuši 1848. gada šķiru ciņu, kas izvērtās kolosālās politiskās formās, ir pienācis laiks tuvāk aplūkot pašas ekonomiskās attiecības, uz kurām dibināta tiklab buržuāzijas pastāvēšana un tās šķiras kundzība, kā arī strādnieku verdzība.

Trijos lielos nodalījumos mēs attēlosim: 1) algotā

darba attiecību pret kapitālu, strādnieku verdzību, kapitālista kundzību; 2) vidējo buržuāzisko šķiru un tā saucamās birģeru kārtas nenovēršamo bojāejas procesu, pastāvot tagadējai sistēmai; 3) kā pasaules tirgus despots — Anglija komerciāli nospiež verdzībā un ekspluatē dažādu Eiropas nāciju buržuāziskās šķiras.

Mēs centīsimies visu to izklāstīt iespējami vienkāršāk un populārāk un nepieņemsim, ka lasītājam zināmi pat viselementārākie politiskās ekonomijas jēdzieni. Mēs gribam, lai mūs saprastu strādnieki. Turklāt Vācijā viscaur, sākot ar patentētiem pastāvošās kārtības aizstāvjiem un beidzot ar sociālistiskiem šarlatāniem un neatzītiem politiskiem ģēnijiem, ar kuriem sadrumstalotā Vācija ir vēl bagātāka nekā ar «savu pavalstnieku tēviem», valda vispārsteidzošākā neziņa un jēdzienu sajukums visvienkāršāko ekonomisko attiecību izpratnē. Tādējādi vispirms pirmais jautājums:

Kas ir darba alga? Kā to nosaka?

Ja strādniekiem jautāsim: «Cik liela ir jūsu darba alga?» — tad viens atbildēs: «Es saņemu no sava buržuā 1 mārku par darbadienu», otrs: «Es saņemu 2 markas», utt. Atkarībā no tā, kādā darba nozarē viņi ir nodarbināti, viņi nosauks dažādu naudas summu, ko katrs no viņiem saņem no attiecīgā buržuja par noteikta darba veikšanu,, piemēram, par vienas olekts audekla noaušanu vai par vienas iespiedloksnes salikšanu. Lai gan viņu nosauktās summas būs dažādas, vienā ziņā tās visas saskanēs: darba alga ir naudas summa, ko kapitālists maksā par noteiktu darbalaiku vai par noteikta darba veikšanu.

Tādējādi šķiet, it kā kapitālists pērk par naudu strādnieku darbu. Strādnieki par naudu pārdod viņam savu darbu. Tomēr tā ir tikai šķietamība. īstenībā viņi pārdod kapitālistam par naudu savu darbaspēku. Kapitālists pērk šo darbaspēku uz dienu, uz nedēļu, uz mēnesi utt. Un, pēc tam kad viņš to ir nopircis, viņš to izlieto, likdams strādniekiem nolīgto laiku strādāt. Par to pašu naudas summu, par kuru kapitālists ir nopircis viņu darbaspēku, piemēram, par 2 markām, viņš būtu varējis nopirkt 2 mārciņas cukura vai kādu citu preci noteiktā daudzumā. 2 markas, par kurām viņš nopircis 2 mārciņas cukura, ir 2 mārciņu cukura cena. 2 markas, par kurām viņš nopircis darbaspēka lietošanu uz 12 stundām, ir divpadsmit stundu darba cena. Darbaspēks tātad ir prece, gluži tāda pati prece kā cukurs. Pirmo mērī ar pulksteni, otro ar svariem.

Savu preci, darbaspēku, strādnieki maina pret kapitālista preci, pret naudu, turklāt šī maiņa notiek noteiktā proporcijā. Tik un tik daudz naudas par tik un tik ilgu darbaspēka lietošanu. Par divpadsmit stundu audēja darbu 2 markas. Bet vai šīs 2 markas nereprezentē visas citas preces, ko var nopirkt par 2 markām? Tātad pēc būtības strādnieks ir apmainījis savu preci, darbaspēku, pret visāda veida citām precēm un pie tam noteiktā proporcijā. Dodams viņam 2 markas, kapitālists ir iedevis viņam apmaiņai pret viņa darbadienu tik un tik daudz gaļas, tik un tik daudz apģērba, tik un tik daudz malkas, apgaismojuma utt. Tātad šīs 2 markas izteic attiecību, kādā darbaspēks tiek mainīts pret citām precēm, izteic viņa darbaspēka maiņas vērtību. Preces maiņas vērtību, izteiktu naudā, tad arī sauc par tās cenu. Tādējādi darba alga ir tikai īpašs nosaukums darbaspēka cenai, ko parasti sauc par darba cenu, īpašs nosaukums tās savdabīgās preces •cenai, kura nevar pastāvēt citādi kā cilvēka miesā un asinīs.

Ņemsim kaut kuru strādnieku, piemēram, audēju. Kapitālists dod viņam aužamās stelles un diedziņus. Audējs ķeras pie darba, un diedziņi pārvēršas par audeklu. Kapitālists ņem audeklu un pārdod to, teiksim, par 20 mar-

kām. Vai audēja darba alga ir daļa no audekla, daļa no 20 markām, daļa no viņa darba produkta? Nekādā ziņā. Audējs taču saņēma savu darba algu jau sen pirms audekla pārdošanas, varbūt sen pirms tā noaušanas. Tātad kapitālists nemaksā vis šo algu no naudas, ko viņš ieņems par audeklu, bet gan no naudas, kas viņam ir krājumā. Aužamās stelles un diedziņi nav tā audēja produkts, kuram tos nodeva buržuā, un gluži tāpat nav viņa produkts tās preces, ko viņš iegūst apmaiņā pret savu preci, darbaspēku. Var gadīties, ka buržuā nemaz neatrod pircēju savam audeklam. Var notikt, ka, to pārdodams, viņš neieņems pat summu, kas izdota par darba algu. Ir iespējams, ka viņš to pārdos ļoti izdevīgi, salīdzinot ar audējam izmaksāto darba algu. Tas viss nemaz neattiecas uz audēju. Par vienu sava īpašuma, sava kapitāla daļu kapitālists pērk audēja darbaspēku gluži tāpat, kā par otru tā daļu viņš ir iepircis izejvielas — diedziņus — un darba rīkus — aužamās stelles. Izdarījis šos iepirkumus — un šajos iepirkumos ietilpst arī audekla ražošanai nepieciešamais darbaspēks, — kapitālists sāk ražošanu, turklāt izejvielas un darbarīki pieder tikai viņam. Protams, pie darbarīkiem tagad pieder arī mūsu labais audējs, kam, tāpat kā aužamām stellēm, nav daļas produktā vai produkta cenā.

Tātad darba alga nav strādnieka daļa viņa ražotajā precē. Darba alga ir jau esošās preces daļa, par kuru kapitālists sev nopērk noteiktu ražigā darbaspēka daudzumu.

Tādējādi darbaspēks ir prece, ko tās īpašnieks, algotais strādnieks, pārdod kapitālistam. Kāpēc viņš to pārdod? Lai dzīvotu.

Bet darbaspēka izpausme darbībā, darbs ir strādnieka paša dzīvības rosme, viņa paša dzīvības izpausme. Un šo dzīvības rosmi viņš pārdod citam, lai nodrošinātu sev iztikas līdzekļus. Tātad viņa dzīvības rosme ir tikai līdzeklis, kas dod viņam iespēju eksistēt. Viņš strādā, lai dzīvotu. Darbu viņš pat neatzīst par savas dzīves daļu; gluži otrādi, strādāt — viņam nozīmē upurēt savu dzīvi. Darbs ir prece, ko viņš ir pārdevis citam. Tāpēc arī viņa darbības produkts nav viņa darbības mērķis. Sev pašam strādnieks ražo nevis zīdu, ko viņš auž, nevis zeltu, ko viņš iegūst raktuvē, nevis pili, ko viņš ceļ. Sev pašam viņš ražo darba algu, un zīds, zelts un pils viņam pārvēršas

11 — 89G par zināmu daudzumu iztikas līdzekļu, varbūt par kokvilnas kreklu, par vara monētu, par pagraba dzīvokli. Un vai var strādnieks, kas 12 stundu diennaktī auž, vērpj, urbj, virpo, būvē, rok, skalda akmeņus, nes smagumus utt., — vai viņš var uzlūkot šo divpadsmit stundu vērpšanu, aušanu, urbšanu, virpošanu, būvēšanu, rakšanu, akmeņu skaldīšanu par savas dzīves izpausmi, savu dzīvi? Gluži otrādi. Dzīve viņam sākas tad, kad šī darbība beidzas, — pie pusdienu galda, krogā, gultā. Divpadsmit stundu darba jēga viņam nav vis tā, ka viņš auž, vērpj, urbj utt., bet gan tā, ka viņš var nopelnīt, rodot iespēju paēst, aiziet uz krogu, pagulēt. Ja zīdtārpiņš vērptu ar nolūku uzturēt savu eksistenci kūniņas veidā, viņš būtu īsts algots strādnieks. Darbaspēks ne vienmēr ir bijis prece. Darbs ne vienmēr ir bijis algots darbs, t. i., brīvs darbs. Vergs nepārdeva savu darbaspēku vergu īpašniekam, tāpat kā vērsis nepārdod savu darbu zemniekam. Vergs kopā ar savu darbaspēku ir vienreiz par visām reizēm pārdots savam kungam. Viņš ir prece, kas var pāriet no viena īpašnieka rokām cita rokās. Viņš pats ir prece, bet darbaspēks nav viņa prece. Dzimtcilvēks pārdod tikai daļu no sava darbaspēka. Viņš nesaņem algu no zemes-īpašnieka; gluži otrādi, zemesīpašnieks ņem no viņa nodevas.

Dzimtcilvēks pieder pie zemes un nes augļus zemes-īpašniekam. Turpretim brīvais strādnieks pats sevi pārdod un turklāt pārdod pa daļām. Diendienā viņš pārdod publiskā izsolē savas dzīves 8, 10, 12, 15 stundas, pārdod tam, kas vairāk sola, — izejvielu, darbarīku un iztikas līdzekļu īpašniekam, t. i., kapitālistam. Strādnieks nepieder nedz īpašniekam, nedz zemei, bet 8, 10, 12, 15 stundas no viņa ikdienas dzīves pieder tam, kas tās nopērk. Strādnieks, kad vien viņš grib, atstāj kapitālistu, pie kura viņš nolīdzis, un kapitālists, kad vien viņam patīk, atlaiž strādnieku, atlaiž, tiklīdz viņš no strādnieka vairs neiegūst labumu vai neiegūst tik daudz labuma, cik bija paredzējis. Bet strādnieks, kura vienīgais ienākuma avots ir darbaspēka pārdošana, nevar atstāt visu pircēju šķiru, t. i., kapitālistu šķiru, ja viņš negrib lemt sevi bada nāvei. Viņš pieder nevis vienam vai otram kapitālistam, bet visai kapitālistu šķirai; un viņa uzdevums ir atrast sev saimnieku, t. i., atrast kapitālistu šķiras vidū pircēju.

Tagad, iekām mēs sīkāk pakavējamies pie attiecībām starp kapitālu un algoto darbu, īsi aplūkosim pašus vis-pārējākos nosacījumus, kam ir nozīme darba algas noteikšanā.

Kā mēs redzējām, darba alga ir noteiktas preces — darbaspēka — cena. Tātad darba algu nosaka tie paši likumi, kas nosaka jebkuras citas preces cenu.

Tātad jājautā: kā tiek nosacīta preces cena?

Kas nosaka preces cenu?

Konkurence starp pircējiem un pārdevējiem, pieprasījuma un piedāvājuma, piedāvājuma un pieprasījuma attiecība. Konkurence, kas nosaka preces cenu, ir trispusiga.

Vienu un to pašu preci piedāvā dažādi pārdevēji. Kas viena un tā paša labuma preces pārdod vislētāk, tas var būt drošs, ka izspiedis no cīņas lauka pārējos pārdevējus un nodrošinās sev vislielāko pārdošanas tirgu. Tādējādi pārdevēji savā starpā cīnās par preču pārdošanu, par tirgu. Ikviens no viņiem grib pārdot, pārdot pēc iespējas vairāk, grib pārdot pēc iespējas viens pats, izspiežot pārējos pārdevējus. Tāpēc viens pārdod lētāk nekā otrs. Tātad notiek pārdevēju konkurence, kas pazemina viņu piedāvāto preču cenu.

Bet notiek arī pircēju konkurence, kas savukārt ceļ piedāvāto preču cenu.

Beidzot, notiek pircēju un pārdevēju konkurence; vieni grib nopirkt pēc iespējas lētāk, otri grib pārdot pēc iespējas dārgāk. Pircēju un pārdevēju konkurences rezultāts atkarīgs no tā, kāds samērs ir starp abām iepriekš minētām konkurējošām pusēm, t. i., no tā, kur konkurence ir stiprāka, pircēju nometnē vai pārdevēju nometnē. Rūpniecība izved kaujas laukā vienu pret otru divas armijas, pie tam katrā no tām savas pašas rindās arī notiek savstarpēja cīņa. Uzvaru pār ienaidnieku iegūst tā armija, kuras rindās ir mazāk plūkšanās.

Iedomāsimies, ka tirgū ir simt saiņu kokvilnas un tai pašā laikā pircēji, kam vajag 1000 saiņu kokvilnas. Tātad šai gadījumā pieprasījums ir desmitreiz lielāks nekā piedāvājums. Tāpēc konkurence pircēju vidū būs ļoti stipra, ikviens no viņiem centīsies nopirkt kaut vai vienu saini, bet, ja iespējams, sagrābt visus 100 saiņus sev. Sis piemērs nav patvaļīga iedoma. Tirdzniecības vēsturē mēs esam piedzīvojuši tādus kokvilnas neražas periodus, kad daži

ii* kapitālisti, savstarpēji vienojušies, mēģināja nopirkt nevis simt saiņus, bet gan visus kokvilnas krājumus uz zemeslodes. Minētajā gadījumā tad nu katrs pircējs centīsies izspiest otru no kaujas lauka, piedāvādams par kokvilnas saini samērā augstāku cenu. Kokvilnas pārdevēji, redzēdami naidīgā karaspēka rindās jo niknu savstarpēju cīņu un būdami pilnīgi droši, ka pārdos visus savus 100 saiņus, sargāsies uzsākt savā starpā plūkšanos, lai nenosistu savas preces cenu brīdī, kad viņu pretinieki sacenšas savā starpā, dzenot cenas uz augšu. Tādējādi pārdevēju nometnē pēkšņi iestājas miers. Kā viens vīrs viņi stāv pircējiem pretī, filozofiski sakrustojuši rokas, un viņu prasībām nebūtu robežu, ja pat visneatlaidīgāko pircēju piedāvājumiem savukārt nebūtu ļoti noteiktu robežu.

Tātad, ja kādas preces piedāvājums ir mazāks nekā pieprasījums pēc šās preces, tad konkurence pārdevēju vidū ir ļoti vāja vai pat tās nav nemaz. Tādā pašā mērā, kā samazinās pārdevēju konkurence, tādā pašā mērā pastiprinās pircēju konkurence. Rezultāts — vairāk vai mazāk ievērojama preču cenu celšanās.

Kā zināms, biežāk ir sastopams pretējais gadījums ar pretējām sekām: piedāvājums ievērojami pārsniedz pieprasījumu, sīva konkurence starp pārdevējiem, trūkst pircēju, preces tiek izpārdotas par ļoti zemām cenām.

Bet ko nozīmē cenu celšanās un krišana, ko nozīmē augsta cena, zema cena? Smilšu grauds, aplūkots mikroskopā, šķiet augsts, bet tornis ir zems, salīdzinot ar kalnu. Un, ja cenu nosaka pieprasījuma un piedāvājuma samērs, kas tad nosaka pieprasījuma un piedāvājuma samēru?

Pajautāsim kaut kuram buržuā. Viņš bez kādas domāšanas kā jauns Maķedonijas Aleksandrs pārcirtis šo meta-fizisko mezglu ar reizināšanas tabulas palīdzību. Ja prece, ko es pārdodu, ražošanā man izmaksājusi 100 mārku, — tā viņš mums teiks, — bet, pārdodams šo preci, es dabūju 110 mārku — protams, pēc gada, — tad tā ir pieklājīga, godīga, likumīga peļņa. Ja maiņā es iegūstu 120, 130 mārku, tad tā ir liela peļņa; un, beidzot, ja es dabūtu veselas 200 markas, tad tā būtu ārkārtīga, milzīga peļņa. Kas tad nu buržuā ir peļņas mērs? Viņa preces ražošanas izmaksas. Ja, apmainot savu preci, viņš iegūst tādu daudzumu citu preču, kuru ražošana ir izmaksājusi mazāk nekā viņa preces ražošana, tad viņš ir zaudējis. Ja, apmainot savu preci, viņš iegūst tādu daudzumu citu preču, kuru ražošana ir izmaksājusi vairāk, tad viņš ir laimējis. Savas pe|ņas celšanos vai krišanu viņš mērī ar grādiem, par kuriem viņa preces maiņas vērtība ir zem vai virs nulles, — ražošanas izdevumiem.

Mēs jau redzējām, ka pieprasījuma un piedāvājuma samēra pārmaiņa rada gan cenu celšanos, gan krišanu, gan augstas, gan zemas cenas. Ja kādas preces cena ievērojami ceļas, tāpēc ka trūkst piedāvājuma vai arī nesamērīgi aug pieprasījums, tad ir nenovēršams, ka kādas citas preces cena attiecīgi krīt, jo preces cena izteic naudā tikai samēru, kādā pret to tiek apmainītas citas preces. Piemēram, ja zīda drānas olekts cena ce|as no 5 markām uz 6 markām, tad sudraba cena samērā ar zīda drānu ir kritusi, un gluži tapat visas citas preces, kuru cenas ir palikušas nemainīgas, ir cenā kritušās, salīdzinot ar zīda drānu. Tagad, lai iegūtu tikpat daudz zīda drānas kā agrāk, ir jādod lielāks daudzums preču. Kādas būs preces cenas celšanās sekas? Kapitālu masa plūdīs uz plaukstošo rūpniecības nozari, un šī kapitālu ieplūšana izdevīgākajā rūpniecības nozarē turpināsies tik ilgi, kamēr peļņa šai nozarē nokritīs līdz parastajam līmenim vai, pareizāk sakot, kamēr tās produktu cena pārprodukcijas rezultātā noslīdēs zem ražošanas izmaksām.

Un otrādi. Ja kādas preces cena krīt zem tās ražošanas izmaksām, tad kapitāli aizplūst no šās preces ražošanas. Izņemot gadījumu, kad kāda rūpniecības nozare vairs neatbilst laika prasībām un tāpēc tai jāiznīkst, preces ražošana, t. i., tās piedāvājums, šās kapitālu bēgšanas rezultātā tik ilgi samazināsies, kamēr tas atbildīs pieprasījumam, tātad, kamēr preces cena no jauna pacelsies līdz tās ražošanas izmaksu līmenim vai, pareizāk sakot, kamēr piedāvājums būs kļuvis mazāks nekā pieprasījums, t. i., kamēr preces cena no jauna pacelsies virs tās ražošanas izmaksām, jo preces kārtējā cena vienmēr ir augstāka vai zemāka par tās ražošanas izmaksām.

Mēs redzam, ka kapitāli nepārtraukti aizplūst vai ieplūst no vienas ražošanas nozares otrā. Augsta cena rada pārāk stipru kapitālu ieplūdumu, zema cena — pārāk stipru aizplūdumu.

Aplūkojot jautājumu no cita viedokļa, mēs varētu parādīt, ka ne tikai piedāvājumu, bet arī pieprasījumu nosaka ražošanas izmaksas. Bet tas mūs aizvestu pārāk tālu no mūsu priekšmeta.

Mēs tikko redzējām, ka piedāvājuma un pieprasījuma svārstības ik reizes noved preces cenu pie ražošanas izmaksu līmeņa. Tiesa, preces istā cena vienmēr ir augstāka vai zemāka par ražošanas izmaksām; bet celšanās un krišana savstarpēji izlīdzinās, tā ka noteiktā laika posmā, aplūkojot ieplūdumu un aizplūdumu rūpniecībā to kopsummā, preces tiek mainītas viena pret otru atbilstoši to ražošanas izmaksām, un tātad to cenu nosaka ražošanas izmaksas.

Tas, ka cenu nosaka ražošanas izmaksas, nav jasaprot tādā nozīmē, kā to saprot ekonomisti. Ekonomisti saka, ka preču vidējā cena esot vienlīdzīga ražošanas izmaksām; tas esot likums. Anarhistisko kustību, kurā cenas celšanos izlīdzina tās krišana un krišanu — celšanās, viņi uzlūko par nejaušību. Ar tādu pašu tiesību varētu uzlūkot, — kā to arī dara daži ekonomisti, — cenu svārstības par likumu un cenu atkarību no ražošanas izmaksām par nejaušību. Patiesībā tikai šajās svārstībās, kuras nes sev līdzi, kā tas noskaidrojas, ja mēs tās tuvāk aplūkojam, visbriesmīgākos postījumus un līdzīgi zemestrīcei liek grīļoties buržuāziskās sabiedrības pamatiem, — tikai šo svārstību procesā ražošanas izmaksas nosaka cenas. Šās nekārtības kopējā kustība ir tās kārtība, šās rūpnieciskās anarhijas norisē, šajā riņķojumā, konkurence, tā sakot, izlīdzina vienu galējību ar otru.

Tā mēs redzam, ka preces cenu nosaka ražošanas izmaksas tādā veidā, ka periodus, kad dotās preces cena ir augstāka par tās ražošanas izmaksām, izlīdzina periodi, kad tā noslīd zemāk par ražošanas izmaksām, un otrādi. Tas, protams, attiecas nevis uz katru atsevišķu rūpniecības produktu, bet gan tikai uz visu rūpniecības nozari. Tātad tas attiecas arī nevis uz vienu atsevišķu rūpnieku, bet gan uz visu rūpnieku šķiru.

Cenas atkarība no ražošanas izmaksām ir tas pats, kas cenas atkarība no preces ražošanai nepieciešamā darbalaika, jo ražošanas izmaksa sastāv: 1) no izejvielām un darbarīku nolietošanās, t. i., no rūpniecības produktiem, kuru ražošanai ir bijis vajadzīgs zināms daudzums darba dienu un kuri tātad reprezentē zināmu darbalaika daudzumu, un 2) no tiešā darba, kura mērs arī ir laiks.

Tie paši vispārējie likumi, kas vispār nosaka preču cenu, protams, nosaka arī darba algu, darba cenu.

Darba alga gan celsies, gan kritīs atkarībā no pieprasījuma un piedāvājuma samēra, atkarībā no tā, kā veidojas konkurence starp darbaspēka pircējiem, kapitālistiem, un darbaspēka pārdevējiem, strādniekiem. Darba algas svārstības visumā atbilst preču cenu svārstībām. Bet šo svārstību robežās darba cenu nosaka ražošanas izmaksas, darbalaiks, kas nepieciešams, lai radiiu šo preci, darbaspēku.

Ķādas tad ir darbaspēka ražošanas izmaksas?

Tās ir izmaksas, kas vajadzīgas, lai saglabātu strādnieku kā strādnieku un lai izveidotu no viņa strādnieku.

Tāpēc, jo mazāk mācības laika prasa kāds darbs, jo mazākas ir strādnieka ražošanas izmaksas, jo zemāka ir viņa darba cena, viņa darba alga. Tajās rūpniecības nozarēs, kur nav vajadzīgs gandrīz nekāds mācības laiks un kur pietiek vienkārši ar strādnieka fizisko eksistenci, viņa radīšanai nepieciešamās ražošanas izmaksas aprobežojas gandrīz vienīgi ar tām precēm, kas vajadzīgas, lai uzturētu viņa dzīvību un darbaspējas. Tāpēc viņa darba cenu nosaka iztikas līdzekļu cena.

Šeit tomēr jāievēro vēl viens apstāklis.

Fabrikants, kas aprēķina savas ražošanas izmaksas un pēc tām arī produktu cenu, ieskaita aprēķinā darbarīku nolietošanos. Piemēram, ja mašīna viņam maksā 1000 mārku un nolietojas desmit gados, tad viņš katru gadu ieskaita preces cenā 100 mārku, lai pēc desmit gadiem varētu nolietoto mašīnu aizstāt ar jaunu. Gluži tāpat vienkārša darbaspēka ražošanas izmaksās jāieskaita dzimuma turpināšanas izdevumi, kas strādnieku šķirai dod iespēju vairoties un aizstāt strādniekus, kuri kļuvuši darba nespējīgi, ar jauniem strādniekiem. Tātad strādnieka nolietošanās ietilpst aprēķinā gluži tāpat kā mašīnas nolietošanās.

Tādējādi vienkārša darbaspēka ražošanas izmaksas izsakāmas kā strādnieka eksistences un dzimuma turpināšanas izmaksas. 5o eksistences izmaksu un dzimuma turpināšanas cena veido darba algu. Šādā veidā nosacīto darba algu sauc par darba algas minimumu. Sis darba algas minimums, tāpat kā vispār preču cenas noteikšana ar ražošanas izmaksām, ir spēkā attiecībā nevis uz atsevišķu indivīdu, bet gan uz visu sugu. Atsevišķi strādnieki, strādnieku miljoni saņem nepietiekami, lai varētu eksistēt un uzturēt savu dzimumu; bet visas strādnieku šķiras darba alga šo svārstību robežās izlīdzinās pēc šā minimuma.

Tagad, pēc tam kad esam vienojušies par pašiem vispārējākiem likumiem, kas regulē darba algu tapat kā jebkuras citas preces cenu, mēs varam tuvāk aplūkot mūsu priekšmetu.

Kapitāls sastāv no izejvielām, darbarīkiem un dažāda veida iztikas līdzekļiem, ko izlieto, lai ražotu jaunas izejvielas, jaunus darbarīkus un jaunus iztikas līdzekļus. Visas šis kapitāla sastāvdaļas ir darba ražojumi, darba produkti, uzkrāts darbs. Uzkrāts darbs, ko izlieto kā līdzekli jaunai ražošanai, ir kapitāls.

Tā saka ekonomisti.

Kas ir nēģeris-vergs? Melnās rases cilvēks. Viens izskaidrojums ir otra vērts.

Nēģeris ir nēģeris. Tikai pastāvot noteiktām attiecībām, viņš kļūst par vergu. Kokvilnas vērpjamā mašīna ir mašīna kokvilnas vērpšanai. Tikai pastāvot noteiktām attiecībām, tā kļūst par kapitālu. Izrauta ārā no šīm attiecībām, tā tāpat nav kapitāls, kā zelts pats par sevi nav nauda vai cukurs nav cukura cena.

Ražošanā cilvēki iedarbojas ne tikai uz dabu, bet arī viens uz otru. Viņi tikai tad var ražot, ja tie noteiktā veidā apvienojas kopīgai darbībai un savas darbības savstarpējai apmaiņai. Lai ražotu, cilvēki stājas noteiktos sakaros un attiecībās, un tikai ar šo sabiedrisko sakaru un attiecību palīdzību pastāv viņu iedarbība uz dabu, notiek ražošana.

Atkarībā no ražošanas līdzekļu rakstura šīs sabiedriskās attiecības, kādās stājas ražotāji cits pret citu, šie nosacījumi, kādos viņi apmaina savu darbu un piedalās kopējā ražošanā, būs, protams, dažādi. Līdz ar jauna kara rīka, šaujamā ieroča, izgudrošanu, nenovēršami pārmainījās visa iekšējā armijas organizācija, pārveidojās tās attiecības, kādas atsevišķas personas veido armiju un var darboties kā armija, pārmainījās arī dažādu armiju savstarpējā attiecība.

Tādējādi sabiedriskās attiecības, kādās indivīdi ražo, sabiedriskās ražošanas attiecības pārmainās, pārveidojas lidz ar materiālo ražošanas līdzekļu, ražotāj spēku mainīšanos un attistibu. Ražošanas attiecības savā kopumā veido to, ko sauc par sabiedriskām attiecībām, par sabiedrību, un turklāt veido sabiedrību, kas ir noteiktā vēsturiskās attīstības pakāpē, sabiedrību ar Īpatnēju atšķirīgu raksturu. Antīkā sabiedrība, feodālā sabiedrība, buržuāziskā sabiedrība ir lādi ražošanas attiecību kopumi, no kuriem ' katrs līdz ar to nozīmē īpašu attīstības pakāpi cilvēces vēsturē.

Kapitāls arī ir sabiedriska ražošanas attiecība. Tā ir buržuāziska ražošanas attiecība, buržuāziskās sabiedrības ražošanas attiecība. Iztikas līdzekļi, darbarīki, izejvielas, no kuriem sastāv kapitāls, — vai tas viss nav ražots un uzkrāts, pastāvot zināmiem sabiedriskiem nosacījumiem, noteiktu sabiedrisko attiecību ietvaros? Vai tos neizlieto jaunai ražošanai, pastāvot zināmiem sabiedriskiem nosacījumiem, noteiktu sabiedrisko attiecību ietvaros? Un vai tieši šis noteiktais sabiedriskais raksturs nepārvērš produktus, kas tiek izlietoti jaunai ražošanai, par kapitālu?

Kapitāla sastāvdaļas ir ne tikai iztikas līdzekļi, darbarīki un izejvielas, ne tikai materiāli produkti; tā sastāvdaļas līdz ar to ir maiņas vērtības. Visi produkti, no kuriem tas sastāv, ir preces. Tātad kapitāls ir ne tikai materiālu produktu summa, bet arī preču, maiņas vērtību, sabiedrisku lielumu summa.

Vai nu mēs ņemsim vilnas vietā kokvilnu, labības vietā rīsus, dzelzceļu vietā tvaikoņus, — kapitāls paliks tas pats kapitāls, ja tikai kokvilnai, rīsiem, tvaikoņiem — kapitāla miesai — ir tā pati maiņas vērtība, tā pati cena, kas vilnai, labībai, dzelzceļiem, kuros tas iemiesojās agrāk. Kapitāla miesa var pastāvīgi mainīties, neradot ne mazāko kapitāla pārmaiņu.

Bet, ja katrs kapitāls ir preču, t. i., maiņas vērtību, summa, tad ne katra preču, maiņas vērtību, summa jau ir kapitāls.

Ikviena maiņas vērtību summa ir maiņas vērtība. Ikviena atsevišķa maiņas vērtība ir maiņas vērtību summa. Piemēram, māja, kas maksā 1000 mārku, ir 1000 mārku liela maiņas vērtība. Papīra loksne, kas maksā 1 feniņu,

ir feniņa liela maiņas vērtību summa. Produkti, kas

ir maināmi pret citiem produktiem, ir preces. Tā noteiktā attiecība, kādā tie tiek mainīti, ir šo preču maiņas vērtība jeb, ja tā izteikta naudā, to cena. Šo produktu daudzums nemaz nevar grozīt viņu uzdevumu būt precei vai maiņas vērtībai vai būt ar noteiktu cenu. Vai nu koks ir liels, vai mazs, tas tomēr ir koks. Ja mainīsim dzelzi pret citiem produktiem nevis lotēm, bet centneriem, vai tas pārmainīs dzelzs raksturu, kāds tai ir kā precei, kā

maiņas vērtībai? Atkarībā no daudzuma dzelzs ir prece ar lielāku vai mazāku vērtību, ar augstāku vai zemāku cenu.

Kādā veidā tad nu preču, maiņas vērtību, daudzums kjūst par kapitālu?

Tas kjūst par kapitālu tāpēc, ka tas ka patstāvīgs sabiedrisks spēks, t. i., kā spēks, kas pieder vienai sabiedrības daļai, saglabājas un vairojas, apmainoties pret tiešo, dzivo darbaspēku. Nepieciešams kapitāla priekšnoteikums ir tas, ka jāpastāv šķirai, kam vairāk nekas nepieder kā tikai darbaspēja.

Tikai uzkrātā, pagājušā, iemiesotā darba kundzība par tiešo, dzīvo darbu pārvērš uzkrāto darbu par kapitālu.

Kapitāla būtība nav tā, ka uzkrātais darbs ir līdzeklis dzīvajam darbam, lai ražotu no jauna. Kapitāla būtība ir tā, ka dzīvais darbs ir līdzeklis uzkrātajam darbam, lai uzturētu un palielinātu tā maiņas vērtību.

Kas notiek maiņas procesā starp kapitālistu un algoto strādnieku?

Strādnieks apmaiņā pret savu darbaspēku iegūst iztikas līdzekļus, bet kapitālists apmaiņā pret viņam piederošajiem iztikas līdzekļiem iegūst darbu, strādnieka ražīgo darbību, radošo spēku, ar kuru strādnieks ne tikai atlīdzina to, ko viņš patērē, bet ari piešķir uzkrātajam darbam lielāku vērtību, nekā šim darbam bija agrāk. Strādnieks saņem no kapitālista vienu daļu no esošajiem iztikas līdzekļiem. Kur viņš tos izlieto? Tiešam patēriņam. Bet, ja es šos iztikas līdzekļus esmu patērējis, tie man ir neglābjami zuduši, ja vien es laiku, kamēr tie deva man iespēju dzīvot, neesmu izlietojis, lai ražotu jaunus iztikas līdzekļus, lai patērēšanas laikā ar savu darbu radītu jaunas vērtības to vērtību vietā, kas izzudušas patērēšanas rezultātā. Bet tieši šo cildeno atražojošo spēku strādnieks atdod kapitālam apmaiņā pret saņemtajiem iztikas līdzekļiem. Tātad viņam pašam tas ir zudis.

Ņemsim šādu piemēru. Fermeris dod savam dienas strādniekam 5 sudraba grašus dienā. Par šiem 5 sudraba grašiem dienas strādnieks strādā fermera tīrumā veselu dienu un tādējādi nodrošina tam 10 sudraba grašu lielu ienākumu. Fermeris ne tikai saņem atpakaļ vērtības, ko viņš devis dienas strādniekam, viņš tās divkāršo. Tātad 5 sudraba grašus, ko viņš iedevis dienas strādniekam, viņš ir izlietojis, patērējis auglīgi, ražīgi. Par šiem 5 sudraba grašiem viņš tieši nopircis dienas strādnieka darbu un spēku, kas .ražo zemkopības produktus divkāršā vērtībā un 5 sudraba grašus pārvērš par 10 sudraba grašiem. Bet dienas strādnieks par savu ražīgo spēku, kura darbību viņš tieši atdevis fermerim, saņem 5 sudraba grašus un apmaina tos pret iztikas līdzekļiem, kurus ātrāk vai lēnāk patērē. Tātad šie 5 sudraba graši ir patērēti divējādi: kapitāls tos patērējis produktīvi, jo apmainījis pret darbaspēku^110, kas sagādāja 10 sudraba grašus, strādnieks patērējis neproduktivi, jo apmainījis pret iztikas līdzekļiem, kuri pazuduši uz visiem laikiem un kuru vērtību viņš var no jauna iegūt tikai tad, ja atkārtos to pašu maiņu ar fermeri. Tādējādi kapitāla priekšnoteikums ir algotais darbs un algotā darba priekšnoteikums ir kapitāls. Tie savstarpēji nosaka viens otru; tie savstarpēji rada viens otru.

Vai strādnieks kokvilnas fabrikā ražo tikai kokvilnas audumus? Nē, viņš ražo kapitālu. Viņš ražo vērtības, kas no jauna tiek izlietotas, lai komandētu viņa darbu un ar tā palīdzību radītu jaunas vērtības.

Kapitāls var vairoties tikai tad, ja tas apmainās pret darbaspēku, ja tas rada algotu darbu. Algotā strādnieka darbaspēks var apmainīties pret kapitālu tikai ar to nosacījumu, ja tas vairo kapitālu, ja tas stiprina to varu, kas viņu verdzina. Tāpēc kapitāla vairošana ir proletariāta, t. L, strādnieku šķiras, vairošana.

Tātad kapitālista un strādnieka intereses ir vienas un tās pašas, apgalvo buržuā un viņu ekonomisti. Un patiešām! Strādnieks iet bojā, ja neatrod darbu pie kapitāla. Kapitāls iet bojā, ja neekspluatē darbaspēku, bet, lai to ekspluatētu, viņam tas jāpērk. Jo straujāk vairojas ražošanai paredzētais kapitāls, ražīgais kapitāls, tātad, jo vairāk uzplaukst rūpniecība, jo bagātāka kļūst buržuāzija, jo labāk veicas ar veikaliem, — toties vairāk strādnieku vajag kapitālistam, toties dārgāk strādnieks pārdod sevi.

Lai strādnieka stāvoklis būtu kaut cik panesams, nepieciešams nosacījums tātad ir iespējami straujāks razigā kapitāla pieaugums.

Bet ko nozīmē ražīgā kapitāla pieaugums? Tas nozīmē, ka pieaug uzkrātā darba vara pār dzīvo darbu. Pieaug buržuāzijas kundzība pār strādnieku šķiru. Ja algotais darbs ražo svešu bagātību, kas pār viņu valda, ražo sev naidīgu spēku, kapitālu, tad no tā viņš saņem līdzekļus strādāšanai [Beschāltigungsmittel], t. i., iztikas līdzekļus ar nosacījumu, ka viņam no jauna jākļūst par kapitāla daļu, par sviru, kas no jauna raida kapitālu paātrinātā pieaugšanas kustībā.

Apgalvojums, ka kapitāla intereses un strādnieku intereses esot vienas un tās pašas, — faktiski nozimē tikai lo: kapitāls un algotais darbs ir vienas un tāspašas attiecības divas puses. Viena puse nosaka otru, tapat kā augļotājs un izšķērdētājs savstarpēji nosaka viens otru.

Kamēr algotais strādnieks ir algots strādnieks, tikmēr viņa liktenis atkarīgs no kapitāla. Tā ir tā izdaudzinātā strādnieka un kapitālista interešu kopība.

Kapitālam pieaugot, pieaug algotā darba daudzums, pieaug algoto strādnieku skaits, vārdu sakot, kapitāla kundzībai tiek pakļauts lielāks cilvēku skaits. Iedomāsimies vislabvēlīgāko gadījumu: pieaugot ražīgajam kapitālam, pieaug arī pieprasījums pēc darba, tātad ceļas darba cena, darba alga.

Lai cik maza būtu kāda māja, bet, kamēr apkārtējās mājas ir tikpat mazas, tā apmierina visas sabiedriskās prasības, ko noteic dzīvoklim. Bet, ja blakus mazajai mājiņai paceļas pils, tad mājiņa sarūk par nožēlojamu būdiņu. Tagad mājiņas mazie apmēri liecina, ka tās īpašniekam nav nekādu prasību vai arī viņš savās prasībās ir ļoti pieticīgs; un, lai kā arī mājiņa augtu lielāka, progresējot civilizācijai, tomēr, ja blakus esoša pils aug vienādā vai pat lielākā mērā, nelielās mājiņas iemītnieks savās četrās sienās jutīsies arvien neērtāk, būs arvien vairāk neapmierināts, arvien vairāk nomākts.

Lai darba alga varētu kaut cik jūtami celties, nepieciešams, lai ražīgais kapitāls strauji augtu. Tā strauja augšana rada tikpat strauju bagātības, greznības, sabiedrisko vajadzību un sabiedrisko baudu pieaugumu. Tādējādi, lai gan strādniekam pieejamās baudas ir palielinājušās, tomēr sabiedriskais apmierinājums, ko tās sagādā, ir samazinājies, salīdzinot ar pieaugušajām kapitālista baudām, kuras strādniekam nav pieejamas, un salīdzinot vispār ar sabiedrības attīstības pakāpi. Mūsu vajadzības un baudas rada sabiedrība; tāpēc mēs tās mērījam ar sabiedrisku mērauklu un nevis ar priekšmetiem, kas tiek izlietoti to apmierināšanai. Tā kā mūsu vajadzībām un baudām ir sabiedrisks raksturs, tās ir relatīvas.

Vispār darba algu nosaka ne tikai preču daudzums, ko es par to varu iemainīt. Darba alga ietver dažādas attiecības.

Vispirms strādnieks par savu darbaspēku saņem noteiktu naudas summu. Vai darba algu nosaka tikai šī cena naudā?

XVI gadsimtā zelta un sudraba daudzums, kas atradās apgrozībā Eiropā, palielinājās, tāpēc ka Amerikā atklāja bagātākas un vieglāk izmantojamas raktuves. Tāpēc zelta un sudraba vērtība samērā ar citām precēm pazeminājās. Bet strādnieki par savu darbaspēku saņēma tikpat daudz sudraba monētu kā agrāk. Viņu darba cena naudā palika tā pati, tomēr viņu darba alga bija samazinājusies, jo apmaiņā pret to pašu sudraba daudzumu viņi ieguva pretim mazāku daudzumu citu preču. Tas bija viens apstāklis, kas veicināja kapitāla pieaugumu, buržuāzijas augšupeju XVI gadsimtā.

Ņemsim citu gadījumu. 1847. gada ziemā neražas rezultātā ievērojami cēlās pašu nepieciešamāko pārtikas produktu — labības, gaļas, sviesta, siera utt. — cenas. Pieņemsim, ka strādnieki par savu darbaspēku saņēma to pašu naudas summu kā agrāk. Vai viņu darba alga nebija kritusies? Protams, ka bija. Par to pašu naudu apmaiņā viņi saņēma mazāk maizes, gaļas utt. Viņu darba alga bija kritusies nevis tāpēc, ka būtu samazinājusies sudraba vērtība, bet gan tāpēc, ka bija palielinājusies pārtikās produktu vērtība.

Beidzot, iedomāsimies, ka darba cena naudā paliktu tā pati, kamēr visu zemkopības un rūpniecības preču cenas būtu kritušās jaunu mašīnu lietošanas rezultātā, labvē-ligākas sezonas rezultātā utt. Tagad strādnieki par to pašu naudu var nopirkt vairāk visāda veida preču. Tātad viņu darba alga ir cēlusies tieši tāpēc, ka tās vērtība naudā nav mainījusies.

Tātad darba cena naudā, nominālā darba alga, nesakrīt ar reālo darba algu, t. i., ar to preču daudzumu, ko patiesi dod apmaiņā pret darba algu. Tāpēc, runājot par darba algas palielināšanos vai samazināšanos, mums jāievēro ne tikai darba cena naudā, ne tikai nominālā darba alga vien.

Tomēr nedz nominālā darba alga, t. i., naudas summa, par kuru strādnieks pārdod sevi kapitālistam, nedz reālā darba alga, t. i., preču daudzums, ko strādnieks par šo naudu var nopirkt, neizsmel darba algā ietvertās attiecības.

Darba algu bez tam nosaka vispirms tās attiecība pret kapitālista ieguvumu, pret peļņu; tā ir salīdzināmā, relatīvā darba alga.

Reālā darba alga izsaka darba cenu, salīdzinot ar citu preču cenu, turpretim relatīvā darba alga izsaka dalu, kas pienākas tiešajam darbam no jaunās, darba radītās vērtības, salīdzinot ar to šās vērtības daļu, ko saņem uzkrātais darbs, kapitāls.

Iepriekš, 14. lappusē*, mēs teicām: «Darba alga nav strādnieka da|a viņa ražotajā precē. Darba alga ir jau esošās preces daja, par kuru kapitālists sev nopērk noteiktu ražīgā darbaspēka daudzumu.» Bet šī darba alga kapitālistam atkal jāatlīdzina no ieņēmuma, ko tas ieguvis, pārdodams strādnieka ražoto produktu; darba alga viņam jāatlīdzina tā, lai viņam parasti paliktu pārpalikums virs viņa ražošanas izdevumiem, peļņa. Strādnieka ražotās preces pārdošanas cena kapitālistam dalās trīs daļās: pirmkārt, viņa avansēto izejvielu cenas atlīdzinājums, kā arī viņa avansēto darbarīku, mašīnu un citu darba līdzekļu nolietošanās atlīdzinājums; otrkārt, kapitālista avansētās darba algas atlīdzinājums un, treškārt, pārpalikums virs tā, kapitālista peļņa. Kamēr pirmā daļa tikai atlīdzina vērtības, kas bija jau agrāk, ir skaidrs, ka tiklab darba algas atlīdzinājums, kā arī pārpalikums — kapitālista peļņa — pilnīgi tiek ņemti no jaunās vērtibas, ko radijis strādnieka darbs un kas pievienota izejvielu vērtībai. Un šai nozīmē mēs varam tiklab darba algu, kā ari peļņu, lai tās vienu ar otru salīdzinātu, uzlūkot par daļām strādnieka ražotajā produktā.

Reālā darba alga var palikt tā pati, tā var pat celties, un tomēr relatīvā darba alga var kristies. Piemēram, iedomāsimies, ka visu iztikas līdzekļu cenas būtu kritušās par 2/3, bet dienas alga pazeminājusies tikai par 1/3, piemēram, no 3 markām uz 2 markām. Lai gan strādnieks par šīm 2 markām var iegādāties lielāku daudzumu preču nekā agrāk par 3 markām, tomēr viņa darba alga, salīdzinot

ar kapitālista peļņu, ir samazinājusies. Kapitālista (piemēram, fabrikanta) peļņa ir palielinājusies par vienu mārku, citiem vārdiem sakot, par mazāku maiņas vērtību summu, ko kapitālists maksā strādniekam, strādniekam tagad jāražo lielāka maiņas vērtību summa nekā agrāk. Kapitāla daļa, salīdzinot ar darba daļu, ir palielinājusies. Sabiedriskās bagātības sadalījums starp kapitālu un darbu ir kļuvis vēl nevienmērīgāks. Kapitālists ar to pašu kapitālu komandē lielāku darba daudzumu. Kapitālistu šķiras vara pār strādnieku šķiru ir pieaugusi, strādnieka sabiedriskais stāvoklis kļuvis sliktāks, tas nospiests par vienu pakāpi zemāk, salīdzinot ar kapitālista stāvokli.

Kāds tad ir vispārējais likums, kas nosaka, ka krit un ceļas darba alga un peļņa attiecībā viena pret otru?

Darba alga un peļņa ir pretējā attiecībā viena pret otru. Kapitāla daļa, peļņa, palielinās tādā pašā proporcijā, kādā samazinās darba daļa, dienas alga, un otrādi. Peļņa palielinās tādā pašā mērā, kādā darba alga pamazinās, tā pamazinās tādā pašā mērā, kādā darba alga palielinās.

Varbūt pret to iebildīs, ka kapitālists var iegūt, ja viņš izdevīgi apmaina savus produktus ar citiem kapitālistiem, tāpēc ka palielinājies pieprasījums pēc viņa preces vai nu jaunu tirgu atklāšanas rezultātā, vai arī sakarā ar pēkšņu pieprasījuma palielināšanos vecajos tirgos utt.; ka viena kapitālista peļņa tātad var palielināties uz citu kapitālistu rēķina neatkarīgi no darba algas, darbaspēka maiņas vērtības palielināšanās un pazemināšanās; vai arī ka kapitālista peļņu var palielināt, uzlabojot darbarīkus, ieviešot jaunus paņēmienus dabas spēku izmantošanā utt.

Vispirms jāatzīst, ka rezultāts paliek tas pats, kaut arī tas panākts pretējiem līdzekļiem. Peļņa gan nav palielinājusies tāpēc, ka darba alga ir pazeminājusies, bet darba alga ir pazeminājusies tāpēc, ka peļņa ir palielinājusies. Ar to pašu cita darba daudzumu kapitālists ir nopircis lielāku daudzumu maiņas vērtību, nemaksādams par darbu vairāk; tas nozīmē, ka par darbu tātad tiek mazāk samaksāts, salīdzinot ar tīro ienākumu, ko tas dod kapitālistam.

Turklāt atgādināsim, ka, lai gan preču cenas svārstās, katras preces vidējo cenu, proporciju, kādā to apmaina pret citām precēm, nosaka tās ražošanas izmaksas. Tāpēc kapitālistu savstarpējā apkrāpšana visas kapitālistu šķiras mērogā katrā ziņā līdzsvarojas. Mašīnu uzlabošana, jauni dabas spēku izmantošanas paņēmieni ražošanā atjauj noteiktā darbalaikā ar to pašu darba un kapitāla daudzumu ražot vairāk produktu, bet nekādā ziņā ne vairāk maiņas vērtību. Ja, lietodams vērpjamo mašīnu, es varu ražot vienā stundā divreiz tik daudz diedziņu, cik ražoja pirms tās izgudrošanas, piemēram, simt mārciņu un nevis piecdesmit kā agrāk, tad es par šīm simt mārciņām ilgākā vai īsākā laika sprīdī caurmērā neiegūšu vairāk preču kā agrāk par piecdesmit mārciņām, tāpēc ka ražošanas izmaksas ir par pusi samazinājušās vai arī tāpēc, ka ar tiem pašiem izdevumiem es varu ražot divreiz tik daudz produktu.

Beidzot, lai nu kādā proporcijā kapitālistu šķira, buržuāzija — vienā zemē vai visā pasaules tirgū — sadala savā starpā tīro ienākumu no ražošanas, šā tīrā ienākuma kopsumma katrā ziņā ir tikai tā summa, par kādu tiešais darbs, kopā ņemot, ir palielinājis uzkrāto darbu. Tātad šī kopsumma palielinās tai pašā proporcijā, kādā darbs pavairo kapitālu, t. i., tai pašā proporcijā, kādā palielinās peļņa, salīdzinot ar darba algu.

Tātad mēs redzam, ka pat tad, ja mēs paliekam kapitāla un algotā darba attiecību ietvaros, kapitāla intereses un algotā darba intereses ir diametrāli pretējas.

Kapitāla strauja palielināšanās ir vienlīdzīga ar pejņas strauju palielināšanos. Bet peļņa var strauji palielināties tikai tad, ja darba cena, ja relatīvā darba alga tikpat strauji samazinās. Relatīvā darba alga var samazināties pat tai gadījumā, kad reizē ar nominālo darba algu, ar darba vērtību naudā, palielinās arī reālā darba alga, bet ja tikai tā nepalielinās tādā mērā kā peļņa. Piemēram, ja labas konjunktūras laikā darba alga palielinās par 5%, bet peļņa par 30%, tad salīdzināmā relatīvā darba alga nevis palielinās, bet gan samazinās.

Tādējādi, ja līdz ar kapitāla strauju augšanu palielinās strādnieka ienākumi, tad reizē palielinās arī sabiedriskā plaisa, kas šķir strādnieku no kapitālista, un līdz ar to palielinās kapitāla vara pār darbu, darba atkarība no kapitāla.

Apgalvojums, ka strādnieks ir ieinteresēts kapitāla straujā pieaugumā, faktiski nozīmē tikai to: jo ātrāk strādnieks vairo cita bagātību, toties jo treknākas druskas viņam atkrīt, toties jo vairāk strādnieku var dabūt darbu un rasties pasaulē, toties jo vairāk var palielināties no kapitāla atkarīgo vergu daudzums.

Tātad mēs redzējām:

Pat strādnieku šķirai vislabvēlīgākā situācija, iespējami straujš kapitāla pieaugums, lai kā tas uzlabotu strādnieka materiālo eksistenci, neiznīcina pretstatu starp viņa interesēm un buržuju interesēm, kapitālistu interesēm. Pejņa un darba alga tāpat kā agrāk paliek pretējā attiecībā viena pret otru.

Ja kapitāls aug strauji, tad darba alga var palielināties; bet nesalīdzināmi ātrāk palielinās kapitālista pejņa. Strādnieka materiālais stāvoklis ir uzlabojies, bet uz viņa sabiedriskā stāvokja rēķina. Sabiedriskā plaisa, kas viņu šķir no kapitālista, ir kjuvusi platāka.

Beidzot:

Apgalvojums, ka algotam darbam vislabvēlīgākais nosacījums esot iespējami straujš ražīgā kapitāla pieaugums, faktiski nozīmē tikai to: jo ātrāk strādnieku šķira vairo un palielina sev naidīgo spēku, cita bagātību, kas valda pār to, toties labvēlīgāki ir nosacījumi, kādos tai no jauna atjauj strādāt, lai vairotu buržuāzijas bagātību, lai palielinātu kapitāla varu, apmierinoties ar to, ka tā pati kaļ zelta važas, ar kurām buržuāzija to velk sev līdzi.

Bet vai tiešām ražīgā kapitāla pieaugums ir tik cieši saistīts ar darba algas palielināšanos, kā to apgalvo buržuāziskie ekonomisti? Mums nav viņiem uz vārda jātic. Mēs nevaram viņiem ticēt pat to, it kā jo treknāks esot kapitāls, jo labāk tiekot barots tā vergs. Buržuāzija ir pārāk izglītota, tā aprēķina pārāk labi, lai būtu vienās domās ar feodāli, kas lepojas ar savu kalpu spožumu. Buržuāzijas pastāvēšanas apstākji spiež to aprēķināt.

Tāpēc mums vajadzēs tuvāk izpētīt jautājumu:

Kā ražīgā kapitāla pieaugšana ietekmē darba algu?

Ja buržuāziskās sabiedrības ražīgais kapitāls visumā aug, tad notiek darba vispusīgāka uzkrāšana. Kapitālistu skaits un viņu kapitāla apmēri palielinās. Kapitālu vairošanās palielina kapitālistu konkurenci. Kapitālu apmēra palielināšanās dod iespēju izvest rūpniecības kaujas laukā varenākas strādnieku armijas, kas apbruņotas ar vēl grandiozākiem ciņas ieročiem.

Viens kapitālists var padzīt no kaujas lauka otru kapitālistu un iegūt tā kapitālu tikai tad, ja viņš lētāk pārdod. Lai varētu lētāk pārdot, pašam neizputot, viņam lētāk

12-896 jāražo, t. i., pēc iespējas jāpalielina darba ražīgais spēks. Bet darba ražīgo spēku visvairāk palielina ar lielāku darba dalīšanu, ar mašinu vispusīgāku lietošanu un pastāvīgu uzlabošanu. Jo lielāka ir strādnieku armija, kura darbs sadalīts, jo milzīgāks mērogs, kādā tiek lietotas mašīnas, — toties samērā ātrāk samazinās ražošanas izdevumi, toties auglīgāks k|ūst darbs. Tāpēc kapitālistu vidū rodas vispusīga sacensība, lai palielinātu darba dalīšanu un mašīnu daudzumu un lai tās izmantotu iespējami plašākā mērogā.

Bet kā rīkosies kapitālists, ja nu viņš ar lielāku darba dalīšanu, lietojot jaunas mašīnas un uzlabojot tās, izdevīgāk un plašāk izmantojot dabas spēkus, iegūs iespēju ar to pašu darba vai uzkrātā darba daudzumu ražot lielāku daudzumu produktu, preču, nekā viņa konkurenti, piemēram, ja tai pašā darbalaikā, kad viņa konkurenti noauž pusolekti audekla, viņš varēs noaust veselu olekti?

Viņš varētu kā agrāk pārdot pusolekti audekla par līdzšinējo tirgus cenu, bet tādā gadījumā viņš nevarētu izsist savus pretiniekus no kaujas lauka un nevarētu palielināt, pats savu preču pārdošanu. Bet viņa vajadzība pēc preču pārdošanas ir pieaugusi tādā pašā mērā, kādā ir paplašinājusies viņa ražošana. Tiesa, varenākie un dārgākie ražošanas līdzekji, ko viņš iedarbinājis, gan dod viņam iespēju pārdot savu preci lētāk, toties tie viņu līdz ar to piespiež pārdot vairāk preču, iekarot savām precēm nesalīdzināmi lielāku tirgu; tāpēc mūsu kapitālists pusolekti audekla pārdos lētāk nekā viņa konkurenti.

Tomēr kapitālists nepārdos visu olekti par to pašu cenu, par kādu viņa konkurenti pārdod pusolekti, kaut gan viņam veselas olekts ražošana neizmaksā vairāk kā citiem pusolekts ražošana. Citādi viņš neiegūtu nekādu papildu pelņu, bet tikai atgūtu ar maiņas palīdzību savas ražošanas izmaksas. Un, ja viņa ienākumi tomēr palielinātos, tad tas rastos tikai no tā, ka viņš ir laidis darbā lielāku kapitālu, un nevis no tā, ka viņa kapitāls vairāk pavairojis savu vērtību nekā citi kapitāli. Turklāt viņš sasniedz mērķi, uz kuru tiecas, ja savas preces cenu noteic tikai par dažiem procentiem zemāku nekā viņa konkurenti. Nosizdams cenas, viņš izspiež tos no kaujas lauka vai vismaz atņem tiem vienu da)u viņu tirgus. Un, beidzot, atcerēsimies, ka katrreizējā cena vienmēr ir augstāka vai zemāka par ražošanas izmaksām atkarībā no tā, vai kādu preci pārdod rūpniecībai labvēlīgā vai nelabvēlīgā sezonā. Atkarībā no tā, vai vienas olekts audekla tirgus cena ir zemāka vai augstāka par līdz šim parastajām ražošanas izmaksām, mainīsies procenti, kurus kapitālists, kas lietojis jaunus, ražīgākus ražošanas līdzekļus, iegūst virs savām patiesajām ražošanas izmaksām.

Bet mūsu kapitālista privilēģija nav ilgam laikam; citi kapitālisti, kas ar viņu sacenšas, ieviesīs tādas pašas mašīnas, tādu pašu darba dalīšanu, ieviesīs tos tādā pašā vai vēl lielākā mērogā, — un šie jauninājumi kļūs tik izplatīti, ka audekla cena nokritis ne tikai zem tā vecajām, bet arī zem tā jaunajām ražošanas izmaksām.

Tā kapitālisti atkal nonāks attiecībā viens pret otru tai pašā stāvoklī, kādā tie bija pirms jauno ražošanas līdzekļu ieviešanas, un, ja viņi ar šiem ražošanas līdzekļiem varēja par agrāko cenu dot divreiz tik daudz produktu, tad tagad viņi ir spiesti dot divreiz tik daudz produktu par cenu, kas ir zemāka par agrāko. So jauno ražošanas izmaksu līmenī tā pati spēle sākas no jauna. No jauna ievieš lielāku darba dalīšanu, no jauna pavairo mašīnas, pieaug apmēri, kādos tiek izmantota šī darba dalīšana un šīs mašīnas. Un konkurence atkal rada pretdarbību šim rezultātam.

Mēs redzam, ka ražošanas veids, ražošanas līdzekli nemitīgi pārveidojas, revolucionizējas, ka darba dalīšanai nenovēršami seko lielāka darba dalīšana, mašīnu lietošanai — vēl plašāka mašīnu lietošana, ražošanai plašā mērošā — ražošana vēl plašākā mērogā.

Tas ir likums, kas buržuāzisko ražošanu arvien no jauna izsit no tās vecajām sliedēm un spiež kapitālu sasprindzināt darba ražīgos spēkus, tāpēc ka viņš tos sasprindzinājis agrāk, likums, kas ne brīdi nedod miera kapitālam un pastāvīgi mudina to: Uz priekšu! Uz priekšu!

Tas ir tas pats likums, kas tirdzniecības periodisko svārstību ietvaros nenovēršami izlīdzina preces cenu saskaņā ar tās ražošanas izmaksām.

Lai cik varenus ražošanas līdzekļus laistu darbā kapitālists, konkurence noved pie to vispārējas lietošanas, un ar to momentu, kad to lietošana kļūst vispārēja, vienīgās sekas viņa kapitāla lielākai auglībai ir tās, ka tagad viņam par agrāko cenu jādod 10, 20, 100 reižu vairāk produktu nekā agrāk. Bet, tā kā viņam tagad varbūt 1000 reižu vairāk jāpārdod, lai ar lielāku daudzumu pārdotā produkta atsvērtu zemāko pārdošanas cenu; tā kā tagad viņam nepieciešams pārdot lielāku daudzumu preču ne tikai tādēļ, lai vairāk pelnītu, bet arī tādēļ, lai atlīdzinātu ražošanas izmaksas — taču paši ražošanas rīki, kā mēs jau redzējām, kļūst arvien dārgāki; tā kā šī pārdošana lielā daudzumā ir kļuvusi par dzīvības jautājumu ne tikai viņam, bet arī viņa sāncenšiem, tad vecā cīņa iedegas toties niknāk, jo auglīgāki ir jau izgudrotie ražošanas līdzekļi. Tātad darba dalīšana un mašīnu lietošana no jauna attīstīsies tālāk nesalīdzināmi lielākā mērogā.

Lai cik liels ir izlietojamo ražošanas līdzekļu spēks, konkurence tiecas atņemt kapitālam šā spēka zelta augļus ar to, ka tā nospiež preces cenu līdz ražošanas izmaksām, tātad ar to, ka tādā pašā mērā, kādā ir iespējams lētāk ražot, t. i., ražot vairāk produktu ar tā paša darba daudzuma palīdzību, tā padara par negrozāmu likumu ražošanas palētināšanos, dodot arvien lielākus produktu daudzumus par to pašu cenu summu. Tā izrādās, ka kapitālists ar savām pūlēm nav ieguvis neko citu kā tikai pienākumu ražot vairāk preču tai pašā darbalaikā, vārdu sakot, to apstākļu pasliktināšanos, kādos notiek viņa kapitāla vērtības pieaugšana. Tādējādi, kamēr konkurence nemitīgi vajā kapitālistu ar savu ražošanas izmaksu likumu un ikvienu ieroci, ko viņš ir kalis pret saviem sāncenšiem, vērš pret viņu pašu, kapitālists pastāvīgi cenšas piemānīt konkurenci, nemitīgi ieviešot veco mašīnu un vecās darba dalīšanas vietā jaunas mašīnas, gan dārgākas, bet tādas, kas palētina ražošanu, un jaunu darba dalīšanu un negaida, kamēr konkurences rezultātā šie jaunievedumi būs novecojuši.

Iedomāsimies tagad, ka šis drudžainais satraukums vienā laikā ir aptvēris visu pasaules tirgu, — un mēs sapratīsim, kā kapitāla augšana, uzkrāšanās un koncentrācija noved pie nepārtrauktas, pašai sev garām traucošas, arvien milzīgākā mērogā realizētas darba dalīšanas, pie jaunu mašīnu lietošanas un veco mašīnu uzlabošanas.

Kā nu šie apstākļi, kas nav šķirami no ražīgā kapitāla augšanas ietekmē darba algas noteikšanu?

Lielāka darba dalīšana dod iespēju vienam strādniekam veikt 5, 10, 20 strādnieku darbu: tātad pieckārt, desmitkārt un divdesmitkārt pavairo strādnieku savstarpējo konkurenci. Strādnieku konkurence ir ne tikai tā, ka viens strādnieks pārdod sevi lētāk nekā otrs, bet arī tā, ka viens veic 5, 10, 20 cilvēku darbu; un uz šāda veida konkurenci strādniekus piespiež darba dalīšana, ko ievieš un nemitīgi paplašina kapitāls.

Tālāk. Tādā pašā mērā, kā palielinās darba dalīšana, tādā pašā mērā darbs kļūst vienkāršāks. Strādnieka sevišķa prasme zaudē jebkuru vērtību. Strādnieks pārvēršas par vienkāršu, vienmuļu ražotajspeku, no kura netiek prasītas īpašas fiziskas vai intelektuālas spējas un iemaņas. Viņa darbs kļūst visiem pieejams. Tāpēc strādniekam no visām pusēm spiežas virsū konkurenti; turklāt atcerēsimies, ka, jo vienkāršāks ir kāds darbs, jo vieglāk to iemācīties un jo mazāk ražošanas izmaksu vajadzīgs, lai to apgūtu, toties zemāk slīd darba alga, tāpēc ka darba algu, tāpat kā ikvienas citas preces cenu, nosaka ražošanas izmaksas.

Tādējādi tādā pašā mērā, kada darbs dod arvien mazāk apmierinājuma un kļūst arvien nepatīkamāks, — tādā pašā mērā konkurence pastiprinās un darba alga samazinās. Strādnieks mēģina savas darba algas kopsummu nosargāt, vairāk strādādams: viņš vai nu strādā vairāk stundu, vai vienā stundā vairāk padara. Trūkuma spiests, viņš tādā veidā vēl vairāk pastiprina darba dalīšanas postošās sekas. Rezultāts ir tāds: jo vairāk viņš strādā, jo mazāk algas viņš saņem; un tas notiek aiz tā vienkāršā iemesla, ka, jo vairāk viņš strādā, jo stiprāku konkurenci viņš rada saviem darba biedriem un tāpēc padara savus darba biedrus par saviem konkurentiem, kas sevi piedāvā ar tikpat sliktiem noteikumiem kā viņš pats; tātad aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņš gala rezultātā rada konkurenci sev pašam, sev pašam kā strādnieku šķiras loceklim.

Mašīnas iedarbojas gluži tāpat, tikai daudz lielākā mērogā, jo tās aizstāj mācītus strādniekus ar nemācītiem, vīriešus ar sievietēm, pieaugušos ar bērniem, jo mašīnas, pirmoreiz parādoties, izsviež roku darba strādniekus veselām masām uz ielas un savas turpmākās attīstības, uzlabošanas, pilnveidošanas gaitā izspiež no fabrikām atsevišķas strādnieku grupas. Iepriekš mēs īsos vilcienos attēlojām kapitālistu savstarpējo rūpniecības karu; šā kara īpatnība ir tāda, ka te panāk kaujās uzvaru ne tik daudz ar strādnieku armijas palielināšanu kā ar tās samazināšanu. Karavadoņi, kapitālisti, sacenšas savā starpā par to, kas varēs atlaist visvairāk rūpniecības kareivju.

Ekonomisti gan mums stāsta, ka strādnieki, kas līdz ar mašīnu ieviešanu kļuvuši lieki, atrodot darbu jaunās rūpniecības nozarēs.

Viņi neiedrošinās tieši apgalvot, ka jaunās darba nozarēs atrod patvērumu tie paši strādnieki, kas atlaisti. Fakti pārāk skaļi brēc pret šiem meliem. Viņi, patiesību sakot, tikai apgalvo, ka jaunas darba iespējas atklājoties citām strādnieku šķiras sastāvdaļām, piemēram, tai strādnieku jaunās paaudzes daļai, kas jau bija gatava iestāties bojā gājušā rfipniecības nozarē. Tas, protams, ir liels mierinājums trūkuma nospiestajiem strādniekiem. Kapitālistu kungiem netrūks svaigas ekspluatācijai derīgas miesas un asiņu, — un viņi atļauj mirušajiem aprakt savus mirušos. Tas ir mierinājums, ko buržuā atrod drīzāk sev nekā strādniekiem. Ja mašīnas iznīcinātu visu algoto strādnieku šķiru, cik taču briesmīgi tas būtu kapitālam, kas bez algotā darba nav vairs kapitāls!

Bet pieņemsim, ka tiklab strādnieki, ko mašīnas tieši izspiedušas no darba, kā arī visa tā jaunās paaudzes daļa, kas jau gaidīja uz darbu šai nozarē, atrod sev jaunu darbu. Vai var ticēt, ka jaunais darbs tikpat labi samaksāts kā zaudētais? Tas būtu pretrunā visiem ekonomikas likumiem. Mēs redzējām, ka mūslaiku rūpniecība izraisa pastāvīgu sarežģītākā, augstākā darba aizstāšanu ar vienkāršāku, zemāku.

Kā tad nu citādi šādā gadījumā strādnieku masa, ko mašīnas ir izsviedušas no vienas rūpniecības nozares, var atrast patvērumu citā nozarē, ja ne vienīgi ar zemāku, sliktāku atalgojumu?

Kā izņēmums tiek minēti strādnieki, kas nodarbināti pašu mašīnu ražošanā. Ciktāl rūpniecībā esot vajadzīgs un tiekot izlietots vairāk mašīnu, to skaitam nenovēršami esot jāpalielinās, tātad esot jāpalielinās arī mašīnu ražošanai un līdz ar to arī šai ražošanā nodarbināto strādnieku skaitam; bet šinī rūpniecības nozarē nodarbinātie strādnieki taču pieder pie kvalificētiem, vēl vairāk — pie izglītotiem strādniekiem.

Kopš 1840. gada šajā apgalvojumā, kas jau arī agrāk bija tikai pa pusei pareizs, nav vairs ne ēnas no patiesības, jo mašīnu ražošanā arvien daudzpusīgāk tiek lietotas mašīnas, ne vairāk un ne mazāk kā kokvilnas diedziņu ražošanā, un mašīnu fabrikās nodarbinātiem strādniekiem, salīdzinot ar ļoti pilnīgam mašīnam, var būt tikai loti nepilnīgu mašīnu loma.

Bet viena vīrieša vietā, ko mašīna izspiedusi, fabrika nodarbina varbūt tris bērnus un vienu sievieti! Un vai tad ar vīra algu nevajadzēja pietikt trim bērniem un sievai? Vai minimālai darba algai nevajadzēja būt tik lielai, lai uzturētu un turpinātu dzimumu? Ko tad nu pierāda šīs buržuāzijas iemīļotās frāzes? Tikai to, ka tagad, lai nodrošinātu vienas strādnieku ģimenes eksistenci, tiek patērēts četrreiz vairāk strādnieku dzīvību nekā agrāk.

Rezumēsim: Jo vairāk aug ražīgais kapitāls, toties jo plašāka kļūsi darba dalīšana un mašinu lietošana. Jo plašāka kļūst darba dališana un mašinu lietošana, toties jo lielāka kļūst strādnieku konkurence, toties vairāk samazinās viņu darba alga.

Turklāt strādnieku šķira papildinās arī no sabiedrības augstākajiem slāņiem; proletariāta rindās noslīd daudz sīko rūpnieku un sīko rantjē, kuriem neatliek nekā cita, kā vien ātrāk pacelt savas rokas līdzās strādnieku rokām. Tā gaisā pacelto roku mežs, kuras prasa darbu, kļūst arvien biezāks, bet pašas rokas arvien kalsnākas.

Pats par sevi saprotams, ka sīkais rūpnieks nevar izturēt cīņu, kurā viens no pirmajiem nosacījumiem ir ražot aizvien lielākos apmēros, t. i., nepieciešamība būt tieši lielam un nevis sīkam rūpniekam.

Protams, nav tālāk jāpaskaidro arī tas apstāklis, ka kapitāla procents samazinās tādā pašā mērā, kādā pieaug kapitāls, kādā palielinās kapitāla masa un skaits; ka mazais rantjē tāpēc vairs nevar dzīvot no savas rentes un viņam jāieplūst rūpniecībā, t. i., jāvairo sīko_ rūpnieku rindas un līdz ar to jāvairo proletāriešu kandidātu skaits.

Beidzot, līdz ar to, kā iepriekš minētā attīstības gaita spiež kapitālistus aizvien pieaugošos apmēros ekspluatēt jau esošos milzīgos ražošanas līdzekļus un šai nolūkā laist darbā visas kredita atsperes, — kļūst biežākas rūpniecības zemestrīces, kurās tirdzniecības pasaule noturas tikai tāpēc, ka tā apakšzemes dieviem upurē daļu bagātības, produktu un pat ražotājspēku, — vārdu sakot, pastiprinās krīzes. Tās notiek biežāk un kļūst arvien stiprākas jau tāpēc vien, ka līdz ar to, kā palielinās^produktu daudzums un tātad pieaug vajadzība pēc plašākiem tirgiem, pasaules tirgus arvien vairāk sašaurinās, ekspluatācijai paliek arvien mazāk jaunu tirgu, jo katra iepriekšējā krīze ir iesaistījusi pasaules tirdzniecībā jaunus vai līdz tam laikam tikai pavirši ekspluatētus tirgus. Bet kapitāls ne tikai dzīvo uz darba rēķina. Kā dižciltīgs bar-bars-vergu īpašnieks tas paņem sev līdzi kapā savu vergu līķus — veselas strādnieku hekatombas, kas krīžu laikā iet bojā. Tādejādi mēs redzam: ja kapitāls aug strauji, tad nesalīdzināmi straujāk aug strādnieku konkurence, t. i., jo straujāk aug kapitāls, toties vairāk relatīvi samazinās strādnieku šķirai nodarbošanās iespējas, strādnieku šķiras iztikas līdzekļi; un tomēr kapitāla strauja augšana ir algotam darbam vislabvēlīgākais nosacījums''0.

Sarakstījis K. Markss, ņemdams par Iespiests pēc brošūras

pamatu savas 1847. Rada decembra otrajā teksta

pusē nolasītās lekcijas. Tulkots no vācu valodas

Pirmoreiz publicētas avīzes «Netie Rhei-nische Zeitung» 264.- 267. un 269. nr-ā 1849. g. no 5. lidz 8. aprīlim un 11. aprīli, un atsevišķā brošūru ar /•'. lingclsa priekšvārdu un viņa redukcijā Berlīnē 1891. gadā

К. MARKSS UN F. ENGELSS

CENTRĀLĀS KOMITEJAS UZSAUKUMS KOMUNISTU SAVIENĪBAI^71

1850. G. MARTĀ

CENTRĀLĀ KOMITEJA — SAVIENĪBAI^38

Brāļi!

Abos revolūcijas gados, 1848. un 1849., Komunistu savienība ir divkārt izturējusi pārbaudījumu: pirmkārt, ar to, ka tās biedri it visur ir enerģiski piedalījušies kustībā, ka viņi presē, uz barikādēm un kaujas laukos bijuši vienīgās noteikti revolucionārās šķiras — proletariāta — pirmajās rindās. Tālāk, Savienība ir izturējusi pārbaudījumu arī tai nozīmē, ka tās uzskati par kustību, kā tie bija izklāstīti 1847. gada kongresu un Centrālās komitejas apkārtrakstos un «Komunistiskajā Manifestā», ir izrādījušies par vienīgi pareiziem, ka šajos dokumentos izteiktās cerības ir pilnīgi piepildījušās un ka tagadējā sabiedrības stāvokļa izpratne — ko agrāk Savienība propagandēja tikai slepeni — tagad ir visu mutē un to atklāti sludina uz laukumiem. Tai pašā laika agrakā spēcīgā Savienības organizācija kļuvusi ievērojami vājāka. Biedru lielākā daļa, kas tieši bija piedalījušies revolucionārajā kustībā, domāja, ka slepeno biedrību laiks ir pagājis un ka pietiek ar atklāto darbību vien. Atsevišķu apgabalu un ciemu organizācijas sāka atstāt novārtā savus sakarus ar Centrālo komiteju un pakāpeniski pārtrauca tos pavisam. Tādējādi tai laikā, kad demokrātiskā partija, sīkburžuāzijas partija, Vācijā organizējās arvien vairāk, strādnieku partija zaudēja savu vienīgo drošo balstu, saglabājās organizētā veidā, ja daudz, tad atsevišķos apvidos vietējiem nolūkiem un tāpēc vispārējā kustībā pilnīgi nokļuva sīkbur-žuāzisko demokrātu kundzībā un vadībā. Tādu stāvokli nepieciešams izbeigt: strādnieku patstāvība ir jāatjauno.

Centrālā komiteja saprata šo nepieciešamību un tāpēc jau 1848. un 1849. gada ziemā nosūtīja uz Vāciju emisāru Jo-zefu Molu Savienības reorganizēšanai. Tomēr Mola misijai nebija paliekošas ietekmes pa daļai tāpēc, ka vācu strādniekiem toreiz vēl nebija diezgan pieredzes, pa daļai tāpēc, ka šo misiju pārtrauca sacelšanās pagājušā gada maijā^65. Pats Mols tvēra šauteni, iestājās Bādenes-Pfal-cas armijā un 29. jūnijā^111 krita kaujā pie Murgas. Ar viņu Savienība ir zaudējusi vienu no saviem vecākajiem, aktīvākajiem un uzticamākajiem biedriem, kas bija piedalījies visos kongresos un Centrālajā komitejā un jau agrāk ar lielām sekmēm bija veicis vairākus braucienus ar noteiktiem uzdevumiem. Pēc Vācijas un Francijas revolucionāro partiju sakāves 1849. g. jūlijā gandrīz visi Centrālās komitejas locekļi atkal sapulcējās Londonā un, papildinājuši savu sastāvu ar jauniem revolucionāriem spēkiem, ar atjaunotu enerģiju sāka Savienības reorganizāciju.

Savienības reorganizāciju var izdarīt tikai ar emisāra palīdzību, un Centrālā komiteja atzīst par augstākā mērā svarīgu, lai emisārs dotos ceļā tieši pašlaik, kad gaidāma jauna revolūcija, kad strādnieku partijai tātad jāuzstājas cik iespējams organizētai, cik iespējams vienprātīgai un cik iespējams patstāvīgai, ja tā negrib, ka to no jauna tāpat kā 1848. g. ekspluatē buržuāzija, ja negrib vilkties buržuāzijai astē.

Mēs jums, brāļi, jau 1848. gadā teicām, ka vācu liberālie buržuā drīz iegūs varu un šo jauniegūto varu tūdaļ vērsīs pret strādniekiem. Jūs redzējāt, kā tas piepildījās. Patiesi, tie bija buržuā, kas pēc 1848. gada marta kustības nekavējoties sagrāba valsts varu un tūdaļ izlietoja šo varu, lai strādniekus, savus sabiedrotos cīņā, atgrieztu atpakaļ viņu agrākajā apspiestības stāvoklī. Ja buržuāzija to nespēja izdarīt citādi, kā vien noslēdzot savienību ar martā prom aizvākto feodālo partiju, pat no jauna beigu beigās atdodot kundzību šai feodālajai absolūtiskajai partijai, tad tomēr tā nodrošināja sev apstākļus, kas sakarā ar valdības finansiālajām grūtībām ar laiku nodotu kundzību buržuāzijas rokās un garantētu buržuāzijas intereses tai gadījumā, ja rastos iespēja, ka revolucionārā kustība jau tagad uzsāktu tā sauktās mierīgās attīstības ceļu. Lai nodrošinātu savu kundzību, buržuāzijai pat nevajadzētu lietot varas līdzekļus, kas radītu pret viņu tautas naidu, jo visus šos varas pasākumus jau izdarījusi feodālā kontrrevolūcija. Bet attīstība nevirzīsies pa šādu mierīgu ceļu. Gluži otrādi, revolūcija, kas šo attīstību paātrinās, ir tuvu, vienalga, vai to izraisīs franču proletariāta patstāvīga sacelšanās vai arī Svētās savienības^72 iebrukums revolucionārajā Bābelē^73.

Un lomu, kāda bija vācu liberālajiem buržuā 1848. gadā attieksmē pret tautu, šo tik nodevigo lomu nākošajā revolūcijā uzņemsies demokrātiskie šikie buržuā, kas_ tagad opozīcijā ieņem tādu pašu stāvokli, kāds bija liberālajiem buržuā pirms 1848. gada. Sī partija, demokrātiskā partija, kas strādniekiem ir daudz bīstamāka nekā agrākie liberāļi, sastāv no trejādiem elementiem:

I. No lielburžuāzijas visprogresīvākajām daļām, kuru mērķis ir nekavējoties pilnigi gāzt feodālismu un absolūtismu. Šo frakciju pārstāv kādreizējie Berlīnes izlīdzēji, kas ieteica atteikties no nodokļu maksāšanas.

II. No demokrātiski konstitucionālajiem sīkajiem buržuā, kuru galvenais mērķis līdzšinējās kustības laikā bija nodibināt vairāk vai mazāk demokrātisku federatīvu valsti, pēc kādas centās viņu pārstāvji, kreisais spārns Frankfurtes Sapulcē, un vēlāk Štutgartes parlaments un viņi paši kampaņā par impērijas konstitūciju^74.

III. No republikāniskajiem sīkajiem buržuā, kuru ideāls ir Vācijas federatīvā republika pēc Šveices parauga un kuri tagad dēvē sevi par «sarkanajiem» un «sociālajiem demokrātiem», jo lolo labus nodomus izbeigt to, ka lielais kapitāls apspiež mazo kapitālu, ka lielais buržuā apspiež sīko buržuā. šās frakcijas pārstāvji bija demokrātisko kongresu un komiteju locekļi, demokrātisko savienību vadītāji, demokrātisko avīžu redaktori.

Visas šīs frakcijas tagad, pēc savas sakāves, dēvē sevi par «republikāņiem» vai «sarkanajiem» gluži tāpat, kā republikāniskie sīkie buržuā Francijā tagad sevi dēvē par sociālistiem. Tur, kur viņiem, kā Virtcmbergā, Bavārijā utt., vēl ir iespējams konstitucionālā ceļā sasniegt savus mērķus, viņi izmanto gadījumu, lai paturētu savas vecās frāzes un darbos pierādītu, ka viņi nemaz nav mainījušies. Ir saprotams, ka šīs partijas nosaukuma grozīšana neko negroza tās attiecībās pret strādniekiem; tā tikai pierāda, ka šī partija tagad ir spiesta uzstāties pret buržuāziju, kas apvienojusies ar absolūtismu, un spiesta balstīties uz proletariātu.

Sīkburžuāziski demokrātiskā partija Vācijā ir ļoti spēcīga. Tā aptver ne tikai pilsētu buržuāzisko iedzīvotāju, sīktirgotāju, sikrūpnieku un amata meistaru lielo vairākumu: tai seko zemnieki un lauku proletariāts, kamēr tas vēl nav atradis atbalstu patstāvīgajā pilsētu proletariātā.

Revolucionārās strādnieku partijas attieksme pret sīk-buržuāzisko demokrātiju ir šāda: strādnieku partija iet ar to kopā pret to frakciju, kuras gāšanu viņa grib panākt; viņa uzstājas pret sīkburžuāzisko demokrātiju visos gadījumos, kad tā grib nostiprināt savu stāvokli savās pašas interesēs.

Demokrātiskie sīkie buržuā, būdami tālu no domām visas sabiedrības apvērsumu izdarīt revolucionāro proletāriešu interesēs, tiecas tā grozīt sabiedrisko kārtību, lai padarītu pastāvošo sabiedrību sev pēc iespējas panesamu un ērtu. Tāpēc viņi vispirms prasa samazināt valsts izdevumus, ierobežojot birokrātiju un uzliekot galvenos nodokļus lielajiem zemesīpašniekiem un buržuā. Tālāk viņi prasa novērst lielkapitāla spiedienu uz sīko kapitālu, nodibinot valsts kredītiestādes un izdodot likumus pret augļošanu, lai tā viņiem un zemniekiem kļūtu iespējams dabūt aizdevumus nevis no kapitālistiem, bet gan no valsts un turklāt ar izdevīgiem noteikumiem; bez tam viņi prasa nodibināt uz laukiem buržuāziskas īpašuma attiecības, pilnīgi likvidējot feodālismu. Lai visu to realizētu, viņiem vajadzīga demokrātiska valsts iekārta — vai nu tā būtu konstitucionāla, vai republikāniska —, kas dotu vairākumu viņiem un viņu sabiedrotajiem — zemniekiem, un demokrātiska vietēja pašvaldība, kas nodotu viņu rokās tiešu kontroli pār ciema sabiedrības īpašumu un vairākas funkcijas, ko tagad veic birokrāti.

Tālāk, kapitāla kundzībai un straujai augšanai, pēc viņu domām, jāpretojas, pa daļai ierobežojot mantošanas tiesības, pa daļai nododot pēc iespējas daudzus darbus valstij. Kas attiecas uz strādniekiem, tad vispirms ir pilnīgi neapšaubāms, ka viņiem, tāpat kā līdz šim, jāpaliek algotiem strādniekiem, bet demokrātiskie sīkie buržuā tikai grib, lai strādniekiem būtu labāka alga un vairāk nodrošināta eksistence; viņi cer to sasniegt pa daļai ar to, ka strādniekus nodarbinās valsts, pa daļai ar labdarības pasākumiem, — īsi sakot, viņi cer uzpirkt strādniekus ar vairāk vai mazāk apslēptām dāvaniņām un salauzt viņu revolucionāro spēku, uzlabojot uz laiku viņu stāvokli. Ne visas sīkburžuāziskās demokrātijas frakcijas aizstāv šeit minētās prasības, un tikai nedaudzi sīkburžuāziskie demokrāti uzskata par savu uzdevumu censties panākt visu šo prasību izpildi. Jo tālāk iet atsevišķi sīkburžuāziskās demokrātijas cilvēki vai frakcijas, jo vairākas no šim prasībām viņi uzlūko par savējām, un tie nedaudzie, kas iepriekš minēto atzīst par savu programmu, varbūt var iedomāties, ka tas ir maksimums no tā, ko vispār no revolūcijas var sagaidīt. Bet šīs prasības nekādā ziņā nevar apmierināt proletariāta partiju. Kamēr demokrātiskie sīkie buržuā grib revolūciju pēc iespējas drīzāk pabeigt, labākā gadījumā realizējot iepriekš minētās prasības, mūsu intereses prasa un mūsu uzdevumi ir padarīt revolūciju nepārtrauktu tik ilgi, kamēr visas vairāk vai mazāk mantīgas šķiras būs atstumtas no varas, kamēr proletariāts būs iekarojis valsts varu, kamēr proletāriešu asociācija ne tikai vienā zemē, bet arī visās valdošajās zemēs pasaulē būs tik tālu attīstījusies, ka šo zemju proletāriešu konkurence izbeigsies un ka vismaz noteicošie ražotājspēki būs koncentrēti proletāriešu rokās. Mums runa ir nevis par privātīpašuma pārmaiņu, bet par tā iznīcināšanu, nevis par šķiru pretrunu notušēšanu, bet par šķiru likvidēšanu, nevis par pastāvošās sabiedrības uzlabošanu, bet gan par jaunas sabiedrības dibināšanu. Ka revolūcijas tālākās attīstības gaitā sīkburžuāziskā demokrātija uz laiku iegūs Vācijā dominējošo ietekmi, — par to nav nekādu šaubu. Tāpēc rodas jautājums, kāda būs proletariāta un, konkrēti, Savienības nostāja pret to:

1. kamēr joprojām pastāv pašreizējās attiecības, kad sīkburžuāziskie demokrāti arī ir apspiesti;

2. tuvākajā revolucionārajā cīņā, kas viņiem dos pārsvaru;

3. pēc šās cīņas, laikā, kad viņiem būs pārsvars pār gāztajam šķirām un pār proletariātu.

1. Pašreizējā brīdī, kad demokrātiskie sīkie buržuā visur ir apspiesti, viņi vispār sludina proletariātam vienību un samierināšanos, viņi sniedz tam roku un tiecas radīt vienu lielu opozīcijas partiju, kas aptvertu visas nokrāsās demokrātiskajā partijā, t. i., viņi cenšas iesaistīt strādniekus partijas organizācijā, kur valda vispārīgas sociāli demokrātiskas frāzes, aiz kurām slēpjas viņu īpašās intereses, un kur tik ļoti mīļā miera dēļ proletariāta īpašās prasības nav jāizvirza. Tāda apvienošanās noteikti kaitētu proletariātam un nāktu par labu vienīgi demokrātiskajiem sīkburžujiem. Proletariāts pilnīgi pazaudētu savu patstāvīgo, ar lielām grūtībām iekaroto stāvokli un atkal noslīdētu līdz oficiālās buržuāziskās demokrātijas piedēkļa lomai. Tāpēc šāda apvienošanās jo noteikti jānoraida. Strādniekiem un vispirms Savienībai nav vis vēlreiz jānoslīd līdz kora lomai, kurš piekrizdams aplaudē buržuāziskajiem demokrātiem, bet viņiem jādarbojas tā, lai līdzās oficiālajiem demokrātiem radītu patstāvīgu slepenu un atklātu strādnieku partijas organizāciju un lai katru savu organizāciju padarītu par centru un kodolu strādnieku biedrībām, kurās proletariāta stāvokli un intereses varētu apspriest neatkarīgi no buržuāziskām ietekmēm. Cik nenopietni buržuāziskie demokrāti izturas pret tādu savienību ar proletāriešiem, kurā pēdējiem būtu tāds pats spēks un tādas pašas tiesības kā viņiem, rada, piemēram, Breslavas demokrāti: savā preses orgāna «Neue Oder-Zeitung»75 tie nikni vajā patstāvīgi organizētos strādniekus, ko viņi dēvē par sociālistiem. Cīņai pret kopīgu ienaidnieku nav vajadzīga nekāda īpaša apvienība. Ciktāl tieši jācinās pret tādu pretinieku, abu partiju intereses uz laiku sakrīt, un kā līdz šim, tā arī nākotnē pati no sevis radīsies tāda savienība, kas domāta tikai noteiktam momentam. Saprotams, ka gaidāmajos asiņainajos konfliktos, gluži tāpat kā visos iepriekšējos, galvenokārt strādniekiem vajadzēs ar savu drosmi, uzņēmību un pašuzupurēšanos iekarot uzvaru. Sai cīņā sikbur-žuju lielum lielā daļa tāpat kā agrāk vilcināsies, cik ilgi vien iespējams, un izturēsies nenoteikti un pasīvi, lai tad, kad uzvara būs iegūta, izmantotu to savā labā, aicinātu strādniekus izturēties mierīgi un atgriezties savā darbā, novērstu tā saucamos ekscesus un atņemtu proletariātam uzvaras augļus. Nav strādnieku varā to liegt sīkburžuā-ziskajiem demokrātiem, bet strādnieku varā ir apgrūtināt sīkburžuāziskajiem demokrātiem izvirzīšanos uz priekšu attiecībā pret bruņoto proletariātu un nodiktēt viņiem tādus nosacījumus, lai buržuāzisko demokrātu kundzība jau no paša sākuma slēptu sevī bojāejas dīgli un lai būtu ievērojami atvieglots tas, ka vēlāk to izspiež proletariāta vara. Konflikta laikā un tieši pēc cīņas strādniekiem, cik vien tas iespējams, vispirms jādarbojas pret buržuāzijas nomierināšanas mēģinājumiem un jāpiespiež, demokrāti realizēt viņu tagadējās teroristiskās frāzes. Viņiem jārīkojas tādā virzienā, lai tiešais revolucionārais satraukums netiktu atkal apspiests tūda| pēc uzvaras. Gluži otrādi, viņiem tas jāuztur, cik ilgi vien iespējams. Viņiem ne tikai nav jānostājas pret tā sauktajiem ekscesiem, pret gadījumiem, kad tauta atriebjas ienīstām personām vai oficiālām ēkām, ar kurām saistās tikai naidīgas atmiņas; viņiem šāda rīcība ir ne tikai jāpacieš, bet pat jāuzņemas tās vadība. Cīņas laikā un pēc cīņas strādniekiem katrā gadījumā jāizvirza pašiem savas prasības līdzās buržuāzisko demokrātu prasībām. Viņiem jāprasa garantijas strādniekiem, tiklīdz demokrātiskie buržuā būs sagatavojušies saņemt varu savās rokās. Ja būs nepieciešams, viņiem šīs garantijas jāpanāk ar spēku un vispār jārūpējas par to, lai jaunie valdītāji uzņemtos visdažādākos solījumus un saistības; tas ir visdrošākais līdzeklis, kā tos sakompromitēt. Viņiem vispār visādā veidā jāapvalda cik vien iespējams sajūsma par jauno stāvokli un uzvaras reibonis, kas iestājas vienmēr, kad ielu cīņas vainagojušās ar uzvaru, nostādot tam pretim notikumu mierīgu un aukstasinīgu izpratni un neslēptu neuzticību pret jauno valdību. Līdzās jaunajām oficiālajām valdībām viņiem tūdaļ jānodibina pašiem savas revolucionārās strādnieku valdības vai nu vietējo pašvaldības orgānu* vai municipalitāšu padomju veidā, vai arī strādnieku klubu vai strādnieku komiteju veidā, tā, lai buržuāziski demokrātiskās valdības ne tikai nekavējoties pazaudētu atbalstu strādniekos, bet lai tās jau no paša sākuma redzētu, ka tās uzrauga un apdraud varas orgāni, aiz kuriem stāv visa strādnieku masa. Vārdu sakot, kopš pirmā uzvaras momenta neuzticība jāvērš ne vairs pret uzvarēto reakcionāro partiju, bet pret saviem līdzšinējiem sabiedrotajiem, pret to partiju, kas kopīgo uzvaru grib izmantot vienīgi savā labā.

2. Bet, lai varētu enerģiski un bargi nostāties pretī šai partijai, kuras nodevība pret strādniekiem sāksies ar pirmo uzvaras stundu, strādniekiem jābūt apbruņotiem un organizētiem. Nekavējoties jāapbruņo viss proletariāts ar šautenēm, karabīnēm, lielgabaliem un munīciju; jāpre-lojas tam, ka atdzīvina veco pilsoņu zemessardzi, kas vērsta pret strādniekiem. Bet tur, kur tas nav izdarāms* strādniekiem jāmēģina organizēties patstāvīgā proletāriešu gvardē ar pašu ievēlētiem komandieriem un ģenerālštābu un jāstājas nevis valsts varas, bet gan strādnieku nodibināto revolucionāro municipalitāšu padomju rīcībā. Kur strādnieki nodarbināti valsts uzņēmumos, tur viņiem par katru cenu jāapbruņojas un jāorganizējas atsevišķā vienībā ar pašu ievēlētiem komandieriem vai arī jāorganizējas kā proletāriešu gvardes daļai. Ne aiz kādiem iemesliem nedrīkst atdot ieročus un municiju; katram atbruņošanas mēģinājumam jāprelojas, ja vajadzīgs, ar bruņotu spēku. Iznicināt buržuāzisko demokrātu ietekmi uz strādniekiem, nekavējoties nodibināt patstāvīgu un apbruņotu strādnieku organizāciju un radīt apstākļus, kas pec iespējas vairāk apgrūtina un kompromitē buržuāziskās demokrātijas kundzību, kas pagaidām ir nenovēršama, — tādas ir galvenās prasības, kas proletariātam un līdz ar to Savienībai jāņem vērā gaidāmās sacelšanās laikā un pēc tās.

3. Tiklīdz jaunās valdības būs kaut cik nostiprinājušās, tūdaļ sāksies viņu cīņa pret strādniekiem. Lai strādnieki gūtu iespēju cīnīties pret demokrātiskajiem sīkajiem bur-žuā kā spēks, viņiem vispirms patstāvīgi jāorganizējas un jacentralizējas savos klubos. Pēc pastāvošo valdību gāšanas Centrālā komiteja, tiklidz tas būs iespējams, dosies uz Vāciju, tūdaļ sasauks kongresu un iesniegs tā izskatīšanai nepieciešamos ierosinājumus par strādnieku klubu centralizāciju tāda orgāna vadība, kas atrastos kustības galvenajā centrā. Strādnieku partijas nostiprināšanā un attīstībā viens no vissvarīgākajiem pasākumiem ir ātri noorganizēt vismaz strādnieku klubu apgabalu apvienības. Pastāvošo valdību gāšanas tuvākās sekas būs nacionālās pārstāvju sapulces ievēlēšana. Proletariātam šeit būs jārūpējas par to:

I. Lai ne ar kādām vietējo iestāžu vai valdības komisāru intrigām netiktu atstumts no vēlēšanām zināms daudzums strādnieku.

II. Lai viscaur līdzās buržuāziski demokrātiskajiem kandidātiem tiktu izvirzīti strādnieku kandidāti, cik iespējams no Savienības biedriem, un lai par viņu ievēlēšanu gādātu visiem iespējamiem līdzekļiem. Pat tur, kur nav nekādas izredzes uz ievēlēšanu, strādniekiem jāizvirza pašiem savi kandidāti, lai nosargātu savu patstāvību, saskaitītu savus spēkus un atklāti parādītu visiem savu revolucionāro pozīciju un savu partijas viedokli. Turklāt strādnieki ne-

drīkst ļaut sevi krāpt ar tādām demokrātu frāzēm kā, piemēram, ar apgalvojumu par to, ka tāda rīcība šķeļot demokrātisko partiju un dodot reakcijai iespēju uzvarēt. Visu šo frāžu nolūks galu galā ir apmuļķot proletariātu. Panākumi, kas proletariāta partijai jāiegūst ar tādu neatkarīgu uzstāšanos, ir nesalīdzināmi svarīgāki nekā ļaunums, ko varētu sagādāt dažu reakcionāru klātbūtne pārstāvju sapulcē. Ja demokrātija no paša sākuma cīnīsies pret reakciju enerģiski un teroristiski, tad reakcijas ietekme vēlēšanās jau iepriekš būs iznīcināta.

Pirmais jautājums, kura dēļ radīsies konflikts starp buržuāziskajiem demokrātiem un strādniekiem, būs feodālisma likvidēšana. Tāpat kā pirmajā franču revolūcijā sīkie buržuā atdos feodāļu muižas zemniekiem brīvā īpašumā, t. i., gribēs saglabāt lauku proletariātu un radīt sīkburžuāzisku zemnieku šķiru, kam būs jānoiet tas pats riņķojums, grimstot nabadzībā un augošos parādos, kādos vēl tagad atrodas franču zemnieks.

Strādniekiem lauku proletariāta interesēs un savās pašu interesēs jācīnās pret šo plānu. Viņiem jāprasa, lai konfiscētais feodālais īpašums kļūst par valsts mantu un tiek pārvērsts par strādnieku kolonijām, ko apstrādā asociētais lauku proletariāts, kas izmantos visas lielsaimniecības priekšrocības zemkopībā. Līdz ar to kopīga īpašuma princips apstākļos, kad buržuāziskās īpašuma attiecības tiek iedragātas, nekavējoties iegūst stingru pamatu. Tāpat kā demokrāti apvienojas ar zemniekiem, tā strādniekiem jāapvienojas ar lauku proletariātu^76. Tālāk, demokrāti vai nu tieši centīsies nodibināt federatīvu republiku, vai arī, ja viņiem neizdosies izvairīties no vienotas un nedalāmas republikas, mēģinās vismaz paralizēt centrālo valdību, piešķirot iespējami lielāku patstāvību un neatkarību kopienām^112 un provincēm. Pretstatā šim plānam strādniekiem ne tikai jāaizstāv vienota un nedalāma

Vācijas republika, bet arī jācenšas panākt šajā republikā visnoteiktāko spēka centralizāciju valsts varas rokās. Viņi nedrīkst ļaut sevi maldināt ar demokrātisku pļāpāšanu par ciema sabiedrību brīvību, par pašvaldību utt. Tādā zemē kā Vācija, kur vēl jālikvidē tik daudz viduslaiku palieku, kur vēl jālauž tik daudz lokālas un provinciālas patvarības, nekādos apstākļos nedrīkst pieļaut, ka katrs ciems, katra pilsēta un katra province liktu jaunus šķēršļus revolucionārai darbībai, ko visā savā varenībā var izvērst tikai no centra. — Nedrīkst pieļaut, ka atjaunotos tagadējais stāvoklis, kad par vienu un to pašu soli uz priekšu vāciešiem katrā pilsētā un katrā provincē jācīnās atsevišķi. Vismazāk drīkst pieļaut, ka ar tā sauktās brīvās vietējās pašvaldības palīdzību tiktu padarīts mūžīgs ciema sabiedrības īpašums, — īpašuma forma, kas pastāvēja vēl pirms mūslaiku privātīpašuma un viscaur sairstot nenovēršami pārvēršas par privātīpašumu; ka līdz ar to būtu padarīti mūžīgi ciema sabiedrības īpašuma radītie strīdi starp nabadzīgām un bagātām ciema sabiedrībām, kā arī līdzās valsts civiltiesībām pastāvošās ciema sabiedrības civiltiesības ar savām viltībām pret strādniekiem. Tāpat kā Francijā 1793. gadā, tā arī tagad Vācijā patiesi revolucionārās partijas uzdevums ir ieviest visstingrāko centralizāciju^113.

Mēs redzējām, kā demokrāti tuvākajā kustībā iegūs varu un kā viņi būs spiesti ierosināt vairāk vai mazāk sociālistiskus pasākumus. Rodas jautājums, kādi pasākumi tam pretsvarā būs jāierosina strādniekiem? Protams, strādnieki nevar pašā kustības sākumā ierosināt tīri komunistiskus pasākumus. Bet viņi var:

1. Piespiest demokrātus cik vien iespējams iejaukties pastāvošās sabiedriskās iekārtas sfērās, jaukt šās iekārtas normālo darbu un pašiem kompromitēties, kā arī koncentrēt valsts rokās pēc iespējas vairāk ražotājspēku, transporta līdzekļu, fabriku, dzelzceļu utt.

2. Strādniekiem vajag demokrātu ierosinājumu, — un demokrāti katrā ziņā rīkosies nevis revolucionāri, bet tikai reformistiski, — saasināt līdz pēdējarn un pārvērst šīs prasības par tiešiem uzbrukumiem privātīpašumam. Piemēram, ja sīkie buržuā ierosina izpirkt dzelzceļus un fabrikas, tad strādniekiem jāprasa, lai šos dzelzceļus un fabrikas kā reakcionāru īpašumu valsts vienkārši konfiscē bez kādas atlīdzības. Ja demokrāti ierosina proporcionālu nodokli, tad strādniekiem jāprasa progresīvs nodoklis; ja demokrāti paši ieteic mēreni progresīvu nodokli, strādniekiem jāprasa nodoklis, kura jikmes aug tik strauji, ka lielkapitālam pie tam jāiet bojā; ja demokrāti prasa regulet valsts parādus, tad strādniekiem jāprasa valsts bankrota pieteikšana. Tātad strādnieku prasības viscaur būs jānosaka atkarībā no demokrātu piekāpšanās un pasākumiem.

Ja arī vācu strādnieki nevarēs iegūt varu un realizēt savas šķiras intereses citādi, kā vien pilnīgi nostaigājot garāku revolucionārās attīstības ceļu, tad šoreiz viņiem vismaz ir pārliecība, ka šās tuvojošās revolucionārās drāmas pirmais cēliens notiks vienā laikā ar viņu pašu šķiras tiešo uzvaru Francijā un tādējādi tiks ļoti paatrinats.

Bet savas galīgās uzvaras labā viņi paši darīs visvairāk, ja noskaidros sev savas šķiras intereses, cik iespējams ātri ieņems savu patstāvīgo partijas pozīciju un ne uz mirkli neļaus demokrātisko sīko buržuā liekulīgajam frāzēm novirzīt sevi no proletariāta partijas patstāvīgas organizācijas ceļa. Viņu kaujas saucienam jābūt: «Nepārtraukta revolūcija.»

Londonā 1850. g. martā

Pavairots tapiņas veidā 1850. g. Iespiests pēc К. Маркс и

Ф. Энгельс. Сочинения,

Publicējis Г. Engelss pielikumos pie 2, т. 7, стр. 257—267

grāmatas: К. Marx. «Enthūllunaen ūber

den Kommunisten-Prozess zu Koln». Hot-tingen-Zurich. 1885

К. М A R К S S

ŠĶIRU CĪŅA FRANCIJĀ no 1848. līdz 1850. g.77

.

F. ENGELSA IEVADS 1895. GADA IZDEVUMAM^78

Šeit no jauna izdodamais darbs bija Marksa pirmais mēģinājums, pamatojoties uz savu materiālistisko izpratni un toreizējo ekonomisko stāvokli, izskaidrot noteiktu vēstures posmu. «Komunistiskajā Manifestā» šī teorija vispārējos vilcienos tika piemērota visai jauno laiku vēsturei; avīzes «Neue Rheinische Zeitung»62 rakstos Markss un es vienmēr to lietojām, lai izskaidrotu tā laika politiskos notikumus. Šeit turpretī uzdevums bija atsegt iekšējo cēloņsakarību daudzus gadus ilgā vēsturiskās attīstības periodā, kas bija kritisks un līdz ar to tipisks visai Eiropai, un tātad saskaņā ar autora koncepciju parādīt, ka politiskie notikumi ir cēloņu un galu galā ekonomisko cēloņu rezultāts.

Spriežot par pašreizējās vēstures notikumiem un notikumu rindu, nekad neizdodas nonākt līdz pēdējiem ekonomiskajiem cēloņiem. Pat mūsu dienās, kad attiecīgie speciālie preses orgāni sniedz tik bagātīgu materiālu, pat Anglijā nav iespējams izsekot rūpniecības un tirdzniecības attīstības gait ai pasaules tirgū un pārmaiņām, kas notiek ražošanas metodēs, izsekot tām diendienā, lai varētu jebkurā momentā konstatēt koprezultātu, ko dod šie ļoti sarežģītie un pastāvīgā pārmaiņā esošie faktori, no kuriem svarīgākie turklāt lielāko tiesu ilgu laiku darbojas apslēpti, iekām tie pēkšņi ar spēku izlaužas uz āru. Nekad nav iespējams iegūt skaidru ainu par kaut kāda perioda ekonomisko vēsturi vienlaikus ar pašiem notikumiem, to var iegūt tikai vēlāk, pēc tam kad materiāls ir sakopots un pārbaudīts. Nepieciešams palīglīdzeklis te ir statistika, bet tā vienmēr nosebojas. Tāpēc, aplūkojot pašreizējos netikumus, pārāk bieži nākas šo faktoru, kam ir izšķiroša nozīme, uzskatīt par pastāvīgu, pieņemt ekonomisko stāvokli, kāds izveidojies aplūkojamā perioda sākumā, par pastāvošu un nemainīgu visam periodam vai arī ņemt vērā tikai tādas šā stāvokļa pārmaiņas, kuras pašas izriet no esošiem, acīm redzamiem notikumiem un kuras tāpēc arī ir pilnīgi acīm redzamas. Tāpēc materiālistiskai metodei šeit pārāk bieži ir jāaprobežojas ar to, ka politiskie konflikti jāsašaurina līdz ekonomiskās attīstības radīto pastāvošo sabiedrisko šķiru un šķiru starpslāņu interešu cīņai un atsevišķas politiskas partijas jāaplūko kā šo pašu šķiru un šķiru starpslāņu vairāk vai mazāk adekvāta politiska izpausme.

Pats par sevi saprotams, ka šādai neizbēgamai to pārmaiņu ignorēšanai, kuras tai pašā laikā notiek ekonomiskajā stāvoklī, šajā īstajā visu pētījamo procesu pamatā, jākļūst par kļūdu avotu. Bet visi apstākļi, kādos tiek rakstīta pašreizējos notikumus aptveroša vēsture, neizbēgami ietver sevī kļūdu avotus, kas tomēr nevienu neattur no pašreizējo notikumu vēstures rakstīšanas.

Kad Markss stājās pie šā darba, minētais kļūdu avots bija vēl lielākā mērā neizbēgams. 1848. un 1849. g. revolūcijas laikā sekot vienlaikus notiekošām ekonomiskām pārmaiņām vai pat paturēt tās redzeslokā bija vienkārši neiespējami. Tikpat neiespējami tas bija arī pirmajos trimdas mēnešos Londonā 1849. un 1850. g. rudenī un ziemā. Bet tieši šajā laikā Markss savu darbu uzsāka. Par spīti šiem nelabvēlīgajiem apstākļiem un tāpēc, ka viņš visos sīkumos zināja tiklab Francijas ekonomisko stāvokli pirms februāra revolūcijas, kā arī šās zemes politisko vēsturi pēc februāra revolūcijas, Markss varēja attēlot notikumus, atsedzot to iekšējo sakarību līdz šim vēl nepārspētā pilnībā; un šis attēlojums ir spoži izturējis paša Marksa vēlāk izdarīto divreizējo pārbaudi.

Pirmā pārbaude tika izdarīta sakarā ar to, ka kopš 1850. g. pavasara Marksam atkal radās brīvs laiks, lai nodarbotos ar ekonomiskiem jautājumiem, un viņš vispirms sāka studēt pēdējo desmit gadu ekonomisko vēsturi. Rezultātā viņam no pašiem faktiem kļuva pilnīgi skaidrs tas, ko viņš līdz šim pa pusei a priori bija secinājis no materiāla, kas ne tuvu nebija pilnīgs: proti, ka īstā februāra un marta revolūcijas radītāja bija 1847. g. pasaules tirdzniecības krīze un ka rūpniecības atdzīvošanās, kas pamazām atkal iestājās kopš 1848. g. vidus un sasniedza pilnīgu uzplaukumu 1849. un 1850. gada, bija no jauna Eiropā nostiprinājušās reakcijas dzīvinošais spēks. Tam bija izšķiroša nozīme. Ja pirmajos trīs rakstos^114 (kas parādījās janvāra, februāra un marta numurā žurnālā «Neue Rheinische Zeitung. Politisch-okonomische Revue»79. Hamburgā, 1850. g.) redzams, ka autors vēl gaida drīzu jaunu revolucionāras enerģijas kāpinājumu, tad vēsturiskajā apskatā (no maija līdz oktobrim), ko Markss un es uzrakstījām pēdējam dubultnumuram, kas iznāca 1850. g. rudenī, jau galīgi tiek atmestas šīs ilūzijas: «Jauna revolūcija iespējama tikai pēc jaunas krīzes. Bet tā ir tikpat nenovēršama, cik nenovēršama ir krīze»[115]. Tomer tas tad arī bija vienīgais būtiskais grozījums, kas mums bija jāizdara. Iepriekšējos rakstos dotajā notikumu izskaidrojumā, tur konstatētos cēloniskos sakaros itin nekas nebija grozāms, kā to rāda tajā pašā apskatā dotais stāstījuma turpinājums no 1850. g. 10. marta līdz rudenim. Tāpēc es šo turpinājumu ietilpināju kā ceturto rakstu šajā izdevumā.

Otrā pārbaude bija vēl stingrāka. Tūlīt pēc valsts apvērsuma, ko izdarīja Luijs Bonaparts 1851. g. 2. decembrī, Markss no jauna izpētīja Francijas vēsturi no 1848. g. februāra līdz pat šim notikumam, ar kuru pagaidām noslēdzās revolūcijas periods («Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs», trešais izdevums. Hamburgā, Meisners, 1885. g.[116]). Sājā brošūrā no jauna, lai gan īsāk, tiek iztirzāts periods, kas apskatīts mūsu no jauna izdodamajā darbā. Salīdziniet šo otro iztirzājumu, kas sarakstīts izšķirošā, vairāk nekā gadu vēlāk notikušā notikuma gaismā, ar pirmo iztirzājumu, un jūs pārliecināsities, ka autoram tikai ļoti maz kas bijis jāgroza.

Pavisam īpašu nozīmi piešķir šim darbam tas apstāklis, ka tajā pirmoreiz dota formula, ar kuru visu pasaules zemju strādnieku partijas vienbalsīgi īsumā rezumē savu prasību pēc ekonomiskas pārveidošanas: sabiedrībai jāpiesavinās ražošanas līdzekļi. Otrajā nodaļā sakarā ar «tiesību uz darbu», kas tur nosaukta par «pirmo neveiklo formulu, kurā rezumētas proletariāta revolucionārās prasības», sacīts: «Bet aiz tiesībām uz darbu slēpjas vara pār kapitālu un aiz varas pār kapitālu — ražošanas līdzekļu piesavināšanās, to pakļaušana asociētai strādnieku šķirai, tātad algota darba, kapitāla un to savstarpējo attiecību iznīcināšana.»* Tādējādi šeit pirmoreiz tiek formulēta teze, ar kuru mūslaiku strādnieku sociālisms krasi atšķiras tiklab no visiem feodālā, buržuāziskā, sīkburžuāziskā utt. sociālisma paveidiem, kā arī no miglainās «mantas kopības», ko izvirzīja utopiskais un stihiskais strādnieku komunisms. Ja vēlāk Markss attiecināja šo formulu arī uz maiņas līdzekļu piesavināšanos, tad šāds formulas paplašinājums, kas jau pats par sevi izriet no «Komunistiskā Manifesta», bija tikai secinājums no pamattēzes. Nesen daži gudrinieki Anglijā pie tā vēl piemetinājuši, ka sabiedrībai nododami arī «sadales līdzekļi». Diezin vai šie kungi mācētu pateikt, kas tad ir šie ekonomiskie sadales līdzekļi, kuri atšķiras no ražošanas līdzekļiem un maiņas līdzekļiem; vai tikai viņi nedomā politiskos sadales līdzekļus: nodokļus, nabagu apgādību, šai skaitā arī Sak-senvaldes^80 un citas dotācijas? Bet, pirmkārt, šie sadales līdzekļi jau ari tagad ir sabiedrības īpašums, pieder valstij vai ciema sabiedrībai, un, otrkārt, tieši tos jau mēs gribam likvidēt.

* * *

Kad uzliesmoja februāra revolūcija, mūs visus mūsu priekšstatos par revolucionāro kustību nosacījumiem un gaitu ietekmēja līdzšinējā vēsturiskā pieredze, galvenokārt Francijas pieredze. Taču tieši Francijai piederēja galvena ioma visā Eiropas vēsturē kopš 1789. g., tieši viņa bija tā, kas arī tagad no jauna deva signālu vispārējam apvērsumam. Tāpēc bija gluži dabiski un nenovēršami, ka mūsu priekšstatus par 1848. g. februārī Parīzē proklamētās «sociālās» revolūcijas, proletariāta revolūcijas, raksturu un gaitu ļoti spilgti ietekmēja atmiņas par pirmtē-liem laikā no 1789. līdz 1830. gadam. Bet, kad Parīzes sacelšanās atbalsojās kā uzvarām vainagota sacelšanās Vīnē, Milānā, Berlīnē; kad visa Eiropa līdz pat Krievijas robežai tika ierauta kustībā; kad pēc tam jūnijā starp proletariātu un buržuāziju Parīzē notika pirmā lielā kauja par varu; kad pat buržuāzijas šķiras uzvara tik Joti satrieca visu zemju buržuāziju, ka tā no jauna metās tikko nogāztās monarhistiski feodālās reakcijas apkampienos, — tad jau toreizējos apstākļos mums vairs nevarēja būt nekādu šaubu, ka sākusies lielā izšķirošā kauja, ka tā jāizcīna līdz galam vienā ilgstošā un visādām pārmaiņām bagātā revolūcijas perioda, ka tā var beigties tomēr tikai ar proletariāta galīgu uzvaru.

Pēc 1849. g. sakāvēm mēs nebūt nepievienojāmies ilūzijām, kādas bija vulgārajai demokrātijai, kas grupējās in partibus^81 ap nākošajām pagaidu valdībām. Tā cerēja uz ātru un galīgu «tautas» uzvaru pār «tirāniem», bet mēs — uz ilgstošu cīņu pēc «tirānu» likvidēšanas starp šajā pašā «tautā» apslēptajiem pretējiem elementiem. Vulgārā demokrātija diendienā gaidīja jaunu eksploziju; mēs jau 1850. g. rudenī paziņojām, ka vismaz pirmais revolūcijas perioda posms ir beidzies un ka nekas nav gaidāms, iekām neiestāsies jauna pasaules ekonomiskā krīze. Tāpēc jau arī mūs atstūma un noniecināja kā revolūcijas nodevējus tie paši cilvēki, kas vēlāk gandrīz visi bez izņēmuma izlīga ar Bismarku, ciktāl Bismarks atzina viņus par ievērības cienīgiem.

Tomēr vēsture parādīja, ka arī mums nebija bijusi taisnība, ka mūsu toreizējais uzskats bija ilūzija. Vēsture gāja vēl tālāk: tā ne tikai izklīdināja mūsu toreizējos maldus, bet pilnīgi pārveidoja arī tos apstākļus, kādos proletariātam jācīnās. Cīņas veids, kādu lietoja 1848. gadā, tagad visādā ziņā ir novecojis, un tas ir punkts, kuru šajā gadījumā ir vērts sīkāk aplūkot.

Visu iepriekšējo revolūciju būtība bija tā, ka vienas noteiktas šķiras kundzību nomainīja citas šķiras kundzība; bet visas šķiras, kas valdījušas līdz šim, bija tikai niecīgs mazākums, salīdzinot ar viņu varai pakļauto tautas masu. Tādējādi viens valdošais mazākums tika gāzts, tā vietā valsts varas stūri sagrāba cits mazākums un pārveidoja valsts kārtību atbilstoši savām interesēm. Ik reizes to darīja tā mazākuma grupa, kas atbilstošās ekonomiskās attīstības līmeņa dēļ bija spējīga un aicināta valdīt, un tieši tāpēc un tikai tāpēc apvērsuma gadījumā pakļautais vairākums vai nu piedalījās apvērsumā šās grupas labā, vai arī mierīgi samierinājās ar apvērsumu. Bet, ja neņemam vērā katra atsevišķa gadījuma konkrēto saturu, visām šīm revolūcijām kopēja forma bija tā, ka tās bija mazākuma revolūcijas. Ja arī vairākums tajās piedalījās, tad tas darbojās — apzināti vai neapzināti — tikai mazākuma labā; bet tieši šis apstāklis vai pat vienkārši tas, ka vairākums izturējās pasīvi, ka tas nepretojās, radīja ilūziju, it kā šis mazākums ir visas tautas pārstāvis.

Pēc pirmā lielā panākuma uzvarējušais mazākums parasti sašķēlās: viena tā daļa apmierinājās ar sasniegto, otra gribēja iet tālāk, izvirzīja jaunas prasības, kas atbilda, vismaz daļēji, plašu tautas masu īstām vai iedomātām interesēm. Atsevišķos gadījumos šīs radikālākās prasības tiešām tika realizētas, bet lielāko tiesu tikai uz ļoti īsu laiku: mērenākā partija no jauna guva virsroku un likvidēja — pavisam vai da|ēji — pēdējos iekarojumus; tad uzvarētie sāka kliegt par nodevību vai arī izskaidroja sakāvi kā nejaušību. Bet patiesībā viss norisinājās lielāko tiesu šādi: tas, kas bija iegūts ar pirmo uzvaru, nostabilizējās tikai tad, kad otrreiz bija uzvarējusi radikālākā partija; tiklīdz tas bija panākts un līdz ar to veikts tas, kas tajā brīdī bija nepieciešams, radikāļi un viņu sasniegumi atkal nozuda no skatuves.

Visās jaunāko laiku revolūcijās, sākot ar lielo Anglijas revolūciju XVII gadsimtā, kļuva redzamas šīs pazīmes, kas šķita esam neatdalāmas no jebkuras revolucionārās cīņas. Likās, ka tās piemīt ari proletariāta cīņai par savu atbrīvošanos vēl jo vairāk tāpēc, ka tieši 1848. gadā varēja uz pirkstiem saskaitīt tos cilvēkus, kas kaut cik saprata, kādā virzienā šī atbrīvošanās ir jāmeklē. Pat Parīzē pašām proletariāta masām arī pēc uzvaras nepavisam vēl nebija skaidrs, pa kādu ceļu tām jāiet. Un tomēr šī kustība bija fakts — instinktīva, stihiska, neapturama. Vai tad tas nebija tieši tāds stāvoklis, kad vajadzēja uzvarēt revolūcijai, ko gan vada mazākums, tomēr šoreiz nevis mazākuma interesēs, bet gan tieši vairākuma interesēs? Ja visos kaut cik ilgstošos revolucionāros periodos plašas tautas masas tik viegli pieļāva, ka tās ar tukšiem, melīgiem vilinājumiem aizrauj sev līdzi mazākuma grupas, kas lauzās uz priekšu, tad vai gan šīs masas nevarēja uztvert idejas, kas bija viņu ekonomiskā stāvokļa precīzākais atspoguļojums, idejas, kas nebija nekas cits kā skaidra, saprātīga viņu vajadzību izteiksme, kuras viņi paši vēl nebija izpratuši, bet jau neskaidri sajuta? Tiesa, šo masu revolucionāro noskaņojumu gandrīz vienmēr un lielāko tiesu ļoti drīz nomainīja pagurums un pat pagrieziens uz pretējo pusi, tiklīdz izgaisa ilūzijas un iestājās vilšanās. Bet šeit runa bija nevis par viltus vilinājumiem, bet gan par milzīgā vairākuma vispatiesāko interešu realizēšanu; šīs intereses toreiz šim milzīgajam vairākumam vēl gan nebūt nebija skaidras, bet to praktiskās realizācijas gaitā, pārliecinošas uzskatāmības rezultātā, tām drīz vien vajadzēja kļūt pietiekami skaidrām. Un turklāt, kā tas pierādīts Marksa trešajā rakstā, 1848. g. «sociālās» revolūcijas radītās buržuāziskās republikas attīstība 1850. g. pavasarī noveda pie tā, ka faktiskā vara bija koncentrēta lielburžuāzijas un turklāt vēl monarhistiski noskaņotās lielburžuāzijas rokās, turpretī visas pārējās sabiedrības šķiras, zemnieki un sīkie buržuā, bija sagrupējušās ap proletariātu, tā ka, panākot kopēju uzvaru un pēc tās, izšķirošais faktors nebūtu vis viņas, bet gan pieredzē bagātais proletariāts. Vai tad šādos apstākļos nevarēja droši gaidīt, ka mazākuma revolūcija pārvērtīsies par vairākuma revolūciju?

Vēsture parādīja, ka tiklab mums, kā arī visiem tiem, kas domāja tāpat kā mēs, nebija taisnība. Tā skaidri parādīja, ka tolaik Eiropas kontinenta ekonomiskās attīstības stāvoklis vēl ne tuvu nebija tik nobriedis, lai likvidētu kapitālistisko ražošanas veidu; tā pierādīja to ar ekonomisko revolūciju, kas, sākot ar 1848. g., pārņēma visu kontinentu un faktiski ieviesa lielrūpniecību Francijā, Austrijā, Ungārijā, Polijā un nesen arī Krievijā, bet Vāciju padarīja tieši par pirmšķirīgu rūpniecības zemi, — un tas viss notika uz kapitālistiskiem pamatiem, kuriem tātad 1848. gadā vēl bija lielas izplešanās spējas. Bet tieši šī rūpniecības revolūcija radīja viscaur skaidrību šķiru attiecībās; tā likvidēja daudzas starpkategorijas, kas bija saglabājušās no manufaktūru perioda, bet Austrumeiropā pat vēl no cunftu amatniecības laikiem, un radīja īstu buržuāziju un īstu lielrūpniecības proletariātu, izvirzot tos sabiedriskās attīstības pirmajā vietā. Bet tā rezultātā Šo abu lielo šķiru cīņa, kas 1848. gadā, neskaitot Angliju, norisinājās tikai Parīzē un varbūt vēl dažos lielos rūpniecības centros, tagad ir izplatījusies pa visu Eiropu un sasniegusi tādu intensitāti, kāda 1848. gadā vēl nebija iedomājama. Toreiz — daudz dažādu sektu evaņģēliju ar to brīnumlīdzekļiem; tagad — viena vispāratzīta pilnīgi skaidra Marksa teorija, kas precīzi formulē cīņas galamērķus; toreiz — pēc vietējām un nacionālām īpatnībām dalītas un šķirtas, tikai kopējo ciešanu jūtu saistītas, neattīstītas masas, kas nevarīgi svārstījās starp sajūsmu un izmisumu; tagad — viena liela internacionāla sociālistu armija, kas neapturami virzās uz priekšu, ar katru dienu kjūdama stiprāka skaitā, stiprāka organizētības, disciplīnas, apzinīguma un uzvaras pārliecības ziņā. Ja pat šī varenā proletariāta armija vēl arvien nav sasniegusi mērķi, ja tā, nebūt neguvusi uzvaru ar vienu izšķirošu triecienu, ir spiesta lēnām virzīties uz priekšu, iekarojot niknā, neatlaidīgā cīņā vienu pozīciju pēc otras, tad tas galīgi pierāda, cik neiespējami bija 1848. gadā panākt sociālu pārveidojumu ar vienkāršu, pēkšņu uzbrukumu.

Divās dinastiski monarhistiskās dajās sašķēlusies buržuāzija^82, kas tomēr vispirms prasīja mieru un drošību saviem naudas darījumiem; tai pretī — lai arī uzvarētais, bet arvien vēl draudošais proletariāts, ap kuru arvien vairāk grupējās sīkie buržuā un zemnieki, šis pastāvīgais vardarbīgas eksplozijas drauds, turklāt eksplozija nedeva nekādu cerību uz jautājuma galīgu atrisināšanu, — tāds bija stāvoklis, kas bija it kā radīts trešā, pseidodemokrā-tiskā pretendenta Luija Bonaparta valsts apvērsumam. 1851. g. 2. decembrī viņš ar armijas palīdzību izbeidza sasprindzināto stāvokli un nodrošināja Eiropai iekšējo mieru, toties aplaimodams to ar jaunu karu ēru^83. No apakšas nākošu revolūciju periods bija pagaidām beidzies; sekoja periods ar revolūcijām no augšas.

Atgriešanās pie impērijas 1851. gadā bija jauns pierādījums tam, cik nenobrieduši bija proletariāta tā laika centieni. Bet pašai impērijai bija jārada apstākli, kuros šiem centieniem vajadzēja nobriest. Iekšējais miers ļāva netraucēti attīstīties jaunam rūpniecības uzplaukumam; nepieciešamība nodarbināt armiju un novirzīt revolucionārās tieksmes uz ārējās politikas jautājumiem radīja karus, ar kuru palīdzību Bonaparts, aizbildinādamies ar «tautību principa»84 aizstāvēšanu, centās ar visādām viltībām panākt Francijai aneksijas. Viņa atdarinātājs Bis-marks pārņēma to pašu politiku Prūsijai; 1866. gadā viņš izdarīja savu valsts apvērsumu, savu revolūciju no augšas pret Vācijas savienību^85 un Austriju, kā arī pret Prūsijas palātu, kas bija nonākusi konfliktā ar valdību. Bet Eiropa bija pārāk maza diviem Bonapartiem, un, lūk, pēc vēstures ironijas iznāca, ka Bismarks gāza Bonapartu un ka Prūsijas karalis Vilhelms radīja ne tikai Mazvācijas impēriju^86, bet arī Francijas republiku. Bet vispārējais rezultāts bija tas, ka, izņemot tikai vienu pašu Poliju, lielo Eiropas nāciju patstāvība un iekšējā vienība kļuva par īstenību. Tiesa, tas notika samērā šaurās robežās, tomēr robežās, kas bija pietiekami plašas, lai strādnieku šķiras attīstības procesu nebremzētu vairs nacionāli sarežģījumi. 1848. g. revolūcijas kaprači kļuva par tās testamenta izpildītājiem. Un līdzās viņiem jau draudoši cēlās 1848. g. mantinieks — proletariāts — Internacionāles personā.

Pēc 1870. un 1871. g. kara Bonaparts nozūd no skatuves, un Bismarka misija ir veikta, tā ka viņš atkal var pārvērsties par parastu junkuru. Bet šā perioda noslēgums ir Parīzes Komūna. Tjēra nodevīgais mēģinājums nozagt Parīzes Nacionālajai gvardei^87 tās artilēriju izraisīja ar uzvaru vainagotu sacelšanos. Atkal kļuva redzams, ka Parīzē nav vairs iespējama nekāda cita revolūcija kā tikai proletāriskā. Pēc uzvaras vara nokļuva strādnieku šķiras rokās pati no sevis, bez jebkādiem strīdiem. Un atkal kļuva redzams, cik neiespējama bija šī strādnieku šķiras vara pat toreiz, divdesmit gadu pēc perioda, kas aplūkots šajā brošūrā. No vienas puses, Francija pameta Parīzi likteņa varā, vienaldzīgi vērojot, kā tā noplūda asinīm zem Maks-Maona lielgabalu lodēm; no otras puses, Komūnas spēki dila tāpēc, ka tajā neauglīgi cīnījās divas partijas, kurās tā bija sadalījusies: blankisti (vairākums) un prudonisti (mazākums), no kuriem ne vieni, ne otri nezināja, kas jādara. 1871. g. vieglā uzvara bija tikpat neauglīga kā 1848. g. pēkšņais uzbrukums.

Līdz ar Parīzes Komūnu cerēja galīgi apbedīt cīņu sākušo proletariātu. Bet, taisni otrādi, kopš Komūnas un franču-prūšu kara sākās tā varenākā augšupeja. Visu karot spējīgo iedzīvotāju iesaistīšana armijās, kuras jau skaitīja miljoniem kareivju, šaujamo ieroču, artilērijas šāviņu, un vēl nepieredzēti spēcīgu spridzināmo vielu ieviešana — tas viss radīja pilnīgu apvērsumu kara lietās, un šis apvērsums, no vienas puses, uzreiz izbeidza Bonaparta karu periodu un nodrošināja mierīgu rūpniecības attīstību, padarot par neiespējamu ikvienu citu karu, izņemot savā nežēlībā vēl nepieredzētu pasaules karu, kura iznākums nemaz nav aprēķināms. No otras puses, šis apvērsums, kas kara izdevumiem lika pieaugt ģeometriskā progresijā, piespieda palielināt nodokļus līdz neticamiem apmēriem un līdz ar to iedzina nemantīgās iedzīvotāja šņiras sociālisma apkampienos. Elzasas-Lotringas aneksija, tuvākais cēlonis trakai bruņošanās sacensībai, varēja gan sakurināt franču un vācu buržuāzijas savstarpējo šovinismu, bet abu zemju strādniekiem tā kļuva tikai par jaunu vienojošu posmu. Un Parīzes Komūnas gadadiena kļuva par pirmo kopējo svētku dienu visam proletariātam.

1870. un 1871. g. karš un Komūnas sakave, ka to paredzēja Markss, pārcēla uz laiku Eiropas strādnieku kustības smaguma centru no Francijas uz Vāciju. Francijai bija, protams, vajadzīgi gadi, lai atžirgtu no 1871. g. maijā sarīkotās asins nolaišanas. Turpretī Vācijā, kur arvien straujāk attīstījās rūpniecība, ko franču svētīgie miljardi^88 turklāt bija nostādījuši tieši siltumnīcas apstākļos, vēl straujāk un noteiktāk pieauga sociāldemokrātija. Kā sekas tai prasmei, ar kādu vācu strādnieki izmantoja 1866. gadā ieviestās vispārējās vēlēšanu tiesības, partijas apbrīnojamais pieaugums kļuva skaidri redzams visai pasaulei no neapšaubāmiem skaitļiem: 1871. gadā— 102000, 1874. gadā — 352 000, 1877. gadā — 493 000 sociāldemokrātisku balsu. Pēc tam sekoja šo panākumu atzīšana no augšas pret sociālistiem vērstā likuma^83 veidā; partija bija uz laiku sakauta, balsu skaits 1881. gadā samazinājās līdz 312 000. Bet šo stāvokli partija drīz pārvarēja, un, lūk, izņēmuma likuma spaidu apstākļos, bez preses, bez legālas organizācijas, bez biedrošanās un sapulču tiesībām tad ari tikai īsteni sākās straujais pieaugums: 1884. gadā — 550 000, 1887. gadā — 763 000, 1890. gadā — 1427 000 balsu. Te valsts roka kļuva bezspēcīga. Pret sociālistiem vērstais likums pazuda, sociālistisko balsu skaits pieauga līdz 1 787 000, kas bija vairāk nekā ceturtā daļa no visām nodotajām balsīm. Valdība un valdošās šķiras bija izlietojušas visus savus līdzekļus — bez kāda labuma, lieki, bez panākumiem. Varas_ orgāniem, no naktssarga līdz reihskancleram, bija jāsamierinās ar to, ka saņēma — un turklāt vēl no nicināmiem strādniekiem! — taustāmus savas bezspēcības pierādījumus, un šo pierādījumu bija miljoniem. Valsts bija nonākusi strupceļā, bet strādnieki vēl tikai uzsāka savu ceļu.

Bet reizē ar šo pirmo pakalpojumu, ko vācu strādnieki izdarīja strādnieku šķiras lietai, ar to vien, ka viņi

pastāvēja kā visspēcīgākā, visdisciplinētākā un visātrāk augošā sociālistiskā partija, viņi izdarīja tai arī vēl otru lielu pakalpojumu. Viņi deva saviem biedriem visās zemēs jaunu ieroci — vienu no visasākajiem —, parādot tiem, kā jāizmanto vispārējās vēlēšanu tiesības.

Vispārējās vēlēšanu tiesības jau sen pastāvēja Francijā, bet tur tās bija ieguvušas sliktu slavu, tāpēc ka tās ļaunprātīgi izmantoja bonapartiskā valdība. Pēc Komūnas nebija vairs nevienas strādnieku partijas, kas tās varētu izmantot. Ari Spānijā tās pastāvēja kopš republikas laikiem, bet Spānijā visu nopietno opozīcijas partiju atturēšanās no vēlēšanām jau no seniem laikiem bija parasta parādība. Arī Šveices pieredzes rezultāti attiecībā uz vispārējām vēlēšanu tiesībām nepavisam nevarēja iepriecināt strādnieku partiju. Romāņu zemju revolucionārie strādnieki bija pieraduši uzlūkot vēlēšanu tiesības par slazdiem, par ieroci, ko valdība lieto krāpšanai. Vācijā tas bija citādi. Jau «Komunistiskais Manifests» bija pasludinājis •vispārējo vēlēšanu tiesību iekarošanu, demokrātijas iekarošanu, par vienu no cīņu uzsākušā proletariāta pirmajiem un svarīgākajiem uzdevumiem, un Lasāls no jauna izvirzīja šo prasību. Kad nu Bismarks bija spiests ieviest šīs vispārējās vēlēšanu tiesības^90 kā vienīgo līdzekli plašu tautas masu ieinteresēšanai savos plānos, mūsu strādnieki tūlīt uzņēma šo lietu nopietni un sūtīja Augustu Bēbeli pirmajā satversmes reihstāgā. Un kopš tā laika viņi tā ir izmantojuši vēlēšanu tiesības, ka tas atnesis milzīgu labumu viņiem pašiem un kļuvis par paraugu visu zemju strādniekiem. Vēlēšanu tiesības viņi, runājot franču marksistiskās programmas vārdiem, transformē de moven de du-perie qu’il a ete jusqu’ici en instrument d’emancipation — ir pārvērtuši no krāpšanas līdzekļa, kādas tās bija līdz šim, par atbrīvošanās līdzekli^91. Un pat ja vispārējās vēlēšanu tiesības nebūtu devušas nekāda cita labuma kā tikai to, ka tās ļāva mums ik pēc trīs gadiem saskaitīt mūsu spēkus; ka ar regulāri konstatētu negaidīti straujo balsu skaita pieaugumu tās vienādā mērā vairoja tiklab strādnieku pārliecību par uzvaru, kā arī ienaidnieku bailes, kļūdamas tādējādi par mūsu labāko propagandas līdzekli; ka tās deva mums precīzus datus par mūsu pašu un par visu naidīgo partiju spēkiem un līdz ar to deva nc ar ko nesalīdzināmu mērauklu mūsu rīcības izplānošanai, pasargot mūs tiklab no nesavlaicīga bikluma, kā arī no nesavlaicīgas pārdrošības, — ja vēlēšanu tiesības būtu devušas tikai šo vienu labumu, tad arī tas jau būtu bijis vairāk nekā pietiekami. Bet tās deva daudz vairāk. Vēlēšanu aģitācijā tās deva mums vislabāko līdzekli, kā saskarties ar tautas masām tur, kur tās stāv vēl tālu nost no mums, kā piespiest visas partijas aizstāvēt visas tautas priekšā savus uzkatus un rīcību no mūsu uzbrukumiem; un turklāt reihstāgā tās deva mūsu pārstāvjiem tribīni, no kuras viņi varēja ar daudz lielāku autoritāti un daudz brīvāk nekā presē un sapulcēs uzrunāt tiklab savus pretiniekus parlamentā, kā arī masas ārpus tā. Kāds gan labums bija valdībai un buržuāzijai no viņu likuma pret sociālistiem, ja vēlēšanu aģitācija un sociālistiskās runas reihstāgā pastāvīgi tanī iecirta robus?

Bet līdz ar šo sekmīgo vispārējo vēlēšanu tiesību izmantošanu sāka lietot pavisam jaunu proletariāta cīņas veidu, kas ātri attīstījās tālāk. Atzina, ka valsts iestādes, ar kuru palīdzību buržuāzija organizē savu kundzību, paver arī citas iespējas strādnieku šķiras cīņai pret pašām šīm iestādēm. Strādnieki sāka piedalīties atsevišķu zemju landtāgu, municipālo padomju, amatniecības tiesu vēlēšanās, sāka apstrīdēt buržuāzijai katru vēlētu amatu, ja, izraugot tā izpildītāju, balsošanā piedalījās pietiekami daudz strādnieku. Un iznāca tā, ka buržuāzija un valdība sāka daudz vairāk baidīties no strādnieku partijas legālās darbības nekā no nelegālās, no panākumiem vēlēšanās daudz vairāk nekā no sacelšanās panākumiem.

Jo arī šeit cīņas apstākļi bija pašos pamatos mainījušies. Vecā tipa sacelšanās, ielu cīņa ar barikādēm, kurai līdz 1848. g. visur bija izšķiroša nozīme, lielā mērā bija novecojusies.

Nelolosim šai ziņā nekādas ilūzijas: patiesa sacelšanās uzvara pār karaspēku ielu cīņā, tāda uzvara, kāda mēdz būt divu armiju kaujā, ir vislielākais retums. Bet insurgenti tikpat reti arī cerēja uz šādu uzvaru. Viņiem galvenais bija salauzt karaspēka pretestību ar morālu iedarbību, kam cīņā starp divu karojošu zemju armijām nav nekādas nozīmes vai katrā ziņā ir daudz mazāka nozīme. Ja tas izdodas, tad karaspēks atsakās šaut vai arī komandieri apjūk un sacelšanās uzvar. Bet, ja tas neizdodas, tad karaspēka pusē, pat ja skaita ziņā tas ir mazāks, liek sevi manīt priekšrocības, ko dod labāks apbruņojums un apmācība, vienota vadība, plānveidīga kaujas spēku izlietošana un disciplīna. Vislielākais, ko sacelšanās var panākt tīri taktiskā nozīmē, tas ir kādas atsevišķas barikādes pareiza uzcelšana un aizstāvēšana pēc visiem kara mākslas likumiem. Savstarpējs atbalsts, rezervju izvietošana un attiecīga izlietošana, — īsi sakot, atsevišķu vienību rīcības saskaņošana un sadarbība, kas nepieciešama, lai aizstāvētu pat vienu pilsētas rajonu, nerunājot jau nemaz par veselas lielas pilsētas aizstāvēšanu, panākama tikai Joti mazā mērā, bet lielāko tiesu nepavisam nav panākama; kaujas spēku koncentrēšana vienā izšķirošā punktā te atkrīt pati par sevi. Tāpēc dominējošā cīņas forma ir pasīva aizstāvēšanās; ja arī kaut kur notiek uzbrukšana, tad tikai izņēmuma veidā, lai šur tur izlauztos un izdarītu flangu uzbrukumus; bet parasti uzbrukums aprobežojas tikai ar pozīciju ieņemšanu, kuras atkāpdamies atstājis karaspēks. Turklāt vēl karaspēka rīcībā ir lielgabali un labi apbruņotas un apmācītas inženierdaļas, bet insurgen-tiem gandrīz nekad šo cīņas līdzekļu nemaz nav. Tāpēc nav brīnums, ka pat tās barikāžu kaujas, kurās tika parādīta vislielākā varonība, — Parīzē 1848. g. jūnijā, Vīnē 1848. g. oktobrī, Drēzdenē 1849. g. maijā, — beidzās ar sacelšanās sakāvi, tiklīdz uzbrūkošā karaspēka vadītāji, atmezdami jebkādus politiskus apsvērumus, sāka rīkoties no tīri militāra viedokļa un varēja paļauties uz saviem kareivjiem.

Daudzie insurgentu panākumi pirms 1848. g. izskaidrojami ar ļoti dažādiem cēloņiem. Parīzē 1830. g. jūlijā un 1848. g. februārī, kā arī vairākumā ielu cīņu Spānijā starp insurgentiem un karaspēku bija Nacionālā gvarde, kura vai nu tieši pārgāja sacēlušos pusē, vai arī ar savu pasīvo un nenoteikto izturēšanos lika svārstīties arī karaspēkam un kura turklāt piegādāja insurgentiem ieročus. Kur šī Nacionālā gvarde no paša sākuma nostājās pret sacelšanos, kā tas bija Parīzē 1848. g. jūnijā, tur sacelšanos sakāva. Berlīnē 1848. gadā tauta uzvarēja daļēji tāpēc, ka 19. marta naktī un rītā tai bija pievienojies daudz svaigu kaujas spēku, daļēji tāpēc, ka karaspēks bija noguris un slikti apgādāts, un, beidzot, daļēji tāpēc, ka pavēles paralizēja karaspēka rīcību. Taču visos gadījumos sacēlušies guva uzvaru tāpēc, ka karaspēks atteicās šaut, ka komandieri bija zaudējuši noteiktību vai arī viņiem bija saistītas rokas.

Tādējādi pat klasiskā ielu cīņu laikmetā barikāde iedarbojās vairāk morāliski nekā materiāli. Tā bija līdzeklis karaspēka izturības iedragāšanai. Ja tai izdevās noturēties tik ilgi, kamēr šis mērķis bija sasniegts, — uzvara tika iegūta; ja neizdevās, — cīņa beidzās ar sakāvi. Tas ir galvenais punkts, kas jāņem vērā, pētījot arī iespējamo ielu cīņu izredzes nākotnē.[117]

Sīs izredzes, starp citu, jau 1849. gadā bija diezgan vājas. Buržuāzija visur bija pārgājusi valdību pusē; «izglītības un īpašuma» pārstāvji apsveica un pacienāja karaspēku, kas piedalījās sacelšanās apspiešanā. Barikāde bija zaudējusi savu burvīgo spēku: kareivji saskatīja aiz tās jau vairs nevis «tautu», bet nemierniekus, dumpiniekus, laupītājus, dalītājus, sabiedrības padibenes; virsnieki ar laiku apguva ielu cīņas taktiku: viņi vairs neuzbruka improvizētam aizsargvalnim tieši un bez aizsega, bet apgāja to pa dārziem, pagalmiem un mājām. Un ar zināmu veiklību tas tagad izdevās no desmit gadījumiem deviņos.

Bet kopš tā laika ir vēl daudz kas cits mainījies — un viss par labu karaspēkam. Ja ir stipri izaugušas lielpilsētas, tad vēl vairāk ir pieaugušas armijas. Parīzes un Berlīnes iedzīvotāju skaits kopš 1848. g. nav četrkārt pieaudzis, bet to garnizoni ir palielinājušies vairāk nekā četras reizes. Izmantojot dzelzceļus, šo garnizonu skaitlisko sastāvu 24 stundu laikā iespējams palielināt vairāk nekā divkārt, bet 48 stundās izveidot par milzu armijām. Sās ārkārtīgi pastiprinājušās armijas apbruņojums kļuvis nesalīdzināmi iedarbīgāks. 1848. gadā — gludstobra bise, lādējama no priekšas; tagad — mazkalibra magazīnšau-tenc ar aizslēgu, šautene, kas šauj četrreiz tālāk, desmitreiz trāpīgāk un desmitreiz ātrāk nekā vecā. Agrāk — artilērija ar samērā vājas iedarbības lielgaballodēm un karteču; tagad — sprāgstošās granātas, no kurām pietiek vienas, lai izārdītu vislabāko barikādi. Agrāk — sapiera kaplis brandmūru laušanai; tagad — dinamīta patrona.

Turpretī insurgentu pusē visi apstākļi ir pasliktinājušies. Sacelšanās, kurai simpatizētu visi tautas slāņi, diezin vai atkārtosies; šķiru cīņā vidējie slāņi nekad, jādomā, visi bez izņēmuma neapvienosies ap proletariātu tā, lai reakcionārā partija, kas saliedējās ap buržuāziju, gandrīz izzustu. «Tauta» tādējādi vienmēr būs sašķelta, un tātad nebūs tās varenās sviras, kas, izrādījās, bija tik iedarbīga 1848. gadā. Ja ari sacēlušos pusē būs vairāk kareivju, kas bijuši karadienestā, tad toties grūtāk būs viņus apbruņot. Medību un luksa bises no ieroču veikaliem pat tajā gadījumā, ja tās iepriekš ar policijas rīkojumu nepadarīs nederīgas, izņemot vienu vai otru aizslēga daļu, ne tuvu nevar līdzināties kareivja šautenei, pat ja notiktu šaušana no neliela atstatuma. Pirms 1848. g. bija iespējams pašiem pagatavot nepieciešamo lādiņu no pulvera un svina, tagad turpretī katrai šautenei vajadzīgas speciālas patronas, kas līdzīgas viena otrai tikai tai ziņā, ka visas tās ir komplicēts lielrūpniecības produkts un tātad nav pagatavojamas nekavējoties, tā ka lielākā daļa šauteņu paliek bez kāda labuma, ja nav tām speciāli piemērotu kaujas patronu. Beidzot, garās, taisnās, platās ielas pēc 1848. g. jaunceltajos lielpilsētu kvartālos it kā ar nolūku ir pielāgotas jauno lielgabalu un šauteņu darbībai. Traks būtu tas revolucionārs, kas barikāžu cīņai pats izraudzītos jaunos strādnieku kvartālus Berlīnes ziemeļu un austrumu rajonos.

Vai tas nozīmē, ka nākotnē ielu cīņai nebūs vairs nekādas nozīmes? Nebūt ne. Tas tikai nozimē, ka kopš 1848. g. apstākļi ir kļuvuši daudz nelabvēlīgāki karotājiem, kas nāk no civiliedzīvotājiem, un daudz labvēlīgāki karaspēkam. Nākamā ielu cīņa tādējādi var dot uzvaru tikai tai gadījumā, ja šo neizdevīgo attiecību līdzsvaros citi momenti. Tāpēc ielu cīņa retāk notiks lielas revolūcijas sākumā nekā tās turpmākajā gaitā, un to vajadzēs sākt ar lielākiem spēkiem. Bet šie spēki, tāpat kā visas lielās franču revolūcijas laikā, kā 1870. g. 4. septembrī un 31. oktobrī Parīzē^92, izvēlēsies, protams, labāk atklātu uzbrukumu nekā pasīvo barikāžu taktiku.[118]

Vai lasītājs nu saprot, kāpēc valdošās šķiras grib mūs ievilināt katrā ziņā tur, ķur šauj šautenes un cērt zobens? Kāpēc mums tagad pārmet bailīgumu, kad mēs negribam tūlīt un bez kāda apdoma iziet uz ielas, kur, kā mēs to iepriekš zinām, mūs gaida sakāve? Kāpēc mūs tik neatlaidīgi cenšas pierunāt, lai mēs taču beidzot uzņemoties lielgabalu gaļas lomu?

Sie kungi pilnīgi veltīgi šķiež savus lūgumus un savus, izaicinājumus. Mēs neesam tādi muļķi. Tikpat labi viņi varētu tuvākajā karā prasīt no sava pretinieka, lai tas sakārto savu karaspēku taisnās rindās kā vecā Friča^119 laikos vai veselu divīziju kolonnās kā pie Vagramas un Vaterlo^93 un turklāt vēl ar kramenīcām rokā. Ja ir mainījušies apstākļi karam starp tautām, tad ne mazāk tie ir mainījušies arī šķiru cīņai. Tas laiks ir pagājis, kad notika pēkšņie uzbrukumi, revolūcijas, ko izdarīja neapzinīgu masu priekšgalā stāvošs neliels apzinīgs mazākums. Kur gaidāms uzdevums pilnīgi pārveidot sabiedrisko iekārtu, tur jāpiedalās masām pašām, masām pašām jāsaprot, par ko notiek cīņa, par ko tās lej asinis un ziedo dzīvību.[120] To mums ir iemācījusi pēdējo piecdesmit gadu vēsture. Bet, lai masas saprastu, kas jādara, ir nepieciešams ilgs, neatlaidīgs darbs, un tieši šo darbu mēs tagad arī darām, darām ar tādiem panākumiem, kuri mūsu pretiniekus dzen izmisumā.

Arī romāņu zemēs sāk arvien vairāk saprast, ka vecā. taktika jārevidē. Vācu piemērs, kā izmantojamas vēlēšanu tiesības, kā iekarojamas visas mums pieejamās pozīcijas, — visur tiek atdarināts; visur nesagatavoti triecien-uzbrukurni ir novirzījušies otrā vietā.[121] Francijā, kur taču vairāk nekā simt gadu laikā vairākas revolūcijas viena pēc otras ir sagatavojušas zemi, kur nav nevienas vienīgas partijas, kas nebūtu piedalījusies sazvērestībās, sacelšanās un visādās citās revolucionārās akcijās; Francijā, kur valdība tāpēc nekādā ziņā nevar paļauties uz armiju un kur vispār ir daudz labvēlīgāki negaidītas sacelšanās apstākļi nekā Vācijā, — pat Francijā sociālisti arvien vairāk un vairāk nāk pie pārliecības, ka paliekama uzvara viņiem iespējama tikai tajā gadījumā, ja viņi iepriekš piedabūs savā pusē plašas tautas masas, t. i., šai gadījumā zemniekus. Arī tur par tuvāko partijas uzdevumu ir atzīts pacietīgs propagandas darbs un parlamentārā darbība. Panākumi nebija ilgi jāgaida. Ir iekarotas ne tikai vairākas municipalitātes; palātās sēž 50 sociālistu, un viņi jau gāzuši trīs ministru kabinetus un vienu republikas prezidentu. Beļģijā strādnieki pērngad iekarojuši vēlēšanu tiesības un guvuši uzvaru vienā ceturtdaļā vēlēšanu apgabalu. Šveicē, Itālijā, Dānijā, pat Bulgārijā un Rumānijā sociālistiem ir savi pārstāvji parlamentā. Austrijā visas partijas ir nonākušas pie vienprātīga atzinuma, ka nav iespējams vairs ilgāk liegt mums pieeju reihsrātā. Mēs tur iekļūsim, tas ir droši, strīdas tikai par to, pa kurām durvīm. Un pat Krievijā, kad tur sanāks izdaudzinātā Zemes sapulce* — šī nacionālā sapulce, kuras sasaukšanai tik veltīgi pretojās jaunais Nikolajs, — pat tur mēs varam noteikti cerēt, ka arī tur mums būs savi pārstāvji.

Pats par sevi saprotams, ka tādēļ mūsu ārzemju biedri nekādā gadījumā neatsakās no savām tiesībām uz revolūciju. Tiesības uz revolūciju ir taču vienīgās patiesi «vēsturiskās tiesības» — vienīgās, uz kurām ir dibinātas visas mūslaiku valstis bez izņēmuma, tai skaitā arī Meklen-burga, kur muižnieku revolūcija beidzās 1755. gadā ar «līgumu par mantošanu», šo vēl tagad spēkā esošo slaveno feodālisma dokumentu.94 Tiesības uz revolūciju ir tik cieši iesakņojušās visu apziņā, ka pat ģenerālis fon Boguslavskis tikai no šīm tautas tiesībām atvasina tiesības savam ķeizaram uz valsts apvērsumu.

Bet, lai arī kas notiktu citās zemēs, Vācijas sociāldemokrātija ieņem īpašu stāvokli, un tātad vismaz tuvākajā laikā tai ir arī īpašs uzdevums. Divi miljoni vēlētāju, ko tā sūta pie urnām, kā arī jaunieši un sievietes, kuri, nebūdami vēlētāji, viņus atbalsta, ir vislielākā, viskompaktākā masa, internacionālās proletāriskās armijas izšķirošais «Iriecicnpulks». Sī masa jau tagad dod vairāk nekā ceturtdaļu no visām nodotajām balsīm, un tā visu laiku aug, kā to pierāda reihstāga papildvēlēšanas, landtāgu vēlēšanas atsevišķās valstīs, municipalitāšu un amatniecības tiesu vēlēšanas. Tas augšana notiek tikpat stihiski, tikpat nepārtraukti, tikpat neapturami un līdz ar to arī tikpat mierīgi kā kaut kāds dabas process. Visi valdības mēģinājumi to aizkavēt ir palikuši bez panākumiem. Mēs jau tagad varam cerēt uz 2 1/4 miljona vēlētāju. Ja tā turpināsies, mēs līdz šā gadsimta beigām iekarosim vairākumu sabiedrības vidusslāņos, sīkburžuāziju un sīkzemniecību un izaugsim par izšķirošu spēku valsti, kura priekšā gribot negribot būs jāliecas visiem citiem spēkiem. Nepārtraukti veicināt šo augšanu, kamēr tā pāraugs pastāvošajai valdības sistēmai pāri pār galvu, neiznīcināt avangarda kaujās šo triecienpulku, kas ar katru dienu kļūst spēcīgāks, bet saglabāt to veselu līdz izšķirošajai dienai^122 — tas ir mūsu galvenais uzdevums. Un tikai viens līdzeklis varētu uz brīdi aizkavēt un pat uz kādu laiku atsviest atpakaļ sociālistisko kaujas spēku nepārtraukto augšanu Vācijā: liela sadursme ar karaspēku, asins nolaišana, kā 1871. gadā Parīzē. Ar laiku arī to mēs pārvarētu. Nevar no zemes virsas noslaucīt partiju, kurā ir miljoni, tam nepietiks visu Eiropas un Amerikas magazīnšautcņu. Bet tas aizkavētu normālo attīstības gaitu, varbūt kritiskā momentā mēs paliktu bez triecienpulka, izšķirošā kauja^123 būtu jāatlick, tā nokavētos un prasītu lielākus upurus.

Pasaules vēstures ironija visu apgriež ar kājām gaisā. Mēs, «revolucionāri», «gāzēji», mēs daudz labāk tiekam uz priekšu ar legālu līdzekļu palīdzību nekā ar nelegālu līdzekļu vai apvērsuma palīdzību. Partijas, kas sevi sauc par kārtības partijām, iet bojā no savu pašu radītā legālā stāvokļa. Izmisušas viņas kopā ar Odilonu Baro kliedz: la lēgalitē nous tue, likumīgums ir mūsu nāve, kamēr mēs, pastāvot šim likumīgumam, dabūjam vingrus muskuļus un sārtus vaigus un izskatāmies kā mūžīgā dzīvība. Un, ja mēs nebūsim tik neprātīgi, lai šīm partijām par prieku ļautu sevi ievilināt ielu cīņā, tad tām galu galā neatliks nekas cits kā pašām pārkāpt šo liktenīgo likumīgumu.

Pagaidām tās izstrādā jaunus likumus pret apvērsumu. Atkal viss apgriezts ar kājām gaisā. Vai tad tagadējie fanātiskie apvērsuma ienaidnieki vakar paši nebija gāzēji? Vai tad mēs izraisījām 1866. g. pilsoņu karu? Vai tad mēs padzinām Hanoveras karali, Hesenes kūrfirstu, Nasa-vas hercogu no viņu dzimtajām, likumīgajām, mantotajām zemēm un šis zemes anektējām? Un šie cilvēki, kas izdarījuši apvērsumu Vācijas savienībā, gāzuši trīs troņus no dieva žēlastības, sūdzas par apvērsumu! Quis tulerit Gracchos de seditionc querentes?[124] Kas at|autu Bismarka pielūdzējiem lamāt apvērsumu?

Bet, lai viņi pieņem savus likumprojektus pret apvērsumu, lai padara tos vēl bargākus, lai visu kriminālkodeksu pārvērš par kaučuku, — viņi panāks tikai to, ka no jauna pierādīs savu bezspēku. Lai nopietni kaitētu sociāldemokrātijai, viņiem vajadzēs ķerties vēl pavisam pie citiem līdzekļiem. Pret sociāldemokrātisku apvērsumu, kam likumu ievērošana pašlaik nāk par labu, viņi var laist darbā tikai kārtības partiju apvērsumu, kas nevar notikt bez likumu pārkāpšanas. Prūšu birokrāts Reslera kgs un prūšu ģenerālis fon Boguslavska kgs ir parādījuši viņiem vienīgo paņēmienu, ko varbūt varētu izlietot pret strādniekiem, kuri neļaujas ievilināties ielu cīņās. Konstitūcijas pārkāpšana, diktatūra, atgriešanās pie absolūtisma, regis voluntas supreme lex![125] Tad nu drošāk, kungi, te nav ko pļāpāt, te jārīkojas!

Bet neaizmirstiet, ka Vacijas impērija, tāpat kā visas sīkās valstis un tāpat kā visas mūslaiku valstis vispār, ir līguma produkts: tas, pirmkārt, ir līgums starp valdniekiem un, otrkārt, līgums starp valdniekiem un tautu. Ja viena puse līgumu lauž, tad viss līgums vairs nav spēkā un otra puse arī tiek atbrīvota no saistībām. To mums lieliski nodemonstrēja Bismarks 1866. gadā. Tātad, ja jūs pārkāpsit impērijas konstitūciju, tad arī sociāldemokrātijai nebūs nekādu saistību un tā varēs rīkoties attiecībā pret jums pēc savas patikas. Bet tieši ko viņa tad darīs — šo noslēpumu viņa diezin vai tagad jums izpaudīs.[126]

Gandrīz tieši priekš 1600 gadiem Romas impērijā arī darbojās bīstama apvērsuma partija. Tā grāva reliģiju un visus valsts pamatus, tā tieši noliedza, ka ķeizara griba ir augstākais likums, tai nebija tēvzemes, tā bija internacionāla; tā izplatījās pa visām impērijas provincēm, no Gallijas līdz Āzijai, un pāri tās robežām. Ilgi tā bija darbojusies pagrīdē slepeni, bet nu jau diezgan ilgu laiku tā bija jutusies diezgan stipra, lai paradītos atklātībā. Šai apvērsuma partijai, ko sauca par kristīgajiem, bija daudz piekritēju arī karaspēkā; veseli leģioni bija kristīgi. Kad viņus norīkoja piedalīties valdošās pagāniskās baznīcas svinībās, lai tur parādītu militāru godu, tad kareivji, kas piederēja pie apvērsuma partijas, bija tik pārdroši, ka protestēdami piestiprināja pie savām bruņu cepurēm īpašas nozīmes — krustus. Pat kazarmās parastie priekšnieku spaidi nekā nelīdzēja. Ķeizars Diokletiāns nevarēja vairs ilgāk mierīgi noskatīties, kā viņa karaspēkā lika grauta kārtība, paklausība un disciplīna. Viņš sāka lietot enerģiskus līdzekļus, kamēr vēl nebija par vēlu. Viņš izdeva likumu pret sociālistiem, t. i., es gribēju teikt — pret kristīgajiem. Apvērsuma piekritēju sapulces tika aizliegtas, viņu sapulcēšanās vietas tika slēgtas vai pat iznīcinātas, kristietības nozīmes — krustus u. tml. — aizliedza, tāpat kā Saksijā ir aizliegti sarkani kabatas lakatiņi. Kristīgajiem atņēma tiesības ieņemt valsts amatus, viņi nedrīkstēja būt pat dižkareivji. Tā kā tajos laikos vēl’nebija tiesnešu, kas būtu pienācīgi iedresēti «cienīt personu», kā to paredz fon Kellera kga iesniegtais likumprojekts par valsts apvērsuma novēršanu^95, tad kristīgajiem gluži vienkārši aizliedza tiesā meklēt taisnību. Bet arī šis izņēmuma likums palika bez rezultātiem. Kristīgie par izsmieklu plēsuši no sienām likuma tekstu un, kā stāsta, pat aizdedzinājuši Nikomedijā pili, kurā tobrīd bijis ķeizars. Tad viņš atriebās ar kristīgo masveida vajāšanu mūsu ēras 303. gadā. Tā bija pēdējā šāda veida vajāšana. Un tās iedarbība bija tik spēcīga, ka pēc 17 gadiem lielum lielais armijas vairākums sastāvēja no kristīgajiem, bet nākošais visas Romas imperators Konstantīns, ko priesteri nosaukuši par lielo, pasludināja kristietību par valsts reliģiju.

Londonā 1895. g. 0. martā

F. Engelss

Iespiests (ar saīsinājumiem) žurnālā <cDie Iespiests pēc К. Маркс и

Neue Zeii», Bel. 2, ЛЗА& 27 un 28. 1894. un Ф. Энгельс. Сочинения,

1895. g. un grāmatā: Karl Marx. «Die изд. 2, т. 22, стр. 529—548

Klassenkāmpfe in Frankreich 1848 bis 1850».

Berlin, 1895

ŠĶIRU С I INI A FRANCIJĀ no 1848. līdz 1850. g.77

Izņemot tikai nedaudzas nodaļas, ikvienam kaut cik ievērojamam nodalījumam revolūcijas hronikā no 1848. g. līdz 1849. g. ir virsraksts: revolūcijas sakāvei

Bet tā nebija revolūcija, kas šajās sakāvēs aizgāja bojā. Aizgāja bojā pirmsrevolūcijas tradīciju paliekas, to sabiedrisko attiecību rezultāti, kuras vēl nebija saasinājušās līdz krasiem šķiru pretstatiem, aizgāja bojā personas, ilūzijas, priekšstati, projekti, no kuriem revolucionārā partija nebija brīva līdz februāra revolūcijai, no kuriem to varēja atbrīvot nevis februāra uzvara, bet gan tikai vesela rinda sakāvju.

Vārdu sakot, revolūcija soļoja uz priekšu un lauza sev ceļu nevis ar saviem tiešajiem traģikomiskajiem iekarojumiem, bet, gluži otrādi, ar to, ka tā radīja saliedētu un spēcīgu kontrrevolūciju, radīja ienaidnieku, ar kuru cīnīdamās apvērsuma partija tikai arī izveidojās par īsteni revolucionāru partiju.

So rakstu uzdevums ir to pierādīt.

I JŪNIJA SAKĀVE 1848. GADĀ

Pēc jūlija revolūcijas liberālais baņķieris Lafits, pavadīdams savu compere^127 Orleānas hercogu^96 viņa triumfa braucienā uz rātsnamu, izmeta frāzi: «No šī brīža valdīs baņķieri.» Lafits bija izpaudis revolūcijas noslēpumu.

Luijā Filipa laikā valdīja nevis franču buržuāzija, bet tikai viena tās frakcija: baņķieri, biržas un dzelzceļu karaļi, ogļraktuvju, dzelzsraktuvju un mežu īpašnieki, daļa lielo zemesīpašnieku, kas bija ar viņiem saistīti, — tā saucamā finanšu aristokrātija. Viņa sēdēja tronī, viņa diktēja likumus palātās, viņa izdalīja ienesīgus valsts amatus, sākot ar ministriju un beidzot ar tabakas kiosku.

īstā rūpniecības buržuāzija bija daļa no oficiālās opozīcijas, t. L, palātās tā bija pārstāvēta tikai kā mazākums. Viņas opozīcija kļuva toties jo noteiktāka, jo skaidrāka savā attīstībā izveidojās finanšu aristokrātijas patvaldība un jo vairāk viņa pati iedomājās, ka viņas kundzība pār strādnieku šķiru, pēc tam kad 1832., 1834. un 1839. g. sacelšanās bija noslīcinātas asinīs^97, ir nodrošināta. Ruā-nas fabrikants Grandēns, visniknākais buržuāziskās reakcijas fanātiķis Nacionālajā satversmes sapulcē un Nacionālajā likumdošanas sapulcē, deputātu palātā bija visdedzīgākais Gizo pretinieks. Leons Fošē, kas vēlāk kļuva slavens ar savu nevarīgo cenšanos kļūt par franču kontrrevolūcijas Gizo, Luija Filipa valdīšanas beigās karoja ar spalvu, aizstāvēdams rūpniecību pret spekulāciju un tās dienderi — valdību. Bastia aģitēja pret valdošo sistēmu Bordo un visu franču vīnkopju vārdā.

Sikburžuāzija, visi tās slāņi, tāpat arī zemnieku šķira, bija pilnīgi atstumtas no politiskās varas. Beidzot, oficiālās opozīcijas rindās vai pavisam ārpus pays legal* stāvēja minēto šķiru ideoloģiskie pārstāvji un aizstāvji, viņu zinātnieki, advokāti, ārsti utt. — vārdu sakot, viņu tā saucamie «talanti».

Finansiālās grūtības no paša sākuma padarīja jūlija monarhiju^98 atkarīgu no buržuāzijas virsslāņa, bet tās atkarība no buržuāzijas virsslāņa savukārt kļuva par neizsmeļamu avotu arvien vairāk pieaugošām finansiālām grūtībām. Valsts pārvaldīšanu nevar pakļaut nacionālās ražošanas interesēm, kamēr nav atjaunots budžeta līdzsvars, līdzsvars starp valsts izdevumiem un ienākumiem. Bet kā lai atjauno šo līdzsvaru, nesamazinot valsts izdevumus, t. i., neaizskarot valdošā režīma pīlāru intereses un negrozot nodokļu sistēmu, t. i., neuzveļot ievērojamu daļu nodokļu nastas uz buržuāzijas virsslāņa pleciem?

Turpretim tā buržuāzijas frakcija, kas valdīja un ar palātu palīdzību izdeva likumus, bija tieši ieinteresēta, lai valstij būtu parādi. Valsts deficits tieši bija viņas galvenais spekulācijas objekts un viņas svarīgākais bagātību iegūšanas avots. Katram gadam beidzoties — jauns deficīts. Pēc katriem četriem vai pieciem gadiem — jauns aizņēmums. Bet katrs jauns aizņēmums deva finanšu aristokrātijai jaunu lielisku izdevību aplaupīt valsti, kas tika mākslīgi turēta uz bankrota sliekšņa, — tai vajadzēja slēgt ar baņķieriem aizņēmuma līgumus ar visneizdevīgākajiem noteikumiem. Turklāt katrs jauns aizņēmums lieku reizi sagādāja iespēju aplaupīt publiku, kas ieguldīja savus kapitālus valsts vērtspapīros, ar biržas operāciju palīdzību, kuru noslēpumus zinaja valdība un parlamenta vairākums. Vispār valsts kredīta nestabilais stāvoklis un valsts noslēpumu zināšana — lūk, kas deva iespēju baņķieriem un viņu līdzzinātājiem palātās un tronī radīt pēkšņas ļoti lielas valsts vērtspapīru kursa svārstības, kam ik reizes nenovēršami sekoja daudzu sīko kapitālistu izputēšana un pasakaini ātra lielo biržas spekulantu bagātību pieaugšana. Ka valsts deficītā tieši bija ieinteresēta valdošā buržuāzijas frakcija, ar to izskaidrojams, kāpēc valsts ārkārtējie izdevumi Luija Filipa valdīšanas pēdējos gados vairāk nekā divreiz pārsniedza valsts ārkārtējos izdevumus Napoleona laikā; ik gadus tie aprija ap 400 miljonu franku, kamēr viss Francijas eksports caurmērā reti kad sasniedza 750 miljonu franku gadā. Milzīgās summas, kas tādējādi gāja caur valsts rokām, bez tam vēl radīja labu izdevību blēdīgiem piegādes veikaliem, uzpirkšanām, noblēdīšanam un visāda veida krāpšanām. Valsts apzagšana, kas, aizņēmumus realizējot, notika vairumā, izdodot valsts darbus, atkārtojās mazumā. Kas notika attiecībās starp palātu un valdību, tas daudzkārt tika atkārtots attiecībās starp atsevišķiem resoriem un atsevišķiem uzņēmējiem.

Tāpat kā valdošā šķira izmantoja valsts izdevumus vispār un valsts aizņēmumus, tāpat viņa izmantoja arī dzelzcefti būvi. Izdevumu galveno nastu palātas uzvēla valstij, bet spekulējošai finanšu aristokrātijai tās nodrošināja zelta augļus. Visiem vēl atmiņā skandāli deputātu palātā, kad nejauši kļuva zināms, ka visi vairākuma deputāti, to skaitā ari daļa ministru, bija ieinteresēti ka akcionāri tajās pašās dzelzceļa būvēs, kuras viņi vēlāk kā likumdevēji lika izdarīt uz valsts rēķina.

Turpretī vismazāko finanšu reformu izjauca baņķieru pretestība. Tā, piemēram, pasta reformu. Rotšilds protestēja. Vai tad valsts drīkstēja sašaurināt tos savu ienākumu avotus, no kuriem tai vajadzēja samaksāt procentus par savu arvien augošo parādu?

Jūlija monarhija nebija nekas cits kā akciju sabiedrība franču nacionālās bagātības ekspluatēšanai; tās dividendes sadalīja starp ministriem, palātām, 240 000 vēlētājiem un viņu dienderiem. Luijs Filips bija šās sabiedrības direktors — Robērs Makers tronī. Sī sistēma vienmēr draudēja ar briesmām un kaitēja tirdzniecībai, rūpniecībai, zemkopībai, kuģniecībai, rūpniecības buržuāzijas inte-resēm, kura jūlija dienās bija rakstījusi savā karogā gouvernement ā bon marchē — lētu valdību.

Tā ka finanšu aristokrātija izdeva likumus, pārvaldīja valsti, rīkojās ar visu organizēto valsts varas aparātu un, izmantodama šo situāciju, kā arī ar preses palīdzību turēja savās rokās sabiedrisko domu, tad visās sfērās, sākot ar karaļa galmu un beidzot ar cafē borgne^128, valdīja viena un tā pati prostitūcija, tā pati nekaunīgā krāpšana, tā pati tieksme iegūt bagātību nevis ar ražošanas palīdzību, bet veikli piesavinoties jau esošo citu bagātību. Tieši buržuāziskās sabiedrības virsslānī izpaudās neapvaldītas (pat ar buržuāziskiem likumiem tās ik uz soļa sadūrās!), neveselīgas un netikumīgas iekāres, kurās spekulācijas ceļā saraustā bagātība dabiski meklē sev apmierinājumu, kur bauda pārvēršas par izvirtību, kur saplūst kopā nauda, dubļi un asinis. Pēc savu bagātību iegūšanas veida, kā arī pēc savām baudām finanšu aristokrātija nav nekas cits kā skrandu proletariāta atdzimšana buržuāziskās sabiedrības virsslāni.

Tās l'rancu buržuāzijas frakcijas, kuras nebija pie varas, kliedza: «Korupcija!» Tauta kliedza: «-Д bas le's grands voleurs! Д bas Ies assassins!»[129], kad 1847. gadā uz buržuāziskās sabiedrības visaugstākās skatuves publiski norisinājās tie paši skati, kas skrandu proletariātu parasti dzen netiklības namos, nabagu mājās un vājprātīgo namos, noved uz apsūdzēto sola, katorgā un uz ešafota. Rūpniecības buržuāzija redzēja savas intereses apdraudētas, sīkburžuāzija bija morāliski sašutusi, tautas fantāzija bija satraukta. Parīze bija pārplūdināta ar pamfletiem: «La dynastie Rothschild»[130], «Les juifs rois de Г epoque»[131] utt., kuros vairāk vai mazāk asprātīgi atmaskoja un nosodīja finanšu aristokrātijas kundzību.

Rien pour la gloire![132] Slava nedod nekādas peļņas: La paix partout et toujours![133] Karš pazemina trīspro-centigo un četrprocentīgo vērtspapīru kursu! — lūk, ko savā karogā ierakstīja biržas veikalnieku Francija. Tāpēc tās ārējā politika savā būtībā bija vesela rinda franču nacionālās cieņas pazemojumu. It sevišķi lielu sašutumu radīja Krakovas pievienošana Austrijai^57, kas bija Polijas izlaupīšanas noslēgums, un tas, ka Šveices Zonder-bunda" karā Gizo aktīvi nostājās Svētās savienības^72 pusē. Šveices liberāļu uzvara šajā operetes karā palielināja buržuāziskās opozīcijas pašcieņu Francijā, bet asiņainā tautas sacelšanās Palermo pilsētā iedarbojās uz paralizētajām tautas masām kā elektriskā strāva, pamodinot tajās lielās revolucionārās atmiņas un kvēli.[134]

Beidzot, vispārējās neapmierinātības eksploziju paātrināja un kurnēšanu pārvērta par sacelšanos divi ekonomiski nolikumi ar vispasaules nozīmi.

Kartupeļu slimība un neraža 1845. un 1846. gadā pastiprināja vispārējo nemieru tautā. 1847. g. dārdzība izraisīja Francijā, tāpat kā visā kontinentā, asiņainas sadursmes. Līdzās finanšu aristokrātijas nekaunīgajām orģijām — tautas cīņa par visnepieciešamākajiem iztikas līdzekļiem! Bizansā bada dumpja dalībniekus soda ar nāvi^100, bet Parīzē karaļa ģimene izrauj no tiesas rokām pārēdušos blēžus!

Otrais lielais ekonomiskais notikums, kas paātrināja revolūcijas uzliesmojumu, bija vispārējā tirdzniecības un rūpniecības krīze Anglijā. To jau iepriekš bija pieteikuši 1845. g. rudeni ļoti daudzie dzelzceļa akciju spekulantu bankroti, 1846. g. to aizturēja vairāki nejauši apstākļi,, piemēram, paredzamā labības muitu atcelšana, beidzot, 1847. g. rudenī tā iestājās ar lielo Londonas koloniāl-preču tirgotāju bankrotiem, kam tūlīt sekoja zemes banku bankroti un fabriku slēgšana Anglijas rūpniecības apgabalos. Vēl nepaspēja kontinentā līdz galam izpausties visas šās krīzes sekas, kad uzliesmoja februāra revolūcija.

Ekonomiskā epidēmija, kas plosījās tirdzniecībā un rūpniecībā, padarīja finanšu aristokrātijas patvaldību vēl nepanesamāku. Opozicionārā buržuāzija sacēla visā Francijā banketu kampaņu par labu vēlēšanu reformai, kurai vajadzēja dot tai vairākumu palātās un gāzt biržas ministru kabinetu. Parīzē rūpniecības krīzei bija vēl vienas īpašas sekas: daudzus fabrikantus un lieltirgotājus, kas šajos apstākļos vairs nevarēja veikt savus darījumus ārzemju tirgos, tā piespieda mesties uz iekšējo tirgu. Viņi nodibināja lielas firmas, kuru konkurence lielā vairumā izputināja sīkos bodniekus un tirgotājus. Ar to izskaidrojams lielais bankrotu skaits šajā Parīzes buržuāzijas daļā un tās revolucionārā izturēšanās februāra dienās. Ir zināms, ka Gizo un palātas uz reformu ierosinājumiem atbildēja ar nepārprotamu izaicinājumu, ka Luijs Filips izšķīrās par Baro ministru kabineta iecelšanu, kad jau bija par vēlu, kad lieta nonāca līdz tautas sadursmei ar armiju, kad armija tika atbruņota Nacionālās gvardes^87 pasīvās izturēšanās dēļ un Jūlija monarhijai vajadzēja atdot savu vietu pagaidu valdībai.

Pēc sava sastāva pagaidu valdība, kas bija radusies uz februāra barikādēm, nenovēršami atspoguļoja dažādās partijas, kuras sadalīja savā starpā uzvaras augļus. Tā nevarēja būt nekas cits kā kompromiss starp dažādām šķirām, kuras kopīgiem spēkiem bija gāzušas Jūlija monarhiju, bet kuru intereses bija savstarpēji naidīgas. Tās lielais vairākums bija buržuāzijas pārstāvji. Ledrī Rolēns un Flokons bija republikāniskās sīkburžuāzijas pārstāvji, republikānisko buržuāziju pārstāvēja cilvēki no avīzes «National»101, dinastijas opozīciju — Krcmjē, Dipons de Г Ērs un citi. Strādnieku šķirai bija tikai divi pārstāvji: Luijs Blāns un Albērs. Beidzot, Lamartins pagaidu valdībā īstenībā nereprenzentēja nekādas reālas intereses, nevienu noteiktu šķiru; viņš personificēja pašu februāra revolūciju, vispārējo sacelšanos ar tās ilūzijām, ar tās poēziju, ar tās iedomāto saturu un tās frāzēm. Tomēr pēc sava stāvokja un saviem uzskatiem šis februāra revolūcijas pārstāvis piederēja pie buržuāzijas.

Ja Parīze politiskās centralizācijas dēļ valda pār Franciju, tad strādnieki revolucionāru satricinājumu momentos valda pār Parīzi. Pagaidu valdības pirmais solis bija mēģinājums atbrīvoties no šās pārmērīgās ietekmes, apelējot no uzvaras reiboņa pārņemtās Parīzes pie sapratīgās Francijas. Lamartins apstrīdēja barikāžu cīnītāju tiesību proklamēt republiku. To, viņš teica, varot darīt tikai franču nācijas vairākums, jānogaidot tās balsošana, Parīzes proletariāts nedrīkstot aptraipīt savu uzvaru ar uzurpāciju. Buržuāzija atļauj proletariātam tikai vienu. uzurpāciju — cīņas uzurpāciju.

25. februārī ap pusdienas laiku republika vēl nebija proklamēta, toties visu ministru portfeļi jau bija sadalīti starp pagaidu valdības buržuāziskajiem elementiem un ģenerāļiem, baņķieriem un advokātiem, kas grupējās ap avīzi «National». Bet strādnieki bija nolēmuši šoreiz nepieļaut tādu apkrāpšanu kā 1830. gada jūlijā. Viņi bija gatavi atjaunot cīņu un izcīnīt republiku ar ieroču palīdzību. Lai to paziņotu, Raspajs devās uz rātsnamu. Parīzes proletariāta vārdā viņš pavēlēja pagaidu valdībai proklamēt republiku; ja šī tautas pavēle netikšot izpildīta divu stundu laikā, tad viņš atgriezīšoties 200 000 vīru priekšgalā. Kritušo cīnītāju līķi vēl nebija sastinguši, barikādes vēl nebija novāktas, strādnieki vēl nebija atbruņoti, un vienīgais spēks, ko varēja nostādīt viņiem pretī, bija Nacionālā gvarde. Šādos apstākļos uzreiz izgaisa pagaidu valdības gudrie valstiskie apsvērumi un juridiskais pedantisms. Vēl nebija notecējis divu stundu termiņš, kad jau visas Parīzes sienas greznoja vēsturiskie milzu vārdi:

Rtpublique franqaise! Liberie, Ēgalilē, Fraternite!*

Proklamējot republiku uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamatiem, tika izdzēsta pat atmiņa par tiem aprobežotajiem mērķiem un motīviem, kuri iedzina buržuāziju februāra revolūcijā. Nedaudzu atsevišķu buržuāzijas frakciju vietā

Francijas republikai Brīvība, Vienlīdzība, Brālība! Red.

Red.

pēkšņi visām Francijas sabiedrības šķirām kļuva sasniedzama politiskā vara, tās bija spiestas atstāt ložas, partem un galeriju un uzstāties kā darbojošās personas uz revolūcijas skatuves! Kopā ar konstitucionālo monarhiju pazuda arī šķietamā valsts neatkarība no buržuāziskās sabiedrības un līdz ar to visas atvasinātās sadursmes, kuras ši fikcija izraisa!

Piespiedis pagaidu valdību un ar tās palīdzību visu Franciju atzīt republiku, proletariāts uzreiz izvirzījās pirmajā vietā kā patstāvīga partija, bet līdz ar to tas izaicināja uz cīņu visu buržuāzisko Franciju. Proletariāts bija iekarojis tikai pamatu, uz kura cīnīties par savu revolucionāro atbrīvošanos, bet nebūt ne pašu šo atbrīvošanos.

Gluži otrādi, februāra republikai vispirms vajadzēja padarīt pilnīgāku buržuāzijas kundzību: tās nopelns bija, ka līdzās finanšu aristokrātijai visām mantīgajām šķirām kļuva sasniedzama politiskā vara. Republika pacēla lielo zcmesīpašnieku vairākumu — leģitīmistus^53 no tās politiskās nenozīmības, kādā viņus bija iegrūdusi Jūlija monarhija. Ne velti avīze «Gazette de France»102 aģitēja kopīgi ar opozīcijas avīzēm, ne velti Larošžaklēns deputātu palātas 24. februāra sēdē nostājās revolūcijas pusē. Vispārējās vēlēšanu tiesības nodeva Francijas likteni nominālo īpašnieku rokās, kuri veido milzīgu franču tautas vairākumu, — zemnieku rokās. Beidzot, februāra republika salauza kroni, aiz kura slēpās kapitāls, tā ka buržuāzijas kundzība tagad parādījās atklāti.

Tāpat kā jūlija dienās strādnieki bija iekarojuši buržuāzisko monarhiju, tā viņi februāra dienās iekaroja buržuāzisko republiku. Tāpat kā Jūlija monarhija bija spiesta pasludināt sevi par monarhiju, apņemtu ar republikāniskiem institūtiem, tā februāra republika bija spiesta pasludināt sevi par republiku, apņemtu ar sociāliem institūtiem. Parīzes proletariāts piespieda arī te piekāpties.

Strādnieks Maršs nodiktēja dekrētu, ar kuru tikko nodibinātā pagaidu valdība apņēmās nodrošināt strādnieku eksistenci ar darbu, dot darbu visiem pilsoņiem un tā tālāk. Bet, kad tā pēc dažām dienām bija aizmirsusi savus solījumus un, likās, nemaz vairs nedomāja par proletariātu, tad 20 000 strādnieku devās uz rātsnamu ar saucieniem: Darba organizāciju! Pašiem savas darba ministrijas nodibināšanu! Negribot un pēc ilgam debatēm pagaidu valdība iecēla speciālu pastāvīgu komisiju ar uzdevumu atrast līdzekļus strādājošo šķiru stāvokļa uzlabošanai. Sās komisijas sastāvā bija Parīzes amatu korporāciju delegāti ar Luiju Blānu un Albēru kā priekšsēdētājiem. Sēžu noturēšanai tai tika ierādīta Luksembur-gas pils. Tā strādnieku šķiras pārstāvji tika izraidīti no ēkas, kur darbojās pagaidu valdība, un valdības buržuāziskā daļa paturēja vienīgi savās rokās īsto valsts varu un valdības grožus. Blakus finanšu, tirdzniecības un sabiedrisko darbu ministrijai, blakus bankai un biržai pacēlās sociālistiskā sinagoga, kuras augsto priesteru Luija Blāna un Atbēra uzdevums bija atrast apsolīto zemi, pasludināt jauno evaņģēliju un dot darbu Parīzes proletariātam. Atšķirībā no ikvienas laicīgas valsts varas viņu rīcībā nebija nekāda budžeta, nekādas izpildu varas. Pašiem ar savām pierēm viņiem vajadzēja sadragāt buržuāziskās iekārtas pamatus. Kamēr Luksemburgas pilī nodarbojās ar gudrības akmens meklēšanu, rātsnamā kala naudu, kas gāja apgrozībā.

Un tomēr jāsaka, ka Parīzes proletariāta prasības, ciktāl tās sniedzās pāri buržuāziskās republikas ietvariem, tiešām nevarēja realizēt citādi kā tikai Luksemburgas komisijas miglainajā formā.

Strādnieki bija izdarījuši februāra revolūciju kopīgi ar buržuāziju; tagad viņi centās aizstāvēt savas intereses blakus buržuāzijai, — viņi taču bija nosēdinājuši vienu strādnieku pašā pagaidu valdībā blakus buržuāziskajam vairākumam. Darba organizācija! Bet algotais darbs — tā taču ir jau pastāvošā, buržuāziskā darba organizācija. Bez ta nav kapitāla, nav buržuāzijas, nav buržuāziskās sabiedrības. Pašiem sava darba ministrija! Bet vai tad finanšu, tirdzniecības, sabiedrisko darbu ministrija nav buržuāziskas darba ministrijas? Blakus tām proletāriska darba ministrija varētu būt tikai nespēka ministrija, labu vēlējumu ministrija, Luksemburgas komisija. Ticēdami, ka iespējams atbrīvoties blakus buržuāzijai, strādnieki cerēja arī izdarīt savu proletārisko revolūciju Francijas nacionālajās robežās, blakus pārējām buržuāziskajām nācijām. Bet ražošanas attiecības Francijā nosaka tās ārējā tirdzniecība, tās stāvoklis pasaules tirgū un šā tirgus likumi. Vai tad Francija būtu varējusi tos pārkāpt, neizraisot Eiropā revolucionāru

karu, kas atbalsotos Anglijā, šajā pasaules tirgus despotā?

Kad saceļas šķira, kurā koncentrējas sabiedrības revolucionārās intereses, tad tā atrod tieši pati savā stāvoklī saturu un materiālu savai revolucionārajai darbībai: tā iznīcina ienaidniekus, rīkojas tā, kā to diktē cīņas vajadzības, un tās rīcības sekas virza to uz priekšu. Tā nenodarbojas ar savu uzdevumu teorētisku pētīšanu. Francijas strādnieku šķira nebija šādā stāvoklī, tā vēl nebija spējīga izdarīt pati savu revolūciju.

Vispār rūpniecības proletariāta attīstību nosaka rūpniecības buržuāzijas attīstība. Tikai pastāvot tās kundzībai, proletariāts iegūst plašu nacionālu eksistenci, kas spēj pacelt viņa revolūciju līdz nacionālai revolūcijai, tikai pastāvot tās kundzībai, viņš rada mūslaiku ražošanas līdzekļus, kas līdz ar to ir viņa revolucionārās atbrīvošanās līdzekļi. Tikai tās kundzība izrauj feodālās sabiedrības materiālās saknes un nolīdzina zemi, uz kuras vienīgi iespējama proletāriskā revolūcija. Francijas rūpniecība ir visattīstītākā rūpniecība un Francijas buržuāzija visrevolucionārākā buržuāzija visā kontinentā. Bet vai tad februāra revolūcija nebija vērsta tieši pret finanšu aristokrātiju? Sis fakts rādīja, ka rūpniecības buržuāzija nav valdījusi Francijā. Rūpniecības buržuāzijas kundzība iespējama tikai tur, kur mūslaiku rūpniecība ir sev atbilstoši pārveidojusi visas īpašuma attiecības; bet šo varas pakāpi tā var sasniegt tikai tad, kad tā ir iekarojusi pasaules tirgu, jo nacionālo robežu nepietiek tās attīstībai. Turpretī Francijas rūpniecība pat iekšējo tirgu notur savās rokās lielā mērā tikai tāpēc, ka pastāv vairāk vai mazāk modificēta aizlieguma muitu sistēma. Tāpēc, — ja Parīzē Francijas proletariātam revolūcijas momentā pieder faktiskais spēks un ietekme, kas mudina to tālāk, nekā tas atbilst viņa līdzekļiem, tad pārējā Francijā viņš ir sakoncentrēts tikai atsevišķos izkliedētos rūpniecības centros, gandrīz pazūdot lielajā zemniecības un sīkburžuāzijas vairākumā. Cīņa pret kapitālu savā attīstītajā mūslaiku formā, savā kulminācijas fāzē, algotā rūpniecības strādnieka cīņa pret rūpniecības buržuā ir Francijā daļēja parādība. Pēc februāra dienām tā vēl jo mazāk varēja būt par revolūcijas nacionālo saturu tāpēc, ka cīņa pret kapitālistiskās ekspluatācijas netiešajiem veidiem — zemnieka cīņa pret augļošanu un hipotēku, sīkā buržuā cīņa pret

15-896

lieltirgotāju, baņķieri un fabrikantu, vārdu sakot, pret bankrotēšanu — vēl bija apslēpta kopējās, pret finanšu aristokrātiju vērstās sacelšanās čaulā. Tāpēc nav brīnums, ka Parīzes proletariāts neizvirzīja savas intereses kā pašas sabiedrības revolucionārās intereses, bet gan centās aizstāvēt tās blakus buržuāzijas interesēm; nav brīnums, ka trīskrāsainā karoga priekšā viņš nolieca sarkano karogu.103 Franču strādnieki nevarēja ne par soli tikt uz priekšu, nevarēja ne par matu skart buržuāzisko iekārtu, kamēr revolūcijas gaita nebija sacēlusi pret to, pret kapitala kundzību, tautas masas, zemniekus un sīk-buržuāziju, kuras stāv starp proletariātu un buržuāziju, un nebija piespiedusi tās pievienoties proletāriešiem kā saviem pirmrindas cīnītājiem. Tikai par briesmīgās jūnija sakāves^41 cenu strādnieki varēja nopirkt šo uzvaru.

Luksemburgas komisijas — šā Parīzes strādnieku veidojuma nopelns paliks tas, ka tā no Eiropas tribīnes augstumiem atklāja XIX gadsimta revolūcijas noslēpumu: proletariāta atbrīvošanos. Avīze «Moniteur»104 sarka, kad tai oficiāli vajadzēja propagandēt «trakos murgus», kas līdz tam laikam bija gulējuši aprakti sociālistu apokrifis-kajos rakstos un tikai laiku pa laikam nonākuši līdz buržuāzijas ausīm kā kaut kādas tālas leģendas, pa pusei briesmīgas, pa pusei smieklīgas. Pārsteigtā Eiropa pēkšņi atmodās no savas buržuāziskās pussnaudas. Tādējādi proletāriešu priekšstatā, kuri sajauca finanšu aristokrātiju ar buržuāziju vispār; republikānisko vientiešu iztēlē, kuri noliedza pašu šķiru pastāvēšanu vai labākā gadījumā atzina tās par konstitucionālās monarhijas sekām; to buržuāzijas slāņu liekulīgajās frāzēs, kuri līdz tam laikam bija atstumti no varas, — buržuāzijas kundzība bija likvidēta līdz ar republikas nodibināšanu. Toreiz visi rojā-listi pārvērtās par republikāņiem, visi Parīzes miljonāri — par strādniekiem. Frāze, kas atbilda šai iedomātajai šķiru attiecību iznīcināšanai, bija fraternitč — vispārēja brāļošanās un brālība. Šī idilliskā novēršanās no šķiru pretrunām, šie sentimentālie centieni samierināt pretējās šķiru intereses, šī fantastiskā tieksme pacelties pāri šķiru cīņai, vārdu sakot, fraternitē — lūk, kas bija patiesais februāra revolūcijas lozungs. Tikai vienkāršs pārpratums bija sašķēlis sabiedrību šķirās, un 24. februārī Lamartins nokristīja pagaidu valdību «un gouvernement qui suspendē ce malentendu, terrible qui existe entre Ies different es elas-ses»[135]. Parīzes proletariātu bija pārņēmis šis augstsirdīgais vispārējās brālības skurbulis.

Pagaidu valdība savukārt, spiesta proklamēt republiku, visiem spēkiem centās padarīt to pieņemamu buržuāzijai un provincēm. Viņa atteicās no pirmās franču revolūcijas asins šausmām, atceldama nāves sodu par politiskiem noziegumiem; presē varēja brīvi aizstāvēt visādus uzskatus; armija, tiesa un administrācija ar maziem izņēmumiem palika veco augstmaņu rokās; neviens no lielajiem Jūlija monarhijas noziedzniekiem netika saukts pie atbildības. Avīzes «National» buržuāziskie republikāņi uzjautrinājās ar to, ka mainīja monarhistiskos vārdus un tērpus pret vecrepublikāniskiem. Viņiem republika nozīmēja tikai jaunu balles tērpu vecajai buržuāziskajai sabiedrībai. Jaunā republika uzskatīja, ka tās galvenā misija ir nevienu nebiedēt, bet, gluži otrādi, pašai no visa baidīties un ar maigu piekāpību un nepretošanos aizstāvēt savu pastāvēšanu un atbruņot ienaidniekus. Privileģētām šķirām iekšzemē un despotiskām valstīm ārpusē tā skaļi deklarēja savu miermīlību. Dzīvo un ļauj citiem dzīvot — tāds esot tās lozungs. Tieši šajā laikā, tūliņ pēc februāra revolūcijas, sacēlās vācieši, poļi, austrieši, ungāri, itālieši — katra tauta atbilstoši sava stāvokļa īpašiem nosacījumiem. Krievija un Anglija — pēdējā pati kustības pārņemta, pirmā — tās iebiedeta — nebija sagatavotas. Tādējādi republika nesastapa savā ceļā neviena nacionāla ienaidnieka. Tātad nebija to lielo ārējo sarežģījumu, kas varētu likt iedegties enerģijai, paātrināt revolucionāro procesu, pamudināt pagaidu valdību iet uz priekšu vai aizmest to projām. Parīzes proletariāts, kas uzlūkoja republiku par savu lolojumu, apsveica, protams, ikvienu pagaidu valdības soli, kas tai palīdzēja nostiprināt savu stāvokli buržuāziskajā sabiedrībā. Viņš labprāt izdarīja policejiskus pakalpojumus Kosidjēram īpašuma aizsargāšanā Parīzē un ļāva Luijam Blānam kārtot strīdus starp strādniekiem un uzņēmējiem algas jautājumos. Viņš uzlūkoja par savu point d’honneur^136 Eiropas acīs saglabāt republikas buržuāzisko godu neaptraipītu.

Republika nesadūrās ne ar kādu pretestību nedz no ārpuses, nedz iekšienē. Tas viņu atbruņoja. Viņas uzdevums tagad nebija vairs revolucionāri pārkārtot pasauli, bet tikai pašai pielāgoties buržuāziskās sabiedrības apstākļiem. Ar kādu fanātismu pagaidu valdība ķērās pie šā uzdevuma veikšanas, to vislabāk rāda viņas finansiālie pasākumi.

Valsts un privātais kredīts bija, protams, satricināts. Valsts kredīts balstās uz pārliecību par to, ka valsts ļauj, lai to ekspluatē augļotāji finansisti. Bet vecā valsts bija zudusi, un revolūcija bija vērsta vispirms pret finanšu aristokrātiju. Eiropas pēdējās tirdzniecības krīzes konvulsijas vēl nebija beigušās. Vēl bankroti sekoja cits citam.

Tādejādi privātais kredīts bija paralizēts, preču apgrozība apgrūtināta, ražošana satricināta jau pirms februāra revolūcijas sākšanās. Revolucionārā krīze pastiprināja komerciālo krīzi. Privātais kredīts balstās uz pārliecību, ka viss buržuāziskās ražošanas attiecību komplekss, visa buržuāziskā iekārta paliek neskarta un neaizskarama; kā gan vajadzēja uz to iedarboties revolūcijai, kas apdraudēja pašus buržuāziskās ražošanas pamatus, proletariāta ekonomisko verdzību, — revolūcijai, kas pretim biržai nostādīja Luksemburgas sfinksu? Proletariāta atbrīvošanās nozīmē buržuāziskā kredīta iznīcināšanu, jo tā nozīmē buržuāziskās ražošanas un buržuāziskās iekārtas iznīcināšanu. Valsts un privātais kredīts ir ekonomiskais termometrs, kas rāda revolūcijas intensitāti. Tādā pašā mērā, kādā kredīts krīt, tādā pašā mērā ceļas revolūcijas kvēle un aug tās radošais spēks.

Pagaidu valdība gribēja noraut republikai tās anti-buržuāzisko masku. Tādēļ vispirms vajadzēja nodrošināt jaunās valsts formas maiņas vērtību, tās kursu biržā. Līdz ar republikas kotējuma celšanos biržā nepieciešami vajadzēja atkal celties privātajam kredītam.

Lai novērstu pat aizdomas, it kā republika negribētu vai nevarētu izpildīt saistības, ko tā saņēmusi mantojumā no monarhijas, un lai iedvestu uzticību pret republikas buržuāzisko godīgumu un maksātspēju, pagaidu valdība tikpat necienīgi, cik bērnišķīgi izdižojās. Jau pirms likumīgā termiņa tā samaksāja valsts kreditoriem procentus par 5, 4 1/2 un 4 procentu valsts vērtspapīriem. Kapitālistos uzreiz atplauka viss viņu buržuāziskais aplombs un pašpaļavība, kad viņi redzeja, ar kādu bailīgu steigu cenšas nopirkt viņu uzticību.

Protams, šis teatrālais pagaidu valdības izlēciens, kas laupīja tai skaidrās naudas krājumu, nesamazināja naudas grūtības. Naudas trūkumu nevarēja vairs ilgāk apslēpt, un sikbttržuāzijai, mājkalpotājiem un strādniekiem bija no savas kabatas jāsamaksā par valsts kreditoriem izdarīto patīkamo pārsteigumu.

Tika pasludināts, ka krājkases neizmaksās vairs pēc krājgrāmatiņām noguldījumus, kas lielāki par 100 frankiem. Krājkasēs noguldītās summas tika konfiscētas un ar valdības dekrētu padarītas par neatmaksājamu valsts parādu. Tas saniknoja pret republiku sikburžuāziju, kuras stāvoklis jau tā bija diezgan grūts. Saņemot krājgrāmatiņu vietā valsts parāda zīmes, viņa bija spiesta pārdot tās biržā un tādējādi nonākt to pašu biržas spekulantu augļotāju rokās, pret kuriem bija vērsta februāra revolūcija.

Banka bija finanšu aristokrātijas — Jūlija monarhijas valdnieces — svētnīca. Kā birža tur savās rokās valsts kredītu, tā banka pārvalda tirdzniecības kredītu.

Februāra revolūcija apdraudēja ne tikai bankas kundzību, bet arī pašu bankas pastāvēšanu; tāpēc tā jau pašā sākumā centās diskreditēt republiku, padarot kredītne-spēju par vispārēju parādību. Tā pēkšņi pārtrauca kredītus baņķieriem, fabrikantiem un tirgotājiem. Sis manevrs, neizraisījis tūlītēju kontrrevolūciju, nenovēršami deva triecienu pašai bankai. Kapitālisti paņēma atpakaļ savu naudu, kas glabājās bankas pagrabos. Banknošu īpašnieki apstāja bankas kasi, lai apmainītu banknotes pret zeltu un sudrabu.

Pagaidu valdība būtu varējusi pilnīgi likumīgi, bez varmācīgas iejaukšanās piespiest banku bankrotēt; tai vajadzēja tikai palikt pasīvai un atstāt banku tās liktenim. Bankas bankrots būtu bijuši ūdensplūdi, kas vienā mirklī būtu aizskalojuši no Francijas zemes finanšu aristokrātiju, šo Jūlija monarhijas zelta pjedestālu, visvarenāko un visbīstamāko republikas ienaidnieku. Un, ja banka būtu bankrotējusi, tad pašai buržuāzijai būtu bijis jāatzīst, ka pēdējais izmisuma mēģinājums glābties būtu tas, ka valdība dibina nacionālu banku un nacionālo kredītu pakļauj nācijas kontrolei.

Bet tā vietā pagaidu valdība noteica banknotēm piespiedu kursu. Vēl vairāk. Visas provinces bankas tā padarīja par Francijas bankas filiālēm un tādējādi ļāva šai bankai pārmest savu tīklu pār visu Franciju. Vēlāk tā saņēma no bankas aizdevumu un kā nodrošinājumu ieķīlāja bankai valsts mežus. Tādējādi februāra revolūcija tieši nostiprināja un paplašināja to pašu bankokrātiju, kuru tai vajadzēja gāzt.

Pa to laiku pagaidu valdību arvien vairāk nospieda augošā deficīta nasta. Velti tā diedelēja, izlūgdamās pēc patriotiskiem upuriem. Tikai strādnieki atmeta tai ubaga dāvanas. Vajadzēja ķerties pie varonīga līdzekļa — pie jauna nodokļa ieviešanas. Bet kam lai to uzliek? Biržas vilkiem, banku karaļiem, valsts kreditoriem, rantjē, rūpniekiem? Bet tādā ceļā nevarēja panākt buržuāzijas labvēlību republikai. Tas nozīmētu ar vienu roku graut valsts un tirdzniecības kredītu, kamēr ar otru roku tam tiek nesti tik pazemojoši upuri. Bet kādam taču bija jāat-daca maks. Kurš tad nu tika upurēts buržuāziskajam kredītam? Jacques le bonhomme^137, zemnieks.

Pagaidu valdība uzlika 45 santīmus lielu papildu nodokli uz katru franku visiem četriem tiešo nodokļu veidiem. Valdības prese meloja Parīzes proletariātam, it kā šis nodoklis galvenokārt gulstoties uz lielo zemesīpašumu, uz restaurācijas uzdāvinātā miljarda īpašniekiem.105 Bet patiesībā tas gūlās vispirms uz zemniekiem, t. i., uz milzīgo franču tautas vairākumu. Zemniekiem vajadzēja samaksāt februāra revolūcijas izdevumus — un viņi deva galveno kontrrevolūcijas armiju. 45 santīmu nodoklis bija franču zemniekam dzīvības jautājums, un viņš to savukārt padarīja par dzīvības vai nāves jautājumu republikai. No šā brīža franču zemnieka acīs republiku personificēja 45 santīmu nodoklis, un Parīzes proletariātu viņš iedomājās kā izšķērdētāju, kas dzīvo labas dienas uz viņa rēķina.

Kamēr 1789. g. revolūcija sāka ar to, ka atbrīvoja zemniekus no feodālo nodevu nastas, 1848. g. revolūcija, lai nekaitētu kapitalam un nodrošinātu tā valsts aparata funkcionēšanu, vispirms apveltīja lauku iedzīvotājus ar jaunu nodokli.

Bija tikai viens līdzeklis, kā pagaidu valdība butu varējusi novērst visas šīs grūtības un izsist valsti no tās vecajām sliedēm, proti, pasludināt valsts bankrotu. Visi atceras, kā Ledrī Rolēns vēlāk Nacionālajā sapulcē reci-tēja, ka viņš ar morālisku sašutumu esot noraidījis šādu biržas augļotāja Fulda, tagadējā Francijas finanšu ministra, priekšlikumu. Bet Fulds viņam piedāvāja augli no atzīšanas koka.

Atzīdama vekseļus, ko uz valsts vārda bija izrakstījusi vecā buržuāziskā sabiedrība, pagaidu valdība nonāca tās varā. Pagaidu valdība nonāca buržuāziskās sabiedrības vajāta parādnieka stāvoklī, kaut gan tai vajadzēja nākt pie šīs sabiedrības kā bargam kreditoram, kas piedzen vecos revolucionāros parādus. Tai bija jānostiprina sašķobījušās buržuāziskās attiecības, lai tiktu galā ar saistībām, kas bija izpildāmas tikai šo attiecību ietvaros. Kredīts kļuva par tās pastāvēšanas nepieciešamu nosacījumu un piekāpšanās proletariātam un tam dotie solījumi — par važām, kuras katrā ziņā bija jāsarauj. Strādnieku atbrīvošanās — pat tikai vārdos — kļuva jaunajai republikai par neciešamām briesmām, jo šī prasība bija pastāvīgs protests pret kredīta atjaunošanu, kurš dibināts uz pastāvošo ekonomisko šķiru attiecību stingru un nelokāmu atzīšanu. Tāpēc vajadzēja tikt galā ar strādniekiem.

Februāra revolūcija bija izsviedusi armiju ārā no Parīzes. Nacionālā gvarde, t. i., dažādi buržuāzijas slāņi, bija vienīgais militārais spēks, bet tā nejutās pietiekami stipra, lai pieveiktu proletariātu. Turklāt tā bija spiesta, kaut arī pēc sīkstas pretošanās, pēc simtiem dažādu kavēkļu pamazām, daļēji pavērt ceļu uz savām rindām apbruņotajiem proletāriešiem. Tādējādi atlika tikai viena izeja: proletāriešu vienu daļu nostādīt pret otru daļu.

Ar šādu nolūku pagaidu valdība noorganizēja 24 Mobilās gvardes bataljonus no jauniem cilvēkiem vecumā no 15 līdz 20 gadiem pa tūkstoš cilvēku katrā bataljonā. Viņi piederēja lielāko tiesu pie skrandu proletariāta, kas ir visās lielās pilsētās un krasi atšķiras no rūpniecības proletariāta. So slāni, no kura rekrutējas zagļi un citāda veida noziedznieki, veido elementi, kas dzīvo no sabiedriskā galda atkritumiem, cilvēki bez noteiktas nodarbošanās, klaidoņi — gēns sāns feu et sāns aveu; viņi ir dažādi atkarībā no nācijas kultūras līmeņa, pie kuras viņi pieder, bet visur un vienmēr viņi saglabā lacaroni^106 raksturīgās pazīmes. Būdami loti svārstīgi tajā jauniešu vecumā, kādā viņus vervēja pagaidu valdība, viņi bija spējīgi uz vislielāko varonību un pašupurēšanos, bet līdz ar to arī uz viszemiskākajām bandītu nelietībām un uz visnetīrāko pērkamību. Pagaidu valdība maksāja viņiem 1 franku 50 santīmu dienā, t. i., nopirka viņus. Viņa ietērpa tos īpašā mundierī, t. i., pēc ārējā izskata nošķīra tos no strādniekiem. Par vadoņiem tiem deva pa daļai regulārā karaspēka virsniekus, pa daļai viņi paši izvēlējās jaunos buržuāzijas dēliņus, kas viņus valdzināja ar skaļām tirādēm par nāvi tēvzemes labā un par uzticību republikai.

Tādējādi pretim Parīzes proletariātam stavēja no viņa paša vidus salasīta armija, kurā bija 24 000 jaunu spēcīgu trakgalvju. Proletariāts apsveica Mobilo gvardi Parīzes ielās ar skaļiem «lai dzīvo» saucieniem. Viņš tajā pazina savus pirmrindas cīnītājus uz barikādēm. Vjņš uzlūkoja to par proletārisko gvardi atšķirībā no buržuāziskās Nacionālās gvardes. Viņa kļūda bija piedodama.

Blakus Mobilajai gvardei valdība nolēma pulcēt ap sevi arī rūpniecības strādnieku armiju. Simts tūkstošiem strādnieku, kurus krīze un revolūcija bija izmetusi uz ielas, ministrs Mārī deva darbu tā saucamajās Nacionālajās darbnīcās. Aiz šā skanīgā nosaukuma neslēpās nekas cits kā strādnieku izmantošana garlaicīgos, vienmuļos un neproduktīvos zemes darbos ar 23 sfi lielu algu. Angļu darba nami^107 zem klajas debess — luk, kas bija šīs Nacionālās darbnīcas. Pagaidu valdība domāja, ka tajās atradusi otru proletārisko armiju pret pašiem strādniekiem. Šoreiz buržuāzija attiecībā uz Nacionālajām darbnīcām maldījās gluži tāpat, kā strādnieki maldījās attiecībā uz Mobilo gvardi. Tā bija radījusi dumpja armiju.

Bet viens mērķis bija sasniegts.

Nacionālās darbnīcas — tā sauca tautas darbnīcas, ko propagandēja Luijs Blāns Luksemburgā. Mārī darbnīcas tika veidotas pēc plāna, kas bija tieši pretējs Luksembur-gas plānam, bet, tā kā izkārtne bija vienāda, tās deva iemeslu veselai maldu intrigai, kas cienīga nostāties blakus spāņu komēdijai ar kalpotāju blēdīgajiem trikiem. Pati pagaidu valdība slepeni izplatīja baumas, ka šīs Nacionālās darbnīcas esot Luija Blāna izgudrojums, un tas likās vēl jo vairāk ticams tāpēc, ka Luijs Blāns, Nacionālo darbnicu pravietis, bija pagaidu valdības loceklis.

Parīzes buržuāzijas acīs, kura pa pusei naivi, pa pusei ar nodornu jauca abas lietas, Francijas un Eiropas mākslīgi apstrādātas sabiedriskās domas acis šie darba nami bija pirmais solis uz sociālisma īstenošanu, tādējādi sociālisms tika pielikts pie kauna staba.

Ja ne pēc sava satura, tad pēc sava nosaukuma Nacionālās darbnīcas bija iemiesots proletariāta protests pret buržuāzisko rūpniecību, buržuāzisko kredītu un buržuāzisko republiku. Un pret tām vērsās viss buržuāzijas naids; tajās viņa redzēja to punktu, pret kuru viņa varēs vērst savu triecienu, tiklīdz būs pietiekami nostiprinājusies, lai atklāti atmestu februāra ilūzijas. Arī šikie blir-žuā vērsa visu savu neapmierinātību, visu savu īgnumu pret Nacionālajām darbnīcām, kuras kļuva par kopīgu uzbrukumu mērķi. Zobus griezdami, viņi rēķināja, cik naudas ik dienas aprij liekēži strādnieki, kamēr viņu pašu stāvoklis ar katru dienu k]uva arvien vairāk nepanesams. Valsts pensija par šķietamu darbu — lūk, kas ir sociālisms! — kurnēja viņi pie sevis. Nacionālajās darbnīcās, Luksemburgas deklamācijās, Parīzes strādnieku demonstrācijās pa Parīzes ielām — tur viņi meklēja sava posta cēloni. Un nebija neviena, kas cīņā pret iedomātām komunistu mahinācijām būtu parādījis lielāku fanātismu nekā sīkais buržuā, kurš stāvēja uz bankrota sliekšņa bez kādām izredzēm uz glābiņu.

Tādējādi sadursmē, kam bija jānotiek starp buržuāziju un proletariātu, visas priekšrocības, visas noteicošās pozīcijas, visi sabiedrības vidusslāņi bija buržuāzijas rokās. Bet tai pašā laikā februāra, revolūcijas viļņi augsti bangoja pāri kontinentam, ar katru kārtējo pastu pienāca arvien jaunas vēstis par revolūciju gan no Itālijas, gan no Vācijas, gan no attālākajiem Eiropas dienvidaustrumiem un uzturēja tautu vispārējā skurbulī, nepārtraukti sniedzot tai jaunus pierādījumus par tās uzvaru, kuras augļi jau bija izslīdējuši tai no rokām.

17. martā un 16. aprīli notika pirmās sadursmes lielajā šķiru cīņā, ko slēpa buržuāziskās republikas paspārne.

17. martā atklājās proletariāta divdomīgais stāvoklis, kas nepieļāva nekādu noteiktu rīcību. Viņa demonstrācijas sākotnējais mērķis bija novirzīt pagaidu valdību atpakaļ uz revolūcijas ceļa, piespiest to vajadzības gadījumā izslēgt no sava vidus buržuāziskos locekļus un atlikt Nacionālās sapulces un Nacionālās gvardes vēlēšanu dienu.

Bet 16. martā buržuāzija, kas bija pārstāvēta Nacionālajā gvardē, sarīkoja demonstrāciju pret pagaidu valdību. Ar saucieniem: «ā bas Ledru-Rollin!»[138] — demonstrācija devās uz rātsnamu. Tas lika tautai 17. martā saukt: «Lai dzivo Ledri Rolēns! Lai dzīvo pagaidu valdība!» Lai dotu pretsparu buržuāzijai, tautai vajadzēja aizstāvēt buržuāzisko republiku, kas tai šķita apdraudēta. Tā nostiprināja pagaidu valdības stāvokli, kur tai vajadzēja pagaidu valdību sev pakļaut. 17. marts izvērtās par melodramatisku skatu. Tiesa, šai dienā Parīzes proletariāts vēlreiz parā-dija savu milzu spēku, bet tas tikai nostiprināja buržuāzijas apņēmību — pagaidu valdībā un ārpus tās — proletariātu salauzt.

16. aprīlis bija pārpratums, ko radīja pagaidu valdība savienībā ar buržuāziju. Marsa laukumā un hipodroma bija sapulcējies liels skaits strādnieku, lai apspriestu gaidāmās Nacionālās gvardes ģenerālštāba vēlēšanas. Pēkšņi zibeņātrumā pa visu Parīzi no vienas malas līdz otrai izplatījās baumas, ka Marsa laukumā Luija Blāna, Blankī, Kabē un Raspaja vadībā esot sapulcējušies apbruņoti strādnieki ar nodomu doties uz rātsnamu, lai gāztu pagaidu valdību un proklamētu komunistisku valdību. Tiek izziņota vispārēja trauksme — vēlāk Ledrī Rolēns, Ma-rasts un Lamartins viens otram apstrīdēja šā so|a iniciatora godu, — un pēc stundas 100 000 vīru stāv kaujas gatavībā, visas pieejas rātsnamam ieņēmusi Nacionala gvarde un visā Parīzē skan saucieni: «Nost komunistus! Nost Luiju Blānu, Blankī, Raspaju un Kabē!» Pie pagaidu valdības ierodas ar uzticības apliecinājumiem neskaitāmas delegācijas, gatavas glābt tēvzemi un sabiedrību. Kad nu beidzot strādnieki ierodas pie rātsnama, lai nodotu pagaidu valdībai Marsa laukumā patriotiski savāktos naudas ziedojumus, viņi ar lielu izbrīnu dabū zināt, ka buržuāziskā Parīze rūpīgi nodrošinātā fiktīvā cīņā tikko kā uzvarējusi viņu ēnu. Šausmīgais 16. aprīļa atentāts noderēja par iemeslu armijas atsaukšanai atpakaļ uz Parizi — kas īstenībā ari bija visas šās rupjās komēdijas nolūks — un reakcionāru federālistisku demonstrāciju sarīkošanai provincē.

4. maijā sanāca tiešas un vispārējās vēlēšanas radītā

Nacionālā sapulce.'[139] Vispārējām vēlēšanu tiesībām nebija tā maģiskā spēka, kādu tām piedēvēja vecā parauga republikāņi. Visā Francijā vai vismaz franču vairākumā viņi redzēja citoyens^140 ar vienādām interesēm, vienādiem uzskatiem utt. Viņiem tas bija zināms tautas kults. Bet vēlēšanas viņu izdomātās tautas vietā parādīja patieso tautu, t. i., pārstāvjus no dažādām šķirām, kurās tā sadalās. Mēs jau zinām, kāpēc zemnieki un sīkburžuāzija vēlēšanās gāja kareiviski noskaņotās buržuāzijas un pēc restaurācijas alkstošo lielo zemesīpašnieku pavadā. Tomēr, ja ari vispārējās vēlēšanu tiesības nebija tas burvja zizlis, par kādu tās atzina vientiesīgie republikāņi, tad tām bija cita, nesalīdzināmi vērtīgāka īpašība: tās atraisīja šķiru cīņu, tās lika dažādiem buržuāziskās sabiedrības vidusslāņiem ātri pārdzīvot savas ilūzijas un vilšanos; tās uzreiz pacēla valsts virsotnē visas ekspluatējošās šķiras frakcijas, tādējādi noraudamas viņu melīgo masku, kamēr monarhija ar savu cenzu kompromitēja tikai noteiktas buržuāzijas frakcijas un ļāva citām frakcijām slēpties aiz kulisēm un nēsāt kopējās opozīcijas oreolu.

Nacionālajā satversmes sapulcē, kas sanāca 4. maijā, pārsvarā bija buržuāziskie republikāņi, avīzes «National» republikāņi. Pat leģitīmisti un orleānisti^82 sākumā uzdrošinājās uzstāties tikai zem buržuāziskā republikānisma maskas. Tikai republikas vārdā varēja uzsākt cīņu pret proletariātu.

No 4. maija un nevis no 25. februāra sākās republika, t. i., republika, ko atzina visa franču tauta; tā nav tā republika, ko Parīzes proletariāts uzspieda pagaidu valdībai, tā nav republika ar sociāliem institūtiem, nav tas sapnis, kas tēlojās barikāžu cinītājiem. Nacionālās sapulces proklamētā, vienīgā likumīgā republika nebija revolucionārs ierocis pret buržuāzisko iekārtu, bet gan otrādi, bija tās politiskā rekonstrukcija, kas no jauna politiski nostiprināja buržuāzisko sabiedrību — vārdu sakot, tā bija buržuāziska republika. Šis apgalvojums atskanēja no Nacionālās sapulces tribīnes un atbalsojās visā republikāniskajā un antirepublikāniskajā buržuāziskajā presē.

Un mēs redzējām, ka februāra republika patiešām nebija un nevarēja būt nekas cits kā buržuāziska republika, bet ka proletariāts tieši piespieda pagaidu valdību pasludināt io par republiku ar sociāliem institūtiem; ka Parīzes proletariāts vēl nebija spējīgs pārkāpt buržuāziskāsrepub-likas ietvarus citādi kā tikai savos priekšstatos, sava iztēlē un ka īstenībā viņš ar visu savu rīcību visur tai pakalpoja; ka viņam dotie solījumi bija kļuvuši jaunajai republikai nepanesami bīstami un visa pagaidu valdības pastāvēšana būtībā bija pastāvīga cīņa pret proletariāta prasībām^

Nacionālajā sapulcē visa Francija sēdēja un tiesaja Parīzes proletariātu. Sapulce nekavējoties atmeta visas februāra revolūcijas sociālās ilūzijas un atklāti proklamēja buržuāzisko republiku un tikai buržuāzisko republiku. Tā pasteidzās izslēgt no savas pašas ievēlētas Izpildu komisijas proletariāta pārstāvjus — Luiju Blānu un Albēru; tā noraidīja priekšlikumu nodibināt īpašu darba ministriju un vētraini apsveica ministra Trelā vārdus: «Tagad ir runa tikai par to, lai darbu piespiestu atgriezties atpakaļ tā agrākajos apstākļos.»

Bet tā visa vēl nepietika. Februāra republiku bija iekarojuši strādnieki ar pasīvu buržuāzijas atbalstu. Proletārieši pareizi uzlūkoja sevi par uzvarētājiem februāra cīņā un izvirzīja augstprātīgas uzvārētājā prasības. Vajadzēja viņus uzvarēt ielu cīņā, vajadzēja viņiem parādīt, ka viņus gaida sakāve, ja viņi necīnās savienībā ar buržuāziju, bet pret to. Savā laikā, lai radītu februāra republiku ar tās piekāpšanos sociālisma priekšā, bija vajadzīga kauja, kurā proletariāts bija apvienojies ar buržuāziju pret monarhiju; tagad bija vajadzīga otra kauja, lai atbrīvotu republiku no tās piekāpšanās sociālisma priekšā, lai oficiāli nostiprinātu buržuāziskās republikas kundzību. Ar ieročiem rokā buržuāzijai vajadzēja noraidīt proletariāta prasības. īstais buržuāziskās republikas šūpulis bija nevis februāra uzvara, bet gan jūnija sakāve.

Proletariāts paātrināja atrisinājumu, 15. maijā ielauzdamies Nacionālajā sapulcē, nesekmīgi mēģinādams atgūt savu agrāko revolucionāro ietekmi, — viņš panāca tikai to, ka viņa enerģiskie vadoņi nokļuva buržuāzijas cietumsargu rokās.108 II jaut en ļinir! Tam jādara gals! Sai saucienā izpaudās Nacionālās sapulces ciešā apņemšanās piespiest proletariātu iet uz izšķirošo kauju. Izpildu komisija izdeva vairākus izaicinošus dekrētus, kā, piemēram, aizliegumu tautai sapulcēties utt. No Nacionālās satversmes sapulces tribīnes strādnieki tika atklāti izaicināti, nonievāti un nolamāti. Bet galvenais uzbrukuma punkts, kā mēs redzējām, bija Nacionālās darbnīcas. Satversmes sapulce pavēloši norādīja uz tām Izpildu komisijai, kas to vien gaidīja, lai Nacionālā sapulce pavēles veidā apstiprinātu viņas pašas plānu.

Izpildu komisija sāka ar to, ka padarīja grūtāku iekļūšanu Nacionālajās darbnīcās, dienas algu aizstāja ar gabaldarba algu un izsūtīja visus tos strādniekus, kuri nebija dzimuši Parīzē, uz Soloņu, uzdodot par iemeslu tur it kā veicamos zemes darbus, šie zemes darbi — tā ziņoja saviem biedriem no turienes atgriezušies pieviltie strādnieki — bija tikai retoriska frāze, lai kaut cik izpušķotu viņu izraidīšanu. Beidzot, 21. jūnijā, avīzē «Moniteur» parādījās dekrēts, kas pavēlēja ar varu izsviest no Nacionālajām darbnīcām visus neprecējušos strādniekus vai ieskaitīt tos armijā.

Strādniekiem nebija izvēles: viņiem bija vai nu jānomirst badā, vai jāuzsāk cīņa. Viņi atbildēja 22. jūnijā ar grandiozu sacelšanos — pirmo lielo kauju starp abām šķirām, kurās sadalās mūslaiku sabiedrība. Tā bija cīņa par buržuāziskās iekārtas saglabāšanu vai iznicināšanu. Plīvurs, kas ietina republiku, bija saplēsts.

Ir zināms, ar kādu nepieredzētu drosmi un kādu māku strādnieki, kuriem nebija vadoņu, nebija kopēja rīcības plāna, nebija līdzekļu un kuru lielākajai daļai trūka ieroču, veselas piecas dienas turējās pretī armijai, Mobilajai gvardei, Parīzes Nacionālajai gvardei un nacionālajiem gvardiem, kas bija ieradušies no provinces. Ir zināms, ka buržuāzija par pārdzīvotajām nāves bailēm atriebās ar nedzirdētu nežēlību un noslepkavoja vairāk nekā 3000 gūstekņu.

Francijas demokrātijas oficiālie pārstāvji bija tik lielā mērā republikāniskās ideoloģijas ietekmē, ka tikai tad, kad pēc jūnija kaujas bija pagājušas vairākas nedēļas, viņi sāka nojaust tās nozīmi. Viņus it kā bija apdullinājuši pulvera dūmi, kuros izgaisa viņu fantastiskā republika.

Lasītājs atļaus mums atstāstīt avīzes «Neue Rheinischc Zeitung»62 vārdiem to tiešo iespaidu, kādu uz mums atstāja jūnija sakāve:

«Pēdējais oficiālais februāra revolūcijas pārpalikums — Izpildu komisija — izgaisis kā rēgs skarbo notikumu priekšā; Lamartina feierverks pārvērties par Kaveņaka artilērijas kanonādi. Lūk, te tā ir — fraternitē, viena otrai pretim stāvošo šķiru brālība, no kurām viena ekspluatē otru, šī fraternitē, kas tika pasludināta februārī,kas milzu burtiem tika iezīmēta Parīzes frontonos, katrā cietumā, katrā kazarmā. Tās patiesā, neviltotā, prozaiskā izteiksme ir pilsoņu karš, pilsoņu karš savā visbriesmīgākajā veidā, — darba un kapitāla karš. Sī brālība kvēloja zem visiem Parīzes logiem 25. jūnija vakarā, kad buržuāzijas Parīze sarīkoja ilumināciju, kamēr proletariāta Parīze dega ugunīs, noplūda asinīm, smagi vaidēja. Brālība turpinājās tikai tik ilgi, kamēr buržuāzijas intereses saskanēja ar proletariāta interesēm.

Vecās 1793. g. revolucionārās tradīcijas pedanti; sociālistiskie doktrināri, kuri diedelēja no buržuāzijas tautai dāvanas un kuriem ļāva lasīt garus sprediķus un tik ilgi sevi kompromitēt, kamēr būs izdevies iemidzināt proletārisko lauvu; republikāņi, kas prasīja visu veco buržuāzisko kārtību, bet tikai bez kronētās galvas; dinastiskā opozīcija, kurai nejaušība bija sagādājusi dinastijas katastrofu un nevis ministru kabineta maiņu; leģitimisti, kuri tiecās nevis nomest livreju, bet tikai mainīt tās formu, — tādi bija sabiedrotie, ar kuriem tauta veica savu februāri...

шшт

Februāra revolūcija bija skaista revolūcija, vispārēju simpātiju revolūcija, jo pretrunas, kas tajā spilgti izpaudās pret karaļa varu, vēl mierīgi dusēja cita citai blakus neattīstītā veidā, jo sociālā ciņa, kas slēpās tās dziļākajos pamatos, pagaidām pastāvēja tikai kā miglaina frāze, kā vārds. Jūnija revolūcija turpretī bija riebīga revolūcija, atbaidoša revolūcija, tāpēc ka frāzes vietā stājās darbi, tāpēc ka republika atklāja paša nezvēra galvu, nosviezdama no tās kroni, kas to sargāja un slēpa. Kārtību! — tāds bija Gizo kaujas sauciens. Kartību! — kliedza gizotists Sebastiani, kad krievi ieņēma Varšavu. Kārtību! — sauca Kaveņaks, šī rupjā Francijas Nacionālās sapulces un republikāniskās buržuāzijas atbalss. Kārtību! — dārdēja viņa kartečas, plosīdamas proletariāta ķermeni. Neviena no daudzajām Francijas buržuāzijas revolūcijām, sākot ar 1789. g., nebija uzbrukusi kārtībai, jo visas tās atstāja neskartu šķiru kundzību, strādnieku

verdzību un buržuāzisko kārtību, lai arī cik bieži tika mainījusies šās kundzības un šās verdzības politiskā forma. Jūnijs pacēla roku pret šo kārtību. Posts Jūnijam!» («Neue Rheinische Zeitung», 1848. g. 29. jūnijā.)[141]

Posts Jūnijam! — atsaucās Eiropas atbalss.

Buržuāzija piespieda Parīzes proletariātu sākt jūnija sacelšanos. Jau šis apstāklis vien noteica tās neveiksmi. Nevis tieša, apzināta vajadzība pamudināja proletariātu mēģināt ar varu gāzt buržuāziju; tas arī vēl nebija diezgan stiprs, lai šo uzdevumu veiktu. Avīzei «Moniteur» bija tam oficiāli jāpasaka, ka pagājis laiks, kad republika atzina par vajadzīgu rēķināties ar proletariāta ilūzijām, un tikai sakāve atklāja tam patiesību, ka vismazākais tā stāvok|a uzlabojums buržuāziskās republikas ietvaros paliek utopija un ka pie pirmā mēģinājuma pārvērst to par īstenību šī utopija kļūst par noziegumu. Tad to prasību vietā, kuras apmierināt proletariāts gribēja piespiest februāra republiku un kuras pēc savas formas bija pārmērīgas, bet būtībā sīkumainas un pat buržuāziskas, parādījās drošs, revolucionārs kaujas lozungs: Buržuāzijas gāšanu! Strādnieku šķiras diktatūru!

Pārvērzdams savu kapu par buržuāziskās republikas šūpuli, proletariāts līdz ar to piespieda to parādīties savā tīrajā veidā kā valsti, kuras atzītais uzdevums ir padarīt mūžīgu kapitāla kundzību un darba verdzību. Vienmēr redzot rētām klāto, nesamierināmo, neuzvaramo ienaidnieku — neuzvaramo tāpēc, ka tā pastāvēšana ir pašas buržuāzijas pastāvēšanas nosacījums, — buržuāzijas kundzībai, atbrīvotai no visām važām, bija nekavējoties jāpārvēršas par buržuāzijas terorismu. Pēc tam kad proletariāts uz kādu laiku bija novākts no skatuves un oficiāli bija atzīta buržuāzijas diktatūra, buržuāziskās sabiedrības vidusslāņiem — sīkburžuāzijai un zemniekiem — vajadzēja arvien ciešāk sākt pieslieties proletariātam samērā ar to, kā pasliktinājās viņu stāvoklis un saasinājās antagonisms starp viņiem un buržuāziju. Kā agrāk sava posta cēloni viņi redzēja proletariāta spēka pieaugumā, tā tagad viņiem tas bija jārcdz proletariāta sakāvē.

Ja jūnija sacelšanās visur kontinentā cēla buržuāzijas pašapziņu un pamudināja to noslēgt atklātu savienību ar feodālo monarhiju pret tautu, tad kas gan bija šās savienības pirmais upuris? Pati kontinenta buržuāzija. Jūnija sakāve nejāva viņai nostiprināt savu kundzību un noturēt tautu pa pusei apmierinātu, pa pusei vīlušos buržuāziskās revolūcijas viszemākajā pakāpē.

Beidzot, jūnija sakāve atklāja despotiskajām Eiropas valstīm to noslēpumu, ka Francijai nepieciešams par katru cenu uzturēt mieru ar kaimiņiem, lai varētu vest pilsoņu karu savās pašu mājās. Tas nodeva Krievijas, Austrijas un Prūsijas vara tautas, kas bija sākušās cīņu par savu nacionālo neatkarību, bet tai pašā laikā šo nacionālo revolūciju iiktenis bija padarīts atkarīgs no proletāriskās revolūcijas likteņa, izgaisa viņu šķietamā patstāvība un neat-karība no lielā sociāla apvērsuma. Ne ungārs, ne polis, ne itālietis nebūs brīvs, kamēr strādnieks paliek vergs!

Beidzot, Svētās savienības uzvaras radījušas Eiropā tādas pārmaiņas, kas dod pamatu domāt, ka ikviena jauna proletāriska sacelšanās Francijā nenovēršami izraisīs pasaules karu. Jaunajai franču revolūcijai tūlīt vajadzēs pamest nacionālo teritoriju un iekarot sev Eiropas arēnu, kurā vienīgi arī iespējams izdarīt XIX gadsimta sociālo revolūciju.

Tādejādi tikai jūnija sakave ir radījusi tos apstākļus, kuros Francija var uzņemties Eiropas revolūcijas iniciatīvu. Tikai iegremdēts jūnija insurgentu asinis, trīskrāsainais karogs ir kjuvis par Eiropas revolūcijas karogu — par sarkano karogu!

Un mēs saucam: Revolūcija mirusi, lai dzīvo revolūcija!

II 1849. g. 13. JūNijS

1848. g. 25. februāris Francijai deva republiku, 25. jūnijs uzspieda tai revolūciju. Bet pēc jūnija revolūcija nozīmēja: buržuāziskās sabiedrības gāšanu, kamēr pirms februāra tā nozīmēja: valsts formas gāšanu.

Jūnija cīņu vadīja buržuāzijas republikāniskā frakcija, uzvara, dabiski, nodeva varu tās rokās. Aplenkuma stāvoklis nolika tai pie kājām saistīto, pretoties nespējīgo Parīzi, un provincēs valdīja aplenkuma stāvokļa gars, draudīgā un brutālā uzvarējušās buržuāzijas uzpūtība un neapvaldītais zemnieku īpašnicciskais fanātisms. Tātad no apakšas nekādas briesmas nedraudēja!

Reizē ar strādnieku revolucionāro spēku bija satriekta arī demokrātisko, t. i., sikburžuāzisko, republikāņu ietekme, kuru pārstāvis Izpildu komisijā bija Ledrī Ro-lēns, Nacionālajā satversmes sapulcē — Kalna partija, presē — avīze «Rēforme»56. Kopā ar buržuāziskajiem republikāņiem viņi 16. aprīlī^109 tika organizējuši sazvērestību pret proletariātu, kopā ar viņiem tika cīnījušies pret to jūnija dienās. Tādējādi viņi paši bija satricinājuši tos pamatus, uz kuriem balstījās viņu partijas spēks, jo sīk-buržuāzija var noturēt revolucionārās pozīcijas pret buržuāziju tikai tik ilgi, kamēr tās balstās uz proletariātu. Viņi tika atlaisti. Buržuāziskie republikāņi tagad atklāti atteicās no tās fiktīvās savienības, ko viņi pret savu gribu un ar slepenu nolūku bija ar tiem noslēguši pagaidu valdības un Izpildu komisijas periodā. Demokrātiskie republikāņi, nonicināti un atstumti kā sabiedrotie, noslīdēja līdz trīskrāsaino republikāņu miesassargu lomai, turklāt viņi nevarēja no tiem panākt nekādu piekāpšanos nevienā vietā, bet viņiem vajadzēja aizstāvēt to kundzību ik reizes, kad tai un līdz ar to arī republikai, kā likās, draudēja briesmas no pretrepublikāniskajam buržuāzijas frakcijām. Beidzot, šīs frakcijas, orleānisti un leģitīmisti, jau no paša sākuma Nacionālajā satversmes sapulcē bija mazākumā. Līdz ar jūnija dienām viņi pat neuzdrošinājās uzstāties citādi kā tikai zem buržuāziskā republikānisma maskas; jūnija uzvara uz mirkli apvienoja visu buržuāzisko Franciju ap Kaveņaku, ko tā apsveica kā savu pestītāju, bet, kad drīz pēc jūnija dienām pretrepublikāniskā partija no jauna uzstājās patstāvīgi, militārā diktatūra un aplenkuma stāvoklis Parīzē jāva šai partijai tikai ļoti nedroši un uzmanīgi izlaist savus taustekļus.

Kopš 1830. g. buržuāzisko republikāņu frakcija savu rakstnieku, oratoru un «talantu» personā, savu goda tīkotāju, deputātu, ģenerāļu, baņķieru un advokātu personā grupējās ap Parīzes avīzi «National». Provincē avīzei «National» bija savas filiāļu avīzes. Avīzes «National» kliķe bija trīskrāsainās republikas dinastija. Tā tūdaļ sagrāba visus valsts posteņus — ministrijas, policijas prefektūru, pasta direkciju, prefektu vietas un vakantos augstākos virsnieku amatus armijā. Izpildu varas priekš-

IG —806 galā bija tās ģenerālis Kaveņaks, bet tās galvenais redaktors Marasts kļuva par permanentu Nacionālās satversmes sapulces priekšsēdētāju. Līdz ar to savās audiencēs viņš kā ceremonijmeistars uzņēma viesus «kārtīgās» republikas vārdā.

Pat revolucionārie franču rakstnieki aiz tādas kā godbijības pret republikānisko tradīciju ir nostiprinājuši maldīgo uzskatu, it kā Nacionālajā satversmes sapulcē esot valdījuši rojālisti. Gluži otrādi, kopš jūnija dienām Satversmes sapulce palika vienīgi buržuāziskā republikā-nisma pārstāve, un, jo zemāk krita trīskrāsaino republikāņu ietekme ārpus Sapulces, toties noteiktāk tā demonstrēja savu republikānismu. Kad vajadzēja aizstāvēt buržuāziskās republikas formu, tās rīcībā bija demokrātisko republikāņu balsis; bet, kad vajadzēja aizstāvēt tās saturu, tad pat pēc runu stila šī Sapulce neatšķīrās no rojā-listiskajām buržuāzijas frakcijām, tāpēc ka tieši buržuāzijas intereses, tās šķiriskās kundzības un šķiriskās ekspluatācijas materiālie nosacījumi ir buržuāziskās republikas saturs.

Tādējādi nevis rojālisms, bet gan buržuāziskais repub-iikānisms izpaudās šās Satversmes sapulces dzīvē un darba, un ta galu galā nenomira un netika nonāvēta, bet vienkārši sapuva.

Visā Satversmes sapulces kundzības laikā, kamēr skatuves priekšplānā tā rādīja teātra izrādi cienījamai publikai, skatuves dibenā notika nepārtraukti upurēšanas svētki — neskaitāmi lauka kara tiesas spriedumi sagūstītajiem jūnija insurgentiem vai viņu izraidīšana trimdā bez tiesas. Satversmes sapulcei pietika takta, lai atzītos, ka, sodīdama jūnija insurgentus, tā netiesā noziedzniekus, bet iznīcina ienaidniekus.

Pirmais Nacionālās satversmes sapulces darbs bija nodibināt izmeklēšanas komisiju par jūnija dienu un 15. maija notikumiem un par sociālistiskās partijas un demokrātiskās partijas vadoņu piedalīšanos tajos. Izmeklēšana bija vērsta tieši pret Luiju Blānu, Ledrī Rolēnu un Kosidjēru. Buržuāziskie republikāņi dega aiz nepacietības atbrīvoties no šiem sāncenšiem. Savas atriebības realizēšanai viņi nevarēja atrast piemērotāku subjektu kā Odilonu Baro kgu, bijušo dinastiskās opozīcijas vadoni. Sim liberālisma iemiesojumam, šai nullītē grave*, šim

— uzpūtīgajai nullei. Red.

smagnējam niekkalbim gribējās ne vien atriebt dinastiju, bet turklāt saukt pie atbildības revolucionārus par to, ka viņam bija gājis secen ministru prezidenta postenis. Droša garantija viņa nesaudzībai! So Baro tad arī iecēla par izmeklēšanas komisijas priekšsēdētāju, un viņš radīja pret februāra revolūciju īstu tiesas prāvu, kuras galvenie punkti bija: 17. martā — manifestācija, 16. aprīlī — sazvērestība, 15. maijā — atentāts, 23. jūnijā — pilsoņu karš! Kāpēc viņš savus zinātniskos krirninālistiskos pētījumus nenoveda līdz 24. februārim? Uz šo jautājumu atbildējusi avīze «Journal des Dčbats»110: 24. februāris ir savā ziņā Romas dibināšana. Valstu izcelšanās sniedzas mītu pasaulē, kuriem vienkārši jātic, par kuriem nevar diskutēt. Luiju Blānu un Kosidjēru nodeva tiesai. Nacionālā sapulce pabeidza sevis pašas tīrīšanas darbu, ko tā bija sākusi 15. maijā.

Pagaidu valdības projektēto un Gudšo no jauna izvirzīto plānu par kapitāla aplikšanu ar nodokli — uzliekot nodokli hipotēkām — Satversmes sapulce noraidīja; likumu, kas darba dienu ierobežoja ar desmit stundām, atcēla; atjaunoja ieslodzīšanu cietumā par parādiem; analfabētiem, kas bija Francijas iedzīvotāju ievērojama daļa, neļāva vairs piedalīties zvērināto tiesā. Kāpēc gan pie tās pašas reizes neatņemt viņiem arī vēlēšanu tiesības? Avīzēm atkal bija jāmaksā drošības nauda, biedrošanās tiesības tika ierobežotas.

Bet, steigdamies atdot vecajām buržuāziskajām attiecībām to vecās garantijas un izdzēst visas pēdas, ko bija atstājušas revolūcijas bangas, buržuāziskie republikāņi sastapa pretestību, kura tiem draudēja ar negaidītām briesmām.

Jūnija dienās neviens tik fanātiski nebija cīnījies par īpašuma glābšanu un kredīta atjaunošanu kā Parīzes sīkburžuāzija — kafejnīcu un restorānu turētāji, mar-chands de vins*, sīktirgotāji, bodnieki, amatnieki un citi. Bodīte bija cēlusies kājās un devusies pret barikādi, lai atjaunotu kustību, kas no ielas ved bodītē. Bet aiz barikādes bija bodnieka pircēji un parādnieki, barikādes priekšā — viņa kreditori. Un, kad barikādes bija sagrautas, strādnieki sakauti, kad bodnieki uzvaras skurbulī metās atpakaļ pie savām bodēm, izrādījās, ka ieeju tajās

— vintirgotāji. Red.

aizbarikādējis īpašuma glābējs, oficiālais kredīta aģents, kas viņus sagaidīja ar bargām pavēstēm. Vekselim nokavēts termiņš! īres maksa nokavēta! Parādzīme nokavēta! Pagalam bodīte! Pagalam bodnieki!

īpašuma glābšana! Bet nams, kurā viņi dzīvoja, nebija viņu īpašums; veikalu telpas, kurās viņi tirgojās, nebija viņu īpašums; preces, ko viņi pārdeva, nebija viņu īpašums. Nedz viņu bode, nedz šķīvis, no kura viņi ēda, nedz gulta, kura viņi gulēja, vairs nepiederēja viņiem. Tieši par Jaunu viņiem pašiem vajadzēja glābt šo īpašumu — namsaimnieka labā, kas bija izīrējis viņiem savu namu, baņķiera labā, kas bija diskontējis viņu veksejus, kapitālista labā, kas bija aizdevis viņiem skaidru naudu, fabrikanta labā, kas bija uzticējis bodniekiem savas preces pārdošanai, lieltirgotāja labā, kas uz kredīta bija devis amatniekiem izejmateriālu. Kredīta atjaunošana! Bet par jaunu nostiprinājies kredīts parādīja, ka tas ir dzīvs un atriebīgs dievs, vispirms ar to, ka izdzina maksātnespējīgo parādnieku no viņa dzīvokļa, izdzina viņu kopā ar sievu un bērniem, atdeva viņa iluzorisko mantību kapitālam, bet pašu iemeta parādu cietumā, kas atkal no jauna draudoši pacēlās pāri jūnija insurgentu līķiem.

Sīkburžuāzija ar šausmām saprata, ka, sakaujot strādniekus, tā bez pretestības ir nodevusi sevi savu kreditoru rokās. Tās bankrots, kas hroniski vilkās kopš februāra un kam, likās, nebija nozīmes, tagad, pēc jūnija, tika pasludināts oficiāli.

Sīkburžuāzijas nominālo īpašumu atstāja mierā tik ilgi, kamēr tā bija jādzen cīņā īpašuma vārdā. Tagad, kad lielie rēķini ar proletariātu bija noslēgti, varēja noslēgt arī sīkos rēķinus ar sīktirgotāju. Parīzē nokavēto vekseļu bija vairāk nekā par 21 miljonu franku, provincēs — vairāk nekā par 11 miljoniem. Vairāk nekā 7000 tirdzniecības uzņēmumu īpašnieku Parīzē nebija nomaksājuši telpu īres maksu kopš februāra.

Ja Nacionālā sapulce uzdeva izdarīt izmeklēšanu par poliliskajiem noziegumiem, sākot ar februāri, tad sīkburžuāzija savukārt prasīja izmeklēšanu par civilajiem parādiem līdz 24. februārim. Sīkie buržuji lielā skaitā sapulcējās biržas zālē un draudēdami pieteica savas prasības: katram tirgotājam, kas pierādījis, ka viņš bankrotējis tikai sakarā ar revolūcijas radīto sastrēgumu veikalu lietās un ka uz 24. februāri viņa veikals bijis labā stāvoklī, jāsaņem ar tirdzniecības tiesas starpniecību sava parāda termiņa pagarinājums un kreditoram ir sava prasība^ jālikvidē, saņemot mērenu procentu samaksu. So jautājumu apsprieda Nacionālajā sapulcē kā likumprojektu par «concordats a l’ amiable»[142]. Sapulce svārstījās; pēkšņi tā uzzināja, ka tajā pašā laikā pie Sen-Denī vārtiem tūkstošiem insurgentu sievu un bērnu gatavo petīciju par amnestiju.

Redzot augšāmcēlušos jūnija rēgu, sīkburžuaziju pārņēma bailes, un Sapulce atkal kļuva nepielūdzama. Concordats ā Г amiable — labprātīgie izlīgumi — starp kreditoru un parādnieku svarīgākajos punktos tika noraidīti.

Tādējādi pēc tam, kad buržuāzijas republikāniskie pārstāvji Nacionālajā sapulcē sen jau bija atgrūduši no sevis demokrātiskos sīkburžuāzijas pārstāvjus, šī sašķelšanās parlamentā ieguva buržuāzisku, reāli ekonomisku jēgu: sīkie buržuā-parādnieki tika nodoti buržuā-kreditoru patvaļai. Liela daļa no šiem parādniekiem pilnīgi izputēja, pārējiem tika ļauts turpināt savus veikalus ar tādiem nosacījumiem, kas viņus padarīja par pilnīgiem kapitāla vergiem. 1848. g. 22. augustā Nacionālā sapulce noraidīja concordats ā Г amiable, bet 1848. g. 19. septembrī, aplenkuma stāvokļa kulminācijas laikā, princi Luiju Bonapartu un Vensenas cietumnieku komunistu Raspaju ievelēja par Parīzes pārstāvjiem. Turpretim buržuāzija ievēlēja ebreju — baņķieri un orleānistu Fuldu. Tādējādi uzreiz no visām pusēm tika pieteikts atklāts karš Nacionālajai satversmes sapulcei, buržuāziskajam republikānisinam un Kaveņakam.

Pats par sevi saprotams, ka Parīzes sīko buržuā masveida bankrotiem bija jāskar daudz plašākas aprindas nekā tās, kas bija tieši cietušas, un atkal jāsatricina buržuāziskā preču apgrozība, kamēr izdevumi sakarā ar jūnija sacelšanos vēl vairāk palielināja valsts deficītu un valsts ienākumi pastāvīgi krita sakarā ar sastingumu ražošanā, ar patēriņa un ieveduma sašaurināšanos. Ka-veņaks un Nacionālā sapulce varēja meklēt atrisinājumu tikai jaunā aizņēmumā, kas vēl vairāk nospieda viņus finanšu aristokrātijas jūgā.

Ja sīkburžuāzijai jūnija uzvara bija devusi tikai bankrotus un izūtrupēšanu, tad Mobilā gvarde, šie Kave-ņaka janičāri, atrada savu atalgojumu meiteņu maigajos apkampienos un suminājumos, ar kādiem šos «jauneklīgos sabiedrības glābējus» apbēra viesībās, ko rīkoja Marasts, šis trīskrāsainā karoga bruņinieks, vienlaikus izpildīdams «kārtīgas» republikas amfitriona un trubadūra lomu. Bet šāda sevišķa sabiedrības labvēlība pret mobiliem un viņu nesamērīgi augstais atalgojums radīja naidu armijā; tai pašā laikā izgaisa visas nacionālās ilūzijas, ar kurām buržuāziskais republikānisms, izmantojot savu avīzi «National», bija pratis sev piesaistīt Luija Filipa laikā daļu armijas un zemniecības. Starpnieku loma, kuru nospēlēja Kaveņaks un Nacionālā sapulce Ziemeļitālijā, kopīgi ar Angliju nododot to Austrijai, — šī viena diena pie varas iznīcināja avīzes «National» 18 gadu opozīcijas rezultātus. Neviena valdība nebija bijusi tik maz nacionāla kā avīzes «National» valdība, neviena nebija bijusi tik atkarīga no Anglijas, lai gan Luija Filipa laika «National» ar to vien dzīvoja, ka diendienā pārfrāzēja Katona Carthagi-nem esse delendam*, neviena valdība tik daudz nebija zemojusies Svētās savienības priekšā, lai gan no kaut kāda Gizo avīze «National» prasīja Vīnes traktātu saplēšanu. Vēstures ironija padarīja Bastidu, avīzes «National» ārzemju da|as eksredaktoru, par Francijas ārlietu ministru, lai viņš ar katru savu depešu atspēkotu katru savu rakstu.

Vienu mirkli armija un zemniecība bija ticējušas, ka militārā diktatūra izvirzīs Francijas darba kārtībā ārējo karu un «slavu». Bet Kaveņaks — tā bija nevis zobena diktatūra pār buržuāzisko sabiedrību, tā bija buržuāzijas diktatūra ar zobena palīdzību. Kareivis tagad bija vajadzīgs tikai kā žandarms. Zem stingras vecrepublikāniskas vienkāršības maskas Kaveņaks slēpa vulgāru pakļaušanos sava buržuāziskā amata pazemojošajiem nosacījumiem. L’argent n’a pas de maītre! Naudai nav kunga! Kaveņaks, tāpat kā Satversmes sapulce, idealizēja šo veco trešās kārtas devīzi, pārtulkojot to politikas valodā ar vārdiem: buržuāzijai nav karaļa, tās kundzības patiesā forma ir republika.

Izstrādāt šo formu, izstrādāt republikānisku konstitūciju, tam bija jākļūst par Nacionālās satversmes sapulces «lielo organisko darbu». Kristīgā kalendāra pārdēvēšana par republikānisko, svētā Bērtuļa pārdēvēšana par svēto Robespjēru nebūtu vairāk grozījusi laika apstākļus, kā šī konstitūcija grozīja vai arī tai vajadzēja grozīt buržuāzisko sabiedrību. Kur vajadzēja izdarīt kaut ko vairāk par ietērpa maiņu, tā vienkārši protokolā ierakstīja jau pastāvošus faktus. Piemēram, tā svinīgi reģistrēja faktu, ka nodibinājusies republika, ka ieviestas vispārējās vēlēšanu tiesības, ka pastāv viena suverēna Nacionālā sapulce un nevis divas tiesibās ierobežotas konstitucionālas palātas. Piemēram, tā reģistrēja un padarīja likumīgu Kaveņaka diktatūras faktu, aizstājot pastāvīgo, neatbildīgo, mantojamo karaļa varu ar pārejošu, atbildīgu un ievēlējamu karaļa varu — ar četrgadīgu prezidenta varu. Tālāk, tā neaizmirsa padarīt par pamatlikumu to ārkārtējo varu, ar kādu pēc 15. maija un 25. jūnija šausmām Nacionālā sapulce gādīgi bija apveltījusi savu priekšsēdētāju savas pašas drošības interesēs. Pārējais konstitūcijā bija terminoloģijas darbs. No vecās monarhijas mehānisma tika noplēstas rojalistiskās etiķetes un to vietā uzlipinātas republikāniskās. Marasts, bijušais avīzes «National» galvenais redaktors, bet tagad konstitūcijas galvenais redaktors, veica šo akadēmisko uzdevumu ar diezgan lielu talantu.

Satversmes sapulce atgādināja to Čīles ierēdni, kas taisījies novilkt zemes robežas, lai precīzāk nodalītu ze-mesīpašumu, tieši tajā brīdī, kad apakšzemes dārdieni jau pieteikuši vulkāna izvirdumu, kurš licis iebrukt šai zemei zem viņa kājām. Kamēr teorijā tā izstrādāja precīzas formas, lai dotu buržuāzijas kundzībai republikānisku izteiksmi, īstenībā tā turējās tikai ar to, ka noliedza jebkādas formulas, turējās vienīgi ar sans phrase* varu, ar aplenkuma stāvokļa palīdzību. Divas dienas pirms konstitūcijas izstrādāšanas sākuma tā pagarinaja aplenkuma 'stāvokļa termiņu. Agrākos laikos konstitūcijas izstrādāja un pieņēma tad, kad sabiedriskā apvērsuma procesā bija panākts līdzsvars, kad jaunās šķiru attiecības bija kļuvušas stabilas un valdošās šķiras frakcijas, kas cīnījās viena pret otru, ķērās pie kompromisa, kurš tām ļāva turpināt savstarpējo cīņu un tai pašā laikā atstumt no tās izmocīto tautas masu. Turpretim šī konstitūcija nesankcionēja nekādu sociālu revolūciju; tā sankcionēja vecās sabiedrības pagaidu uzvaru pār revolūciju.

Konstitūcijas pirmajā projektā^111, kas bija sacerēts pirms jūnija dienām, vēl bija minētas «droit au travail», tiesības uz darbu, šī pirmā neveiklā formula, kurā rezumētas proletariāta revolucionārās prasības. Tagad tās bija pārvērtušās par «droit ā l’assistance»[143], par tiesībām uz sabiedrisko labdarību, — bet kura mūslaiku valsts gan tā vai citādi neuztur savus nabagus? Tiesības uz darbu buržuāziskā izpratnē ir nejēdzība, nožēlojama bijīga vēlēšanās, bet aiz tiesībām uz darbu slēpjas vara pār kapitālu un aiz varas pār kapitālu — ražošanas līdzekļu piesavināšanās, to pakļaušana asociētai strādnieku šķirai, tātad algota darba, kapitāla un to savstarpējo attiecību iznīcināšana. Aiz «tiesībām uz darbu» stāvēja jūnija sacelšanās. Satversmes sapulcei, kas revolucionāro proletariātu nostādīja faktiski hors la loi, ārpus likuma, principiāli bija viņa formula jāizmet no konstitūcijas, no šā likumu likuma, un jānolād «tiesības uz darbu». Bet te viņa vēl neapstājās. Kā Platons no savas republikas izraidīja dzejniekus, tā viņa no savas republikas uz mūžīgiem laikiem izraidīja progresīvo ienākuma nodokli. Bet šis nodoklis taču ir ne tikvien pilnīgi buržuāzisks pasākums, kas lielākā vai mazākā apmērā realizējams pastāvošo ražošanas attiecību ietvaros, — tas bija vienīgais līdzeklis, kā piesaistīt vidējos buržuāziskās sabiedrības slāņus «kārtīgajai» republikai, kā samazināt valsts parādu un dot pretsparu buržuāzijas pretrepublikāniskajam vairākumam.

Jautājumā par concordats ā l’amiable^144 trīskrāsainie republikāņi faktiski upurēja sīkburžuāziju par labu liel-buržuāzijai. So atsevišķo faktu viņi padarīja par principu, ar likumu aizliedzot progresīvo ienākuma nodokli. Buržuāzisko reformu un proletārisko revolūciju viņi mērīja, ar vienu mērauklu. Kāda šķira tad pēc tam palika viņu republikas balsts? Lielburžuāzija. Bet tās vairākums bija pr^republikānisks. Ja tā izmantoja avīzes «National» republikāņus, lai no jauna nostiprinātu vecos ekonomiskos dzīves apstākļus, tad, no otras puses, tā gatavojās izmantot veco sabiedrisko attiecību nostiprināšanu, lai atjaunotu tām atbilstošās politiskās formas. Jau oktobra sākumā Kaveņaks jutās spiests iecelt par republikas ministriem Diforu un Vivjēnu, bijušos Luija Filipa ministrus, kaut arī viņa paša partijas stulbie puritāņi sacēla brēku un troksni.

Noraidīdama jebkādu kompromisu ar sīkburžuāziju un nevarēdama piesaistīt jaunajai valsts formai nekādus jaunus sabiedrības elementus, trīskrāsainā konstitūcija toties pasteidzās atdot atpakaļ tradicionālo neaizskaramību tai korporācijai, kas bija visniknākā un visfanātiskākā vecās iekārtas aizstāve. Tā padarīja par pamatlikumu tiesnešu neatceļamibu, kurai bija mēģinājusi ķerties klāt pagaidu valdība. Viens karalis, ko tā bija gāzusi, tūkstoškārt augšāmcēlās šo neatceļamo likumības inkvizitoru personā.

Franču prese vispusīgi parādīja Marasta kga konstitūcijas pretrunas, piemēram, to, ka vienlaikus pastāv divi suvereni — Nacionālā sapulce un prezidents, u. tml.

Bet šās konstitūcijas galvenā pretruna bija šāda: ar vispārējām vēlēšanu tiesībām tā deva politisko varu tām pašām šķirām, kuru sociālā verdzība tai bija jāpadara mūžīga, — proletariātam, zemniecībai un sīkburžuāzijai. Bet tai šķirai, kuras veco sociālo varu tā sankcionēja, — buržuāzijai — tā atņēma šās varas politiskās garantijas. Buržuāzijas politisko kundzību tā iespieda demokrātiskos ietvaros, kuri ik uz soļa veicināja buržuāzijas pretinieku uzvaru un apdraudēja pašus buržuāziskās sabiedrības pamatus. No vieniem tā prasīja, lai no politiskās atbrīvošanās tie neietu uz priekšu, uz sociālo atbrīvošanos, no citiem — lai no sociālās restaurācijas tie neietu atpakaļ uz politisko restaurāciju.

Buržuāziskajiem republikāņiem maz rūpēja šīs pretrunas. Līdz ar to, ka viņi kļuva arvien mazāk nepieciešami, — un nepieciešami viņi bija tikai kā vecās sabiedrības avangards tās cīņā pret revolucionāro proletariātu, — dažas nedēļas pēc savas uzvaras viņi izbeidza savu pastāvēšanu kā partija un noslīdēja līdz kliķes stāvoklim. Konstitūcija viņiem bija liela intriga. Tai vajadzēja vispirms konstituēt viņu kliķes kundzību. Par prezidentu bija jāpaliek Kaveņakam. Likumdošanas sapulcei bija jābūt Konstituantes turpinājumam. Tautas masu politisko varu viņi cerēja padarīt par fikciju; viņi pat cerēja, ka viegli varēs spēlēties ar šo fikciju un pastāvīgi varēs turēt bailēs buržuāzijas vairākumu, izvirzot tai jūnija dienu dilemmu: avīzes «National» valstība vai anarhijas valstība.

4. septembri iesākto konstitūcijas izstrādāšanu pabeidza 23. oktobri. 2. septembrī Konstituante nolēma turpināt sēdi tik ilgi, kamēr tiks izdoti organiskie, konstitūciju papildinošie likumi. Tomēr tā izšķīrās par savas pašas radījuma — prezidenta ievēlēšanu jau 10. decembrī, vēl ilgi pirms tās pašas darbības loks bija noslēdzies. Tik ļoti ta bija pārliecināta, ka konstitūcijas homunkula persona tā apsveiks cienīgu savas mātes dēlu. Aiz piesardzības tika nolemts, ka gadījumā, ja neviens no kandidātiem nedabūs divus miljonus balsu, vēlēšanu tiesības pāriet no nācijas uz Konstituanti.

Veltīga piesardzība! Pirmā konstitūcijas lietošanas diena bija pēdējā Konstituantes kundzības diena. Vēlēšanu urnas dziļumos gulēja tās nāves spriedums. Tā meklēja «savas mātes dēlu», bet atrada «sava tēvoča brāļadēlu». Zauls Kaveņaks ieguva vienu miljonu balsu, Dāvids Napoleons — sešus miljonus. Seškārtīgi tika sakauts Zauls Kaveņaks^112.

1848. g. 10. decembris bija zemnieku sacelšanās diena. Tikai ar šo dienu sākās februāris franču zemniekiem. Simbolā, kurš izteica viņu iestāšanos revolucionārajā kustībā, simbolā — neveikli viltīgā, blēdīgi naivā, lempīgi cildenā, aprēķinātā māņticībā, patētiskā farsā, ģeniāli nejēdzīgā anahronismā, pasaules vēstures palaidnīgā jokā, civilizētam prātam nesaprotamā hieroglifā, — šajā simbolā skaidri bija saskatāma tās šķiras seja, kura civilizācijas vidū pārstāv barbarismu. Republika tai pieteica savu esamību пойоЦи piedzinēja personā, tā republikai pieteica savu esamību ķeizara personā. Napoleons bija vienīgais cilvēks, kurā pilnīgi izpaudās 1789. gadā jaunradītās zemnieku šķiras intereses un fantāzija. Ierakstīdama viņa vārdu republikas fasādē, zemniecība līdz ar to pieteica karu ārzemju valstīm un cīņu par savām šķiras interesēm iekšzemē. Napoleons zemniekiem bija nevis persona, bet programma. Ar karogiem, ar mūziku viņi gāja pie vēlēšanu urnām, saukdami: «Plus d’impots, ā bas Ies riches, ā bas la republique, vive Г Empereur!» — «Nost nodokļus, nost bagātniekus, nost republiku, lai dzīvo ķeizars!». Aiz ķeizara muguras slēpās zemnieku karš. Republika, ko viņi izbalsoja, bija bagātnieku republika.

10. decembris bija zemnieku coup d’etat*, tie nogāza

— valsts apvērsums. Red.

pastāvošo valdību. No šās dienas, kad zemnieki atņēma Francijai vienu valdību un deva tai citu, viņu acis pastāvīgi lūkojās uz Parīzi. Vienu mirkli viņi bija uzstājušies kā darbojošās personas revolucionārā drāmā, un nu viņiem vairs nevarēja uzspiest pasīvo un bezdarbīgo kora lomu.

Pārējās šķiras palīdzēja pabeigt zemniecības uzvaru vēlēšanās. Proletariāts Napoleona ievēlēšanā redzēja vispirms Kaveņaka atcelšanu, Konstituantes krišanu, buržuāziskā republikānisma likvidāciju, jūnija uzvaras kasāciju. Sikburžuāzijai Napoleona ievēlēšana nozīmēja parādnieku uzvaru pār kreditoriem. Lielburžuāzijas vairākumam Napoleona ievēlēšana bija atklāta saišu saraušana ar to frakciju, kura uz laiku bija noderējusi šim vairākumam par ieroci pret revolūciju, bet kļuvusi tam par nastu, kopš tas bija iedomājies pagaidu stāvokli nostiprināt ar konstitūciju. Napoleons Kaveņaka vietā lielburžuāzijas vairākumam nozīmēja monarhiju republikas vietā, rojālistu restaurācijas sākumu, biklu mājienu uz Orleānas hercoga pusi, vijolītēs apslēptu liliju^113. Beidzot, armija, vēlēdama Napoleonu, balsoja pret Mobilo gvardi, pret miera idilli, par karu.

Tādējādi, kā pateica «Neue Rheinische Zeitung», visaprobežotākais cilvēks Francijā ieguva visdaudzpusīgāko^145 nozīmi^114. Tieši tāpēc, ka viņš nebija nekas, viņš varēja nozīmēt visu — tikai ne pats sevi. Tomēr, lai gan Napoleona vārdam bija visdažādākā nozīme dažādu šķiru mutē, līdz ar šo vārdu visas tās ierakstīja savā vēlēšanu biļetenā: «Nost partiju «National», nost Kaveņaku, nost Konstituanti, nost buržuāzisko republiku!» Ministrs Difors to atklāti pateica Satversmes sapulcē: «10. decembris ir otrais 24. februāris.»

Sīkburžuāzija un proletariāts balsoja en bloc^146 par Napoleonu tādēļ, lai balsotu pret Kaveņaku un, apvienojot visas balsis par vienu kandidātu, nedotu Konstituan-tei galīgās izlemšanas iespēju. Tomēr abu šo šķiru progresīvākā daļa bija izvirzījusi savus kandidātus. Napoleona vārds bija visu pret buržuāzisko republiku savienojušos partiju sugas vārds, Ledri Rolēns un Raspajs bija īpašvārdi, pirmais — demokrātiskajai sīkburžuazijai, otrais — revolucionārajam proletariātam. Balsošanai par Ras-paju — tā atklāti paziņoja strādnieki un viņu sociālistiskie vadoņi — bijis tikai demonstrācijas raksturs; tas bijis masu protests vispār pret jebkādu prezidentu, t. i., pret pašu konstitūciju; līdz ar to tā bija balsošana pret Ledri Rolēnu; tas bija pirmais akts, kurā izpaudās proletariāta ka patstāvīgas politiskas partijas nošķiršanās no demokrātiskās partijas. Turpretī šī pēdējā partija — demokrātiskā sīkburžuāzija un tās pārstāvis parlamentā Kalns — uzņēma Ledrī Rolēna kandidatūru ar to pašu dziļo nopietnību, ar kādu tā parasti svinīgi mēdz sevi piemuļķot. Jāsaka tomēr, ka tas bija pēdējais mēģinājums uzstāties tai kā patstāvīgai partijai pretsvarā proletariātam. Ne tikai republikāniskās buržuāzijas partija, bet arī demokrātiskā sīkburžuāzija līdz ar tās Kalnu tika sakauta 10. decembrī.

Līdzās Kalnam Francijai tagad bija Napoleons — pierādījums, ka abi bija tikai to lielo vēsturisko parādību nedzīvas karikatūras, kuru vārdā viņi saucās. Luijs Napoleons ar savu ķeizara ērgli un trīsstūru cepuri bija tāda pati nožēlojama vecā Napoleona parodija kā Kalns ar savām demagoģiskajām pozām un no 1793. gada aizgūtajām frāzēm bija vecā Kalna parodija. Tādējādi vienā laikā sabruka arī tradicionālā māņticība attiecībā uz 1793. gadu un tradicionālā māņticība attiecībā uz Napoleonu. Revolūcija kļuva par to, kas tā bija, tikai tad, kad tā dabūja savu īpašo, oriģinālo vārdu, un tas kļuva iespējams tikai tad, kad tās pirmajā vietā valdonīgi nostājās jaunā revolucionārā šķira — rūpniecības proletariāts. Var teikt, ka 10. decembris Kalna partijai jau tāpēc vien bija pārsteigums un samulsināja to, ka tas ar rupju zemnieka joku smiedamies izbeidza klasisko analoģiju ar veco revolūciju.

20. decembrī Kaveņaks atstāja savu amatu un Satversmes sapulce pasludināja Luiju Napoleonu par republikas prezidentu. 19. decembrī, savas vienvaldības pēdējā dienā, tā noraidīja priekšlikumu par jūnija insurgentu amnestēšanu. Anulēt 27. jūnija dekrētu, ar kuru tā bez tiesas bija piespriedusi trimdu 15 000 insurgentiem, — vai tas nenozīmēja atteikties arī no jūnija asinsizliešanas?

Odilons Baro, pēdējais Luija Filipa ministrs, kļuva par pirmo Luija Napoleona ministru. Kā Luijs Napoleons par savas varas sākumu atzina nevis 10. decembri, bet gan dienu, kad senāts 1804. g. pieņēma lēmumu, tā viņš atrada sev ministru prezidentu, kas arī neatzina par savas valdības sākumu 20. decembri, bet gan 24. februāri, kad karalis pieņēma dekrētu. Kā likumīgs Luija Filipa mantinieks Luijs Napoleons mīkstināja valdības maiņu, paturot veco ministru kabinetu, kam turklāt vēl nebija bijis laika novalkāties, jo tas vēl nebija paspējis nākt pasaulē.

Šo izvēli viņam bija ieteikuši buržuāzijas rojālistisko frakciju vadoņi. Vecās dinastiskās opozīcijas galva, kas neapzināti bija noderējis par starppakāpi pārejai uz avīzes «National» republikāņiem, vēl vairāk bija piemērots tam, lai pilnīgi apzināti kļūtu par starppakāpi no buržuāziskās republikas uz monarhiju.

Odilons Baro bija vienīgās vecās opozīcijas partijas vadonis; šī partija, visu laiku veltīgi cīnīdamās pēc ministra portfeļa, vēl nebija paspējusi galīgi sakompromitēties. Ātri vienu pēc otras revolūcija pacēla valsts virsotnē visas vecās opozīcijas partijas, lai tās būtu spiestas ne tikai darbos, bet arī vārdos atsaukt, noliegt savas vecās frāzes un lai beidzot tauta visas tās kopā kā vienu riebīgu maisījumu izmestu vēstures mēslainē. Un Baro, šim buržuāziskā liberālisma iemiesojumam, kas veselus astoņpadsmit gadus ar ārēju dižmanību bija slēpis savu iekšējo nelietību un tukšumu, neviena renegātisma pakāpe nepagāja secen. Ja brīžiem viņu pašu biedēja jau pārāk krasais kontrasts starp tagadnes ērkšķiem un pagātnes lauriem, tad viņam vajadzēja tikai palūkoties spogulī — un viņš atkal atguva savu ministra pašsavaldīšanos un cilvēcisko sevis apbrīnošanu. Spogulī viņam pretim raudzījās Gizo seja — tas bija Gizo, kuru viņš vienmēr bija apskaudis, kurš pret viņu vienmēr bija izturējies kā pret skolēnu, — pats Gizo, bet ar Odilona olimpisko pieri. Vienu tikai viņš pie sevis nepamanīja — Midasa ausis^115.

24. februāra Baro atklāja sevi, tikai parādoties kā 20. decembra Baro; viņam, orleānistam un voltērietim, piebiedrojās kā konfesiju ministrs legitimists un jezuīts Falū.

Dažas dienas vēlāk iekšlietu ministriju atdeva maltusie-tim Leonam Fošē. Tiesibas, reliģija, politiskā ekonomija! Baro ministru kabinetā tas viss bija, un turklāt tas apvienoja sevī leģitīmistus ar orleānisticm. Trūka tikai bona-

partista. Bonaparts vēl slēpa savas pretenzijas uz Napoleona lomu, tāpēc ka Suluks vēl netēloja Tusēnu Luver-tīru.

Partija «National» tūda] tika izmesta no visiem augstākajiem amatiem, kur tā bija paspējusi iesēsties. Policijas prefektūru, pasta direkciju, ģenerālprokuratūru, Parīzes mēriju — visu ieguva monarhijas vecie ielikteņi. Legitimists Sangarņjē apvienoja savās rokās virspavēlniecību pār Sēnas departamenta Nacionālo gvardi, pār Mobilo gvardi un pār armijas pirmās divīzijas regulāro karaspēku; orleānistu Bižo iecēla par Alpu armijas pavēlnieku. Sī amatpersonu maiņa bez pārtraukuma turpinājās Baro valdības laikā. Viņa ministru kabineta pirmais darbs bija restaurēt veco rojālistisko administrāciju. Vienā mirklī pārvērtās visa oficiālā skatuve — kulises, kostīmi, valoda, aktieri, figuranti, statisti, suflieri, partiju pozīcija, drāmas virzītāji spēki, konfliktu būtība, visa situācija. Tikai Mozus laikā radusies Satversmes sapulce vēl palika savā vietā. Bet kopš tā momenta, kad Nacionālā sapulce ielika amatā Bonapartu, Bonaparts — Baro un Baro — Sangarņjē, Francija no republikas konstituēšanas perioda pārgāja konstituētas republikas periodā. Kāda gan vajadzība bija pēc šās Konstituantes tādā republikā, kas jau bija kon-stituēta? Kad zeme bija radīta, tās radītājam neatlika nekas cits kā bēgt uz debesīm. Satversmes sapulce bija stingri apņēmusies viņa piemēram nesekot. Nacionālā sapulce bija buržuāzisko republikāņu partijas pēdējais patvērums. Ja arī tai bija atņemtas visas izpildvaras funkcijas, vai tad viņas rokās nepalika satversmes varas visvarenība? Viņas pirmā doma bija noturēt par katru cenu savu suverēno posteni un ar tā palīdzību atgūt zaudētās pozīcijas. Vajag tikai gāzt Baro valdību un aizstāt to ar partijas «National» valdību, un tad rojālistiskajiem ierēdņiem tūlīt būs jāatbrīvo valdības iestādes un trīskrāsainais personāls triumfēdams atgriezīsies atpakaļ. Nacionālā sapulce apņēmās gāzt valdību, un pati valdība tai sagādāja tādu izdevību uzbrukumam, par kuru labāku Konstituante pat izdomāt nevarētu.

Atcerēsimies, ka zemniekiem Luijs Bonaparts nozīmēja: nost nodokļus! Sešas dienas viņš sēdēja prezidenta krēslā, bet septītajā dienā, 27. decembrī, viņa valdība ierosināja paturēt sāls nodokli, kas ar pagaidu valdības dekrētu bija atcelts. Sāls nodoklim vienlīdz ar vīna nodokli pieder privilēģija būt par Francijas vecās finanšu sistēmas grēkāzi, it sevišķi lauku iedzīvotāju acīs. Tam, ko bija ievēlējuši zemnieki, Baro valdība nevarēja iečukstēt kodīgāku epigrammu par viņa vēlētājiem kā vārdus: sāls nodokļa atjaunošana! Uzliekot sāls nodokli, Bonaparts zaudēja savu revolucionāro sāli, — šis zemnieku sacelšanās Napoleons izgaisa kā miglains rēgs, palika tikai noslēpumaina rojālistiski buržuāziskas intrigas figūra. Un ne bez nodoma Baro valdība šo netaktiski rupjo aktu, ar kuru tika iznīcinātas ilūzijas, padarīja par prezidenta valdīšanas pirmo aktu.

Konstituante savukārt ar prieku uztvēra šo divkāršo iespēju — gāzt valdību un uzstāties kā zemnieku interešu aizstāvei pret to, ko ievēlējuši zemnieki. Tā noraidīja finanšu ministra priekšlikumu, samazināja sāls nodokli līdz tā agrāko apmēru vienai trešdaļai, tādējādi par 60 miljoniem palielinot 560 miljonu lielo valsts deficītu, un pēc šā neuzticības votuma mierīgi gaidīja valdības atkāpšanos. Tik maz tā saprata apkārtējo jauno pasauli un savu pašas mainījušos stāvokli. Aiz valdības stāvēja prezidents, bet aiz prezidenta — seši miljoni vēlētāju, no kuriem katrs bija iemetis vēlēšanu urnā neuzticības votumu Konstituantei. Konstituante atdeva nācijai atpakaļ tās neuzticības votumu. Smieklīga apmaiņa! Konstituante bija aizmirsusi, ka viņas votumi ir zaudējuši piespiedu kursu. Noraidot sāls nodokli, tā tikai nostiprināja Bona-parta un viņa ministru apņemšanos «darīt galu» tai. Sākās ilga divkauja, kas aizpilda visu Konstituantcs pastāvēšanas laika otro pusi. 29. janvāris, 21. marts, 8. maijs bija journčes šās krīzes lielās dienas — 13. jūnija priekšvēstneši.

Franči — piemēram, Luijs Blāns — domāja, ka 29. janvārī izpaudusies konstitucionāla pretruna starp suverēnu, neatlaižamu Nacionālo sapulci, ko radījušas vispārējo vēlēšanu tiesības, un prezidentu, kas uz papīra ir atbildīgs Sapulces priekšā, bet ko īstenībā, gluži tāpat kā Sapulci, ir sankcionējusi vispārējā balsošana, — pat vēl vairāk: viņš viens pats apvieno sevī visas tās balsis, kas ir sadalītas un simtkārt sadrumstalotas starp atsevišķiem Nacionālās sapulces locekļiem; turklāt prezidenta rokās ir visa izpildvara, virs kuras Nacionālā sapulce lidinās tikai kā morāls spēks. Šāds 29. janvāra notikumu izskaidrojums sajauc parlamentā, presē, klubos notiekošās cīņas vārdisko formu un tās faktisko saturu. Luijs Bonaparts un Nacionālā satversmes sapulce nebūt nebija atsevišķi, viens otram pretim stāvoši vienas un tās pašas konstitucionālās varas vienpusīgi orgāni. Bonaparts nebija izpildvara, kas stāvētu pretī likumdošanas varai. Bonaparts bija pati jau konstituētā buržuāziskā republika, kas stāvēja pretī savas konstituēšanas rīkiem, stāvēja pretī godkārīgajām intrigām un ideoloģiskajām prasībām, kādas izvirzīja revolucionārā buržuāzijas frakcija, kura bija nodibinājusi republiku, bet tagad pati brīnīdamās redzēja, ka viņas nodibinātā republika izskatās gluži pēc restaurētas monarhijas, un kura tagad nu gribēja ar varu pagarināt konstituēšanas periodu ar tā apstākļiem, tā ilūzijām, tā valodu un tā darbības personām un neļaut jau nobriedušai buržuāziskai republikai nostāties savā pilnīgi izveidotā un raksturīgā veidā. Kā Nacionālā satversmes sapulce pārstāvēja tās vidū atkal iekritušo Kaveņaku, tāpat Bonaparts pārstāvēja vēl no viņa neatdalījušos Nacionālo likumdošanas sapulci, t. i., jau konstituētās buržuāziskās republikas Nacionālo sapulci.

Bonaparta ievēlēšanu varēja izskaidrot tikai pēc tam, kad viena vārda vietā tika ieliktas tā daudzējādās nozīmes, pēc tam kad šī ievēlēšana atkārtojās jaunās Nacionālās sapulces vēlēšanās. Vecās mandātu anulēja 10. decembrī. Tādējādi 29. janvārī sadūrās nevis vienas un tās pašas republikas prezidents ar Nacionālo sapulci, bet gan konstruējamās republikas Nacionālā sapulce ar jau konstituētās republikas prezidentu, divas varas, kas iemiesoja divus pavisam dažādus republikas attīstības procesa periodus. Vienā nometnē bija neliela republikāniskās buržuāzijas frakcija, — tikai tā varēja proklamēt republiku, ar ielu cīņu un terora palīdzību izraut to no revolucionārā proletariāta rokām un nospraust šās republikas ideālos pamatvilcienus konstitūcijā; otrajā — visa rojālistiskā buržuāzijas masa, — tikai tā varēja valdīt šajā jau konstruētajā buržuāziskajā republikā, noraut konstitūcijai tās ideoloģisko ietērpu un ar savas likumdošanas un savas administrācijas palīdzību realizēt īstenībā nepieciešamos nosacījumus proletariāta verdzināšanai.

Negaiss, kas uznāca 29. janvārī, tika gatavots visu mēnesi. Konstituante gribēja ar balsošanu par neuzticību Baro valdībai piespiest to atkāpties. Bet uz to Baro valdība savukārt atbildēja ar priekšlikumu Konstituantei, lai

la pati sev izteic pilnīgu neuzticību, nolemj izdarīt pašnāvību, izdod dekrētu par sevis pašas atlaišanu. Pēc valdības rīkojuma Rāto, viens no visnenozīmīgākajiem deputātiem, 6. janvārī iesniedza šo priekšlikumu Konstituan-tci, tai pašai Konstituantei, kura jau augustā bija nolēmusi sevi neatlaist, kamēr tā nebūs izdevusi veselu rindu organisku, konstitūciju papildinošu likumu. Valdības atbalstītājs Fulds pateica tai atklāti, ka tās atlaišana nepieciešama, «lai atjaunotu satricināto kredītu». Tiešām, vai tad tā nesatricināja kredītu, vilkdama garumā pagaidu stāvokli un apšaubīdama Baro persona Bonapartu, bet Bonaparta personā — jau konstituēto republiku? Olimpiskais Baro kjuva par trakojošu Orlando, iedomājoties, ka viņam atkal atņems beidzot taču iegūto premjerministra posteni, nejaujot ne divas nedejas viņam to izbaudīt, — to pašu posteni, ko jau vienreiz republikāņi viņam bija likuši gaidīt veselu «decennium», t. i., desmit mēnešus. Un Baro šās nožēlojamās sapulces tiranizēšanā pārspēja pašu tirānu. Viņa vissaudzīgākais izteiciens bija: «Ar to nav iespējama nekāda nākotne.» Un tiešām, tagad tā pārstāvēja tikai pagātni. «Tā nav spējīga,» viņš ironiski piemetināja, «dot republikai tādus institūtus, kādi nepieciešami tās nostiprināšanai.» Un tiešām! Līdz ar Sapulces ārkārtīgo antagonismu pret proletariātu bija sabrukusi ari tās buržuāziskā enerģija, bet līdz ar tās antagonismu pret rojālistiem bija atkal atdzīvojies tās republikāniskais patoss. Tātad ta bija divkārt nespējīga ar atbilstošiem institūtiem nostiprināt buržuāzisko republiku, ko ta vairs nesaprata.

Ar Rāto priekšlikumu valdība sacēla visa zemē veselu petīciju vētru; ik dienas no visām Francijas maļam bira uz Konstituantes galvu veseli saiņi ar billets-doux^147, kurās to vairāk vai mazāk kategoriski lūdza atlaist sevi un uzrakstīt savu testamentu. Konstituante savukārt ierosināja kontrpetīcijas, kuras no tas prasīja, lai tā dzīvo. Vēlēšanu cīņa starp Napoleonu un Kaveņaku atjaunojas kā cīņa ar petīciju palīdzību par un pret Nacionālas sapulces atlaišanu. Petīcijām bija jākjūst par papildu komentāru 10. decembrim. Sī aģitācija ilga visu janvāri.

Konstituante savā konfliktā ar prezidentu nevarēja atsaukties uz to, ka tā ir vispārējo vēlēšanu tiesību radījums, kamēr pretinieki pret to tieši apelēja pie vispārējām vēlēšanu tiesībām. Tā nevarēja balstīties ne uz kādu likumīgu varu, jo šeit bija jācīnās pret legālu varu. Tā nevarēja gāzt valdību ar neuzticības votumiem, kā tā to vēl mēģināja darīt 6. un 26. janvārī, tāpēc ka valdība nemaz neprasīja viņas uzticību. Tai atlika tikai viena izeja — sacelšanās. Sacelšanās kaujas spēks bija Nacionālās gvardes republikāniskā daļa, Mobilā gvarde^148 un revolucionārā proletariāta centri — klubi. Mobilie gvardi, jūnija dienu varoņi, decembrī bija buržuāzijas republikāniskās frakcijas organizētais kaujas spēks, gluži tāpat kā pirms jūnija Nacionālās darbnīcas^149 bija revolucionārā proletariāta organizētais kaujas spēks. Tāpat kā Konsti-tuantes Izpildu komisija, apņēmusies darīt galu proletariāta prasībām, kas tai bija kļuvušas nepanesamas, rupji bruka virsū Nacionālajām darbnīcām, tā Bonaparta valdība, apņēmusies darīt galu buržuāzijas republikāniskās frakcijas prasībām, kas bija kļuvušas nepanesamas, bruka virsū Mobilajai gvardei. Bonaparta valdība nolēma izformēt Mobilo gvardi. Puse no tās tika atlaista un izmesta uz ielas, otra puse dabūja jaunu, monarhistisku organizāciju demokrātiskās organizācijas vietā, bet algu tai pazemināja līdz parastās regulārā karaspēka algas līmenim. Mobilā gvarde bija nonākusi jūnija insurgentu stāvoklī, un avīzēs ik dienas sāka parādīties mobilo gvardu publiskā grēku nožēlošana, kurā viņi atzina savu vainu jūnijā un lūdzās, lai proletariāts viņiem piedod.

Un klubi? No tā brīža, kad Satversmes sapulce apšaubīja Baro personā prezidentu, prezidenta personā — kon-stituēto buržuāzisko republiku un tās personā — buržuāzisko republiku vispār, — ap to nenovēršami apvienojās visi konstruējošie februāra republikas elementi, visas partijas, kuras gribēja gāzt pastāvošo republiku un ar varu atjaunot tās agrāko stāvokli, pārvērst to par republiku, kas izteiktu viņu pašu šķiras intereses un principus. Notikušais bija padarīts par nenotikušu; kas no revolucionārās kustības bija izkristalizējies, tas no jauna izšķīda; cīņa atkal iedegās par februāra dienu nenoteikto republiku, kuru katra partija saprata savādāk. Uz mirkli partijas atkal ieņēma savas vecās februāra pozīcijas, tomēr

nelolojot vairs februāra ilūzijas. Trīskrāsainie partijas «National» republikāņi no jauna sāka balstīties uz demokrātiskajiem avīzes «Reforme» republikāņiem un no jauna izbīdīja tos par uzbrukuma sācējiem parlamentārās cīņas pirmajās rindās. Demokrātiskie republikāņi no jauna sāka balstīties uz sociālistiskajiem republikāņiem (publisks manifests 27. janvāri paziņoja viņu izlīgšanu un apvienošanos) un klubos gatavoja sacelšanās pamatus. Valdības prese pareizi saskatīja trīskrāsainajos partijas «National» republikāņos augšāmcēlušos jūnija insurgentus. Lai noturētos buržuāziskās republikas priekšgalā, viņi apšaubīja pašu buržuāzisko republiku. 26. janvārī ministrs Fošē ierosināja likumu par biedrošanās tiesibāin, kura pirmais paragrāfs noteica: *Klubi ir aizliegti.» Viņš ierosināja, lai nekavējoties sāk apspriest šo likumprojektu kā steidzamu. Konstituante bija pret steidzamu apspriešanu, un

27. janvārī Ledrī Rolēns iesniedza 230 deputātu parakstītu priekšlikumu nodot valdību tiesai par konstitūcijas pārkāpšanu. Valdības nodošana tiesai tādā momentā, kad tas nozīmēja vai nu netaktiski parādīt tiesneša, t. i., palātas vairākuma, nespēku, vai arī bezspēcīgu sūdzētāja protestu pret pašu šo vairākumu, — tas bija tas lielais revolucionārais trumpis, ko šis pastarītis Kalns kopš tā laika sāka izspēlēt katrā izšķirošā krīzes momentā. Nabaga Kalns, ko nospieda viņa paša vārda smagums!

Blankī, Barbess, Raspajs un citi mēģināja 15. maijā padzīt Satversmes sapulci, ielauzdamies tās sēžu zālē Parīzes proletariāta priekšgalā. Baro gatavoja tai pašai Sapulcei morālu 15. maija atkārtošanos, gatavodamies pavēlēt, lai tā atlaiž pati sevi, un gatavodamies aizslēgt tās sēžu zāli. Sī pati Sapulce bija uzdevusi Baro uzsākt izmeklēšanu pret maija notikumu vaininiekiem; un tagad, kad Baro nostājās pret sapulci rojālistiska Blankī lomā un tā sāka meklēt sabiedrotos pret Baro klubos, pie revolucionārā proletariāta, pie Blankī partijas, — tagad nepielūdzamais Baro sāka to spīdzināt ar savu priekšlikumu neatstāt maija gūstekņus zvērināto tiesas kompetencē, bet nodot tos partijas «National» izgudrotajai augstakajai tiesai — haute cour. Zīmīgi, ka bailes par ministra portfeli prata izvilināt no mūsu Baro galvas tādas asprātības pērles, kas ir Bomaršē cienīgas! Pēc ilgas šaubīšanās Nacionālā sapulce pieņēma viņa priekšlikumu. Attiecībā pret maija in-surgentiem tā no jauna atguva savu normālo raksturu.

Ja cīņā pret prezidentu un ministriem Konstituante bija spiesta nostāties uz sacelšanās ceļa, tad cīņā pret Konsti-tuanti prezidents un ministri bija spiesti nostāties uz valsis apvērsuma ceļa, jo viņiem nebija nekādas likumīgas iespējas to atlaist. Bet Konstituante bija konstitūcijas māte un konstitūcija — prezidenta māte. Ar valsts apvērsumu prezidents iznicināja konstitūciju un līdz ar to arī savu republikānisko tiesisko pamatu. Tad viņam atlika izvirzīt savas ķeizara tiesības, bet ķeizara tiesības atdzīvināja orleānistu tiesības, un abas tās nobālēja, salīdzinot ar leģitīinistu tiesībām. Likumīgās republikas krišana varēja izraisīt tikai viņas antipoda — leģitīmās monarhijas uzvaru, jo tajā brīdī orleānisti bija tikai februāra dienu uzvarētie un Bonaparts bija tikai 10. decembra uzvarētājs, un abas partijas varēja celt pretī republikāniskai uzurpācijai tikai savas no monarhijas gluži tāpat uzurpētās tiesības. Leģitīmisti apzinājās, ka moments viņiem ir labvēlīgs, viņi konspirēja gaišā dienas laikā. Viņi varēja cerēt, ka ģenerālis Sangarņjē būs viņu Monks. Viņu klubos tikpat atklāti sludināja baltās monarhijas tuvošanos kā proletāriešu klubos — sarkanās republikas tuvošanos.

Sekmīgi apspiesta sacelšanās izglābtu valdību no visām grūtībām. «Likumība ir mūsu nāve!» izsaucās Odilons Baro. Sacelšanās ļautu atlaist Konstituanti, uzdodot par iemeslu salut public*, un pārkāpt konstitūciju pašas kon-' stitūcijas labā. Odilona Baro rupjā uzstāšanās Nacionālajā sapulcē, priekšlikums par klubu slēgšanu, 50 trīskrāsaino prefektu atcelšana no amata, kas sacēla lielu troksni, un viņu aizstāšana ar rojālistiem, Mobilās gvardes izformēšana, Sangarņjē sliktā izturēšanās pret tās komandieriem, katedras atpakaļatdošana profesoram Lermiņjē, kas jau Gizo laikā bija kļuvis neciešams, iecietība pret leģitīmistu izlēcieniem — tas viss tika darīts ar nolūku izraisīt sacelšanos. Bet sacelšanās klusēja. Tā gaidīja signālu no Konstituantes un nevis no valdības.

Beidzot pienāca 29. janvāris, diena, kad vajadzēja apspriest Matjē de la Droma priekšlikumu par kategorisku Rāto priekšlikuma noraidīšanu. Leģitīmisti, orleānisti, bo-napartisti, Mobilā gvarde, Kalns, klubi — visi šai dienā konspirēja, tikpat daudz konspirēja pret savu šķietamo ienaidnieku, cik pret savu šķietamo sabiedroto. Bona-

p;irts jāšus uz zirga pieņēma Vienības laukumā vienas daļas karaspēka parādi, Sangarņjē spēlēja teātri, rīkodams efektīvus stratēģiskus manevrus, Konstituante atrada savu sēžu namu karaspēka ielenktu. Satversmes sapulce, šis centrs, kur krustojās visas cerības, bažas, gaidas, nemiers, sasprindzinātība un sazvērestības, drošsirdīga ka lauva, nevienu mirkli nešaubījās šajā tai vairāk nekā jebkad nopietnajā pasaulvēsturiskajā brīdī. Tā rīkojas kā tas cīnītājs, kas ne tikai baidījās laist darbā pats savus ieročus, bet atzina par savu pienākumu saglabāt neskartus sava pretinieka ieročus. Nāvi nicinādama, tā parakstīja pati savu nāves spriedumu un bija pret kategorisku Rāto priekšlikuma noraidīšanu. Nonākusi pati aplenkuma stāvoklī, ta novilka robežas savai konstituē-šanas darbībai, kuras nepieciešams ietvars bija aplenkuma stāvoklis Parīzē. Tās atriebība bija tās cienīga: nākamajā dienā tā ievadīja izmeklēšanu baiļu dēļ, kādās valdība to bija iedzinusi 29. janvārī. Kalns, ļaudamies, ka partija «National» izmanto viņu kā saucēju šai lielajā intrigu komēdijā, parādīja, ka tam trūkst revolucionāras enerģijas un politiskā saprāta. Partija «National» izdarīja pēdējo mēģinājumu paturēt sev jau konstituētajā buržuāziskajā republikā varas monopolu, kāds tai bija republikas tapšanas periodā. Tā cieta fiasko.

Ja janvāra krīzē bija runa par Konstituanles pastāvēšanu, tad 21. marta krīzē bija runa par konstitūcijas pastāvēšanu; pirmajā gadījumā bija runa par partijas «National» personālu, otrajā — par tās ideālu* Protams, «kārtīgie» republikāņi savu augsti lidojošo ideoloģiju pārdeva lētāk nekā pasaulīgās valdības varu.

21. martā Nacionālās sapulces darba kārtībā bija pret biedrošanās tiesībām vērstais Fošē likumprojekts: klabu varmācīgā slēgšana. Konstitūcijas 8. pants garantē visiem frančiem biedrošanās tiesības. Tātad klubu aizliegšana bija atklāta konstitūcijas pārkāpšana, un pašai Konsti-tuantei nu vajadzēja sankcionēt sava svētuma apgānīšanu. Bet klubi taču bija revolucionārā proletariāta sapulcēšanās vieta, tā konspiratīvie mitekļi. Pati Nacionālā sapulce bija aizliegusi strādnieku koalīcijas pret saviem buržuā. Bet kas tad klubi bija, ja ne visas strādnieku šķiras koalīcija pret visu buržuāzijas šķiru, ja ne īpašas strādnieku valsts organizācija, kas vērsta pret buržuāzisko valsti? Vai tad klubi nebija daudzas proletariāta

satversmes sapulces un tikpat daudzas kaujai gatavas sacelšanās armijas vienības? Konstitūcijai vispirms bija jākonstituē buržuāzijas kundzība; tātad acīm redzams, ka biedrošanās tiesības tā saprata tikai kā to biedrību pastāvēšanu, kuras savienojamas ar buržuāzijas kundzību, t. i., ar buržuāzisko iekārtu. Ja konstitūcija aiz pieklājības pret teoriju lietoja vispārēju formulu, vai tad nebija valdības un Nacionālās sapulces, lai to iztulkotu un piemērotu atsevišķos gadījumos? Un, ja jau pirmatnējā republikas laikmetā klubi faktiski bija aizliegti aplenkuma stāvokļa rezultātā, vai tad tiešām nav iespējams nokārtotā, konsti-tuētā republikā aizliegt tos uz likuma pamata? Trīskrāsainie republikāņi pret šādu prozaisku konstitūcijas tulkošanu varēja izvirzīt tikai konstitūcijas uzpūtīgā stilā ieturētās frāzes. Viena daļa no viņiem, Paņjērs, Diklērs un citi, balsoja par valdību un tādējādi sagādāja tai vairākumu. Otrā daļa ar erceņģeli Kaveņaku un baznīcas tēvu Marastu priekšgalā, pēc tam kad bija pieņemts pants par klubu aizliegšanu, aizgāja kopā ar Ledrī Rolēnu un Kalnu uz kādas komisijas telpām — un «noturēja apspriedi». Nacionālā sapulce bija paralizēta, tajā nebija vairs likumā paredzētā deputātu skaita, bez kura neko nevarēja lemt. Te nu Kremjē kgs īstā laikā komisijas telpās atcerējās, ka no šejienes ce|š iet tieši uz ielu un ka tagad nav vairs 1848. g. februāris, bet gan 1849. g. marts. Partija «National», kurai pēkšņi bija atvērušās acis, atgriezās atpakaļ Nacionālās sapulces sēžu zālē, bet aiz viņas — no jauna piemuļķotais Kalns. Kalnu pastāvīgi mocīja revolucionāras tieksmes, bet tikpat pastāvīgi tas vienmēr meklēja konstitucionālu izeju; un vienmēr tas juta, ka viņa īstā vieta tomēr ir vairāk aiz buržuāzisko republikāņu muguras nekā revolucionārā proletariāta priekšā. Tā beidzās, šī komēdija. Pati Konstituante nolēma, ka konstitūcijas teksta pārkāpšana ir vienīgais pareizais konstitūcijas jēgas tulkojums.

Atlika nokārtot vēl vienu punktu: konstituētās republikas attiecības pret Eiropas revolūciju, republikas ārējo politiku. 1849. g. 8. maijā Satversmes sapulcē, kas dzīvoja sava mūža pēdējās dienas, valdīja neparasts satraukums. Darba kārtībā bija franču armijas uzbrukums Romai, tās atsišana no Romas, tās politiskais kauns un militārā neveiksme, Romas republikas nodevīgā noslepkavošana, ko bija izdarījusi Francijas republika, otrā

Bonaparta pirmais Itālijas karagājiens. Kalns vēlreiz izspēlēja savu 'galveno trumpi: Ledrī Rolēns nolika uz priekšsēdētāja galda neiztrūkstošo apsūdzības aktu pret valdību un šoreiz arī pret Bonapartu par konstitūcijas pārkāpšanu.

8. maija motīvs vēlāk atkārtojas 13. jūnija motīvā. Aplūkosim, kas bija šī Romas ekspedīcija.

Kaveņaks jau 1848. g. novembra vidu bija nosūtījis kara floti uz Civitavekiju ar uzdevumu aizsargāt pāvestu, uzņemt viņu uz kuģa un pārvest uz Franciju. Pāvestam^150 bija jādod sava svētība «kārtīgajai» republikai un jānodrošina Kaveņaka ievēlēšana par prezidentu. Ar pāvestu Kaveņaks gribēja uzķert uz makšķeres mācītājus, ar mācītājiem — zemniekus un ar zemniekiem — prezidenta amatu. Kaveņaka ekspedīcija, būdama pēc sava tuvākā mērķa vēlēšanu reklāma, vienlaikus bija protests un draudi pret Romas revolūciju. Kā dīglī tā ietvēra sevī Francijas intervenci par labu pāvestam.

Sī intervence par labu pāvestam un pret Romas republiku, savienībā ar Austriju un Neapoli, tika nolemta 23. decembrī pirmajā Bonaparta ministru padomes sēdē. Falū valdībā — tas nozīmēja to pašu, ko pāvests Romā un iurklāt pāvesta Romā. Bonapartam pāvests vairs nebija vajadzīgs, lai kļūtu par zemnieku prezidentu, bet viņam bija vajadzīga pāvesta varas saglabāšanās, lai viņš varētu saglabāt sev zemniekus. Zemnieku lētticība bija padarījusi viņu par prezidentu. Līdz ar ticību viņi zaudēja lētticību, bet līdz ar pāvestu — ticību. Un, kas attiecas uz apvienotajiem orleānistiem un leģitīmistiem, kuri valdīja Bonaparta vārdā, tad taču, iekām atjaunoja karali, vajadzēja atjaunot varu, kas karaļus svētī. Nerunājot jau nemaz par viņu rojālismu, — bez vecās, pāvesta laicīgajai varai pakļautās Romas nav pāvesta, bez pāvesta nav katolicisma, bez katolicisma nav franču reliģijas — nn kas gan notiktu ar veco franču sabiedrību bez reliģijas? Hipotēka uz debesu labumiem, ko reliģija dod zemniekiem, ir garantija buržuā hipotēkai uz zemnieku zemi. Tātad Romas revolūcija bija tāda pali briesmīga īpašuma, buržuāziskās kārtības apdraudēšana kā jūnija revolūcija. Buržuāzijas kundzības atjaunošana Francija prasīja, lai tiktu restaurēta pāvesta vara Romā. Beidzot, Romas revo-

lucionāru personā tika sakauti franču revolucionāru sabiedrotie; konstituētās Francijas republikas kontrrevolu-cionāro šķiru savienības dabiskais papildinājums bija Francijas republikas savienība ar Svēto savienību, ar Neapoli un Austriju. Ministru padomes 23. decembra lēmums Konstituantei nebija noslēpums. Jau 8. janvārī Ledrī Rolēns iesniedza valdībai interpelāciju par to, valdība noliedza, un Sapulce pargāja uz nākamajiem darba kārtības jautājumiem. Vai tā noticēja valdības vārdiem? Mēs zinām, ka visu janvāri tā to vien darīja, ka izteica valdībai savu neuzticību. Bet, ja melošana iederejas valdības lomā, tad Sapulces lomā iederējās liekuļota ticība šiem meliem, kas glāba republikānisko izskatu.

Pa to laiku Pjemonta tika sakauta, Kārlis Alberts atteicās no troņa, austriešu armija klauvēja pie Francijas vārtiem, Ledrī Rolēns iesniedza asas interpclācijas. Betval-dība pierādīja, ka tā Ziemeļitālijā tikai turpinājusi Kaveņaka politiku, kurš savukārt turpinājis pagaidu valdības, t. i., Ledrī Rolēna, politiku. Šoreiz tā no Nacionālās sapulces saņēma pat uzticības votumu un pilnvaru uz laiku ieņemt piemērotu punktu Ziemeļitālijā, lai tādējādi atbalstītu miera sarunas ar Austriju par Sardīnijas zemju nedalāmību un par Romas jautājumu. Ir zināms, ka Itālijas liktenis tika izšķirts Ziemeļitālijas kaujas laukos. Tāpēc vajadzēja vai nu pieļaut, ka pēc Lombardijas un Pjemontas kristu arī Roma, vai arī Francijai pieteikt karu Austrijai un līdz ar to Eiropas kontrrevolūcijai. Vai tiešām Nacionālā sapulce pēkšņi būtu noturējusi Baro valdību par veco Sabiedriskās glābšanas komiteju? Vai sevi pašu par Konventu? Kādēļ gan tādā gadījumā franču karaspēkam būtu jāieņem kāds punkts Ziemeļitālijā? Aiz šā caurspīdīgā plīvura paslēpa Romas ekspedīciju.

14. aprīlī 14 000 kareivju Udino vadībā izbrauca pa jūru uz Civitavekiju; 16. aprīlī Nacionālā sapulce piešķīra valdībai 1 200 000 franku lielu kredītu, lai trīs mēnešus Vidusjūras ūdeņos turētu gatavībā intervencei domātu Francijas eskadru. Tādējādi tā deva valdībai visus līdzekļus intervencei pret Romu, pati izlikdamās, ka spiež to rīkoties pret Austriju. Sapulce neredzēja, ko valdība dara, bet tikai klausījās, ko tā runā. Tādu ticību pat Izraēla zeme nevarēja atrast. Satversmes sapulce bija nonākusi tādā stāvoklī, kad tā nedrīkstēja zināt, kas jādara konstruētai republikai.

Beidzot 8. maijā tika nospēlēts komēdijas pēdējais skats. Konstituante pieprasīja no valdības tūlītēju rīcību, lai Itālijas ekspedīcija atgrieztos atpaka] pie tai nospraustā mērķa. Bonaparts tai pašā vakarā ievietoja avīzē «Moniteur» vēstuli, kurā viņš izteica vislielāko atzinību Udino. 11. maijā Nacionālā sapulce noraidīja apsūdzības aktu pret šo pašu Bonapartu un viņa ministriem. Un Kalns nevis sarāva šo melu tīklu, bet pārvērta parlamentāro komēdiju par traģēdiju, lai pats tajā nospēlētu Fukjē-Tenvila lomu, un zem patapinātās Konventa lauvas ādas tas atklāja tikai pats savu sīkburžuāzisko te|a ādut

Konstituantes mūža otrā puse savā būtībā ir šāda: 29. janvārī tā atzina, ka buržuāzijas rojālistiskās frakcijas ir dabiskie saimnieki tās konstituētajā republikā, 21. martā — ka konstitūcijas pārkāpšana ir tās realizēšana, un 11. maijā — ka skaļās frāzēs pasludinātā Francijas republikas pasīvā savienība ar Eiropas tautām, kas cīnās par savu atbrīvošanos, nozīmē tās aktīvo savienību ar Eiropas kontrrevolūciju.

ļekām nogāja no skatuves, šī nožēlojamā Sapulce vēl divas dienas pirms savas gada jubilejas, 4. maijā, sagādāja sev prieku ar to, ka noraidīja priekšlikumu par jūnija insurgentu amnestēšanu. Visu savu varu zaudējusi, līdz nāvei tautas ienīsta, buržuāzijas, kuras ierocis tā bija, rupji atgrūsta un nicinoši atmesta, savas pastāvēšanas otrajā pusē spiesta noliegt pirmo pusi, savas republikāniskās ilūzijas zaudējusi, bez lieliem darbiem pagātnē, bez cerībām nākotnē, vēl dzīva un jau pa daļām pūstoša, — Satversmes sapulce prata tikai galvanizēt pati savu līķi, pastāvīgi atcerēdamās jūnija uzvaru, no jauna to pārdzīvodama, atkal un atkal notiesādama jau notiesātos un tādējādi pārliecinādamās par savu pastāvēšanu. Vampīrs, kas pārtika no jūnija insurgentu asinīm!

Tā pēc sevis atstāja iepriekšējo valsts deficītu, palielinātu ar jūnija dienu izdevumiem, ar sāls nodokļa atcelšanu, ar atlīdzību, ko tā bija devusi plantāciju īpašniekiem par nēģeru verdzības atcelšanu, ar Romas ekspedīcijas izdevumiem, beidzot, ar vīna nodokļa atcelšanu; šo nodokli Satversmes sapulce atcēla tieši pirms savas nāves kā nenovīdīgs vecis, kas priecīgs, ja var savam laimīgajam mantiniekam uzkraut kompromitējošu goda parādu.

Marta pirmajās dienās sākās Nacionālās likumdošanas sapulces vēlēšanu kampaņa. Divas pamalgrupas nostājās viena pret otru: kārtības partija^116 un demokrātiski sociālistiskā jeb sarkanā partija; starp tām stāvēja «konstitūcijas draugi» — ar šo nosaukumu partijas «National» trīskrāsainie republikāņi mēģināja reprezentēt īpašu partiju. Kārtības partija nodibinājās tūlīt pēc jūnija dienām, bet tikai pēc 10. decembra, kad tā atraisījās no avīzes «National» kliķes, no buržuāzisko republikāņu kliķes, atklājās tās pastāvēšanas noslēpums: orleānistu un leģi-timistu koalīcija vienā partija. Buržuāzijas šķira dalījās divās lielās frakcijās, kurām pēc kārtas piederēja varas monopols: lielie zemesipašnieki — Restaurācijas"7 periodā, finanšu aristokrātija un rūpniecības buržuāzija — Jūlija monarhijas periodā. Burboni bija dinastijas nosaukums, kas nozīmēja pārsvaru vienas frakcijas interešu ietekmei; Orleāni bija dinastijas nosaukums, kas nozīmēja pārsvaru otras frakcijas interešu ietekmei; tikai bezvārda republikas valstībā abas frakcijas varēja aizstāvēt savas kopējās šķiras intereses, atrodoties pie varas uz vienādiem pamatiem, nepārtraucot tai pašā laikā savu sacensību. Ja buržuāziskā republika nevarēja būt nekas cits kā tīra un nobeigta visas buržuāzijas šķiras kundzības forma, tad kas gan cits tā varēja būt, ja ne orleānistu kundzība, kurus papildina leģitīmisti, un leģitīmistu kundzība, kurus papildina orleānisti, Restaurācijas un Jūlija monarhijas sintēze? Avīzes «National» buržuāziskie republikāņi nebija nekāda liela savas šķiras frakcija, kas balstītos uz ekonomiskiem pamatiem. Viņu nozīme un vēsturiskā jēga bija tikai tā, ka monarhijas periodā pretstatā abām buržuāziskajām frakcijām, kuras katra zināja tikai savu ipašo režīmu, viņi izvirzīja kopējo buržuāzijas šķiras režīmu, bezvārda republikas valstību, idealizējot un izrotājot to ar antīkām arabeskām, bet apsveicot tajā vispirms, protams, savas kliķes kundzību. Ja partija «National» apjuka, kad tā savas nodibinātās republikas^ virsotnē ieraudzīja apvienotos rojālistus, tad arī rojālisti tikpat lielā mērā maldījās attiecībā uz savas kopīgās kundzības faktu. Viņi nesaprata, ka katra no viņu frakcijām, atsevišķi ņemta, bija rojālistiska, turpretī to ķīmiskās savienošanās produktam nenovēršami bija jābūt republikāniskam; viņi nesaprata, ka baltajai un zilajai monarhijai bija jāneitralizējas trīskrāsainajā republikā. Antagonisms pret revolucionāro proletariātu un pret pārejas šķirām, kas arvien vairāk un vairāk saliedējas ap to kā ap savu centru, piespieda abas kārtības partijas frakcijas sasprindzināt visu savu apvienoto spēku un saglabāt šā apvienotā spēka organizāciju; katrai frakcijai, līdzsvarojot otras frakcijas restauratoriskās un īpašās tieksmes, bija jāizvirza kopīgā kundzība, t. i., buržuāzijas kundzības republikāniskā forma. Tā mēs redzam, ka šie rojālisti, kas sākumā vēl ticēja tūlītējai restaurācijai, kas vēlāk ar putām uz lūpām, ar lāstiem mutē paturēja republikānisko formu, beidzot atzīst, ka viņi var dzīvot tikai republikā, un atliek restaurāciju uz nenoteiktu laiku. Kopīgā kundzība pati par sevi stiprināja katru no abām šīm frakcijām, tā ka ■tās vēl mazāk spēja un vēl mazāk gribēja pakļauties viena otrai, t. i., restaurēt monarhiju.

Kārtības partija savā vēlēšanu programmā atklāti pasludināja buržuāzijas šķiras kundzību, t. i., šās šķiras kundzības pastāvēšanas nosacījumu — īpašuma, ģimenes, reliģijas, kārtības — saglabāšanu! Protams, buržuāzijas šķiras kundzību un šās šķiras kundzības nosacījumus tā attēloja kā civilizācijas kundzību un kā nepieciešamus materiālās ražošanas, kā arī no tās izrietošo sabiedrisko apgrozības attiecību nosacījumus. Kārtības partijas rīcībā bija milzīgi naudas līdzekļi, tā noorganizēja visā Francijā savas nodaļas, tā algoja visus vecās iekārtas ideologus, izmantoja visu pastāvošās valdošās varas ietekmi, visā sīko buržuā un zemnieku masā, kuri vēl stāvēja tālu no revolucionārās kustības un kuri īpašuma magnātus uzlūkoja par sava sīkā īpašuma un tā sīko aizspriedumu dabiskajiem aizstāvjiem, tai bija vasaļu karaspēks, kam nekā nevajadzēja maksāt. Kārtības partija, ko visā zemē pārstāvēja neskaitāmi mazi karaļi, varēja sodīt kā dumpiniekus visus, kas noraidītu tās kandidātus, atlaist dumpīgos strādniekus, nepaklausīgos kalpus, apkalpotājus, pārdevējus, dzelzceļa ierēdņus, rakstvežus, visus civilā dzīvē tai pakļautos kalpotājus. Beidzot, kārtības partija šur tur varēja atbalstīt leģendu, ka republikāniskā Kon-stituante neesot ļāvusi Bonapartam, 10. decembra izredzētajam, parādīt savus brīnumdarītāja spēkus. Runājot par kārtības partiju, mēs te nedomājām bonapartistus. Viņi nebija nopietna buržuāzijas šķiras frakcija, — tas bija vecu māņticīgu invalidu un jaunu neticīgu avantūristu sajaukums. — Kārtības partija vēlēšanās uzvarēja, un Likumdošanas sapulcē tai bija liels vairākums.

Pastāvot kontrrevolucionārās buržuāzijas koalīcijai,

visiem jau revolucionizētiem sīkburžuāzijas un zemniecības elementiem, dabiski, bija jāapvienojas ar revolucionāro interešu galveno paudēju, ar revolucionāro proletariātu. Mēs redzējām, kā parlamentārās sakāves mudināja sīkburžuāzijas demokrātiskos pārstāvjus parlamentā, t. i., Kalnu, savienoties ar sociālistiskajiem proletariāta pārstāvjiem un kā concordats ā l’amiable* noraidīšana, rupja buržuāzisko interešu aizstāvēšana un bankroti mudināja īsto sīkburžuāziju ārpus parlamenta tuvoties īstajiem proletāriešiem. 27. janvārī Kalns un sociālisti nosvinēja savu izlīgšanu; lielā banketā 1849. g. februārī viņi vēlreiz apstiprināja šo apvienošanās aktu.* Sociālā partija un demokrātiskā partija, strādnieku partija un sīkbur-žuju partija savienojās sociāli demokrātiskā, t. i., sarkano partijā.

Francijas republika, ko vienu mirkli bija paralizējusi jūnija dienām sekojošā agonija, kopš aplenkuma stāvokļa izbeigšanās, kopš 19. oktobra, bija pārdzīvojusi vairākus drudžainus satricinājumus, kas nepārtraukti sekoja viens aiz otra. Vispirms cīņa par prezidenta amatu; pēc tam prezidenta cīņa pret Konstituanti; cīņa klubu dēļ; Buržas prāva^118, kurā, salīdzinot ar prezidenta, apvienoto rojā-iistu, «kārtīgo» republikāņu, demokrātiskā Kalna un proletariāta sociālistisko doktrināru sīkajām figūrām, — proletariāta īstie revolucionāri parādījās kā tādi pirmatnēji milži, kādus tikai grēku plūdi atstāj sabiedrības virspusē vai kādi var būt tikai sabiedrības grēku plūdu priekšvēstneši; pirmsvēlēšanu aģitācija, Breā^119 slepkavu sodīšana ar nāvi; nepārtrauktas preses prāvas; valdības policejiskā, varmācīgā iejaukšanas banketos; nekaunīgas ro-jālistu provokācijas; Luija Blāna un Kosidjēra attēli pie kauna staba; nepārtraukta cīņa starp Satversmes sapulci un konstituēto republiku, kas ik reizes atsvieda revolūciju tās sākuma punktā, ik reizes pārvērta uzvarētāju par uzvarēto, uzvarēto par uzvarētāju, kas vienā mirklī mainīja partiju un šķiru stāvokli, viņu šķelšanos un savienošanos; straujā Eiropas kontrrevolūcijas gaita; cildenā ungāru cīņa; vāciešu sacelšanas; Romas ekspedīcija; kauna pilnā īranču armijas sakāve pie Romas vārtiem, — šajā kustības viesulī, šajās vēstures nemiera mokās, šajā revolucionāro kaislību, cerību un vilšanās dramatiskajā paisumā un

labprātīgo izlīgumu. Red.

bēgumā dažādām Francijas sabiedrības šķirām savas attīstības periodi, ko agrāk skaitīja pusgadsimtiem, bija jāskaita nedēļām. Ievērojama daļa zemnieku, kā arī vairākas provinces bija revolucionizētas. Viņi ne tikai bija vīlušies Napoleonā, — sarkano partija solīja viņiem vārda vietā saturu, iluzoriskās nodokļu atcelšanas vietā — leģitīmis-tiem izmaksātā miljarda atmaksu, hipotēku nokārtošanu un augļošanas iznīcināšanu.

Pat armijai bija pielipis revolūcijas drudzis. Balsodama par Bonapartu, tā bija balsojusi par uzvaru, bet viņš tai atnesa sakāvi. Tā bija balsojusi par mazo kaprāli, aiz kura slēpās liels revolūcijas karavadonis, bet viņš atdeva tai atpakaļ lielus ģenerāļus, aiz kuriem slēpās visparastākais kaprālis. Nav šaubu, ka sarkano partijai, t. i., savienotajai demokrātiskajai partijai, vajadzēja panākt ja ne uzvaru, tad tomēr lielus sasniegumus: Parīzei, armijai, lielai daļai provinču vajadzēja balsot par to. Ledri Rolēnu, Kalna vadoni, ievēlēja pieci departamenti; nevienam kārtības partijas vadonim, nevienai personai no īstās strādnieku partijas rindām nebija tādas uzvaras. Sī ievēlēšana atklāj mums demokrātiski sociālistiskās partijas noslēpumu. No vienas puses, Kalns, šis parlamentārais •demokrātiskās sikburžuāzijas avangards, bija spiests savienoties ar proletariāta sociālistiskajiem doktrināriem, bet proletariāts, kas jūnijā bija cietis briesmīgu materiālu sakāvi, bija spiests intelektuālās uzvarās meklēt ceļu uz jaunu kāpinājumu; ciktāl pārējo šķiru attīstība proletariātam vēl neļāva sagrābt revolucionāro diktatūru, viņam bija jāmetas viņa atbrīvošanas doktrināru — sociālistisko sektu dibinātāju apkampienos. No otras puses, revolucionārie zemnieki, armija, provinces nostājās Kalna pusē. Tādējādi Kalns kļuva par apvienoto revolucionāro spēku pavēlnieku un tā vienošanās ar sociālistiem novērsa katru šķelšanos revolucionāru nometnē. Konstituantes mūža otrajā pusē Kalns bija paudis tās republikānisko patosu un licis aizmirst savus grēkus, ko bija izdarījis pagaidu valdības, Izpildu komisijas un jūnija dienu periodā. Tādā pašā mērā, kādā partija «National» atbilstoši savai nenoteiktajai dabai bija ļāvusi rojālistiskajai valdībai sevi nospiest, tādā pašā mērā Kalna partija, kas bija nostumta no skatuves partijas «National» visvarenības laikā, tagad pacēlās un guva nozīmi kā revolūcijas pārstāve parlamentā. Un tiešām, partija «National» varēja citām rojā-lietiskajām frakcijām likt pretī tikai godkārīgas personas un ideālistisku pļāpāšanu. Kalna partija turpretī pārstāvēja masu, kura svārstījās starp buržuāziju un proletariātu, kuras materiālās intereses prasīja demokrātiskus institūtus. Cīņā ar Kaveņaku un Marastu Ledrī Rolēns un Kalns stāvēja uz patiesas revolūcijas pamata, un šās svarīgās lomas apziņa deva viņiem vēl jo lielāku drosmi tāpēc, ka revolucionārās enerģijas izpaušanās aprobežojās ar parlamentāriem uzbrukumiem, apsūdzības aktu sastādīšanu, draudiem, balss pacelšanu, dārdošām runām un galējībām, kas negāja tālāk par frāzēm. Zemnieki bija apmēram tādā pašā stāvoklī kā sīkie buržuā, viņu sociālās prasības bija apmēram tās pašas. Tāpēc visiem sabiedrības vidusslāņiem, ciktāl tos bija aizrāvusi revolucionārā kustība, vajadzēja uzlūkot Ledrī Rolēnu par savu varoni. Ledrī Rolēns bija demokrātiskās sīkburžuāzijas galvenā figūra. Cīņā pret kārtības partiju pirmajā vietā vajadzēja izvirzīties vispirms šās kārtības puskonservatī-vajiem, pusrevolucionārajiem un pilnīgi utopiskajiem reformatoriem.

Partija «National», «konstitūcijas draugi quand meme^151», republicans purs et simples^152 vēlēšanās tika galīgi sakauti. Niecīgs viņu mazākums iekļuva likumdošanas palātā; viņu pazīstamākie vadoņi nozuda no skatuves, starp tiem pat Marasts, «kārtīgās» republikas galvenais redaktors un Orfejs.

28. maija sanaca Likumdošanas sapulce, 11. jūnijā atjaunojās 8. maija sadursme. Ledrī Rolēns Kalna vārdā cēla priekšā apsūdzības aktu pret prezidentu un valdību, kuras apsūdzēja konstitūcijas pārkāpšanā, Romas bombardēšanā. 12. jūnijā Likumdošanas sapulce šo apsūdzības aktu noraidīja, tāpat kā to bija noraidījusi Satversmes sapulce 11. maijā, bet šoreiz proletariāts piespieda Kalnu iziet uz ielas, — tiesa, nevis lai uzsāktu ielu cīņas, bet lai piedalītos ielu procesijā. Pietiek, ja pasaka, ka Kalns bija šās kustības priekšgalā, lai zinātu, ka šī kustība tika apspiesta un ka 1849. g. jūnijs bija tikpat smieklīga, cik nožēlojama 1848. gada jūnija parodija. Lielo 13. jūnija atkāpšanos aizēnoja varbūt tikai vēl dižākais ziņojums par kauju, kuru nolasīja Sangarņjē, ko kārtības partija bija pasludinājusi par lielu vīru. Katram sabiedrības laikmetam ir nepieciešami savi lielie vīri, un, ja viņu nav, tad tos izgudro, kā saka Helvēcijs.

20. decembrī pastāvēja tikai viena konstituētās buržuāziskās republikas puse — prezidents. 28. maijā tā tika papildināta ar otru pusi — Likumdošanas sapulci. Konsti-tuējamā buržuāziskā republika vēstures metrikas grāmatā tika atzīmēta ar nepieredzētu kauju pret proletariātu

1848. g. jūnijā; 1849. g. jūnijā konstituētā buržuāziskā republika tika atzīmēta turpat ar neaprakstāmu komēdiju, ko tā nospēlēja ar sīkburžuāziju. 1849. g. jūnijs bija Ne-mesīda, kas atrieba par 1848. g. jūniju. 1849. g. jūnijā tika uzvarēti nevis strādnieki, bet gan sakauti sīkie bur-žuā, kas stāvēja starp strādniekiem un revolūciju. 1849. g. jūnijs nebija asiņaina traģēdija starp algoto darbu un kapitālu, bet gan nožēlojama, ar cietumu draudoša skatu luga, ko nospēlēja parādnieks un kreditors. Kārtības partija bija uzvarējusi, tā kļuva visvarena, — tai vajadzēja tagad parādīt savu būtību.

III 1849. g. 13. JūNIJA SEKAS

20. decembrī konstitucionālās republikas Janusa galva parādīja tikai vienu savu seju, izpildīšanas seju, ar nenoteikti izplūdušajiem Luija Bonaparta sejas pantiem.

1849. g. 28. maijā tā parādīja otru savu seju, likumdošanas seju, apklātu rētām, ko tai bija atstājušas Restaurācijas un Jūlija monarhijas orģijas. Ar Nacionālo likumdošanas sapulci bija galīgi izveidota konstitucionālā republika, t. i., republikāniskā valsts forma, kurā bija konstituētā buržuāzijas šķiras kundzība, tātad abu Francijas buržuāziju veidojošo lielo rojālistu frakciju, apvienoto leģitīmistu un orleānistu kopīgā kundzība, kārtības partijas kundzība. Kamēr Francijas republika tādējādi kļuva par rojālistu partiju koalīcijas īpašumu, Eiropas kontrrcvolucionāro lielvalstu koalīcija uzsāka vispārēju krusta karu pret pēdējām marta revolūciju patvēruma vietām. Krievija iebruka Ungārijā, prūšu karaspēks devās pret armiju, kas cīnījās par impērijas konstitūciju, un Udino bombardēja Romu. Eiropas krīze acīm redzami tuvojās izšķirošam pagrieziena punktam, visas Eiropas skatieni bija pievērsti Parīzei, bet visas Parīzes skatieni — Likumdošanas sapulcei.

11. jūnijā l.edrī Rolēns uzkāpa tās tribīnē. Viņš neteica runu, viņš tikai formulēja apsūdzību pret ministriem, kailu, neizrotātu, faktisku, koncentrētu, smagu apsūdzību.

Uzbrukums Romai ir uzbrukums konstitūcijai, uzbrukums Romas republikai ir uzbrukums Francijas republikai. Konstitūcijas V pantā sacīts: «Francijas republika nekad nelieto savu karaspēku pret jebkādas tautas brīvību,» — bet prezidents vērš franču karaspēku pret Romas brīvību. Konstitūcijas 54. pants aizliedz izpildvarai pieteikt jebkādu karu bez Nacionālās sapulces piekrišanas.[153] Konstituantes 8. maija lēmums kategoriski pavēlēja ministriem cik vien iespējams ātri pievērst Romas ekspedīciju atkal tās sākotnējam mērķim, šis lēmums tātad ne mazāk kategoriski aizliedza karu pret Romu, bet Udino tai laikā bombardē Romu. Tātad Ledrī Rolēns piesauca pašu konstitūciju par apsūdzības liecinieci pret Bonapartu un viņa ministriem. Rojālistiskajam Nacionālās sapulces vairākumam viņš, konstitūcijas tribūns, meta sejā draudošo paziņojumu: «Republikāņi pratīs piespiest cienīt konstitūciju ar visiem līdzekļiem, kaut vai ar ieroču varu!» — «Ar ieroču varu!» simtkārt atkārtoja Kalna atbalss. Vairākums atbildēja ar drausmīgu troksni; Nacionālās sapulces priekšsēdētājs sauca Ledrī Rolēnu pie kārtības; Ledrī Rolēns atkārtoja savu izaicinošo paziņojumu un beigās nolika uz priekšsēdētāja galda priekšlikumu nodot Bonapartu un viņa ministrus tiesai. Nacionālā sapulce ar 361 balss vairākumu pret 203 balsīm jautājumā par Romas bombardēšanu nobalsoja vienkāršu pāreju uz turpmāko darba kārtību.

Vai tiešām Ledrī Rolēns bija cerējis uzvarēt Nacionālo sapulci ar konstitūcijas palīdzību un prezidentu — ar Nacionālās sapulces palīdzību?

Konstitūcija, protams, aizliedza jebkādu uzbrukumu svešzemju tautu brīvībai, bet, pēc valdības vārdiem, franču armija uzbrukusi Romā nevis «brīvībai», bet gan «anarhijas despotismam». Vai tad Kalns, par spīti visai savai pieredzei Satversmes sapulcē, vēl arvien nesaprata, ka konstitūciju iztulko nevis tie, kas to izstrādājuši, bet gan tikai tie, kas to pieņēmuši? Ka tās teksts jāiztulko tā dzīvotspējīgā nozīmē un ka buržuāziskā nozīme ir ta vienīgā dzīvotspējīgā nozīme? Ka Bonaparts un rojālis-tiskais Nacionālās sapulces vairākums bija īstie konstitūcijas iztulkotāji, gluži tāpat kā priesteris ir īstais bībe-les iztulkotājs un tiesnesis — īstais likuma iztulkotājs? Vai tad Nacionālajai sapulcei, kas tikko bija nākusi no vispārējo vēlēšanu klēpja, bija jāatzīst sevi par saistītu ar mirušās Konstituantes testamentu, kad, tai vēl dzīvai esot, tāds cilvēks kā Odilons Baro pārkāpa tās gribu? Vai tad Ledrī Rolēns, atsaukdamies uz Konstituantes 8. maija lēmumu, bija aizmirsis, ka tā pati Konstituante 11. maijā bija noraidījusi viņa pirmo priekšlikumu par Bonaparta un viņa ministru nodošanu tiesai, ka tā bija attaisnojusi prezidentu un ministrus un tādējādi sankcionējusi Romas bombardēšanu kā «konstitucionālu», ka būtībā viņš tikai apelēja pret jau izdarītu spriedumu, turklāt apelēja no republikāniskās Konstituantes pie rojālis-tiskās Leģislatīvas? Konstitūcija pati aicina palīgā sacelšanos, uzaicinādama īpašā pantā katru pilsoni to aizsargāt. Ledrī Rolēns balstījās uz šo pantu. Bet, no otras puses, vai tad valsts varas orgāni nav nodibināti konstitūcijas aizstāvēšanai, vai tad konstitūcijas pārkāpšana nesākas tikai ar to brīdi, kad viens no konstitucionālajiem varas orgāniem saceļas pret otru? Bet republikas prezidenta, republikas ministru, republikas Nacionālās sapulces starpā valdīja harmoniska vienprātība.

Tas, ko Kalns mēģināja sarīkot 11. jūnijā, bija «sacelšanās lirā prāta robežās», t. i., tīri parlamentāra sacelšanās. Kalns cerēja, ka sapulces vairākums, tautas masu bruņotas sacelšanās perspektīvas iebiedēts, Bonaparta un viņa ministru personā iznīcinās pats savu varu un savas paša ievēlēšanas nozīmi. Vai tad Konstituante jau nebija mēģinājusi līdzīgā kārtā anulēt Bonaparta ievēlēšanu, tik neatlaidīgi pieprasīdama Baro—Falū valdības atkāpšanos?

Vai nav bijis piemēru no Konventa laikiem, kad parlamentāras sacelšanās pēkšņi izdarījušas dziļu apvērsumu vairākuma un mazākuma attiecībās, — kāpēc gan lai jaunajam Kalnam neizdotos tas, kas bija izdevies vecajam? — un arī acumirkļa situācija šķita labvēlīga šādam pasākumam. Tautas satraukums Parīze bija sasniedzis

18 — 89G tādu pakāpi, ka sāka radīt nemieru; spriežot pēc balsošanas vēlēšanās, armijas noskaņojums nebija labvēlīgs valdībai, Likumdošanas sapulces vairākums bija vēl pārāk jauns, lai noorganizētos, un turklāt tas sastāvēja no veciem cilvēkiem. Ja Kalnam izdotos parlamentāra sacelšanās, valdības stūre nonāktu tieši tā rokās. Demokrātiskā sikburžuāzija savukārt kā vienmēr neko tik kvēli nevēlējās kā to, lai ciņa notiktu pāri tās galvai, mākoņos, starp parlamenta locekļu ēnām. Beidzot, ar parlamentāru sacelšanos tiklab demokrātiskā sīkburžuāzija, kā arī tās pārstāvis Kalns sasniegtu savu lielo mērķi: sagraut buržuāzijas spēku, neatraisot rokas proletariātam vai parādot to tikai perspektīvā; proletariāts būtu izmantots, nekļūstot bīstams.

Pēc Nacionālās sapulces 11. jūnija nobalsojuma notika vairāku Kalna locekļu satikšanās ar slepeno strādnieku biedrību delegātiem, šie delegāti prasīja, lai sacelšanos sāktu tai pašā vakarā. Kalns kategoriski noraidīja šo plānu. Tas neparko negribēja izlaist no savām rokām kustibas vadību; pret saviem sabiedrotajiem tas izturējās ar tādu pašu neuzticību kā pret saviem ienaidniekiem, un Kalnam bija taisnība. Atmiņas par 1848. g. jūniju vēl nekad tā nebija satraukušas Parīzes proletariāta rindas. Tomēr tos saistīja savienība ar Kalnu. Tas parlamentā pārstāvēja departamentu vairākumu, tas pārspīlēja savu ietekmi armijā, tā rīcībā bija Nacionālās gvardes demokrātiskā daļa, beidzot, tā pusē bija bodes morāliskā ietekme. Uzsākt, sacelšanos šai brīdī pretēji Kalna gribai nozīmēja proletariātam, kura rindas turklāt bija izretinājusi holera un bezdarbs, kas ļoti daudziem proletāriešiem bija licis atstāt Parīzi, — veltīgi atkārtot 1848. g. jūnija dienas, bet jau bez tās situācijas, kas toreiz proletariātu bija dzinusi izmisuma cīņā. Strādnieku delegāti izdarīja to, kas vienīgais bija prātīgi darīts. Viņi uzlika Kalnam pienākumu kompromitēties, t. i., pārkāpt parlamentārās cīņas robežas, ja tā apsūdzības akts tiktu noraidīts. Visu 13. jūniju proletariāts ieturēja to pašu skeptisko novērošanas pozīciju un gaidīja nopietnu, negrozāmu kauju starp demokrātisko Nacionālo gvardi un armiju, lai tad mestos cīņā un novirzītu revolūciju tālāk par tai uzspiesto sīkburžuāzisko mērķi. Uzvaras gadījumam jau bija noorganizēta proletāriskā komūna, kam būtu jādarbojas līdzās oficiālajai valdībai. Parīzes strādnieki

bija mācījušies asiņainajā 1848. gada jūnija skolā.

12. jūnijā ministrs Lakross pats iesniedza Likumdošanas sapulcei priekšlikumu uzsākt tūlītēju apsūdzības akta apspriešanu. Naktī valdība bija veikusi_ visus pasākumus aizsardzībai un uzbrukumam; Nacionālas sapulces vairākums bija cieši apņēmies piespiest dumpīgo mazākumu iziet uz ielas, mazākums pats vairs nevarēja atkāpties, kauliņi bija mesti; 377 balsis pret 8 balsīm noraidīja apsūdzības aktu; Kalns, kas atteicās piedalīties balsošanā, pilns niknuma metās uz «miermīlīgās demokrātijas» propagandas zālēm, uz avīzes «Democratic pacifique»120 redakciju.

Aiziedams no parlamenta ēkas, Kalns zaudēja savu spēku, tāpat kā milzis Antejs zaudēja spēku, nevarēdams-pieskarties zemei, savai mātei. Būdami Samsoni Likumdošanas sapulces sienās, montaņāri^154 kļuva par vienkāršiem filistriem «miermīlīgās demokrātijas» zālēs. Iedegās ilgas, trokšņainas un tukšas debates. Kalns bija apņēmies piespiest cienīt konstitūciju, lietojot visādus līdzekļus» «izņemot tikai ieroču varu». Sājā apņēmībā to atbalstīja «konstitūcijas draugu» manifests^121 un deputācija. Par «konstitūcijas draugiem» sauca sevi kliķes «National», buržuāzisko republikāņu partijas, atliekas. Kamēr no parlamentā vēl palikušajiem viņu pārstāvjiem seši balsoja pret, visi pārējie balsoja par apsūdzības akta noraidīšanu, kamēr Ķaveņaks nodeva savu zobenu kārtības partijas rīcībā, kliķes lielākā daļa ārpus parlamenta kāri uztvēra radušos izdevību izkļūt no sava politisko partiju stāvokļa un iespiesties demokrātiskās partijas rindās. Un tiešām» vai tad viņi nebija dabiskie šās partijas vairognesēji, kura bija aizslēpusies aiz viņu vairoga, aiz viņu principa, aiz konstitūcijas!

Līdz pašam rītam «Kalns» mocījās dzemdību sāpēs. Viņš dzemdēja «proklamāciju tautai», kas parādījās 13. jūnija rītā divās sociālistiskās avīzēs^122 nepamanāmā vietā. Sī proklamācija pasludināja «ārpus konstitūcijas» (hors la Constitution) prezidentu, ministrus un Likumdošanas sapulces vairākumu un aicināja «sacelties» Nacionālo gvardi, armiju un beigās arī tautu. «Lai dzivo konstitūcija!» — bija tās parole, — parole, kas nenozīmēja neko citu kā «Nost revolūciju!».

Kalna konstitucionālai proklamācijai atbilda tā saucamā mierīgā demonstrācija, ko 13. jūnijā sarīkoja sīkie buržuā. Tas bija gājiens pa ielām no Sato d'O pa bulvāriem; 30 000 cilvēku, lielāko tiesu nacionālie gvardi, bez ieročiem, sajaukušies ar slepeno strādnieku sekciju locekļiem, gāja pa bulvāriem, saukdami: «Lai dzīvo konstitūcija!» Paši demonstranti izsauca šo lozungu mehāniski, auksti, tas nenāca no sirds, un šie saucieni, kur tiem būtu vajadzējis pieaugt līdz pērkonīgiem dārdiem, radīja tikai ironisku atbalsi tautā, kas drūzmējās uz trotuāriem. Daudzbalsīgajai dziesmai trūka krūšu balss. Kad šis gājiens virzījās garām «konstitūcijas draugu» sēžu ēkai un tās frontonā parādījās algots konstitūcijas herolds, kas, visiem spēkiem vicinādams savu klaķiera cepuri un vai pušu plēsdams savas varenās plaušas, apbēra svētceļotājus ar veselu brāzmu saucienu «Lai dzīvo konstitūcija!», — tad, likās, paši gājiena dalībnieki uz mirkli sajuta, cik komiska ir situācija. Ir zināms, kādu gluži neparlamentāru saņemšanu sarīkoja gājienam de la Pē ielas un bulvāru stūrī Sangarņjē dragūni un jēgeri; tā dalībnieki vienā mirklī izjuka uz visām pusēm un bēgot tikai šur tur lika atskanēt pa saucienam «pie ieročiem!», lai tādējādi būtu izpildīts parlamenta 11. jūnija aicinājums uz sacelšanos.

Vairums Azāra ielā sapulcējušos Kalna locekļu aizbēga kur kurais tajā brīdī, kad mierīgā gājiena varmācīgā izklīdināšana, neskaidrās baumas par neapbruņotu pilsoņu slepkavošanu uz bulvāriem, arvien pieaugošā drūzma ielās — viss, liekas, vēstīja sacelšanās tuvošanos. Ledrī Rolēns nelietas deputātu grupas priekšgalā izglāba Kalna godu. Parīzes artilērijas aizsardzībā, kas bija ieņēmusi Palais National, viņi devās uz A4ākslas un amatniecības konservatoriju,* kur vajadzēja ierasties Nacionālās gvardes 5. un 6. leģionam. Bet montaņāri veltīgi gaidīja 5. un 6. leģionu: šie piesardzīgie gvardi pameta savus pārstāvjus likteņa varā, Parīzes artilērija pati neļāva tautai uzcelt barikādes, haosa un sajukuma dēļ nebija iespējams pieņemt nekādu lēmumu, priekšējo līniju karaspēks turēja šautenes kaujas gatavībā, daļa deputātu tika apcietināta, daļa aizbēga. Tā beidzās 13. jūnijs.

Ja 1848. g. 23. jūnijs bija revolucionārā proletariāta sacelšanās diena, tad 1849. gada 13. jūnijs bija demokrātisko sīko buržuā sacelšanās diena. Katra šī sacelšanās bija klasiski (irs tās šķiras izpaudums, kura to rīkoja.

Tikai Lionā nonāca līdz niknai, asiņainai sadursmei. Šeit, kur rūpniecības buržuāzija un rūpniecības proletariāts stāvēja tieši aci pret aci, kur strādnieku kustība nebija tā kā Parīzē ietverta vispārējā kustībā un pēdējā to nenosacīja, — šeit 13. jūnija pretspars zaudēja savu sākotnējo raksturu. Provinces pārējās vietās, kur 13. jūnijs atbalsojās, tas neko neaizdedzināja — tas bija auksts zibens.

13. jūnijā izbeidzās pirmais dzīves periods konstitucionālajai republikai, kas 1849. g. 28. maijā ar Likumdošanas sapulces atklašanu bija sākusi normāli pastāvēt. Visu šo prologu aizpilda trokšņainā cīņa starp kārtības partiju un Kalnu, starp buržuāziju un sīkburžuāziju; sīkbur-žuāzija veltīgi pretojās buržuāziskās republikas nodibināšanai, kuras labā tā pagaidu valdībā un Izpildu komisijā taču pati nepārtraukti bija konspirējusi, par kuru taču pati nikni bija kāvusies pret proletariātu jūnija dienās. 13. jūnijs salauza tās pretestību un apvienoto rojālistu likumdošanas diktatūru padarīja par notikušu faktu. No •šā brīža Nacionālā sapulce kļūst tikai par Kārtības partijas sabiedriskās glābšanas komiteju.

Parīze bija nostatījusi prezidentu, ministrus un Nacionālās sapulces vairākumu «apsūdzēto stāvokli»; tie pasludināja Parīzi «aplenkuma stāvokli». Kalns pasludināja Likumdošanas sapulces vairākumu «ārpus konstitūcijas», vairākums savukārt nodeva Kalnu Augstākajai tiesai par konstitūcijas pārkāpšanu un pakļāva proskripcijai visu, kas šajā partijā visvairāk bija spējīgs dzīvot. No Kalna palika pāri vienīgi rumpis bez galvas un bez sirds. Mazākums nonāca līdz mēģinājumam izdarīt parlamentāru sacelšanos, vairākums padarīja savu parlamentāro despotismu par likumu. Tas dekretēja jaunu parlamenta reglamentu, kas iznīcināja tribīnes brīvību un deva Nacionālās sapulces priekšsēdētājam tiesības sodīt deputātus par kārtības pārkāpšanu disciplināri, ar naudas sodu, algas atņemšanu, pagaidu atstādināšanu no sēdēm, ar apcietināšanu. Virs Kalna rumpja tā zobena vietā pakāra rīksti. Atlikušo Kalna deputātu goda pienākums būtu demonstratīvi nolikt savas pilnvaras. Šis akts paātrinātu kārtības partijas sairšanu. Tai būtu jāsadalās savās sākotnējās sastāvdaļās tai brīdi, kad to vairs nevienotu kaut vai tikai pretestības ēna.

Reizē ar demokrātiskās sīkburžuāzijas parlamentāro spēku tai tika atņemts ari tās bruņotais spēks; tika likvidēta Parīzes artilērija un Nacionālās gvardes 8., 9. un

12. leģions. Turpretī finanšu aristokrātijas leģions, kas

13. jūnijā bija uzbrucis Bulē un Rū tipogrāfijām, salauzis iespiešanas mašīnas, izdemolējis republikānisko avīžu redakcijas un nelikumīgi arestējis to redaktorus, burtličus, iespiedējus, ekspeditorus, izsūtāmos, saņēma atzinību no Nacionālās sapulces tribīnes. Visā Francijā atkārtojās šāda nacionālo gvardu atlaišana, kurus turēja aizdomās par republikānismu.

Jauns preses likums, jauns likums par biedrībām, jauns likums par aplenkuma stāvokli, pārpildīti Parīzes cietumi, politisko emigrantu izraidīšana, visu to avīžu apturēšana, kuras gāja tālāk par avīzi «National», Lionas un piecu apkārtējo departamentu pakjaušana rupjam militāram despotismam, prokurora uzraudzība visās malās, jau tik daudz reižu tīrītās ierēdņu armijas jauna tīrīšana — visi tie bija uzvarējušās reakcijas nenovēršamie, parastie paņēmieni, kuri vienmēr atkārtojas, un pēc jūnija slepkavības un jūnija izsūtīšanām tos ir vērts pieminēt tikai tāpēc, ka šoreiz tie bija vērsti ne tikai pret Parīzi, bet arī pret departamentiem, ne tikai pret proletariātu, bet vispirms pret vidusšķirām.

Visa Nacionālās sapulces likumdošanas darbība jūnijā, jūlijā un augustā izpaudās kā represiju likumi, kas valdībai piešķīra tiesības izsludināt aplenkuma stāvokli, tie vēl ciešāk aizbāza muti presei un iznīcināja biedrošanās tiesības.

Tomēr šim periodam ir raksturīga nevis faktiskā, bet gan principiālā uzvaras izmantošana, nevis Nacionālās sapulces lēmumi, bet gan šo lēmumu motivācija, nevis rīcība, bet frāze, pat ne frāze, bet akcents un žesti, kas atdzīvināja frāzi. Neapvaldīti nekaunīga rojālistiskās pārliecības demonstrēšana, nicinoši aristokrātiska republikas apvainošana, koķetīgi frivola restaurācijas mērķu izpļāpāšana, — vārdu sakot, lielīga republikāniskās pieklājības pārkāpšana, — tas viss piešķīra šim periodam īpašu toni un nokrāsu. «Lai dzīvo konstitūcija!» — tāds bija 13. jūnija uzvarēto kaujas sauciens. Tas atbrīvoja uzvarētājus no konstitucionālās, t. i., republikāniskās, valodas liekulības. Kontrrevolūcija bija uzvarējusi Ungāriju, Itāliju un Vāciju, un viņi jau redzēja restaurāciju Francijas vārtu priekšā. Starp kārtības frakciju vadoņiem iedegās īsta konkurence; ar avīzes «Moniteur» palīdzību viņi viens pēc otra centās dokumentāri pierādīt savu rojālismu, izsūdzēt un nožēlot šādus tādus liberālus grēkus, ko tie bija izdarījuši monarhijas laikā, izlūgties to piedošanu dieva un cilvēku priekšā. Nepagāja neviena diena, kad no Nacionālās sapulces tribīnes februāra revolūciju nepasludinātu par sabiedrības nelaimi, kad kaut kāds leģitīmistisks provinciāls muižnieks svinīgi nepaziņotu, ka viņš nekad neesot atzinis republiku, kad kāds bailīgs Jūlija monarhijas pārbēdzējs un nodevējs nestāstītu par saviem nokavētajiem varoņdarbiem, kurus viņam neesot ļāvusi veikt tikai Luija Filipa cilvēkmīlestība vai citi pārpratumi. Iznāca tā, ka februāra notikumos apbrīnošanas vērta bija nevis uzvarējušās tautas augstsirdība, bet gan rojālistu pašuzupurēšanās un pieticība, kuri tai ļāvuši sevi uzvarēt. Kāds tautas pārstāvis ieteica daļu naudas, kas bija domāta februāra dienās ievainoto pabalstīšanai, izsniegt municipālajiem gvardiem, jo viņi vienīgie tajās dienas esot pakalpojuši tēvzemei. Otrs ieteica uzcelt Karuseļa laukumā statuju: Orleānas hercogs uz zirga. Tjērs nosauca konstitūciju par netīru papīra strēmeli. Viens pec otra kāpa tribīnē orleānisti, lai nožēlotu savas intrigas pret leģitīmo monarhiju, leģitīmisti, kas pārmeta sev, ka viņu pretošanās neleģitīmajai monarhijai paātrinājusi monarhijas krišanu vispār; Tjērs nožēloja, ka intriģējis pret Molē, Molē nožēloja savas intrigas pret Gizo, Baro — intrigas pret visiem trim. Saucienu «Lai dzīvo sociāli demokrātiskā republika!» pasludināja par pretkonstitucionālu; saucienu «Lai dzīvo republika!» vajāja kā sociāli demokrātisku. Vaterlo kaujas^93 gadadienā kāds deputāts pateica: «Es tik daudz nebaidos no prūšu iebrukuma kā no revolucionāro emigrantu ienākšanas Francijā.» Atbildot uz sūdzībām par teroru, kas bija organizēts Lionā un apkārtējos departamentos, Baragē d’Iljē teica: «Baltais terors man patīk labāk nekā sarkanais terors» («J’aitne mieux la terreur blanche que la terreur rouge»). Sapulce aplaudēja kā negudra ikreiz, kad no tas oratoru mutes atskanēja kāda epigramma pret republiku! pret revolūciju, pret konstitūciju, par monarhiju, par Svēto savienību. Katrs vismazāko republikānisko formalitāšu, piemēram, deputātu uzrunas ar vārdu «Citoyens»[155], pārkāpums sajūsmināja kārtības bruņiniekus.

Papildvēlēšanas Parīzē 8. jūlijā, kuras notika aplenkuma stāvokļa iedarbībā un lielai daļai proletariāta atturoties no balsošanas, franču armijas iesoļošana Romā, sarkano cienīgtēvu^123 un aiz viņiem — inkvizīcijas un mūku terora ieiešana Romā, — tas viss pievienoja jūnija uzvarai jaunas uzvaras un arvien vairāk kāpināja kārtības partijas prieka skurbumu.

Beidzot, augusta vidū rojālisti ar dekrētu noteica Nacionālās sapulces sēžu pārtraukšanu uz diviem mēnešiem pa daļai tādēļ, lai piedalītos tikko kā sanākušo departamenta padomju sēdēs, bet pa daļai tāpēc, ka bija piekusuši no sava rojālisma daudzu mēnešu ilgās orģijas. Ar neslēptu ironiju kā Nacionālās sapulces vietniekus, kā republikas sargus viņi atstāja divdesmit piecu deputātu komisiju, tādu leģitīmistiskās un orleānistiskās partijas ziedu kā Molē un Sangarņjē. Ironija bija dziļāka, nekā viņi to nojauta. Viņus, kuriem vēsture bija nospriedusi palīdzēt gāzt monarhiju, ko tie mīlēja, vēsture bija izraudzījusi sargāt republiku, ko tie nīda.

Ar Likumdošanas sapulces sēžu pārtraukšanu izbeidzās otrais periods konstitucionālās republikas dzivē, tās rojā-listisko trakulību periods.

Aplenkuma stāvokli Parīzē atkal atcēla, prese sāka atkal funkcionēt. Kamēr sociāli demokrātiskās avīzes bija apturētas, represiju un rojālistiskās plosīšanās periodā avīze «Siēcle»124, monarhistiski konstitucionālās sīkburžuā-zijas vecā literārā pārstāve, pievērsās republikānismam; avīze «Presse»125, vecais buržuāzisko reformatoru orgāns, demokratizējās, bet avīze «National», vecais klasiskais buržuāzisko republikāņu orgāns, ieguva sociālistisku nokrāsu.

Kādā mērā atklātie klubi kļuva neiespējami, tādā pašā mērā jo vairāk izplatījās un pastiprinājās slepenās biedrības. Strādnieku ražošanas asociācijas, kuras tika ciestas kā tīri komerciālas sabiedrības un kurām nebija nekādas ekonomiskas nozīmes, politiskā ziņā kļuva proletariātam par vienojošām saitēm. 13. jūnijs dažādajām pusrevolu-cionārajām partijām nocirta oficiālo galvu, toties palikušajām masām izauga pašām sava galva uz pleciem.

Kartības bruņinieki biedēja ar sarkanās republikas šausmām, bet uzvarējušās kontrrevolūcijas zemiskās mežonības un hiperborejiskās šausmas Ungārijā, Bādenē un Romā nomazgāja <rsarkano republiku» baltu. Un franču sabiedrības neapmierinātās starpšķiras saka atzīt, ka labāki ir sarkanās republikas solījumi ar tās problemātiskajam šausmām nekā sarkanās monarhijas šausmas ar tas faktisko bezcerību. Neviens sociālists nav Francija revolucionārās propagandas labā izdarījis vairāk nekā Hainavs. A chaque capacitē selon ses oeuvres![156]

Pa to laiku Luijs Bonaparts izmantoja Nacionālās sapulces brīvdienas, lai kā augstākais valdnieks apbraukātu provinces, karstasinīgākie leģitīmisti devās svētceļojuinos uz Emsu pie svētā Luī pēcnācēja^126, bet vairākums kartības partijas deputātu nodevās intrigām tikko kā sanākušajās departamenta padomēs. Vajadzēja piespiest padomes izteikt to, ko vēl neuzdrošinājās izteikt Nacionālas sapulces vairākums, vajadzēja, lai tās pieprasītu tūlītēju konstitūcijas revidēšanu. Pēc konstitūcijas šī revīzija varēja notikt tikai 1852. gadā īpaši šim nolūkam sasauktā Nacionālā sapulcē. Bet, ja vairākums departamentu padomju izteiktos par revīziju, — vai tiešām Francijas balss nepiespiestu Nacionālo sapulci ziedot konstitūcijas nevainību? Nacionālā sapulce gaidīja no šīm provinču padomēm to pašu, ko Voltēra «Henriādē» mūķenes gaidīja^ no panduriem. Bet ar nedaudziem izņēmumiem Nacionālās sapulces Potifeāri uzdūrās uz tikpat lielu skaitu Jāzepu provincēs. Lielum lielais vairākums negribēja saprast uzbāzīgos padomus. Konstitūcijas revīziju izjauca tas pats ierocis, kam to vajadzēja realizēt: departamentu padomju balsošana. Francija, un turklāt buržuāziskā Francija, bija teikusi savu vārdu un teikusi to pret revīziju.

Oktobra sākumā Nacionālā likumdošanas sapulce atjaunoja savas sēdes — tantum mutatus ab illo^157! Tās seja bija pilnīgi pārveidojusies. Kad departamentu padomes negaidīti noraidīja konstitūcijas revīziju, tas izvirzīja Nacionālo sapulci atpaka) konstitūcijas ietvaros un atgādināja tās pastāvēšanas robežas. Orleānistiem likās aizdomīgi leģitīmistu svētceļojumi uz Emsu, leģitīmistos radīja nemieru orleānistu sakari ar Londonu^127, abu frakciju avīzes uzkurināja uguni un apsvēra savu pretendentu savstarpējās pretenzijas. Orleānisti kopīgi ar leģitīmis-tiem bija saniknoti par bonapartistu intrigām, kas izpaudās prezidenta valdnieciskajos izbraukumos, viņa vairāk vai mazāk atklātajos mēģinājumos atbrīvoties no konstitūcijas iemauktiem, bonapartisko avīžu uzpūtīgajā valodā; Luijs Bonaparts savukārt bija nikns uz Nacionālo sapulci, kas atzina, ka tiesības konspirēt ir tikai leģitīmistiem un orleānistiem, un uz valdību, kura viņu pastāvīgi nodeva par labu Nacionālajai sapulcei. Beidzot valdībā notika šķelšanās sakarā ar Romas politiku un ministra Pasi ieteikto ienākuma nodokli, ko konservatīvie izbazūnēja par sociālistisku nodokli.

Viens no pirmajiem Baro valdības priekšlikumiem no jauna sanākušajā Likumdošanas sapulcē bija prasība piešķirt 300 000 franku kredīta, lai varētu izmaksāt atraitnes pensiju Orleānas hercogienei. Nacionālā sapulce to piešķīra, un franču nācijas parādu reģistrs tika papildināts ar septiņi miljoni franku lielu summu. Kamēr Luijs Filips tādējādi joprojām ar panākumiem tēloja «pauvre honteux» — kautrīgā nabaga — lomu, valdība neuzdrošinājās ieteikt Sapulcei palielināt Bonaparta atalgojumu, un Sapulce, kā likās, arī negribēja to piešķirt. Tā Luijs Bonaparts kā vienmēr atradās dilemmas priekšā: Aut Caesar, aut Clichyl^158

Otrais 9 miljoni franku liela kredīta pieprasījums Romas ekspedīcijas izdevumu segšanai vēl vairāk saspīlēja attiecības starp Bonapartu, no vienas puses, un ministriem un Nacionālo sapulci — no otras, l.uiis Bonaparts avīzē «Monitcur» publicēja vēstuli savam adjutantam Edgaram Neijam, kurā viņš saistīja pāvesta valdību ar konstitucionālām garantijām. Pāvests savukārt izdeva vēstījumu: «motu proprio»128, kurā viņš noraidīja jebkādu savas atjaunotās varas ierobežošanu. Bonaparta vēstule ar tīšu nekautrību pavēra viņa kabineta priekškaru, lai viņu pašu parādītu galerijas skatiem kā labvēlīgu, bet pat sava paša mājā neatzītu un saistītu ģēniju. Ne pirmoreiz viņš koķetēja ar «brīvas dvēseles apslēptajām spārnu vēdām»[159]. Tjērs, komisijas referents, Bonaparta spārnu vēdas pilnīgi ignorēja un aprobežojās ar to, ka pāvesta vēstījumu pārtulkoja franču valodā. Nevis valdība, bet Viktors Igo mēģināja paglābt prezidentu, ieteikdams Nacionālajai sapulcei izteikt savu piekrišanu Napoleona vēstulei. «Allons done! Allons done!»[160] — ar šādu necienīgi vieglprātīgu saucienu vairākums apraka Igo priekšlikumu. Prezidenta politika? Prezidenta vēstule? Pats prezidents? «Allons done! Allons done!» Kas gan uz Bonaparta kgu skatās nopietni? Vai jūs, Viktor Igo kgs, domājat, ka mēs jums ticam, it kā jūs ticētu prezidentam? «Allons done! Allons done!»

Beidzot, sakaru saraušanu starp Bonapartu un Nacionālo sapulci vēl paātrināja debates par projektu atsaukt atpakaļ Orleānus un Burbonus. Valdībai klāt neesot, prezidenta brālēns, Vestfālenes ekskaraja dēls^161, iesniedza palātai šo priekšlikumu, kura tiešais mērķis bija nolikt leģitīmistisko pretendentu un orleānistisko pretendentu vienā plāksnē ar bonapartisko pretendentu vai, pareizāk sakot, zemāk par viņu, jo viņš, vismaz faktiski, atradās valsts varas virsotnē.

Napoleons Bonaparts bija pietiekami negodbijīgs, lai vienā priekšlikumā apvienotu izraidīto karalisko ģimeņu atgriešanos un jūnija insurgentu amnestiju. Vairākuma sašutums tūlīt piespieda viņu atsaukt šo zaimojošo svētā sajaukšanu ar nešķīsto, karaliskā dzimuma sajaukšanu ar proletāriskajiem izdzimteņiem, sabiedrības stāvzvaigžņu sajaukšanu ar tās purva malduguntiņām un ierādīt katram no šiem diviem priekšlikumiem pienācīgo vietu. Vairākums enerģiski noraidīja projektu par karalisko ģimeņu saukšanu atpaka|, un Berjē, leģitīmistu Demostēns, neatstāja nekādu šaubu par to, kāda nozīme bija šim balsojumam. Bonaparta mērķis — pārvērst pretendentus pār vienkāršiem pilsoņiem! Viņiem grib atņemt svētuma oreolu, pēdējo viņiem palikušo majestātiskumu, trimdas majestātiskumu! Ko gan domātu par vienu no pretendentiem — izsaucās Berjē —, kas, aizmirsis savu augsto izcelšanos, atgrieztos Francijā, lai šeit dzīvotu kā vienkārša privātpersona? Skaidrāk vairs nevarēja pateikt

Bonapartarn, ka viņš neko nav ieguvis ar savu klātbūtni valstī, un, ja viņš ir vajadzīgs apvienotajiem rojālistiem šeit, prezidenta krēslā, kā neitrāla persona, tad īstajiem kroņa pretendentiem ir jāpaliek no nezinātāju skatieniem trimdas miglā apslēptiem.

1. novembrī Luijs Bonaparts atbildēja Likumdošanas sapulcei ar vēstījumu, kurā diezgan asos izteicienos ziņoja par Baro valdības demisiju un jaunas valdības nodibināšanu. Baro—Falu valdība bija rojālistiskās koalīcijas valdība, Opula valdība — Bonaparta valdība, prezidenta ierocis pret Likumdošanas sapulci, komiju valdība.

Bonaparts vairs nebija tikai 1848. gada 10. decembra neitrāla persona. Kā izpildu varas galva viņš bija kļuvis zināmu interešu centrs, cīņa pret anarhiju bija piespiedusi pašu kārtības partiju stiprināt viņa ietekmi, un, ja viņš vairs nebija populārs, tad tā vispār bija nepopulāra. Vai tad viņš nevarēja cerēt, ka orlcānistu un leģitīmistu sacensība, no vienas puses, un nepieciešamība restaurēt kaut jel kādu monarhiju — no otras puses, piespiedīs abas šīs "frakcijas atzīt neitrālu pretendentu?

Ar 1849. g. 1. novembri konstitucionālās republikas dzīvē sākas trešais periods, kas beidzas 1850. g. 10. martā. Sākas parastā konstitucionālo iestāžu spēle, par kuru tā jūsmo Gizo, t. i., ķildas starp izpildu varu un likumdošanas varu. Bet tas vēl nav viss. Pret apvienoto orleānistu un leģitīmistu restauratoru tieksmēm Bonaparts aizstāv savas faktiskās varas juridisko pamatu — republiku; pret Bonaparta restauratora tieksmēm kārtības partija aizstāv savas kopīgās kundzības juridisko pamatu — republiku; leģitīmisti pret orleānistiem, orleānisti pret leģitīmistiem aizstāv status quo^162 — republiku. Visas šīs kārtības partijas frakcijas, no kurām katrai in petto^163 ir pašai savs karalis un pašai sava restaurācija, ikkatra nostāda pretim savu sāncenšu uzurpatoriskajām un dumpīgajām tieksmēm kopējo buržuāzijas kundzību, formu, kurā visas viņu īpašās prasības savstarpēji neitralizējas un saglabājas, — republiku.

Tāpat kā Kants atzīst republiku par vienīgo racionālo valsts formu, par praktiskā prāta postulātu, kas nekad nepiepildās, bet kura piepildīšanai vienmēr jābūt mūsu mērķim un mūsu lolojumam, — tāpat šo rojālistu postulāts bija monarhija.

Tādējādi konstitucionālā republika, kas no buržuāzisko republikāņu rokām bija iznākusi kā vienkārša ideoloģiska formula, apvienoto rojālistu rokās piepildījās ar saturu, kļuva par dzīvu formu. Tjēram nebija ne jausmas, kāda patiesība slēpās viņa vārdos: «Mēs, rojālisti, esam īstais konstitucionālās republikas balsts.»

Koalīcijas valdības krišanai, komiju valdības uznākšanai uz skatuves bija vēl arī cita nozīme. Jaunā kabineta finanšu ministru sauca Fulds. Iecelt Fuldu par finanšu ministru nozīmēja oficiāli nodot Francijas nacionālo bagātību biržas rokās, pārvaldīt valsts mantu ar biržas palīdzību un biržas interesēs. Reizē ar Fulda iecelšanu finanšu aristokrātija avīzē «Moniteur» pasludināja savu restaurāciju. Sī restaurācija bija nepieciešams papildinājums visām pārējām restaurācijām un kopā ar tām bija loceklis konstitucionālās republikas ķēdē.

Luijs Filips ne reizes nebija uzdrošinājies iecelt par finanšu ministru īstu loup-cervier*. Tāpat kā viņa monarhija bija ideāls nosaukums buržuāzijas virsotnes kundzībai, tā arī viņa ministrijās privileģētām interesēm tika doti ideoloģiski nosaukumi, kas liecinātu, ka te nav personīgas ieinteresētības. Buržuāziskajā republikā skatuves priekšplānā izvirzījās tas, ko dažādās monarhijas, leģitīmā un orleānistiskā, bija slēpušas aiz kulisēm. Tā nolika uz zemes to, ko tās bija cēlušas debesīs. Svēto vārdus tā aizstāja ar valdošo šķiru interešu buržuāziskajiem īpašvārdiem.

Viss mūsu stāstījums ir parādījis, ka republika jau no pirmās savas pastāvēšanas dienas ne tikai neiznīcināja finanšu aristokrātijas kundzību, bet, gluži otrādi, stiprināja to. Bet republika piekāpās tās priekšā negribēdama, pakļaudamās liktenim. Turpretim ar Fuldu valdības iniciatīva nonāca atpakaļ finanšu aristokrātijas rokās.

Jautās — kā gan buržuāziskā koalīcija varēja panest un paciest finanšu aristokrātijas kundzību, kuras pamatā Luija Filipa laikā bija tas, ka pārējie buržuāzijas slāņi tika atbīdīti no varas vai pakļauti?

Atbilde ir vienkārša.

Vispirms, finanšu aristokrātija pati bija svarīga vadoša grupa rojālistiskajā koalīcijā, kuras kopējo valdības varu sauca par republiku. Vai tad orleānistu oratori un «talanti» nebija finanšu aristokrātijas veci sabiedrotie un līdzzinātāji? Vai tad pati tā nebija orleānistu zelta falanga? Kas attiecas uz leģitīmistiem, tad viņi jau Luija Filipa laikā praktiski piedalījās visās biržas, kalnrūpniecības un dzelzceļu spekulāciju orģijās. Vispār, lielo zemēsi pašnieku savienība ar finanšu aristokrātiju ir normāla parādība. Pierādījums tam — Anglija, pierādījums pat Austrija.

Tādā zemē kā Francija, kur nacionālās ražošanas apjoms ir proporcionāli ļoti mazs salīdzinājumā ar valsts parāda apmēriem, kur valsts rente ir svarīgākais spekulācijas objekts un birža galvenais tirgus, kur izlietot kapitālu, kas grib pieaugt, neko neražojot, — šādā zemē neskaitāmi daudziem cilvēkiem no visām buržuāziskajām un pusburžuāziskajām šķirām nepieciešami jābūt ieinteresētiem valsts parādā, biržas spēlē, finansēs. Un vai tad visi šie biržas spēles otrās šķiras dalībnieki neatrod savu dabisko balstu un vadītāju tajā frakcijā, kas pārstāv tās pašas intereses, tikai milzīgos apmēros un vispārīgi?

Kāds cēlonis ir tam, ka valsts bagātības pāriet finanšu aristokrātijas rokās? Pastāvīga valsts parādu pieaugšana. Bet kāds cēlonis ir valsts parādiem? Tas, ka tās izdevumi vienmēr pārsniedz ieņēmumus, kas savukārt ir tiklab sekas, kā arī cēlonis valsts aizņēmumu sistēmai.

Lai izvairītos no šiem parādiem, valstij vai nu jāierobežo savi izdevumi, t. i., jāvienkāršo, jāsašaurina valdības organisms, jāpārvalda pēc iespējas mazāk, jānodarbina cik iespējams maz ierēdņu, cik iespējams mazāk jāiejaucas pilsoniskās sabiedrības lietās. Kārtības partija šo ceļu nevarēja iet; tai vajadzēja arvien vairāk pastiprināt savus represīvos pasākumus, savu oficiālo iejaukšanos valsts vārdā, savu klātbūtni visur valsts orgānu veidā samērā ar to, kā pieauga briesmas, kas no visām pusēm apdraudēja tās kundzību un tās šķiras pastāvēšanas nosacījumus. Nevar samazināt žandarmu skaitu laikā, kad pieaug noziegumi pret personu un īpašumu.

Vai arī valstij jāmēģina iztikt bez parādiem, uz brīdi jānodibina kaut vai ātri pārejošs budžeta līdzsvars, uzkraujot iedzīvotāju mantīgāko šķiru pleciem ārkārtējus nodokļus. Bet vai tad kārtības partijai, lai atbrīvotu

nacionālo bagātību no biržas ekspluatācijas, būtu jāziedo uz tēvzemes altāra pašai savas bagātības? Pas si bētel^164 [165]

Tādējādi bez kardināla apvērsuma Francijas valstī nav domājams apvērsums Francijas valsts finansēs. Bet ar šīm valsts finansēm ir nepieciešami saistīti valsts parādi» ar valsts parādiem — spekulēšana ar tiem, valsts kreditoru, baņķieru, naudas tirgotāju, biržas vilku kundzība.' Tikai viena kārtības partijas frakcija bija tieši ieinteresēta finanšu aristokrātijas krišanā, tie bija fabrikanti. Mēs nerunājam par vidējiem, par sīkajiem rūpniekiem, bet par rūpniecības magnātiem, kas Luija Filipa laikā izveidoja plašu dinastiskās opozīcijas bāzi. Viņu intereses, bez šaubām, prasīja, lai samazinātos ražošanas izdevumi, tātad — lai samazinātos nodokli, kas ietilpst ražošanas izdevumos, lai samazinātos valsts parādi, kuru procenti ietilpst šajos nodokļos, — citiem vārdiem, viņu intereses prasīja finanšu aristokrātijas krišanu.

Anglijā — bet vislielākie franču fabrikanti ir sīkie buržuji salīdzinājumā ar viņu ang|u sāncenšiem — mēs tiešām redzam fabrikantus, kaut kādu Kobdenu vai Braitu, krusta kara priekšgalā pret banku un biržas aristokrātiju. Kāpēc tas tā nav Francijā? Anglijā pārsvarā rūpniecība, Francijā — zemkopība. Anglijā rūpniecībai vajadzīga free trade**, Francijā — aizsargmuitas, nacionālais monopols līdzās citiem monopoliem. Francijas rūpniecība nevalda pār Francijas ražošanu, tāpēc franču fabrikanti nevalda pār franču buržuāziju. Lai nosargātu savas intereses no citām buržuāzijas frakcijām, viņi nevar kā angļi nostāties kustības priekšgalā un līdz ar to izvirzīt savas šķiras intereses pirmajā vietā; viņiem jāvelkas revolūcijas astē un jākalpo interesēm, kas ir pretējas viņu šķiras vispārējām interesēm. Februārī viņi savu stāvokli neizprata, bet februāris viņus veda pie prāta. Un kam gan vistuvāk draud briesmas no strādniekiem, ja ne darba devējam, rūpniecības kapitālistam? Tāpēc Francijā fabrikants bija spiests pieslieties visniknākajiem kārtības partijas fanātiķiem. Tiesa, finanšu dūži apcērp viņa pelņu, bet kas tas ir salīdzinājumā ar to, ka proletariāts to iznicina pilnīgi?

Francijā sīkie buržuā veic to, ko normāli vajadzētu veikt rūpniecības buržuā, strādnieki veic to, kas normāli

būtu sīko buržuā uzdevums; kas nu atrisinās strādnieka uzdevumu? Neviens. Tas netiks atrisināts Francijā, te to tikai proklamē. Nekur tas nav atrisināms nacionālās robežās^13, šķiru karš franču sabiedrībā pārvērtīsies par pasaules karu starp nācijām. Atrisinājums sāksies tikai tad, kad pasaules karš izvirzīs proletariātu tās tautas priekšgalā, kura valda pār pasaules tirgu, Anglijas priekšgalā. Tomēr revolūcija, kas te rod nevis savas beigas, bet gan savu organizēto sākumu, nebūs īslaicīga revolūcija. Tagadējā paaudze atgādina tos ebrejus, kurus Mozus veda cauri tuksnesim. Tai ne tikai ir jāiekaro jaunā pasaule, bet arī jānoiet no skatuves, lai dotu vietu cilvēkiem, kas nobrieduši jaunajai pasaulei.

Atgriezīsimies pie Fulda.

1849. g. 14. novembrī Fulds uzkāpa Nacionālās sapulces tribīnē un izklāstīja savu finanšu sistēmu: vecās nodokļu sistēmas apoloģija! vīna nodokļa paturēšana! atteikšanās no Pasī ienākuma nodokļa!

Arī Pasī nebija revolucionārs, viņš bija vecs Luija Filipa ministrs. Viņš piederēja pie Difora tipa puritāņiem un pie visintīmākajiem Testa, šā Jūlija monarhijas grēkāža draugiem![166] Arī Pasī cildināja veco nodokļu sistēmu, arī viņš ieteica atstāt vīna nodokli, bet tai pašā laikā viņš norāva plīvuru no valsts deficīta. Viņš pateica, ka novērst valsts bankrotu var vienīgi ar jauna nodokļa — ienākumu nodokļa — palīdzību. Fulds, kas kādreiz Ledrī Rolēnam bija ieteicis valsts bankrotu, ieteica Likumdošanas sapulcei valsts deficītu. Viņš apsolīja ietaupījumus, kuru noslēpums atklājās tikai vēlāk: piemēram, izdevumi samazinājās par 60 miljoniem, bet kārtējais parāds pieauga par 200 miljoniem — šaubīgas manipulācijas skaitļu grupēšanā, kontu noslēgšanā, kas gala iznākumā nozīmēja jaunus aizņēmumus.

Fulda laikā finanšu aristokrātija līdzās pārējām konkurējošām buržuāzijas frakcijām, protams, neuzstājās tik nekautrīgi ciniski kā Luija Filipa laikā. Bet sistēma

palika tā pati: tas pats valsts parādu pastāvīgais pieaugums, tas pats nomaskētais deficīts. Un ar laiku vecā biržas blēdība parādījās atklātāk. Pierādījums: likums par Aviņonas dzelzceļu, noslēpumainas valsts vērtspapīru svārstības, par kurām kādu laiku runāja visa Parīze, beidzot, Fulda un Bonaparta neizdevusies spekulācija 10. marta vēlēšanās.

Pēc finanšu aristokrātijas oficiālās restaurācijas franču tautai ļoti drīz bija atkal jānonāk pie 24. februāra.

Konstituante, lai sariebtu savai mantiniecei, atcēla uz

1850. gadu vīna nodokli. Veco nodokļu atcelšana nedeva līdzekļus jauno parādu nomaksai. Ķretons, viens no kārtības partijas kretīniem, ieteica vēl pirms Likumdošanas sapulces sēžu pārtraukšanas atstāt vīna nodokli. Fulds pieņēma šo priekšlikumu bonapartiskās valdības vārdā, un 1849. g. 20. decembrī, gadu pēc Bonaparta proklamēšanas par prezidentu, Nacionālā sapulce izdeva dekrētu par viņa nodokļa atjaunošanu.

Sās atjaunošanas aizstāvis bija nevis finansists, bet jezuītu vadonis Montalambērs. Viņa argumentācija bija apbrīnojami vienkārša. Nodoklis ir mātes krūts, kas baro valdību; valdība — tie ir represiju ieroči, tie ir autoritātes orgāni, tā ir armija, tā ir policija, tie ir ierēdņi, tiesneši, ministri, tie ir mācītāji. Uzbrukums nodoklim ir anarhistu uzbrukums kārtības sargiem, kas apsargā buržuāziskās sabiedrības materiālo un garīgo ražošanu no proletārisko vandaļu uzmācībām. Nodoklis — tas ir piektais dievs blakus īpašumam, ģimenei, kārtībai un reliģijai. Un vīna nodoklis neapšaubāmi ir nodoklis, un turklāt nevis vienkāršs, bet gan sensens, monarhisma apgarots, cienījams nodoklis. Vive l’impdt des boissons! Three cheers and one more.*

Kad franču zemnieks grib iedomāties velnu, tad viņš to iedomājas nodokļu vācēja veidā. Ar to brīdi, kad Montalambērs pasludināja nodokli par dievu, zemnieks kļuva par bezdievi, ateistu un metās velna — sociālisma — apkampienos. Kārtības reliģija vieglprātīgi viņu bija zaudējusi, jezuīti vieglprātīgi viņu bija zaudējuši, Bonaparts vieglprātīgi viņu bija zaudējis. 1849. g. 20. decembris uz visiem laikiem sakompromitēja 1848. g. 20. decembri. [167] [168] «Sava tēvoča brāļadēls» nebija savā ģimenē pirmais, ko pazudināja vīna nodoklis, nodoklis, kurš, runājot Monta-lambēra vārdiem, ož pēc revolūcijas vētras. īstais, lielais Napoleons Sv. Helēnas salā teica, ka vīna nodokļa atjaunošana vairāk nekā jebkas cits bijusi par cēloni viņa krišanai, jo tā atstūmusi no viņa Dienvidfrancijas zemniekus. Jau Luī XIV laikā šis nodoklis visvairāk izraisīja tautas naidu (sk. Buagilbēra un Vobāna rakstus). Pirmā revolūcija to atcēla, bet Napoleons 1808. gadā atkal atjaunoja nedaudz pārveidotā veidā. Kad Restaurācija iesoļoja Francijā, tai pa priekšu ne tikai bramanīgi jāja kazaki, bet nāca arī solījumi atcelt vīna nodokli. Gentilhomme-rie^169, protams, nevajadzēja turēt vārdu, kas bija dots gens tail labie ā mērci et misēricorde^170. 1830. gads solījās atcelt vīna nodokli. Tas nebija šā gada dabā — darīt to, kas tika teikts, un teikt to, kas tika darīts. 1848. gads solījās atcelt vīna nodokli, tāpat kā tas visu apsolīja. Konstituante, beidzot, kas neko nebija solījusi, noteica, kā mēs jau sacījām, savā testamentā, ka vīna nodoklis tiek atcelts, sākot ar 1850. g. 1. janvāri. Bet tieši 10 dienas pirms 1850. g. 1. janvāra Likumdošanas sapulce to atkal atjaunoja. Tādējādi franču tauta veltīgi mēģināja šo nodokli aizdabūt prom: kad viņa to izmeta pa durvīm, tas no jauna ienāca pa logu.

Ne velti tauta tā ienīda vīna nodokli: te ir apvienots viss tas, kas Francijas nodokļu sistēmā tika ienīsts. Tā piedzīšanas veids ir nīstams, tā sadalīšana aristokrātiska, jo aplikšanas procentu likme ir vienāda tiklab visparastākajiem, kā arī visdārgākajiem vīniem, tā tātad palielinās ģeometriskā progresijā līdztekus tam, kā samazinās patērētāja turīgums; tas ir progresīvais nodoklis apgrieztā veidā. Tā ir prēmija par vīna falsificēšanu un viltošanu un tādējādi izraisa strādājošo Šķiru sistemātisku saindēšanos. Tas samazina patēriņu, uzceļot pie katras pilsētas vārtiem, kurā ir vairāk par 4000 iedzīvotājiem, akcīzes aizsprostu un pārvēršot katru šādu pilsētu par svešu zemi, ko aizsargmuitas sargā no franču vīna. Lielie vīn-tirgotāji un vēl lielākā mērā sīkie, tā devētie marehands de vins, vīna pagrabiņu īpašnieki, kuru ienākumi ir pilnīgi atkarīgi no vīna patēriņa, visi viņi ir visniknākie vīna nodokļa ienaidnieki. Un, beidzot, samazinadams patēriņu, viņa nodoklis sašaurina produkcijas pārdošanas tirgu. Atņemot pilsētas strādniekiem iespēju pirkt vīnu, tas atņem zemniekiem vīndariem iespēju to pārdot. Bet Francijā ir apmēram 12 miljonu vīndaru. Tāpēc saprotams ir visas tautas naids pret vīna nodokli, saprotams sevišķi fanātiskais zemnieku niknums pret to. Turklāt vēl vīna nodokļa atjaunošanu viņi uzlūkoja nevis par atsevišķu, vairāk vai mazāk nejaušu parādību. Zemniekiem ir savas īpašas vēsturiskas tradīcijas, kuras dēls manto no tēva, un šajā vēsturiskajā skolā ir nodibinājusies tāda pārliecība, ka ikviena valdība, kad tā grib piekrāpt zemniekus, sola viņiem vīna nodokļa atcelšanu, bet, tiklīdz tā viņus piekrāpusi, tā to patur speķa vai atjauno. Ar vīna nodokli zemnieks pārbauda valdības «garšu un aromātu», tās tendenci. Vīna nodokļa atjaunošana 20. decembrī nozīmēja: Luijs Bonaparts ir tāds pats ka citi. Bet viņš nebija tāds pats kā citi, viņš bija zemnieku izgudrojums, un ar petīcijām pret vīna nodokli, kuras klaja miljoniem parakstu, zemnieki atsauca savas balsis, ko viņi pirms gada bija atdevuši «sava tēvoča brāļadēlam».

Lauku iedzīvotāji, vairāk nekā divas trešdaļas no visiem Francijas iedzīvotājiem, pa lielākai daļai ir tā saucamie brīvie zemesipašnieki. Viņu pirmā paaudze, ko 1789. g. revolūcija bija bez maksas atbrīvojusi no feodālām saistībām, saņēma savu zemi bez maksas. Bet turpmākās paaudzes zemes cenas veidā samaksāja to, ko viņu pus-dzimtbūtnieciskie senči bija maksājuši kā renti, desmito tiesu, klaušas utt. Jo vairāk, no vienas puses, palielinājās iedzīvotāju skaits un jo vairāk, no otras puses, pieauga zemes sadrumstalošana, toties dārgāki kļuva sīkie zemes gabali, tā ka līdz ar šo pārceļu samazināšanos pieauga pieprasījums pēc tām. Bet reizē ar zemnieku pārceļu cenas kāpšanu nenovēršami pieauga zemnieka parādi, t. i., hipotēka, — vienalga, vai tas pirka pārcēli tieši vai līdzmantinieki to viņam ieskaitīja kā kapitālu. Parādu, kas gulstas uz zemi, sauc par hipotēku, ķīlu zīmi uz zemi. Kā viduslaikos ap zemes gabaliem krājās privilēģijas, tā ap šo laiku parcelēm krājas hipotēkas. — No otras puses, pastāvot pārceļu sistēmai, zeme tās īpašniekam ir vienkāršs ražošanas riks. Bet tādā pašā mērā, kādā zeme sadrumstalojas, samazinās tās auglība. Mašīnu lietošana augsnes apstrādāšanai, darba dalīšana, lieli meliorācijas 10* pasākumi, kā, piemēram, nosusināšanas un apūdeņošanas kanāli utt., kļūst arvien mazāk un mazāk pieejami, kamēr neproduktivie izdevumi zemes apstrādāšanā pieaug tādā pašā proporcijā, kādā notiek paša ražošanas līdzekļa sadrumstalošanās. Tas viss notiek neatkarīgi no tā, vai par-celes īpašniekam ir kapitāls vai nav. Bet, jo tālāk iet zemes sadrumstalošanās process, toties vairāk un vairāk par parcelārās saimniecības vienīgo kapitālu kļūst zemes gabals ar visnožēlojamāko inventāru, toties mazāk iespējama kļūst kapitāla ieguldīšana zemē, toties vairāk trūcīgais zemnieks [Kotsass] sajūt, ka viņam trūkst zemes, naudas un izglītības, kas nepieciešami, lai izmantotu agronomijas sasniegumus, toties vairāk regresē zemes apstrādāšana. Beidzot, tīrais ienākums samazinās tādā pašā proporcijā, kādā pieaug bruto patēriņš, proporcijā, kādā visu zemnieka ģimeni attur no citas nodarbošanās tās īpašums, kas tomēr nenodrošina tās eksistenci.

Tādējādi tādā pašā mērā, kādā pieaug iedzīvotāju skaits un zemes sadrumstalotība, tādā pašā mērā sadārdzinās ražošanas rīks — zeme un samazinās tās auglība, tādā pašā mērā panīkst zemkopība un pieaug zemnieku parādi. Un tas, kas bija sekas, savukārt kļūst par cēloni. Katra paaudze atstāj arvien vairāk parādu nākamajai paaudzei, katra jaunā paaudze uzsāk savu dzīvi arvien grūtākos un nelabvēlīgākos apstākļos, parādi rada parādus, un, kad zemnieks vairs nevar no jauna ieķīlāt savu zemes gabaliņu pret jauniem parādiem, t. i., apgrūtināt to ar jaunām hipotēkām, viņš tieši nonāk augļotāja nagos, un toties jo lielāki kļūst augļotāja procenti.

Tādējādi franču zemnieks procentu veidā par hipotēkām, kas gulstas uz zemi, procentu veidā arī par tiehipo-tekāriem augļotāju aizdevumiem atdod kapitālistiem ne tikai zemes renti, ne tikai rūpniecisko peļņu, vārdu sakot, — ne tikai visu tīro ienākumu, bet pat daļu no savas darba algas; viņš tādējādi noslīd līdz Īrijas rentnieka līmenim, un tas viss viņu piemeklē kā privātīpašnieku.

So procesu Francijā paātrināja pastāvīgi augošā nodokļu nasta un tiesu izdevumi, ko radīja pa daļai tieši pašas formalitātes, ar kādām franču likumdošana saista zemesīpašumu, pa daļai — neskaitāmie konflikti starp pārceļu īpašniekiem, kuras visur saskaras un krustojas, bet pa daļai prāvošanās kaislība, kas piemīt zemniekiem, kuriem viss īpašuma prieks ir tikai iluzoriskā īpašuma, īpašuma tiesību fanātiska aizstāvēšana.

Pēc 1840. g. statistiskajiem aprēķiniem Francijas zemkopības bruto ienākums bija 5 237 178 000 franku. No šās summas jāatskaita 3 552 000 000 franku apstrādāšanas izdevumiem, ieskaitot tajos arī zemkopju patēriņu. Paliek neto produkts par 1 685 178 000 franku, no kuriem jāatvelk 550 miljonu hipotēku procentiem, 100 miljonu tiesu ierēdņiem, 350 miljonu nodokļiem un 107 miljoni notariālām nodevām, zīmogmarkām, hipotēku ierakstīšanas nodevām utt. Paliek viena trešdaļa neto produkta — 538 000 000; uz vienu iedzīvotāju neiznāk ne 25 franki tīrā ienākuma.129 Sājā aprēķinā nav, protams, ņemta vērā nedz augļošana ārpus hipotēkām, nedz izdevumi par advokātiem utt.

Tagad ir saprotams franču zemnieku stāvoklis, kad republika pie viņu vecajām nastām pielika klāt vēl jaunas. Ir skaidrs, ka zemnieku ekspluatācija atšķiras no rūpniecības proletariāta ekspluatācijas tikai pēc formas. Ekspluatētājs ir tas pats: kapitāls. Atsevišķi kapitālisti ekspluatē atsevišķus zemniekus ar hipotēku un augļošanas palīdzību; kapitālistu šķira ekspluatē zemnieku šķiru ar valsts nodokļu palīdzību. Zemnieku īpašuma tiesības ir talismans, kas līdz šim nodevis zemniekus kapitāla varā; šā īpašuma vārdā kapitāls rīdīja viņus pret rūpniecības proletariātu. Tikai kapitāla krišana var pacelt zemnieku, tikai pretkapitālistiska, proletāriska valdība var izbeigt viņa ekonomisko nabadzību un sabiedrisko degradāciju. Konstitucionālā republika ir viņa apvienoto ekspluatatoru diktatūra; sociāli demokrātiskā, sarkanā republika ir viņa sabiedroto diktatūra. Un svaru kausi ceļas vai krīt atkarībā no tām balsīm, ko zemnieks iemet vēlēšanu urnā. Viņam pašam jāizlemj savs liktenis. — Tā teica sociālisti pamfletos, almanahos, kalendāros, daždažādās skrejlapās. Sīs idejas kļuva zemniekam vēl saprotamākas ar kārtības partijas polemisko sacerējumu palīdzību; arī tā griezās pie viņa, un ar saviem rupjajiem pārspīlējumiem, ar saviem nekaunīgajiem sociālistisko ideju un centienu sagrozījumiem tā atrada tieši īsto zemnieka toni un sakāpināja zemnieka iekāri pēc aizliegtā augļa. Bet vissaprotamāk runāja pati pieredze, ko zemnieku šķira bija ieguvusi, izmantodama vēlēšanu tiesības, runāja tā vilšanās, kādu tā atkal un atkal pārdzīvoja revolūcijas straujajā attīstības gaitā. Revolūcijas ir vēstures lokomotīves.

Pakāpeniskais apvērsums zemnieku noskaņojumā izpaudās dažādos simptomos. Tas parādījās jau Likumdošanas sapulces vēlēšanās, parādījās aplenkuma stāvoklī, ko izsludināja piecos departamentos apkārt Lionai, parādījās dažus mēnešus pēc 13. jūnija tajā apstāklī, ka Ziron-das departaments bijušā «nesalīdzināmās palātas» [«chambre introuvable»] [171] prezidenta vietā ievēlēja inon-taņāru, tas parādījās 1849. g. 20. decembrī, kad Garas departamentā^130, šajā leģitīmistu apsolītajā zemē, kur bija notikusi visbriesmīgākā izrēķināšanās ar republikāņiem 1794. un 1795. gadā, kur 1815. gadā bija terreur blanche^172 centrs, kur atklāti slepkavoja liberālus un protestantus, mirušā leģitīmistu deputāta vietā ievēlēja sarkano deputātu. Sī viskonservatīvākās šķiras revolucionizēša-nās visspilgtāk parādījās pēc vīna nodokļa atjaunošanas. Valdības pasākumi un likumi, ko izdeva 1850. g. janvārī un februāri, bija vērsti gandrīz vienīgi pret departamentiem un zemniekiem, un tas vispārliecinošāk pierāda viņu atmošanos.

Opula cirkulārs, kas žandarmu iecēla par prefektu, apakšprefektu un it sevišķi mēru inkviziloru, kas organizēja spiegošanas sistēmu līdz pat visnomaļāko ciemu tumšajiem kaktiem; likums pret skolotājiem, kas šos zemnieku šķiras ideologus, aizstāvjus, audzinātājus un padomdevējus pakļāva prefekta patvaļai, kas viņus, mācīto cilvēku šķiras proletāriešus, trenkāja kā vajātus meža zvērus no viena ciema uz otru; likumprojekts pret mēriem, kas virs viņu galvām pakāra viņu atstādināšanas Da-mokla zobenu un kas ik bridi viņus, šos zemnieku ciemu prezidentus, pretstatīja republikas prezidentam un kārtības partijai; dekrēts, kas Francijas 17 kara apgabalus pārvērta par četriem pašalikiem^131 un kas kazarmu un bivaku padarīja par franču nacionālo salonu; izglītības likums, ar kuru kārtības partija pasludināja, ka Francijas neizglītība un varmācīga turēšana tumsā ir nepieciešams nosacījums šās partijas eksistencei, pastāvot vispārējo vēlēšanu tiesību režīmam, — kas bija visi šie likumi un pasākumi? Izmisīgi mēģinājumi atkal pak|aut departamentus un departamentu zemniekus kārtības partijai.

Kā represijas tie bija nožēlojami līdzekļi, kas nesasniedza mērķi. Lielie pasākumi, piemēram, paturot vīna nodokli un 45 santīmu nodokli, nievājoši noraidot zemnieku petīcijas par miljarda atmaksu utt., — visi šie likumdošanas zibeņi un pērkoni ķēra zemnieku šķiru tikai uzreiz kopumā, no centra. Bet minētie likumi un pasākumi piešķīra uzbrukumam un pretestībai vispārēju raksturu, padarīja tos par-sarunu tematu ikvienā būdiņā, tie iepotēja revolūciju katram ciemam, tie lokalizēja revolūciju un padarīja to zemniecisku.

Bet vai šie Bonaparta projekti un tas, ka Nacionālā sapulce tos pieņēma, nepierāda, ka konstitucionālās republikas abas varas sapratās tur, kur vajadzēja apspļest anarhiju, t. i., visas tās šķiras, kas saceļas pret buržuāzijas diktatūru? Vai tad Suluks tieši pēc sava rupjā vēstījuma^132 neapliecināja Likumdošanas sapulcei savu uzticību kārtības lietai vēstījumā, ko tūlīt pēc tam iesniedza Karljē^133, šī netīrā un zemiskā Fušē karikatūra, tāpat kā pats Luijs Bonaparts bija pliekana Napoleona karikatūra?

Izglītības likums parāda mums jauno katoļu un veco voltēriešu savienību. Apvienotās buržuāzijas kundzība — vai tad tā varēja būt kas cits, ja ne jezuītiem draudzīgās Restaurācijas un ar brīvdomību spekulējošās Jūlija monarhijas apvienotais despotisms? Ieročus, ar kuriem viena buržuāzijas frakcija apgādāja tautu pret otru frakciju savā savstarpējā cīņā par augstāko varu, — vai tos viņām atkal nevajadzēja izraut no tautas rokām, ja tā nostājās pret viņu apvienoto diktatūru? Nekas, pat ne likuma par concordats ā l’amiablc* noraidīšana, neradīja Parīzes bodniekā tādu sašutumu kā šī demonstratīvā koķetēšana ar jezuītismu.

Pa to laiku sadursmes starp dažādām kārtības partijas frakcijām, tāpat kā starp Nacionālo sapulci un Bonapartu, joprojām turpinājās. Nepatika Sapulcei, ka Bonaparts tūlīt pēc sava coup d’etat, iecēlis pats savu bonapartisko valdību, ataicināja pie sevis no jauna par prefektiem ieceltos monarhijas invalīdus un kā viņu dienesta nosacījumu prasīja konstitūcijas aizliegto aģitāciju par viņa otrreizēju ievēlēšanu prezidenta amatā; nepatika, ka Karljē atzīmēja savu iecelšanu ar kāda leģitīmistu kluba slēgšanu; nepatika, ka Bonaparts nodibināja pats savu avīzi «Le Napoleon»134, kas atklāja publikai prezidenta slepenās iekāres, kamēr ministriem uz Likumdošanas sapulces skatuves tās bija jānoliedz; nepatika Sapulcei, ka Bonaparts, par spīti visiem neuzticības nobalsojumiem, stūrgalvīgi neatcēla savus ministrus; nepatika mēģinājums iegūt apakšvirsnieku labvēlību, pieliekot četrus sū viņu dienas algai, un proletariāta labvēlību ar plaģiāta palīdzību no Ežēna Sī «Parīzes noslēpumiem» — nodibinot «goda aizdevumu banku»; beidzot, nepatika tā nekaunība, ar kādu Bonaparta ministri iesniedza priekšlikumu izsūtīt uz Alžīriju vēl palikušos jūnija insurgentus, lai tā padarītu Likumdošanas sapulci nepopulāru en gros^173, kamēr ar atsevišķiem apžēlošanas aktiem prezidents pats sev nodrošināja popularitāti en detail^174. Tjērs izteica draudīgus vārdus par «coup d’ētat» un «coups de tēte»[175], bet Likumdošanas sapulce atriebās Bonapartam ar to, ka noraidīja ikvienu likumprojektu, kuru tas iesniedza pats savās interesēs, un ar skaju neuzticību pētīja ikvienu likumprojektu, ko tas iesniedza vispārības interesēs, cenzdamās noskaidrot, vai šāds likumprojekts, nostiprinādams izpildu varu, nenostiprina arī Bonaparta personīgo varu. Vārdu sakot, tā atriebās ar nicināšanas sazvērestību.

Leģitīmistu partiju savukārt kaitināja tas, ka orleānisti, kas bija veiklāki par tiem, no jauna bija sagrābuši savās rokās gandrīz visus valsts amatus, kaitināja centralizācijas pieaugums, turpretim viņi cerēja, ka viņu lietai panākumus dos decentralizācija. Un tiešām, kontrrevolūcija ar varu visu centralizēja, t. i., gatavoja revolūcijas mehānismu. Noteikusi obligātu kursu banknotēm, tā centralizēja pat Francijas zeltu un sudrabu Parīzes bankā un tādējādi radīja gatavu kara kasi revolūcijai.

Beidzot, orleānistus kaitināja tas, ka viņu blakusdinas-tijas principam tiek pretstatīts no jauna uzpeldējušais leģitīmisma princips, ka viņus pašus vienmēr apsauc un tirda, tāpat kā muižnieks tirda savu laulāto draudzeni, kas cēlusies no buržuāzijas.

Mēs soli pa solim esam izsekojuši, kā zemnieki, sīkie buržuā, vispār sabiedrības vidējie slāņi, nostājās proletariāta pusē, nonāca pie atklāta antagonisma pret oficiālo republiku, kura izturējās pret viņiem kā pret ienaidniekiem. Sašutums pret buržuāzijas diktatūru, vajadzība pēc sabiedrības pārveidošanas, demokrātiski republikānisko institūtu kā šās pārveidošanas līdzekļu saglabāšana, sa-kļaušanās ap proletariātu kā izšķirošo revolucionāro spēku — tās ir vispārējās pazīmes, kas raksturo tā saucamo sociālās demokrātijas partiju, sarkanās republikas partiju. Sī «anarhijas partija», kā to nokristīja tās pretinieki, gluži tāpat kā kārtības partija, bija dažādu interešu koalīcija. No vecās sabiedriskās nekārtības visniecīgākās reformas līdz vecās sabiedriskās kārtības apvērsumam, no buržuāziskā liberālisma līdz revolucionāram terorismam — tik tālu viena no otras stāv galējības, kas bija «anarhijas partijas» sākuma un beigu punkts.

Aizsargmuitu atcelšana ir sociālisms! tāpēc ka tā uzbrūk kārtības partijas rūpnieciskās frakcijas monopolam. Valsts finanšu nokārtošana ir sociālisms! tāpēc ka tā skar kārtības partijas finanšu frakcijas monopolu. Brīva ārzemju labības un gajas ievešana ir sociālisms! tāpēc ka tā vēršas pret kārtības partijas trešās frakcijas — lielo zemesipašnieku monopolu. Izrādījās, ka visas frītrēderu — angļu buržuāzijas progresīvākās partijas prasības Francijā ir sociālistiskas prasības. Voltērisms ir sociālisms! tāpēc ka tas uzbrūk ceturtajai kārtības partijas frakcijai, katoļu frakcijai. Preses brīvība, biedrošanās brīvība, vispārēja tautas izglītība ir sociālisms, sociālisms! Tie visi taču ir uzbrukumi kārtības partijas vispārējam monopolam!

Revolūcijas gaitā apstākļi tik ātri nobrieda, ka visu nokrāsu reformas draugiem, ka vispieticīgākajām vidusšķiru prasībām bija jāapvienojas ap pašas galējās apvērsuma partijas karogu, ap sarkano karogu.

Bet, lai arī cik dažāds bija «anarhijas partijas» galveno sastāvelementu sociālisms, ko noteica ekonomiskie apstākļi un no tiem izrietošās tās vai citas šķiras vai šķiras frakcijas revolucionārās vajadzības, — vienā punktā tas bija vienāds: tas pasludināja sevi par proletariāta atbrīvošanās līdzekli un proklamēja šo atbrīvošanos par savu mērķi. Apzināta mānīšana tā bija vieniem, pašapmā-nīšanās citiem, kuri bija pārliecināti, ka pasaule, kas pārkārtota atbilstoši viņu vajadzībām, ir vislabākā pasaule visiem, ka tā realizē visas revolucionārās prasības un novērš visus revolucionāros konfliktus.

Aiz vairāk vai mazāk vienādi skanošām vispārējām sociālistiskām «anarhijas partijas» frāzēm slēpjas, pirmkārt, avīzes «National», avīzes «Presse», avīzes «Sičcle» sociālisms, kurš vairāk vai mazāk konsekventi cenšas gāzt finanšu aristokrātijas kundzību un atbrīvot rūpniecību un tirdzniecību no vecajam važām. Tas ir rūpniecības, tirdzniecības un zemkopības sociālisms, kuru intereses bija ziedojuši viņu barveži, kas ietilpst kārtības partijā, ciktāl šīs intereses vairs nesaskan ar viņu privātajiem monopoliem. No šā buržuāziskā sociālisma, kas, tāpat kā ikviens cits sociālisma paveids, dabiski, saista pie sevis zināmu daļu strādnieku un sīko buržuā, atšķiras sociālisms tiešā vārda nozīmē, sikburžuāziskais sociālisms, sociālisms par excellence^176. Kapitāls vajā šo šķiru galvenokārt kā kreditors, tāpēc šī šķira prasa pēc kredītiestādēm; kapitāls to nospiež ar savu konkurenci, tāpēc tā prasa pēc valsts atbalstītām asociācijām; kapitāls uzvar to ar koncentrāciju, tāpēc tā prasa, lai būtu progresīvie nodokji, lai tiktu ierobežotas mantošanas tiesības, lai lielos darbus izpildītu valsts, un prasa citus pasākumus, kas ar varu aizkavētu kapitāla augšanu. Tā kā šī šķira sapņo par sava sociālisma miermīlīgu realizēšanu — izņemot varbūt kaut kādu īslaicīgu otru februāra revolūciju, — tad nākotnes vēsturisko procesu tā, protams, iedomājas kā tādu, kurā tiks īstenotas sistēmas, ko izgudros vai jau ir izgudrojuši sociālie teorētiķi pa vairākiem kopā vai pa vienam. Tādējādi šie sociālisti kļūst par eklektiķiem vai jau pastāvošo sociālistisko sistēmu piekritējiem, par doktrinārā sociālisma piekritējiem, kurš bija proletariāta teorētiskā izpausme tikai tik ilgi, kamēr proletariāts vēl nebija izaudzis līdz savai paša brīvai vēsturiskai kustībai.

5ī utopija, šis doktrinārais sociālisms, kas visu kustību tās kopumā pakļauj vienam tās momentam, kas kolektīvās, sabiedriskās ražošanas vietā liek atsevišķa pedanta smadzeņu darbību un, galvenais, kas savā fantāzijā ar sīku triku un lielas sentimentalitātes palīdzību likvidē revolucionāro šķiru cīņu ar visiem tās nepieciešamajiem izpaudumiem, — šis doktrinārais sociālisms patiesībā līkai idealizē mūslaiku sabiedrību, attēlo to bez kādām ēnas pusēm un cenšas realizēt savu ideālu pretēji šās pašas sabiedrības īstenībai. Un, kamēr proletariāts atstāj šo sociālismu sīkburžuāzijai un kamēr cīņa starp dažādiem sociālistiskiem vadoņiem rāda, ka katra no tā saucamajām sistēmām pretenciozi izvirza vienu no sociālā apvērsuma pārejas momentiem pretstatā citiem, — tikmēr proletariāts arvien vairāk apvienojas ap revolucionāro sociālismu, ap komunismu, kuram pati buržuāzija devusi Blanki vārdu. Sis sociālisms ir nepārtrauktas revolūcijas pasludināšana, tā ir proletariāta šķiras diktatūra kā nepieciešama pārejas pakāpe uz šķiru atšķirību iznicināšanu vispār, uz visu ražošanas attiecību iznīcināšanu, kuras ir šo atšķirību pamatā, uz visu sabiedrisko attiecību iznīcināšanu, kuras atbilst šīm ražošanas attiecībām, uz apvērsumu visās idejās, kas izriet no šīm sabiedriskajām attiecībām.

Mūsu tēlojuma ietvari neļauj mums sīkāk pakavēties pie šā jautājuma.

Mēs redzējām: tāpat kā kārtības partijas priekšgalā nenovēršami nostājās finanšu aristokrātija, tā <ranarhijas partijas» priekšgalā nostājās proletariāts. Kamēr dažādās šķiras, apvienojušās revolucionārā līgā, grupējās ap proletariātu, kamēr departamenti kļuva arvien mazāk uzticami un pati Likumdošanas sapulce arvien vairāk neapmierināta ar franču Suluka* pretenzijām — pienāca ilgi atliktās un aizkavētās papildvēlēšanas 13. jūnijā izraidīto montaņāru vietā.

Valdība, savu ienaidnieku nicināta, savu šķietamo draugu ik uz soļa apvainota un pazemota, redzēja tikai vienu līdzekli, kā tikt laukā no šī neizturamā un nedrošā stāvokļa, — dumpi. Dumpis Parīzē dotu iemeslu pasludināt aplenkuma stāvokli Parīzē un departamentos un tādējādi komandēt vēlēšanas. No otras puses, kārtības draugiem būtu jāpiekāpjas valdībai, kas uzvarējusi anarhiju, citādi viņus pašus varētu uzlūkot par anarhistiem.

Valdība ķērās pie darba. 1850. g. februāra sākumā tā provocēja tautu, nocērtot brīvības kokus^135. Velti! Ja brīvības koki arī pazaudēja savas vietas, tad valdība pazaudēja galvu un bailēs atkāpās pati no savas provokācijas. Nacionālā sapulce ar ledainu neuzticību uzņēma šo neveiklo Bonaparta mēģinājumu atbrīvoties. Lielāki panākumi nebija arī piemiņas vainagu^136 novākšanai no jūlija kolonnas. Vienā armijas daļā sākās revolucionāras demonstrācijas; tas deva Nacionālajai sapulcei iemeslu, lai vairāk vai mazāk apslēpti nobalsotu neuzticību valdībai. Veltīgi valdības prese draudēja ar vispārējo velēšanu tiesību atcelšanu un kazaku uzbrukumu. Veltīgi Opuls Likumdošanas sapulcē tieši izaicināja kreiso spārnu iziet uz ielas un pateica, ka valdība esot sagatavojusies viņus pienācīgi saņemt. Opuls neko nepanaca, vienīgi priekšsēdētājs sauca viņu pie kārtības, un kārtības partija ar klusu, jaunu prieku ļāva kādam kreisā spārna_ deputātam izsmiet Bonaparta uzurpatoriskās iekāres. Veltīgi, beidzot, valdība pareģoja, ka revolūcija notiks 24. februāri. Valdība panāca tikai to, ka tauta 24. februāri nekādi neatzīmēja.

Proletariāts neļāvās izprovocēties uz dumpi, viņa nodoms bija izdarīt revolūciju.

Valdības provokācijas, tikai pastiprinot vispārējo neapmierinātību ar pastāvošo kārtību, netraucēja vēlēšanu komiteju, kas bija pilnīgi strādnieku ietekmē, izvirzīt šādus trīs kandidātus Parīzei: Deflotu, Vidālu un Kārno. Deflots bija izsūtīts jūnijā un amnestēts sakarā ar kādu no Bonaparta iedomām, ar kurām tas centās iegūt popularitāti; viņš bija Blankī draugs un piedalījies 15. maija notikumos. Vidāls bija pazīstams kā komunistisks rakstnieks, kā grāmatas «Par bagātības sadalīšanu» autors; viņš bija Luija Blāna sekretārs Luksemburgas komisijā. Kārno bija tā Konventa locekļa dēls, kas noorganizēja uzvaru, vismazāk sakompromitētais partijas «National» loceklis, izglītības ministrs pagaidu valdībā un Izpildu komisijā, ar savu demokrātisko likumprojektu par tautas izglītību viņš bija dzīvs protests pret jezuītu izglītības likumu. Sie trīs kandidāti reprezentēja trīs šķiras, kas bija noslēgušas savienību: priekšgalā — jūnija insurgents, revolucionārā proletariāta pārstāvis; viņam līdzās — doktrinārais sociālists, sociālistiskās sīkburžuāzijas pārstāvis; beidzot, trešais kandidāts — buržuāzisko republikāņu partijas pārstāvis, kuras demokrātiskās formulas sadursmēs ar kārtības partiju bija ieguvušas sociālistisku jēgu un sen jau bija zaudējušas savu pašu nozīmi. Tā bija vispārēja koalīcija pret buržuāziju un valdību tāpat kā februāri.

Bet šoreiz proletariāts stāvēja revolucionārās Ugas priekšgalā.

Par spīti visām pretinieku pūlēm, uzvarēja sociālistiskie kandidāti. Pat armija balsoja par jūnija insurgentu un pret savu pašu karavīru — ministru Lahitu. Kārtības partiju bija it kā zibens ķēris. Departamentos vēlēšanas nesagādāja tai mierinājuma: tās deva vairākumu monta-ņāriem.

1850. gada 10. marta vēlēšanas! Tā bija 1848. g. jūnija kasācija: tie, kas bija izsūtījuši un slepkavojuši jūnija insurgentus, atgriezās Nacionālajā sapulcē, bet saliekti, izsūtīto pavadībā, ar viņu principiem uz lūpām. Tā bija 1849. g. 13. jūnija kasācija: Kalns, ko Nacionālā sapulce bija padzinusi, atgriezās Nacionālajā sapulcē, bet atgriezās ne vairs kā revolūcijas pavēlnieks, bet kā tās uz priekšu izvirzītais taurētājs. Tā bija 10. decembra kasācija: Napoleons sava ministra Lahita personā bija izkritis cauri. Francijas parlamenta vēsturē ir tikai viena tāda analoģija: d’Osē, Kār|a X ministra, neveiksme 1830. gadā. Beidzot, 1850. g. 10. marta vēlēšanas bija 13. maija vēlēšanu kasācija, kuras bija devušas vairākumu kārtības partijai. 10. marta vēlēšanas bija protests pret 13. maija vairākumu. 10. marts bija revolūcija. Aiz vēlēšanu biļeteniem slēpās bruģa akmeņi.

«10. marta balsošana ir karš,» izsaucās Segīrs d’Ageso, viens no visradikālākajiem kārtības partijas locekļiem.

Ar 1850. g. 10. martu konstitucionālā republika ieiet jaunā fāzē, savas sairšanas fāzē. Dažādās vairākuma frakcijas atkal apvienojušās cita ar citu un ar Bonapartu; tās atkal ir kārtības glābējas; Bonaparts ir atkal viņu neitrālā persona. Ja tās vēl atceras savu rojālismu, tad tikai tāpēc, ka zaudējušas katru cerību, ka būtu iespējama buržuāziska republika; ja viņš vēl atceras, ka ir pretendents, tad tikai tāpēc, ka viņš zaudējis katru cerību palikt prezidents.

Uz jūnija insurgenta Deflota ievēlēšanu Bonaparts pēc kārtības partijas pavēles atbildēja ar to, ka iecēla par iekšlietu ministru Barošu — Barošu, kas uzturēja sūdzību pret Blankī un Barbesu, Ledrī Rolēnu un Gināru. Uz Kārno ievēlēšanu Likumdošanas sapulce atbildēja ar izglītības likuma pieņemšanu, uz Vidāla ievēlēšanu — ar sociālistiskās preses aizliegšanu. Ar savas preses bazūņu skaņām kārtības partija mēģināja klusināt pati savas bailes. «Zobens ir svēts» — sauc kāds no tās orgāniem. «Kārtības aizstāvjiem jāpāriet uzbrukumā pret sarkano partiju» — mudina cits orgāns. «Starp sociālismu un sabiedrību notiek cīņa uz dzīvību un nāvi, nepārtraukts, nesaudzīgs karš; šajā izmisīgajā karā vienam jaiet boja; ja sabiedrība neiznīcinās sociālismu, sociālisms iznīcinās sabiedrību» — tā dzied trešais kārtības gailis. Celiet kartības barikādes, reliģijas barikādes, ģimenes barikādes! Jādara gals 127 000 Parīzes vēlētājiem!137 Bērtuļa nakti sociālistiem! Un kārtības partija kādu mirkli tiešām tic, ka uzvara tai nodrošināta.

Visniknāk tās orgāni uzbrūk «Parīzes bodniekiem». Parīzes bodnieki ievēlējuši par savu pārstāvi jūnija insur-gentu! Tas nozīmē: otrs 1848. g. jūnijs nav iespējams; tas nozīmē: otrs 1849. g. 13. jūnijs nav iespējams; tas nozīmē: kapitāla morālā ietekme ir lauzta, buržuāziskā Sapulce pārstāv tikai buržuāziju; tas nozīmē: lielīpašums ir zaudēts, jo tā vasalis — sīkīpašums — meklē sev glābiņu to nometnē, kam īpašuma nav.

Kārtibas partija atgriežas, protams, pie sava nenovēršamā trafaretā lozunga: «Vairāk represiju!» tā kliedz. «Desmitkāršot represijas!» Bet tās represīvais spēks ir desmitkārt samazinājies, kamēr pretestība ir simtkārt pavairojusies. Vai gan armijai, pašam galvenajam represiju ierocim, arī nav vajadzīgas represijas? Un kārtības partija saka savu pēdējo vārdu: «Jāsalauž mūs smacējošās legalitātes dzelzs loks. Konstitucionālā republika паи iespējama. Mums jācīnās ar saviem īstajiem ieročiem. Kopš 1848. g. februāra mēs cīnījāmies pret revolūciju ar viņas pašas ieročiem uz viņas pašas pamatiem, mēs pieņēmām viņas institūtus; konstitūcija ir cietoksnis, kas sargā aplencējus, bet ne aplenktos! Trojas zirga iekšienē mēs esam ielavījušies svētajā īlijā, bet pretēji mūsu priekštečiem grieķiem^177 mēs neesam iekarojuši ienaidnieka pilsētu, bet paši esam krituši gūstā.»

Konstitūcijas pamatā ir vispārējās vēlēšanu tiesības. Vispārējo vēlēšanu tiesību iznicināšana — lūk, pēdējais kārtības partijas vārds, pēdējais buržuāziskās diktatūras vārds.

Vispārējās vēlēšanu tiesības atzina buržuāzijas tiesības uz šo diktatūru 1848. g. 4. maijā, 1848. g. 20. decembrī, 1849. g. 13. maijā, 1849. g. 8. jūlijā. Vispārējās vēlēšanu tiesības pašas sevi notiesāja 1850. g. 10. martā. Buržuāzijas kundzība kā vispārējo vēlēšanu tiesību secinājums un rezultāts, kā kategorisks suverēnās tautas gribas akts, — tāda ir buržuāziskās konstitūcijas jēga. Bet kāda gan jēga ir konstitūcijai kopš tā brīža, kad šo vēlēšanu tiesību, šās suverēnās tautas gribas saturs vairs nenozīmē buržuāzijas kundzību? Vai tad buržuāzijas tiešais pienākums nav regulēt vēlēšanu tiesības tā, lai tās gribētu to, kas saprātīgs, t. i., viņas kundzību? Vai tad vispārējās vēlēšanu tiesības, katrreiz iznīcinādamas pastāvošo valsts varu un katrreiz to atkal no sevis par jaunu radīdamas, līdz ar to neiznīcina jebkuru stabilitāti, vai tās ik mirkli neapdraud visas pastāvošās varas iestādes, negrauj autoritāti, nedraud pārvērst pašu anarhiju par autoritāti? Kas gan par to vēl šaubīsies pēc 1850. gada 10. marta?

Buržuāzija, noraidīdama vispārējās vēlēšanu tiesības, kurās tā līdz šim bija tērpusies, no kurām tā bija smēlusi savu visvarenību, atklāti atzinās: «Mūsu diktalūra lidz šim pastāvēja ar tautas gribu, turpmāk tā tiks nostiprināta pret tautas gribu.» Un pilnīgi konsekventi viņa tagad meklē sev atbalstu nevis Francijā, bet ārpus tās, ārzemēs, iebrukumā.

Aicinādama uz iebrukumu, šī otrā Koblenca^138, kas par savu rezidenci izraudzījusies pašu Franciju, saceļ pret sevi visas nacionālās kaislības. Uzbrukdama vispārējām vēlēšanu tiesībām, tā dod vispārēju iemeslu jaunai revolūcijai, un revolūcijai tieši tāds iemesls vajadzīgs. Katrs atsevišķs iemesls šķirtu revolucionārās līgas frakcijas un liktu izpausties uz āru to atšķirībām. Bet vispārējs iemesls apdullina pusrevolucionārās šķiras, tas ļauj tām pašām sevi apmānīt attiecībā uz nākamās revolūcijas noteikto raksturu, attiecībā uz viņu pašu rīcības sekām. Ikvienai revolūcijai vajadzīgs banketu jautājums. Vispārējās vēlēšanu tiesības — tas ir jaunās revolūcijas banketu jautājums.

Bet, atsacīdamās no savas apvienotās varas vienīgi iespējamās formas, no savas šķiras kundzības visvarenākās un vispilnīgākās formas, no konstitucionālās republikas, un bēgdamas atpakaļ pie zemākās, nepilnīgās, vājākās formas, pie monarhijas, buržuāzijas apvienotās frakcijas jau pašas sevi notiesājušas. Viņas atgādina to sirmgalvi, kas, gribēdams atgūt jaunības svaigumu, sameklē savu bērnības uzvalku un cenšas tajā iedabūt savus gurdenos locekļus. Viņu republikai bija tikai tas nopelns, ka tā bija siltumnīca revolūcijai.

1850. g. 10. martam ir uzraksts:

Aprās moi le deluge^178 [179].

IV VISPĀRĒJO VĒLĒŠANU TIESĪBU ATCELŠANA 1850. gadā

(Iepriekšējo triju nodaļu turpinājums ņemts no «Apskata», kas iespiests žurnāla «Neue Rheinische Zeitung. Politisch-okonomische Revue»79 pēdējā, 5. un 6. dubultnu-rnurā. Tur vispirms ir aprakstīta lielā tirdzniecības krīze, kas izcēlās Anglijā 1847. gadā; ar tās iedarbību uz Eiropas kontinentu izskaidrojama turienes politisko sarežģījumu saasināšanās un to pārvēršanās par 1848. g. februāra un marta revolūciju, bet pēc tam parādīts, ka jau 1848. gadā iesācies un 1849. gadā vēl vairāk pieaugušais tirdzniecības un rūpniecības uzplaukums paralizējis revolucionāros uzplūdus, līdz ar to padarīdams iespējamas reakcijas uzvaras. Speciāli par Franciju tad teikts sekojošais:)[178]’"

Tādi paši simptomi sāka parādīties Francijā no 1849. g., bet it sevišķi no 1850. g. sākuma. Parīzes rūpniecība strādāja ar pilnu jaudu, kokvilnas fabrikas Ruānā un Mīl-hauzenā arī strādāja diezgan labi, kaut gan, tāpat kā Anglijā, arī šeit par traucēkli bija izejvielu augstās cenas. Turklāt uzplaukuma attīstību Francijā it sevišķi veicināja plašā muitas reforma Spānijā un muitas pazemināšana uz dažādiem greznuma priekšmetiem Meksikā. Francijas preču izvedumi uz abiem šiem tirgiem stipri pieauga. Kapitālu vairošanās Francijā radīja veselu rindu spekulatīvu uzņēmumu, kam par iemeslu noderēja Kalifornijas zeltraktuvju ekspluatācija plašā mērogā. Nodibinājās ļoti daudz sabiedrību, kas ar savām sīkajām akcijām un ar sociālistiskā tonī iekrāsotajiem prospektiem apelēja

tieši pie sīko buržuā un strādnieku kabatas, bet kas visuma pēc savas būtības bija vistīrākā veida krāpšana, kāda ir raksturīga tikai frančiem un ķīniešiem. Vienu no šīm sabiedrībām valdība pat tieši protežēja. Ievedmuitas deva Francijai 1848. g. pirmajos deviņos mēnešos 63 miljonus franku, 1849. g. deviņos mēnešos — 95 miljonus franku un 1850. g. deviņos mēnešos 93 miljonus franku. Starp citu, 1850. g. septembrī tās atkal pieauga vairāk nekā par vienu miljonu, salīdzinot ar to pašu mēnesi 1849. gadā. Izvedumi arī pieauga 1849. g. un vēl vairāk 1850^ gadā.

No jauna iestājušos uzplaukumu vispārliecinošāk pierāda tas, ka Francijas banka saskaņā ar 1850. g. 6. augusta likumu atjaunoja maksājumus skaidrā naudā. 1848. g. 15. martā banka ieguva tiesības pārtraukt maksājumus skaidrā naudā. Apgrozībā esošo banknošu daudzums, ieskaitot arī provinču bankas, toreiz bija 373 miljoni franku (14 920 000 sterliņu mārciņu). 1849. g. 2. novembrī apgrozībā bija 482 miljoni franku jeb 19 280 000 st. mārc., kas nozīmē pieaugumu par 4 360 000 st. mārc., un 1850. g. 2. septembrī — 496 miljoni franku jeb 19 840 000 st. mārc., t. i., pieaugums par apmēram 5 miljoniem sterliņu mārciņu. Pie tam banknošu vērtības krišana nenotika; tieši otrādi, reizē ar banknošu apgrozības pieaugšanu arvien vairāk zelta un sudraba uzkrājās bankas pagrabos, tā ka 1850. g. vasarā metāla rezerves sasniedza apmēram 14 miljonus st. mārc., summu, kāda Francijā nebija dzirdēta. Tas apstāklis, ka bankai tādējādi bija radusies iespēja pavairot savu naudas zīmju apgrozību un reizē arī savu aktīvo kapitālu par 123 miljoniem franku jeb 5 miljoniem sterliņu mārciņu, joti labi pierāda, cik pareizs bijis mūsu apgalvojums vienā no iepriekšējiem žurnāla numuriem^180, ka revolūcijas rezultātā finanšu aristokrātija ne tikai nebija salauzta, bet, gluži otrādi, bija kļuvusi vēl stiprāka. Sis rezultāts kļūst vēl vairāk saskatāms, aplūkojot Francijas likumdošanu par bankām pēdējos gados. 1847. g. 10. jūnijā bankai piešķīra tiesību izlaist 200 franku banknotes. Līdz tam vismazākā banknošu vērtība bija 500 franku. Ar 1848. g. 15. marta dekrētu Francijas bankas banknotes tika pasludinātas par likumīgu maksāšanas līdzekli un banka tika atbrīvota no pienākuma apmainīt tās pret metālnaudu. Bankas emisijas tiesības tika aprobežotas ar 350 miljoniem franku. Vienlaikus tai piešķīra tiesības izlaist 100 franku banknotes. 27. aprīļa dekrēts noteica, ka departamentu bankām jāapvienojas ar Francijas banku; cits dekrēts, 1848. g. 2. maija, paaugstināja tās emisijas tiesības līdz 442 miljoniem franku. 1849. g. 22. decembra dekrēts paaugstināja emisijas maksimumu līdz 525 miljoniem franku. Beidzot, 1850. g. 6. augusta likums atkal noteica tiesības apmainīt banknotes pret naudu. Sie fakti — nepārtraukta banknošu apgrozības palielināšanās, visa Francijas kredīta koncentrēšanās bankas rokās un visa Francijas zelta un sudraba uzkrāšanās tās pagrabos — noveda Prudona kgu pie secinājuma, ka bankai tagad jānomet sava vecā čūskas āda un jāpārvēršas par Prudona Tautas banku. Patiesībā Prudonam pat nevajadzēja zināt Anglijas bankas restrikcijas vēsturi no 1797. līdz 1819. g.139, viņam tikai vajadzēja pamest skatienu viņpus kanālam, lai redzētu, ka šis, pēc viņa domām, nedzirdētais fakts buržuāziskās sabiedrības vēsturē nebija nekas cits kā visaugstākā mērā normāla buržuāziska parādība, kas tikai Francijā sākās tagad pirmo reizi. Mēs redzam, ka šķietami revolucionārie teorētiķi, kas pēc pagaidu valdības bija noteicēji Parīzē, bija tādi paši nejēgas jautājumā par veikto pasākumu raksturu un rezultātiem, kādi bija paši pagaidu valdības kungi.

Lai gan Francijā tagad bija iestājies rūpniecības un tirdzniecības uzplaukums, ļoti daudz iedzīvotāju, 25 miljoni zemnieku, cieta lielas depresijas dēļ. Pēdējo gadu labās ražas bija pazeminājušas Francijā labības cenas vēl vairāk nekā Anglijā, un parādos iestigušo, augļotāju izsūkto un nodokļiem apkrauto zemnieku stāvokli ne tuvu nevarēja atzīt par lielisku. Bet, kā to pietiekami skaidri ir parādījusi pēdējo triju gadu vēsture, šī iedzīvotāju šķira noteikti nespēj parādīt revolucionāru iniciatīvu.

Tiklab krīzes periods, kā arī uzplaukuma periods kontinentā iestājas vēlāk nekā Anglijā. Sākotnējais process vienmēr notiek Anglijā; Anglija ir buržuāziskā kosmosa demiurgs. Dažādās fāzes ciklā, kuru pastāvīgi no jauna pārdzīvo buržuāziskā sabiedrība, kontinentā parādās sekundārā un terciārā formā. Pirmkārt, kontinents izved uz Angliju nesalīdzināmi vairāk nekā uz jebkuru citu zemi. Bet izvedumi uz Angliju savukārt ir atkarīgi no Anglijas stāvokļa, it sevišķi aizokeāna tirgos. Otrkārt, Anglija

izved uz aizokeāna zemēm nesalīdzināmi vairāk nekā viss kontinents, un tāpēc kontinenta eksporta apmēri uz šim zemēm ir vienmēr atkarīgi no Anglijas izvedumiem uz tām. Tāpēc, ja krīzes rada revolūcijas vispirms kontinentā, tad revolūciju cēlonis tomēr atrodas Anglijā. Buržuāziskā organisma ekstremitātēs revolucionārām katastrofām, dabiski, jānotiek ātrāk nekā tā sirdī, kur kompensācijas iespēju ir vairāk. No otras puses, pakāpe, kādā kontinenta revolūcijas iedarbojas uz Angliju, ir līdz ar to barometrs, kas rāda, kādā mērā šīs revolūcijas tiešām apdraud pašus buržuāziskās iekārtas pamatus vai kādā mērā tās skar tikai tās politiskos veidojumus.

Pastāvot tādam vispārējam uzplaukumam, kad buržuāziskās sabiedrības ražotājspēki attīstās tik vareni, cik tas ir vispār iespējams buržuāzisko attiecību ietvaros, par īstu revolūciju nemaz nevar būt runas. Šāda revolūcija iespējama tikai tajos periodos, kad abi šie faktori, mūslaiku ražotājspēki un buržuāziskās ražošanas formas, nonāk savstarpējā pretrunā. Bezgalīgās ķildas, kurām tagad nododas kontinenta kārtības partijas atsevišķo frakciju pārstāvji, savstarpēji cits citu kompromitēdami, nebūt neved uz jaunām revolūcijām; gluži otrādi, šīs ķildas tikai tāpēc vien ir iespējamas, ka šobrīd sabiedrisko attiecību pamats ir tik stiprs un — ko reakcija nezina — tik buržuāzisks. Visi reakcijas mēģinājumi nobremzēt buržuāzisko attīstību sašķīdīs pret šo pamatu tikpat neapšaubāmi kā viss demokrātu morāliskais sašutums un visas to dedzīgās proklamācijas. Jauna revolūcija iespējama tikai pēc jaunas krīzes. Bet tā ir tikpat nenovēršama, cik nenovēršama ir krize.

Pievērsīsimies tagad Francijai.

Likdama izdarīt jaunas vēlēšanas 28. aprīlī, tauta pati anulēja savu uzvaru, ko tā savienībā ar sīkburžuāziju bija guvusi 10. marta vēlēšanās. Vidālu ievēlēja ne tikai Parīzē, bet arī Lcjasreinā. Parīzes komiteja, kurā bija daudz Kalna un sīkburžuāzijas pārstāvju, lika viņam pieņemt Lejasreinas mandātu. 10. marta uzvara zaudēja savu izšķirošo nozīmi; galīgais atrisinājums atkal bija atlikts, tautas sasprindzinātība sāka atslābt, tā sāka pierast pie legāliem un nevis revolucionāriem triumfiem. Beidzot Ežēna Sī, šā sentimentāli sīkpilsoniskā sociālfan-tasta, kandidatūra pilnīgi iznīcināja 10. marta revolucionāro jēgu, jūnija sacelšanās reabilitāciju; proletariāts to 20* labākajā gadījumā varēja uzskatīt par joku, lai iepriecinātu grizetes. Pret šo lojālo kandidatūru kārtības partija, pretinieku svārstīgās izturēšanās dēļ kjuvusi drošāka, izvirzīja kandidātu, kam vajadzēja personificēt jūnija uzvaru. Sis komiskais kandidāts bija spartiskais ģimenes tēvs Leklērs, kura varonīgo apbruņojumu prese tomēr noplēsa pa gabaliem vien un kurš vēlēšanās spīdoši izgāzās. Jaunā uzvara 28. aprija vēlēšanās pacēla spārnos Kalnu un sīkburžuāziju. Kalns sirdī jau gavilēja, ka varēs savu mērķi sasniegt tīri legālā ceļā, neizraisot jaunu revolūciju, kas atkal izvirzītu priekšplānā proletariātu; viņš bija pārliecināts, ka jaunās vēlēšanās 1852. gadā ar vispārējo vēlēšanu tiesību palīdzību iesēdinās prezidenta krēslā Ledrī Rolēna kgu un nodrošinās montaņāru vairākumu Sapulcē. Kārtības partija, kam jaunās vēlēšanas, Sī kandidatūra un Kalna un sīkburžuāzijas noskaņojums radīja pārliecību, ka pēdējie ir nolēmuši visos apstākjos palikt mierīgi, atbildēja uz abām vēlēšanu uzvarām ar vēlēšanu likumu, kas atcēla vispārējās vēlēšanu tiesības.

Valdība bija tik piesardzīga, ka neuzņēmās pati atbildību par šo likumprojektu. Tā šķietami piekāpās vairākuma priekšā, ļaudama izstrādāt šo projektu vairākuma barvežiem, septiņpadsmit burggrāfiem^140. Tādējādi nevis valdība ieteica Nacionālajai sapulcei, bet gan Sapulces vairākums pats sev ieteica atcelt vispārējās vēlēšanu tiesības.

8. maijā projektu iesniedza palātai. Visa sociāli demokrātiskā prese kā viens vīrs sāka pierunāt tautu izturēties ar pašcieņu, ieturēt calme majestueux*, palikt pasīvai un uzticēties saviem pārstāvjiem. Ikviens šo avīžu raksts bija atzinums, ka revolūcija vispirms iznīcināšot tā saucamo revolucionāro presi un ka tagad tātad runa esot par tās pašsaglabāšanu. Šķietami revolucionārā prese izpauda savu noslēpumu. Tā pati parakstīja sev nāves spriedumu.

21. maijā Kalns ierosināja jautājuma iepriekšēju apspriešanu un prasīja, lai noraida visu likumprojektu, jo tas pārkāpjot konstitūciju. Kārtības partija uz to atbildēja, ka konstitūciju pārkāpšot, kad tas būšot vajadzīgs, bet tagad tas esot lieki, jo konstitūciju varot iztulkot visādi un tikai vairākums esot kompetents lemt, kurš tulkojums pareizs. Neapvaldīti mežonīgos Tjēra un

— cēlu mieru. Red.

Montalambēra uzbrukumus Kalns uzņēma ar pieklājīgu un kulturālu humanitāti. Viņš atsaucās uz tiesību pamatu; kārtības partija tam norādīja uz pamatu, no kura izaug tiesības, uz buržuāzisko īpašumu. Kalns sāka vaidēt: vai tiešām gribot par katru cenu izraisīt revolūciju? Kārtības partija atbildēja: tā mūs nepārsteigs.

22. maijā ar 462 pret 227 balsīm izbeidza iepriekšējo apspriešanu. Tie paši vīri, kas tik svinīgi un pamatīgi bija centušies pierādīt, ka Nacionālā sapulce un katrs deputāts atsevišķi atsakoties no savām pilnvarām, tiklīdz viņi atsakoties no tautas, kas viņiem šās pilnvaras devusi, palika mierīgi sēžam savās vietās un nerīkojās vis paši, bet sāka mudināt Franciju, lai tā rīkojas, un proti, ar petīcijām; viņi palika nekustīgi sēžam arī tad, kad 31. maijā spīdoši pieņēma pašu likumu. Viņi mēģināja atriebties ar protestu, kurā viņi ieprotokolēja, ka nav piedalījušies konstitūcijas izvarošanā, bet arī šo protestu viņi nepaziņoja atklāti, bet paslepus iebāza priekšsēdētājām kabatā.

Simt piecdesmit tūkstošu vīru liela armija Parīze, galīgā lēmuma bezgalīga atlikšana, preses aicinājumi ieturēt mieru, Kalna un jaunievēlēto deputātu mazdūšība, sīkburžuāzijas cēlais miers, bet galvenokārt tirdzniecības un rūpniecības uzplaukums aizkavēja katru proletariāta revolucionāro mēģinājumu.

Vispārējās vēlēšanu tiesības bija savu misiju veikušas. Tautas vairākums bija izgājis šo attīstības skolu, par kādu tās arī vienīgi varēja būt revolucionārā laikmetā. Tās vajadzēja atcelt vai nu revolūcijai, vai reakcijai.

Vēl vairāk enerģijas parādīja Kalns incidentā, kas notika drīz pēc tam. Kara ministrs d’Opuls no Sapulces tribīnes februāra revolūciju nosauca par nelaimīgu katastrofu. Kalna runātājiem — Kalns kā vienmēr ar lielu troksni izrādīja savu morālisko sašutumu — priekšsēdētājs Dipēns nedeva vārdu. Zirardēns uzaicināja Kalnu tūlīt pilnā sastāvā atstāt zāli. Rezultātā Kalns palika sēžot, bet Zirardēnu kā necienīgu tas izmeta no sava vidus.

Vēlēšanu likumam bija vajadzīgs vēl viens papildinājums, jauns preses likums. Tas nebija ilgi jāgaida. Valdības likumprojekts, kuru kārtības partijas daudzie labojumi padarīja vēl bargāku, palielināja drošības naudu, paredzēja īpašu ziinognodevu par romāniem, kas tiek iespiesti avīzēs (atbilde uz Ežēna Sl ievēlēšanu), aplika ar nodokli visus rakstus, kas iznāca nedēļas vai mēneša izdevumos līdz zināmam lokšņu skaitam, un, beidzot, noteica, ka zem katra avīžu raksta jābūt autora parakstam. Lēmumi par drošības naudu nonāvēja tā saucamo revolucionāro presi; tauta uzlūkoja tās bojāeju kā atmaksu par vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšanu. Bet nedz jaunā likuma tendence, nedz tā iedarbība neaprobežojās tikai ar šo preses daļu. Kamēr prese bija anonīma, tā bija plašas un bezvārda sabiedriskās domas orgāns; tā bija trešā vara valstī. Katra raksta parakstīšana pārvērta avīzi par vienkāršu rakstu krājumu, kurā bija ievietoti vairāk vai mazāk pazīstamu personu literārie darbi. Katrs raksts noslīdēja līdz avīzes sludinājumu līmenim. Līdz šim avīzes bija cirkulējušas kā sabiedriskās domas papīrnauda, tagad tās kļuva par vairāk vai mazāk apšaubāmiem individuāliem vekseļiem, kuru vērtība un cirkulācija bija atkarīga ne tikai no vekseļa devēja kredīta, bet arī no indo-santa kredīta. Kārtības partijas prese provocēja ne vien uz vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšanu, bet arī par visradikālāko rīcību pret «slikto» presi. Tomēr pat «labā» prese ar savu baigo anonimitāti nebija pa prātam kārtības partijai, it īpaši tās atsevišķiem pārstāvjiem no provinces. Viņa prasīja tikai pēc samaksātiem rakstniekiem, viņa gribēja zināt to vārdus, dzīves vietas un pazīmes. Velti «labā» prese žēlojās par lielo nepateicību, ar kādu atmaksājot tās pakalpojumus. Likumu pieņēma, un prasība pēc parakstiem vispirms ķēra viņu pašu. Republikāņu publicistu vārdi bija diezgan pazīstami, bet cienījamās firmas «Journal des Dēbats», «Assemblēe Nationale»141, «Constitutionnel»142 utt., utt. ar savu plaši reklamēto valsts gudrību nonāca visai muļķīgā stāvoklī, kad visa šī noslēpumainā kompānija pēkšņi parādījās kā pērkami un rakstīšanā roku ievingrinājuši penny-a-liners*, tādi kā Graņjē dc Kasaņjaks, kas par skaidru naudu aizstāvēja visu ko, vai tādas vecas lupatas kā Kapfigs, kuras sauca sevi par valstsvīriem, vai koķctīgi skribenti kā Lemuāna kgs no avīzes «Dēbats».

Preses likuma apspriešanas laikā Kalns morāliski jau bija paspējis pagrimt tik zemu, ka tam bija jāaprobežojas

— rindiņu skribenti. Red.

tikai ar aplaudēšanu vecās Luija Filipa laiku slavenības — Viktora Igo kga spožajām tirādēm.

Līdz ar vēlēšanu likuma un preses likuma pieņemšanu revolucionārā un demokrātiskā partija nogaja no oficiālas skatuves. Drīz pēc sesijas beigām, pirms aizbraukšanas mājup, abas Kalna frakcijas — sociālistiskie demokrāti un demokrātiskie sociālisti — izdeva divus manifestus, divas testimonia paupertatis^181, kurās tās centās pierādīt, ka, ja arī spēks un panākumi nekad neesot bijuši viņu pusē, toties viņas vienmēr esot stāvējušas mūžīgo tiesību un visu pārējo mūžīgo patiesību pusē.

Pievērsīsimies tagad kārtības partijai. Žurnāls «Neue Rheinische Zeitung» 3. nr. 16. lappusē rakstīja: «Pret apvienoto orleānistu un leģitīmistu restaurācijas iekārām Bo-naparts aizstāv savas faktiskās varas juridisko pamatu — republiku; pret Bonaparta restaurācijas iekārēm kārtības partija aizstāv savas kopīgās kundzības juridisko pamatu — republiku; leģitīmisti pret orleānistiem, orleā-nisti pret leģitīmistiem aizstāv status quo — republiku. Visas šīs kārtības partijas frakcijas, kam katrai in petto ir pašai savs karalis un pašai sava restaurācija, katra savu sāncenšu uzurpatoriskajām un dumpīgajam iekārām pretstata kopīgo buržuāzijas kundzību, to formu, kurā visas viņu īpašās pretenzijas savstarpēji neitralizējas un saglabājas, — republiku... Un Tjērs pat nenojauta, kāda patiesība slēpās viņa vārdos: «Mēs, rojālisti, esam īstais konstitucionālās republikas balsts.»»[182]

Sī komēdija, ko spēlēja rēpublicains malgrē eux^183, status quo^184 nīšana un pastāvīga tā nostiprināšana; Bonaparta nebeidzamās sadursmes ar Nacionālo sapulci; vienmēr no jauna kārtības partijai draudošās briesmas izirt savās sastāvdaļās un vienmēr jauna viņas frakciju sak|aušanas; katras frakcijas mēģinājumi jebkuru uzvaru pār kopējo ienaidnieku pārvērst par savu pagaidu sabiedroto sakāvi; savstarpējā skaudība, intrigas un noriešana, nepārtraukta draudēšana ar zobenu, bet rezultātā vienmēr — baiser Lamourette^143, — visa šī nepievilcīgā maldu komēdija nekad vēl nebija attīstījusies tik klasiski kā pēdējo sešu mēnešu laikā.

Kārtības partija uzlūkoja vēlēšanu likumu vienlaikus kā uzvaru pār Bonapartu. Vai tad Bonaparta valdība, nododama septiņpadsmit vīru komisijai sava likumprojekta rediģēšanu un atbildību par to, ar to pašu nebija atteikusies no varas? Vai tad galvenais Bonaparta balsts pret Sapulci nebija tas, ka viņu ievēlējuši seši miljoni? Bona-parts savukārt uzlūkoja vēlēšanu likumu par piekāpšanos Sapulces priekšā, piekāpšanos, ar kuras palīdzību viņš nopircis harmoniju starp likumdošanas varu un izpildu varu. Kā atalgojumu par to zemiskais avantūrists pieprasīja paaugstināt viņa civillisti par trīs miljoniem. Vai Nacionālā sapulce varēja ielaisties konfliktā ar izpildu varu tādā brīdī, kad viņa bija pasludinājusi ārpus likuma milzīgu franču tautas vairākumu? Viņa bija sašutusi; likās, ka viņa izšķīrusies par visradikālākajiem līdzekļiem; viņas komisija priekšlikumu noraidīja; bonapartiskā prese savukārt nostājās draudīgā pozā, norādīdama uz aplaupīto, vēlēšanu tiesības zaudējušo tautu. Notika daudzi trokšņaini izlīgšanas mēģinājumi; gala iznākumā Sapulce faktiski piekāpās, bet tajā pašā laikā principā atriebās. Viņa atvēlēja nevis pastāvīgi principiāli palielināt Bonaparta civillisti par trīs miljoniem gadā, bet tikai piešķirt vienreizēju pabalstu 2 160 000 franku apmērā. Vēl neapmierināta ar to, viņa arī šo piekāpšanos izdarīja tikai tad, kad par to bija izteicies Sangarņjē, kārtības partijas ģenerālis un neaicinātais Bonaparta aizstāvis. Tādējādi šie 2 miljoni tika piešķirti patiesībā nevis Bonapartam, bet Sangarņjē.

So de mauvaise grace* pasviesto dāvanu Bonaparts pieņēma gluži devēja garā. Bonapartiskā prese atjaunoja savus uzbrukumus Nacionālajai sapulcei, bet, kad, apspriežot preses likumu, tika ierosināts labojums attiecībā uz autoru parakstiem, kurš vispirms bija vērsts pret mazāk nozīmīgām avīzēm, Bonaparta privāto interešu pārstāvēm, galvenais bonapartiskais orgāns «Pouvoir»144 ar nevaldāmu niknumu uzbruka Nacionālajai sapulcei. Ministriem vajadzēja šo avīzi Sapulces priekšā noliegt; avīzes «Pouvoir» atbildīgo redaktoru uzaicināja atbildēt Nacionālajai sapulcei un piesprieda viņam augstāko naudas sodu — 5000 franku. Nākamajā dienā avīze «Pouvoir» iespieda vēl nekaunīgāku rakstu pret Sapulci, un valdība atriebdamās ierosināja pret vairākām leģitīmistu avīzēm vajāšanu par konstitūcijas pārkāpšanu.

Beidzot nonāca pie jautājuma par palatas sēžu atlikšanu. Bonapartam šī atlikšana bija vajadzīga, lai viņš varētu rīkoties, Sapulces netraucēts. Kārtības partijai tā bija vajadzīga pa daļai savu frakcionāro intrigu dēļ, pa daļai atsevišķu deputātu personīgo interešu dēļ. Abiem tā bija vajadzīga, lai nostiprinātu un paplašinātu reakcijas uzvaras provincē. Sapulce tāpēc atlika savas sēdes no 11. augusta līdz 11. novembrim. Bet, tā kā Bonaparts nebūt neslēpa, ka viņš cenšas atbrīvoties no Nacionālās sapulces apgrūtinošās uzraudzības, tad Sapulce pat savas uzticības votumā parādīja, ka neuzticas prezidentam. Neviens bonapartists neiekļuva divdesmit astoņu viru pastāvīgajā komisijā, kas palika sargāt republikas tikumību brīvdienu laikā^145. Bonapartistu vietā ievēlēja pat dažus republikāņus no avīzes «Sicclc» un avīzes «National», lai demonstrētu prezidentam vairākuma uzticību konstitucionālai republikai.

Neilgi pirms, bet it sevišķi tūlīt pēc palātas sēžu atlikšanas likās, ka kārtības partijas abas lielās frakcijas, or-leānisti un leģitīmisti, ir gatavas izlīgt, jo apvienojās abas karaliskās ģimenes, zem kuru karogiem tās cīnījās. Avīzes bija pilnas ar izlīgšanas projektiem, kurus apsprieda pie slimā Luija Filipa gultas Sent-Leonardsā; bet Luija Filipa nāve pēkšņi vienkāršoja stāvokli. Luijs Filips bija uzurpators, viņš bija aplaupījis Anrī V, bet, tā kā Anrī V nebija bērnu, Parīzes grāfs bija pēdējā likumīgs troņmantnieks. Tagad nebija vairs nekāda iemesla pretoties abu dinastiju interešu apvienošanai. Bet tieši tagad abas buržuāzijas frakcijas beidzot saprata, ka tās šķir nevis sentimentāla pieķeršanās vienam vai otram ka-raļnamam, bet, gluži otrādi, ka to dažādās šķiru intereses ir šķīrušas abas dinastijas. Leģitīmisti, kas bija devušies pielūgt Anrī V uz Visbādeni, tāpat kā viņu konkurenti orleānisti uz Sent-Leonardsu, tur saņēma ziņu par Luija Filipa nāvi. Viņi tūlīt nodibināja valdību^146 in par-tibus infidelium^81, kurā ietilpa pa lielākai daļai iepriekš minētās republikas tikumības sargu komisijas locekļi un kura sakarā ar kādu konfliktu partijā nekavējās visatklātākajā veidā proklamēt tiesības no dieva žēlastības.

Orleānisti gavilēja par kompromitējošo skandālu, kādu presē sacēla šis manifests^147, un nepavisam neslēpa savu atklāto naidu pret leģitīmistiem.

Nacionālās sapulces brīvdienu laikā sanāca departamentu pārstāvniecības sapulces. To vairākums izteicās par konstitūcijas revīziju, ko vairāk vai mazāk ierobežotu dažādi noteikumi, t. i., izteicās par monarhistisku restaurāciju, precīzāk to nenosakot, par «•jautājuma atrisināšanu», līdz ar to atzīstoties, ka ir pārāk nekompetents un pārāk bailīgs, lai atrastu šo atrisinājumu. Bonapartiskā frakcija pasteidzās iztulkot šo vēlēšanos revidēt konstitūciju kā Bonaparta prezidenta pilnvaru pagarināšanu.

Valdošā šķira nekādā ziņā nevarēja pieļaut likumīgu konstitucionālu atrisinājumu — to, ka Bonaparts 1852._g. maijā aizietu, ka tai pašā laikā visi Francijas vēlētāji ievēlētu jaunu prezidentu un ka konstitūciju revidētu īpaša Šim nolūkam ievēlēta palāta jaunā prezidenta valdīšanas pirmajos mēnešos. Jaunā prezidenta vēlēšanu diena būtu diena, kad satiktos visas naidīgās partijas: leģitīmisti, orleānisti, buržuāziskie republikāņi, revolucionāri. Rezultātā nenovēršami notiktu dažādo frakciju varmācīga sadursme. Ja kārtības partijai pat izdotos vienoties par kādu neitrālu kandidātu, kas stāvētu ārpus dinastijām, tad pret to uzstātos Bonaparts. Savā cīņā pret tautu kārtības partija bija spiesta pastāvīgi palielināt izpildu varas spēku. Ikviena izpildu varas pastiprināšana pastiprināja tās reprezentantu — Bonapartu. Tāpēc ikviens pasākums, ko uzsāka kārtības partija, lai pastiprinātu savu kopējo varu, pastiprināja Bonaparta un viņa dinastisko pretenziju cīņas līdzekļus, pastiprināja viņa izredzes uz to, ka izšķirošā brīdī varēs ar varu nepieļaut konstitucionālu atrisinājumu. Tad Bonaparts savā cīņā pret kārtības partiju nekautrēsies pārkāpt vienu no konstitūcijas pamatiem, gluži tāpat kā kārtības partija savā cīņā pret tautu nekautrējās pārkāpt citu konstitūcijas pamatu, atceļot vispārējās vēlēšanu tiesības. Droši vien viņš pat apelētu pret Sapulci, pastāvot vispārējām vēlēšanu tiesībām. Vārdu sakot, konstitucionāls atrisinājums apdraudēja visu politisko status quo, bet aiz status quo svārstībām buržuā rēgojās haoss, anarhija, pilsoņu karš. Viņam rēgojās, ka ar 1852. g. maija pirmo svētdienu būs apdraudēti visi viņa pirkumi un pārdevumi, viņa vekseļi, laulību kontrakti, notariālie akti, hipotēkas, zemes rente, īres nauda, pelņa, visi viņa kontrakti un ienākumu avoti, un tādu risku viņš sev nevarēja atjauties. Aiz politiskā status quo svārstībām slēpās visas buržuāziskās sabiedrības sabrukuma briesmas. Buržuāzijai vienīgais iespējamais atrisinājums bija atrisinājuma atlikšana. Viņa varēja glābt konstitucionālo republiku, tikai pārkāpjot konstitūciju, pagarinot prezidenta varu. Tas tad ari bija kārtības partijas preses pēdējais vārds pēc visām dziļdomīgajām un ilgajām diskusijām par «■.jautājuma atrisinājumiem», ar kurām tā nodarbojās pēc ģenerālpadomju sesijas beigšanas. Tādējādi varenajai kārtības partijai sev par apkaunojumu bija jāatzīst, ka tā ir spiesta nopietni rēķināties ar smieklīgo, seklo un ienīsto pseido Bonaparta personu.

Si netīrā persona savukārt maldījās domās par īstajiem cēloņiem, kas viņai arvien vairāk un vairāk piešķīra nepieciešama cilvēka nozīmi. Kamēr Bonaparta partija bija pietiekami saprātīga, lai viņa pieaugošo nozīmi izskaidrotu ar radušos situāciju, pats viņš ticēja, ka par to viņam jāpateicas sava vārda maģiskajai ietekmei un tam, ka viņš nemitīgi atdarināja Napoleonu. Viņa uzņēmība auga ar katru dienu. Svētcelojumiem uz Visbādeni un Sent-Leonardsu viņš lika pretī savus braucienus pa visu Franciju. Bonapartisti tik maz paļāvās uz viņa personas maģisko iedarbību, ka visur sūtīja viņam pakaļ klaķie-rus, 10. decembra biedrības^185, šās Parīzes skrandu proletariāta organizācijas biedrus, pieblīvējot ar tiem dzelzceļa vilcienus un pasta diližansus. Viņi lika savai marionetei teikt dažādas runas, kurās atkarībā no tā, kā prezidentu uzņēma vienā vai otrā pilsētā, tika pasludināta par prezidenta politikas devīzi gan republikāniska pazemība, gan ari izturība un neatlaidība. Neraugoties uz visiem šiem manevriem, šie braucieni vismazāk atgādināja triumfa gājienus.

Bonaparts, pārliecināts, ka viņam tādējādi izdevies sajūsmināt tautu, uzsāka aģitāciju armijā. Satorī lidzenumā pie Versaļas viņš sarīkoja lielas karaspēka skates, kur centās uzpirkt kareivjus ar ķiploku desu, šampanieti un cigāriem. Ja īstais Napoleons savu iekarošanas karagājienu grūtajos brīžos prata uzmundrināt izmocītos kareivjus ar pēkšņiem patriarhālas familiaritātes izpaudumiem, tad pseido Napoleons iedomājās, ka karaspēks viņam pateicās, kad sauca: «Vive Napoleon, vive le saucisson!»[186], t. i., «Lai dzīvo desa, lai dzīvo muļķadesa!»[187].

Sīs skates noveda pie tā, ka kļuva redzamas ilgi slēptās nesaskaņas starp Bonapartu un kara ministru d'Opulu, no vienas puses, un Šangarņjē — no otras puses. San-garņjē personā kārtības partija bija atradusi savu patiesi neitrālo vīru, kur nevarēja būt ne runas par kādām paša dinastiskām pretenzijām. To viņa bija izraudzījusies par Bonaparta pēcnācēju. Turklāt Šangarņjē izturēšanās 1849. g. 29. janvārī un 13. jūnijā bija padarījusi to par kārtības partijas lielo karavadoni, par jaunu Aleksandru, kas ar savu brutālo iejaukšanos bija pārcirtis, pēc bikla buržuā domām, revolūcijas Gordija mezglu. Patiesībā tikpat nožēlojams kā Bonaparts viņš pārāk lēti bija kļuvis par spēku, un Nacionālā sapulce viņu bija izraudzījusi par pilnvaroto prezidenta uzraudzīšanai. Viņš pats koķetēja, piemēram, debatēs par prezidenta algu uzstādamies kā Bonaparta aizstāvis, un arvien augstprātīgāk sāka izturēties pret viņu un pret ministriem. Kad sakarā ar jauno vēlēšanu likumu gaidīja sacelšanos, viņš aizliedza saviem virsniekiem pieņemt jebkādas pavēles no kara ministra vai no prezidenta. Prese savukārt veicināja Šangarņjē personas izcelšanu. Tā kā kārtības partijai nebija kaut cik izcilu personu, tad tai vajadzēja vienam cilvēkam piešķirt spēku, kāda nebija visai viņas šķirai, un tādējādi uzpūst viņu par kaut kādu milzi. Tā radās mīts par Šangarņjē — «sabiedrības balstu». Nekaunīgs šarlatānisms, noslēpumaina dižošanās, ar kādu Šangarņjē uzņēmās nest uz saviem kamiešiem visu pasauli, ir visaugstākā mērā smieklīgā kontrastā ar notikumiem Satorī skates laikā un pēc tās. Sie notikumi neatspēkojami pierādīja, ka pietiek Bonaparta, šā bezgalīgi mazā lieluma, viena spalvas vilciena, lai novestu buržuāzisko baiļu fantastisko radījumu — milzi Šangarņjē līdz parastas viduvējības stāvoklim un padarītu viņu, varoni, sabiedrības glābēju, par atvaļinātu un pensionētu ģenerāli.

Bonaparts jau vienreiz bija atriebies Šangarņjē, izprovocēdams savu kara ministru uz disciplinārām sadursmēm ar neērto aizstāvi. Pēdējā skate Satorl laukumā lika beidzot atklāti uzliesmot vecajam naidam. Šangarņjē konstitucionālajam sašutumam nebija vairs nekādu robežu, kad kavalērijas pulki nodefilēja gar Bonapartu ar pret-konstitucionāliem saucieniem «Vive l’empereur!»*. Lai izvairītos no nepatīkamām debatēm par šiem saucieniem nākamajā palātas sesijā, Bonaparts atstādināja kara ministru d’Opulu un iecēla viņu par Alžīrijas gubernatoru. Viņa vietā Bonaparts iecēla pilnīgi uzticamu vecu impērijas laika ģenerāli, kurš bija ne mazāk brutāls kā San-garņjē. Bet, lai d’Opula atstādināšana neizskatītos pēc piekāpšanās Šangarņjē priekšā, Bonaparts vienlaikus pārcēla ģenerāli Neimeijeru, lielā sabiedrības glābēja labo roku, no Parīzes uz Nanti. Neimeijera vaina bija tā, ka pēdējā skatē kājnieki nodefilēja gar Napoleona pēcnācēju nāves klusumā. Šangarņjē, personīgi aizskarts ar Neimeijera pārcelšanu, sāka protestēt un draudēt. Velti! Pēc divu dienu sarunām dekrēts par Neimeijera pārcelšanu uz Nanti parādījās avīzē «Moniteur», un kārtības varonim neatlika nekas cits kā pakļauties disciplīnai vai iesniegt atlūgumos.

Bonaparta cīņa ar Šangarņjē ir turpinājums viņa cīņai ar kārtības partiju. Tāpēc jaunā Nacionālās sapulces sesija 11. novembrī sākās ar ļaunu vēstījošām pazīmēm. Bet tā būs vētra ūdens glāzē. Galvenajos vilcienos atkārtosies vecā spēle. Kārtības partijas vairākums, par spītt visām tās dažādo frakciju principu aizstāvju vaimanām, būs spiests pagarināt prezidenta pilnvaras. Savukārt Bonaparts, sašļucis jau aiz naudas trūkuma vien, pieņems, par spīti visiem saviem iepriekšējiem protestiem, šo varas pagarinājumu kā vienkāršu pilnvarojumu no Nacionālās sapulces rokām. Tādējādi jautājuma atrisināšana tiks atlikta, status quo saglabāts; ikviena no kārtības partijas frakcijām kompromitēs un vājinās, padarīs neciešamu otru; augs un galu galā tiks izsmeltas represijas pret kopējo ienaidnieku, pret nācijas masu, kamēr beidzot pašas ekonomiskās attiecības atkal būs sasniegušas tādu attīstības pakāpi, kad jauna eksplozija uzspers gaisā visas šīs ķildīgās partijas līdz ar viņu konstitucionālo republiku.

Buržuā par apmierinājumu tomēr vēl jāpiemetina, ka Bonaparta un kārtības partijas cīņas rezultātā biržā izputēja liels daudzums sīku kapitālistu un to kapitāli pārgāja lielo biržas vilku kabatā.

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, г. 7, стр. 5—110

Sarakstījis K. Markss 1850. gadā no fan• vāra lids 1. novembrim.

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Neue Rhei-nische Zeitung. Politisch-okonomische Re-vīte», 1850. g. /.. 2., 3., 5. un 6. nr-u

Paraksts: Kārlis Markss

REVOLŪCIJA UN KONTRREVOLŪCIJA VĀCIJĀ^148

.

I VĀCIJA REVOLŪCIJAS PRIEKŠVAKARĀ

Revolucionārās drāmas pirmais cēliens Eiropas kontinentā ir beidzies. «Bijušās varas», kas bija pastāvējušas pirms 1848. g. vētras, atkal kļuvušas par «tagad pastāvošām varām», bet vairāk vai mazāk populārie vienas dienas valdnieki, pagaidu reģenti, triumviri, diktatori, kopā ar saviem pavadoņiem — deputātiem, civilkomisāriem, militārajiem komisāriem, prefektiem, tiesnešiem, ģenerāļiem, virsniekiem un kareivjiem, ir izsviesti svešā krastā un «aizdzīti pāri jūrai» uz Angliju vai Ameriku. Šeit viņi sākuši organizēt jaunas valdības «in partibus infidelium»81, Eiropas komitejas, centrālās komitejas, nacionālās komitejas un savu ierašanos pasludināt proklamācijās, kas ir tikpat svinīgas kā mazāk efemeru varas pārstāvju proklamācijas.

Grūti iedomāties lielāku sakāvi par to, ko cietusi revolucionārā partija vai, pareizāk sakot, cietušas revolucionārās kontinenta partijas visos kaujas līnijas punktos. Bet kas tad tas ir? Vai tad Anglijas buržuāzijas cīņa par savu sabiedrisko un politisko kundzību neaptvēra četrdesmit astoņus gadus, bet franču buržuāzijas cīņa četrdesmit gadu nepieredzētu kauju? Un vai tad buržuāzija nebija savam triumfam vistuvāk tieši tai brīdī, kad restaurētā monarhija uzskatīja savu stāvokli par stabilāku nekā jebkad? Jau sen pagājuši laiki, kad valdīja māņticība, ka revolūciju radot aģitatoru saujiņas ļaunprātība. Šobrīd ikviens zina — lai kur notiek revolucionāri satricinājumi, to pamatā vienmēr ir zināma sabiedriska vajadzība, kuras apmierināšanu traucē savu laiku nodzīvojušie institūti. Šī

vajadzība var nebūt vēl tik stipra, var nebūt tik visnotaj sajūtama, lai nodrošinātu tiešus panākumus; tomēr ikviens mēģinājums to apspiest ar varu liek tai tikai izpausties ar aizvien lielāku spēku tik ilgi, kamēr beidzot tā sarfeuj savas važas. Tāpēc, ja ari esam sakauti, mums nekas cits neatliek kā vien sākt no jauna. Un tā, jādomā, loti īsā atelpa, kas mums tikusi starp kustības pirmā cēliena beigām un otrā cēliena sākumu, par laimi, dod mums laiku ļoti nepieciešamam darbam: izpētīt cēloņus, kas bija darījuši nenovēršamu tiklab neseno revolucionāro sprādzienu, kā arī revolūcijas sakāvi; cēloņus, kas meklējami nevis atsevišķu vadoņu nejaušajos centienos, talantos, kļūdās, maldos vai nodevībās, bet gan vispārējā sociālajā iekārtā un katras satricinājumu skartās nācijas dzīves apstākļos. Tagad visi atzīst, ka 1848. gada februārī un martā pēkšņi uzliesmojušās kustības ir bijušas nevis atsevišķu personu roku darbs, bet ka tajās stihiski un neatturami izpaudušās tautu vajadzības ūn prasības, ko tās apzinājušās vairāk vai mazāk skaidri, bet ko ļoti noteikti izjutušas dažadas šķiras ikvienā zemē. Bet, kad sāk noskaidrot kontrrevolūcijas panākumu cēloņus, tad viscaur tiek saņemta jau gatava atbilde, ka kungs X vai pilsonis Y esot «nodevis» tautu. Sī atbilde var būt pareiza vai nepareiza atkarībā no apstākļiem, tomēr nekādos apstākļos tā neko neizskaidro, pat nedod iespēju saprast, kā varēja notikt, ka «tauta» atļāva sevi nodot. Un bēdīga nākotne gan gaida politisku partiju, ja viss tās kapitāls ir tikai tā fakta zināšana, ka tādam un tadam pilsonim nevar uzticēties.

Turklāt arī no vēstures viedokļa ir ārkārtīgi svarīgi izpētīt un iztirzāt tiklab revolucionārā satricinājuma, kā arī revolūcijas apspiešanas cēloņus. Visas šīs sīkās personiskās ķildas un savstarpējie apvainojumi, visi šie savā starpā pretrunīgie apgalvojumi, itin kā tieši Marasts vai Ledrī Rolēns, vai Luijs Blāns, vai kāds cits pagaidu valdības loceklis, vai visi viņi kopā bijuši tas stūrmanis, kas revolūciju uzvedis virsū zemūdens klintīm, kur tā avarējusi, — kā tas viss var interesēt amerikāni vai angli, ko tas var izskaidrot viņiem, kuri visas šīs kustības vēro no pārlieku liela attāluma, lai varētu saskatīt notikumu detaļas? Neviens vesela prāta cilvēks nekad neticēs, ka vienpadsmit cilvēku^188, no kuriem lielākā daļa turklāt bija visai

viduvējas personības, kas nespēja darīt nedz labu, nedz ļaunu, būtu varējuši triju mēnešu laikā pazudināt trīsdesmit sešus miljonus lielu nāciju, ja šie trīsdesmit seši miljoni nebūtu tikpat maz zinājuši, kurp viņiem jāiet, kā tie vienpadsmit. Jautājums jau ir tieši tas, kā varēja notikt, ka šiem trīsdesmit sešiem miljoniem, kas zināmā mērā maldījās kā pa tumsu, pēkšņi vajadzēja patstāvīgi nospraust savu ce]u; un kā notika, ka viņi pēc tam pilnīgi nomaldījās no ceļa un viņu vecie valdītāji atkal varēja uz kādu laiku atgūt savu vadošo stāvokli.

Tātad, ja mēs mēģinām izskaidrot laikraksta «Tribune»149 lasītājiem cēloņus, kas ne vien darīja nepieciešamu 1848. gada revolūciju Vācijā, bet tikpat nenovēršami noteica arī tās pagaidu apspiešanu 1849. un 1850. gadā, tad nevajag gaidīt, ka mēs dosim pilnīgu vēsturisku apskatu par notikumiem, kas norisinājās Vācijā. Turpmākie notikumi un nākamo paaudžu spriedums dos iespēju izšķirt, kam tieši no šķietami nejaušo, savstarpēji nesaistīto un pretrunīgo faktu haotiskās masas lemts k|ūt par vispasaules vēstures sastāvdaļu. Vēl nav pienācis laiks šā uzdevuma atrisināšanai. Mums jāpaliek iespējamā robežās, un mēs būsim apmierināti, ja mums izdosies parādīt no neapstrīdamiem faktiem izrietošos racionālos cēloņus, kas izskaidro svarīgākos notikumus, galvenos pagrieziena momentus kustībā un dod atslēgu, lai noteiktu virzienu, kurp vācu tautu pagriezīs nākamais, varbūt ne pārāk ilgi gaidāmais sprādziens.

Tātad, vispirms, kāds bija stāvoklis Vācijā revolucionārā sprādziena brīdī?

Tautas dažādās šķiras, kas veido ikvienas politiskās organizācijas pamatu, Vācijā savā starpā bija apvienotas daudz sarežģītākā veidā nekā jebkurā citā zemē. Anglijā un Francijā lielajās pilsētās un it īpaši galvaspilsētā koncentrētā varenā un bagātā buržuāzija bija pilnīgi iznīcinājusi feodālismu vai, visma? tā kā Anglijā, reducējusi to uz nedaudzām niecīgām paliekām, turpretim Vācijā feodālajai muižniecībai joprojām bija prāva daļa tās seno privilēģiju. Feodālā zemesīpašuma sistēma joprojām gandrīz viscaur vēl bija valdošā. ZemesīpaŠniekiem joprojām vēl bija pat tiesības spriest tiesu par atkarīgajiem zemniekiem. Zaudējuši savas politiskās privilēģijas — tiesības kontrolēt valdniekus —, viņi bija saglabājuši gandrīz pilnīgi neskartu savu viduslaiku varu pār zemniekiem

21 - 896 savās muižās un tāpat ari savas tiesības nemaksāt nodokļus. Dažos apvidos feodālisms bija stiprāks, citos mazāk stiprs, tomēr nekur, izņemot Reinas kreiso krastu, tas nebija pilnīgi iznīcināts. Sī feodālā muižniecība, kas tolaik bija skaitā ārkārtīgi plaša un daļēji ļoti bagāta, oficiāli tika atzīta par pirmo «kārtu» valstī. No tās vidus nāca augstākie valdības ierēdņi, tā bija gandrīz vienīgā, no kuras nāca armijas virsnieku sastāvs.

Buržuāzija Vācijā nebūt nebija tik bagāta un tik saliedēta kā Francijā vai Anglijā. Senās vācu rūpniecības nozares tika sagrautas, kad sāka ieviest tvaiku un strauji pārsvaru ieguva angļu rūpniecība. Citās valsts daļās izveidotās modernākās rūpniecības nozares, kuru attīstība bija sākusies Napoleona kontinentālās sistēmas^14 laikā, nevarēja kompensēt seno nozaru zaudējumus un nodrošināt rūpniecībai pietiekami stabilu ietekmi, lai piespiestu valdības ievērot rūpniecības vajadzības, jo vairāk tāpēc, ka valdības nebija labvēlīgas nekādai nemuižnieku bagātības un spēka palielināšanai. Francija savu zīda rūpniecību uzvaroši izvadīja cauri visiem piecdesmit gadu ilgajiem revolūciju un karu pārbaudījumiem, turpretim Vācija šai pašā laika posmā gandrīz pilnīgi pazaudēja savu seno linu rūpniecību. Turklāt rūpniecības rajonu bija maz, un tie atradās tālu cits no cita. Izvietoti valsts iekšienē, tie ievešanai un izvešanai izmantoja galvenokārt ārvalstu — Holandes vai Beļģijas — ostas, tāpēc tiem bija maz vai vispār nebija kopēju interešu ar lielajām ostas pilsētām pie Ziemeļjūras un Baltijas jūras; bet, pats galvenais, tie nespēja radīt tādus lielus rūpniecības un tirdzniecības centrus kā Parīze un Liona, Londona un Mančestra. Tādai Vācijas rūpniecības atpalicībai bija daudz cēloņu, taču, lai šo atpalicību izskaidrotu, pietiks, ja minēsim tikai divus: nelabvēlīgais valsts ģeogrāfiskais stāvoklis, tas atrašanās tālu no Atlantijas okeāna, kas bija kļuvis par pasaules tirdzniecības lielceļu, un nepārtrauktie kari, kuros Vācija tika ierauta un kuri, sākot ar XVI gadsimtu un līdz pēdējam laikam, notika Vācijas teritorijā. Skaitliskais vājums un it īpaši jebkādas koncentrācijas trūkums — tas ir tas, kas kavēja vācu buržuāzijai sasniegt tādu politisko kundzību, kāda angļu buržuāzijai bija jau kopš 1688. gada un kādu franču buržuāzija iekaroja 1789. gadā. Un tomēr, sākot ar 1815. gadu, buržuāzijas bagātība un līdz ar bagātību arī tās

politiskais svars Vācijā nemitīgi auga. Valdības, lai arī pret savu gribu, tomēr bija spiestas ņemt vērā vismaz buržuāzijas vissvarīgākās materiālās intereses. Var pat tieši apgalvot, ka par katru politiskās ietekmes drupatiņu, kas buržuāzijai bija dāvināta sīko valstu konstitūcijās un pēc tam atkal tika tai atņemta 1815.—1830. un 1832.—1840. gada politiskās reakcijas periodos, ka par katru tādu zaudētu politiskās ietekmes drupatiņu buržuāzijai tika atlīdzināts, piešķirot tai kādu svarīgāku praktisku labumu. Katrai politiskai buržuāzijas sakāvei sekoja uzvara tirdzniecības likumdošanā. Un, saprotams, Prūsijas 1818. gada aizsardzības muitu tarifs^150 un Muitas savienības^151 izveidošana bija Vācijas tirgoņiem un rūpniekiem daudz vērtīgāki nekā apšaubāmās tiesības kādas niecīgas hercogistes palātā izteikt neuzticību ministriem, kas tikai pasmējās par viņu votumiem. Tādējādi, bagātībai augot un tirdzniecībai paplašinoties, buržuāzija drīz vien sasniedza tādu līmeni, kad sāka pārliecināties, ka tās visneatliekamāko un aizvien augošo vajadzību apmierināšanu kavē valsts politiskā iekārta — tās muļķīgais sadrumstalojums starp ■trīsdesmit sešiem valdniekiem, kuriem ir savstarpēji pretēji centieni un dīvainības; feodālais jūgs, kas žņaudza lauksaimniecību un ar to saistīto tirdzniecību; uzbāzīgā uzraudzība, kādai neizglītotā un augstprātīgā birokrātija pakļāva ikvienu buržuāzijas darījumu. Tai pašā laikā Muitas savienības paplašināšanās un nostiprināšanās, tvaika transporta ieviešana visās zemēs, konkurences pastiprināšanās iekšējā tirgū — tas viss tuvināja dažādo valstu tirdzniecības un rūpniecības šķiras savā starpā, izveidoja tām vienādas intereses, centralizēja to spēku. Tam, gluži dabiski, bija tādas sekas, ka visa šo šķiru masa pārgāja liberālās opozīcijas nometnē un vācu buržuāzija uzvarēja pirmajā nopietnajā kaujā par politisko varu. Par tāda pagrieziena sākumu var uzskatīt 1840. gadu, to brīdi, kad prūšu buržuāzija nostājās vācu buržuāzijas kustības priekšgalā. Vēlāk mēs vēl runāsim par šo liberāli opozicionāro kustību laikā no 1840. līdz 1847. gadam.

Nācijas pamatmasu, kas nepiederēja ne pie muižniecības, ne pie buržuāzijas, pilsētās veidoja sīko amatnieku un tirgotāju šķira un darba cilvēki, bet uz laukiem — zemnieki.

Vācijā sīko amatnieku un tirgotāju šķira ir ārkārtīgi plaša, jo lielkapitālistu un lielrūpnieku šķira šajā zemē vāji attīstīta. Lielākajās pilsētās sīko amatnieku un tirgotāju šķira ir gandrīz iedzīvotāju vairākums, turpretī mazajās tā ir pilnīgā pārsvarā, jo nav bagātāku konkurentu, kas sacenstos ar to ietekmes dēj. Sī šķira, kurai ir loti svarīga loma visās mūsdienu valstīs un visās mūsdienu revolūcijās, sevišķi svarīga Vācijā, kur tai nesenās cīņas laikā parasti bija izšķiroša loma. Tās raksturu noteic apstāklis, ka pēc sava stāvokļa tā atrodas starp lielāko kapitālistu — tirgotāju un rūpnieku šķiru, buržuāziju vārda tiešajā nozīmē, — un proletariāta šķiru jeb rūpniecības strādnieku šķiru. Tā tiecas nokļūt pirmās stāvoklī, bet niecīgākais nelabvēlīgais likteņa pagrieziens nogrūž šās šķiras pārstāvjus proletāriešu šķiras rindās. Monarhistis-kās un feodālās zemēs sīko amatnieku un tirgotāju šķirai, lai tā varētu eksistēt, nepieciešami galma un aristokrātijas pasūtījumi; šo pasūtītāju zaudēšana var izputināt šās šķiras lielāko daļu. Mazākās pilsētās tās labklājības pamats ļoti bieži ir militārais garnizons, vietējā pārvalde, tiesu palāta un tās dienderi; novāciet visu to — un sīkajiem bodniekiem, drēbniekiem, kurpniekiem, galdniekiem ir beigas. Tādējādi šī šķira mūžīgi svārstās, gan cerēdama pacelties bagātākās šķiras rindās, gan baidīdamās noslīdēt proletāriešu vai pat nabagu stāvoklī, gan cerēdama nodrošināt savas intereses, izcīnot sev līdzdalību sabiedrisko lietu vadīšanā, gan baidīdamās ar opozīciju nevietā sadusmot valdību, no kuras atkarīga visa tās eksistence, jo valdības varā ir atņemt tai labākos pasūtītājus. Tās īpašumā ir visai maz līdzekļu, un šis īpašums ir nedrošs pretēji proporcionāli tā lielumam. Visu šo iemeslu dēļ šās šķiras uzskati ir ārkārtīgi svārstīgi. Pazemīga un verdziski padevīga spēcīgas feodālas vai mo-narhistiskas valdības priekšā, tā pāriet liberālisma pusē, kad buržuāzija pārdzīvouzplauksmi; tai uznāk nevaldāmas demokrātisma lēkmes, tiklīdz buržuāzija nodrošina sev kundzību, bet to pārņem visnožēlojamākā gļēvulība, tiklīdz šķira, kas atrodas zemāk par to, proletariāts, mēģina uzsākt kādu patstāvīgu kustību. Mūsu turpmākajā izklāstā būs redzams, kā Vācijā šī šķira pārmijus pārgāja no viena šā stāvokļa citā.

Strādnieku šķira Vācijā savā sociālajā un politiskajā attīstībā tikpat tālu atpalikusi no Anglijas un Francijas strādnieku šķiras, ciktāl vācu buržuāzija bija atpalikusi no šo valstu buržuāzijas. Kāds kungs, tāds kalps. Skaitā liela, spēcīga, saliedēta un apzinīga proletariāta eksistēšanai nepieciešamo apstākļu attīstība notiek roku rokā ar skaitā lielas, bagātas, saliedētas un varenas buržuāzijas eksistēšanai vajadzīgo apstākļu attīstību. Pati strādnieku šķiras kustība nekad nekļūst patstāvīga un neiegūst vie-nigi proletārisku raksturu, iekām visas buržuāzijas dažādās frakcijas un it īpaši tās visprogresīvākā daļa — lielrūpnieki nav iekarojuši politisko varu_ un nav pārveidojuši valsti atbilstoši savām vajadzībām. Bet, tiklīdz tas noticis, aktuāla kļūst nenovēršamā sadursme starp uzņēmējiem un algotajiem strādniekiem, un atlikt to jau vairs nav iespējams. Tad vairs ilgāk nevar barot strādniekus ar maldinošām cerībām tin solījumiem, kurus nekad neizpilda. Tad, beidzot, jo pilnīgi un pavisam skaidri atklājas XIX gadsimta lielā problēma — proletariāta likvidēšanas problēma. Vācijā algoto strādnieku vairākums darbu dabūja nevis no mūsdienu tipa rūpniecības magnātiem, kurus Lielbritānijā reprezentē tik lieliski paraugi, bet gan no sīkajiem amatniekiem, kuru ražošanas sistēma visnotaļ ir vienīgi viduslaiku palieka. Un gluži tāpat, kā pastāv milzīga atšķirība starp lielo kokvilnas lordu, no vienas puses, un sīksaimnieķeli kurpnieku vai drēbnieku — no otras puses, tāpat arī sapratīgais, kaujinieciskais mūsdienu rūpniecības bābeļu strādnieks pašos pamatos atšķiras no rāmā drēbnieka zeļļa vai mēbeļgaldnieka mācekļa mazā provinces pilsētiņā, kur dzīves apstākļi un darba raksturs tikai nedaudz ir mainījies salīdzinājumā ar to, kādi tie šās pašas kategorijas cilvēkiem bija pirms pieciem gadsimtiem. Tāpat kā viscaur trūka moderno dzīves apstākļu, moderno rūpnieciskās ražošanas veidu, gandrīz gluži tāpat, saprotams, visnotaļ trūka moderno ideju; tāpēc nav nekāds brīnums, ka revolūcijas sākumā liela daļa strādnieku izvirzīja prasību nekavējoties atjaunot cunftes un viduslaiku privileģēto amatnieku ģildes. Un tomēr rūpniecības apgabali, kuros pārsvarā bija mūsdienu ražošanas veids, ar savu ietekmi, ar viegli iespējamo saziņu un garīgo attīstību, ko veicināja daudzu strādnieku klejotāju dzīves veids, izveidoja viņu vidū stipru kodolu, kura idejas par savas šķiras atbrīvošanu izcēlās ar nesalīdzināmi lielāku skaidrību un vairāk saskanēja ar reālajiem faktiem un vēsturiskajām prasībām. Taču šo strādnieku bija mazākums. Buržuāzijas aktīvo kustību var datēt ar 1840. gadu, turpretim strādnieku šķiras kustība aizsākās ar strādnieku sacelšanos Silēzijā un Bohēmija^189 1844. gadā^132. Mums drīz būs izdevība dot pārskatu par dažādam šās kustības stadijām.

Beidzot, Joti plaša bija sīko lauksaimnieku, zemnieku šķira, kas kopā ar savu piedēkli — laukstrādniekiem — veido prāvu visas nācijas vairākumu. Bet šī šķira atkal savukārt pati iedalās dažādās grupās. Pirmkārt, mums šeit darīšana ar turīgajiem zemniekiem — Gros- und Mittelbauern^190, kā viņus sauc Vācijā, — no kuriem katram pieder lielāks vai mazāks zemes gabals un katrs izmanto vairāku laukstrādnieku darbu. Sī šķira, kas atradās vidū starp lielajiem no nodokļiem brīvajiem feodālajiem zemes īpašniekiem un sīkzemniecību un laukstrādniekiem, par visdabiskāko politiku aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem atzina savienību ar antifeodālo pilsētu buržuāziju. Otrkārt, mums ir darīšana ar brīvajiem sīkzemnie-kiem, kuri bija pārsvarā Reinas apgabalā, kur feodālisms sabruka lielās franču revolūcijas varenajos triecienos. Tādi paši neatkarīgi sīkzemnieki bija sastopami arī šur tur citos apgabalos, kur viņiem bija izdevies izpirkt feodālās klaušas, ar kurām agrāk bijuši aplikti viņu zemes gabali. Tomēr šī šķira tikai nomināli bija brīvu īpašnieku šķira, parasti tās īpašums bija tiktāl ieķīlāts, turklāt ar tik smagiem noteikumiem, ka īstais zemes īpašnieks bija nevis zemnieks, bet gan augļotājs, kas bija aizdevis naudu. Treškārt, mums ir darīšana ar feodāli atkarīgiem zemniekiem, kurus tik viegli nevarēja aizdzīt no viņu zemes gabaliem, bet kuriem vajadzēja maksāt muižniekam pastāvīgu renti vai pastāvīgi veikt viņa labā zināmus darbus. Beidzot, bija laukstrādnieki, kuru stāvoklis daudzās lielās saimniecībās bija gluži tāds pats kā šās šķiras stāvoklis Anglijā un kuri vienmēr dzīvoja un mira nabadzībā, eksistēdami pusbadā un palikdami savu saimnieku vergi. Sīs trīs pēdējās lauku iedzīvotāju šķiras — brīvie sīkzemnieki, feodāli atkarīgie zemnieki un laukstrādnieki — līdz revolūcijai nekad tā īpaši nelauzīja galvu par politiku; tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka revolūcijai vajadzēja atklāt tām jaunu darbalauku, kurā paveras visspožākās perspektīvas. Katrai no tām revolūcija solīja labumus, un tāpēc varēja gaidīt, ka tās cita pēc citas piesliesies revolūcijai, tiklīdz kustība iedegsies pilnā spēkā. Tomēr ir tikpat skaidri acīm redzams un visu moderno valstu vēsture tikpat noteikti ir apstiprinājusi, ka lauku iedzīvotāji nekad nevar uzsākt sekmīgu patstāvīgu kustību, tāpēc ka viņi izkaisīti lielā platībā un viņiem grūti panākt saskaņu kaut cik lielākā lauku iedzīvotāju daļā. Zemniecībai vajadzīga vairāk saliedēto, vairāk izglītoto un vairāk kustīgo pilsētas iedzīvotāju ierosinošā ietekme.

Ar šeit doto īso raksturojumu par svarīgākajām šķirām, kas nesenās kustības uzliesmojuma brīdī visas kopā veidoja vācu nāciju, jau pietiek, lai izskaidrotu lielu da|u visu nekonsekvenču, aplamību un klajo pretrunu, kas dominēja šai kustībā. Ja tik dažādas, tik pretrunīgas intereses, kas dīvaini krustojas cita ar citu, sacirtās niknā sadursmē; ja šīs intereses, kas cīnījās savā starpā, dažādos apgabalos, dažādās provincēs bija sajaukušās dažādās proporcijās; ja, un tas ir sevišķi svarīgi, valstī nav neviena liela centra, nedz Londonas, nedz Parīzes, kas ar saviem autoritatīvajiem lēmumiem varētu atbrīvot tautu no nepieciešamības katrā atsevišķā apvidū ikreiz no jauna ar cīņu izšķirt vienu un to pašu strīdu, — ko gan citu visos šais apstākļos varēja gaidīt, kā vien cīņas sadrupšanu neskaitāmi daudzās citai ar citu nesaistītās sadursmēs, kurās tiek izšķiests milzum daudz asiņu, spēku un kapitāla un kuras, par spīti tam visam, nedod nekādu izšķirīgu rezultātu?

Vācijas politiskais sadrumstalojums trīs dučos vairāk vai mazāk nozīmīgu valstu tieši tāpat izskaidrojams ar to, ka haotiski un daudzējādi sarežģīti ir elementi, kuri veido vācu nāciju un kuriem katrā atsevišķā valsts daļā savukārt ir īpašs raksturs. Kur nav kopīgas intereses, tur nevar būt vienotu mērķu, nemaz jau nerunājot par vienotu rīcību. Tiesa gan, Vācijas savienību^85 pasludināja par nesatricināmu uz mūžīgiem laikiem, bet ar visu to Savienība un tās orgāns — bundestāgs^153 nekad nereprezentēja Vācijas vienotību. Visaugstākā pakāpe, kādu jebkad sasniedza Vacijas centralizācija, bija Muitas ūnijas izveidošana. Tas piespieda arī valstis, kas atrodas gar Ziemeļjūru, apvienoties savā atsevišķā muitas organizācijā^154, turpretim Austrija joprojām norobežojās ar savu īpašo muitas aizliegumu tarifu. Tādējādi Vācija apmierinājās ar to, ka visu savu praktisko uzdevumu risināša-nai tā tagad bija sadalīta tikai starp trim patstāvīgām lielvalstīm, bet ne vairs starp trīsdesmit sešām. Krievijas cara* virsvadībā, kas bija nodibinājusies 1814. gadā, no tā, protams, neradās nekādas pārmaiņas.

Izdarījuši no savām premisām šos provizoriskos secinājumus, savā nākamajā rakstā parādīsim, kā vācu tautas dažādās šķiras, par kurām iepriekš bija runa, cita pēc citas sakustējās un kādu raksturu ieguva šī kustība pēc tam, kad uzliesmoja 1848. gada franču revolūcija.

Londonā 1851. gada septembrī

II PRŪSIJAS VALSTS

Vidusšķiras jeb buržuāzijas politiskās kustības sākumu Vācijā var datēt ar 1840. gadu. Pirms tam bija vērojami simptomi, kas liecināja, ka šai valstī šķira, kurai pieder kapitāls un rūpniecība, ir nobriedusi tiktāl, ka tā nevar vairs palikt vienaldzīga un padevīga pusfeodālo, pusbi-rokrātisko monarhiju jūgā. Sīkākie vācu valdnieki cits pēc cita dāvāja saviem pavalstniekiem vairāk vai mazāk liberālas konstitūcijas — daļēji tālab, lai nodrošinātu sev lielāku neatkarību kā pretsvaru Austrijas un Prūsijas hegemonijai vai kā pretsvaru muižniecības ietekmei savās pašu valstīs, bet daļēji ar nolūku saliedēt vienā veselā tos savrupos apgabalus, ko Vīnes kongress^155 bija apvienojis zem viņu sceptera. To viņi varēja darīt, nekādi neapdraudot sevi: ja bundestāgs, šī Austrijas un Prūsijas marionete, mēģinātu aizskart viņu kā suverēnu valdnieku neatkarību, tad viņi zināja, ka sabiedriskā doma un palātas atbalstītu viņu pretošanos bundestāga pavēlēm, bet, ja, gluži otrādi, palātas būtu kļuvušas pārlieku stipras, tad viegli varētu izmantot bundestāga varu, lai salauztu jebkuru opozīciju. Tādos apstākļos Bavārijas, Virtembergas, Bādenes vai Hanoveras konstitucionālās iestādes nevarēja dot stimulu nopietnai cīņai par politisko varu. Tāpēc vācu buržuāzijas pamatmasa vispār turējās sāņus no sīkajām ķildām, kas radās mazo valstu parlamentos, ļoti

Aleksandra I. Red.

labi apzinādamās, ka bez kardinālām pārmaiņām abu Vācijas lielvalstu politikā un valsts iekārtā nekādi otršķirīgi pūliņi un uzvaras neko nedos. Bet tai pašā laikā šais mazajos parlamentos izauga vesela cilts liberālu juristu, profesionālu opozīcijas pārstāvju — visi šie Ro-teki, Velkeri, Rēmeri, Jordāni, Stīvēs, Eizenmani —, lielie «tautas darboņi» (Volksmānner), kurus pēc vairāk vai mazāk trokšņainas, taču allaž neauglīgas divdesmit gadu ilgas opozīcijas 1848. gada revolūcijas straume pacēla varas virsotnē un pēc tam, kad atklājās viņu pilnīgā nespēja un niecīgums, vienā acumirklī nogāza. Tie bija pirmie vāciskas cilmes profesionālo politiķu un opozicionāru paraugi; ar savām runām un rakstiem viņi pieradināja vāciešu ausis pie konstitucionālisma valodas un jau ar savas eksistences faktu vien sludināja tuvojamies to laiku, kad buržuāzija apgūs un piešķirs īsteno nozīmi politiskajām frāzēm, ko šie pļāpīgie advokāti un profesori pierada lietot, ne sevišķi labi saprazdami šo frāžu patieso» jēgu.

Vācu literatūru arī ietekmeja politiskais satraukums, kas pēc 1830. gada notikumiem pārņēma visu Eiropu.156, Gandrīz visi tā laika rakstnieki sludināja negatavu konstitucionālismu vai vēl negatavāku republikānismu. Viņu vidū, it īpaši sīkāka kalibra literātu vidū, aizvien vairāk un vairāk ieviesās paradums talanta trūkumu savos darbos kompensēt ar politiskajiem mājieniem, kas varēja saistīt publikas uzmanību. Dzejoļus, romānus, recenzijas, drāmas — vārdu sakot, visu literāro produkciju pildīja tas, ko dēvēja par «tendenci», tas ir, vairāk vai mazāk biklas opozicionārā gara izpausmes. Lai vainagotu ideju jucekli, kas pēc 1830. gada valdīja Vācijā, šiem politiskās opozīcijas elementiem piejaucās lāgā nesagremotas universitātes laika atmiņas par vācu filozofiju un aplam saprastas franču sociālisma, it īpaši sensimonisma drumslas. Rakstnieku kliķe, kas izplatīja šo neviendabīgo ideju maisījumu, pretenciozi dēvējās par «Jauno Vāciju» jeb «Moderno skolu».157 Vēlāk viņi nožēloja savus jaunības grēkus, tomēr ne drusku neuzlaboja savu literāro stilu.

Beidzot, arī vācu filozofija, šis vissarežģītākais, bet tai pašā laikā arī visdrošākais vācu domas attīstības rādītājs, nostājās buržuāzijas pusē, kad Hēgelis savā «Tiesību filozofijā» pasludināja konstitucionālo monarhiju par augstāko un pilnīgāko valdīšanas formu. Citiem vārdiem sakot, viņš sludināja drīzu tēvzemes buržuāzijas nākšanu pie varas. Pēc viņa nāves viņa skola ar to neapmierinājās. Viņa sekotāju radikālākais spārns, no vienas puses, pakļāva jebkuru reliģisku ticību stingras kritikas uguns pārbaudei, līdz pašiem pamatiem satricinot seno kristietības ēku, bet, no otras puses, izvirzīja drosmīgākus politiskos principus salīdzinājumā ar tiem, kādus līdz tam laikam bija gadījies dzirdēt vācieša ausij, un centās pienācīgi godināt pirmās franču revolūcijas varoņu slaveno piemiņu. Tiesa gan, tumšā filozofijas valoda, kurā bija ietērptas šīs idejas, aizmigloja tiklab autora, kā arī lasītāju prātu, toties tā aptumšoja arī cenzora acis, un tāpēc rakstniekiem — «jaunhēgeliešiem» bija tāda preses brīvība, kādas nebija nevienai citai literatūras nozarei.

Tādējādi bija acīm redzams, ka Vācijas sabiedriskajā domā notika lielas pārmaiņas. Tās šķiras, kurām izglītība vai stāvoklis dzīvē deva iespēju pat absolūtās monarhijas apstākļos iegūt kaut kādas politiskās zināšanas un izveidot kaut ko līdzīgu patstāvīgai politiskai pārliecībai, savā milzīgajā vairākumā pakāpeniski apvienojās vienā varenā opozīcijas falangā pret pastāvošo režīmu. Izsakot savu spriedumu par gauso politisko attīstību Vācijā, neviens lai neaizmirst, cik grūti bija gūt pareizu priekšstatu jebkurā jautājumā tādā zemē, kur visi zināšanu avoti bija pakļauti valdībai, kur nevienā jomā — sākot ar skolām nabagiem, ar svētdienas skolām un beidzot ar laikrakstiem un universitātēm — neko nevarēja pateikt, mācīt, iespiest un publicēt bez iepriekšējas oficiālas atļaujas. Ņemsim, piemēram, Vīni. Vīnes iedzīvotāji, kas darbā un rūpnieciskajā ražošanā nav mazāk spējīgi, var teikt, kā ikviens Vācijā, bet prāta rosīguma, vīrišķības un revolucionārās enerģijas ziņā ir stipri vien pārāki par visiem, tomēr savu īsteno interešu izpratnē, izrādījās, bija nezinīgāki un revolūcijas laikā izdarīja vairāk kļūdu nekā jebkurš cits. Tas ļoti lielā mērā notika tāpēc, ka Meterniha valdībai izdevās noturēt iedzīvotājus gandrīz pilnīgā neizglītībā par pašiem vienkāršākajiem politiskajiem jautājumiem.

Nav nekas vairāk jāpaskaidro arī par to, kāpēc, tādam režīmam pastāvot, politiskās zināšanas kā monopols piederēja gandrīz vienīgi tikai tām sabiedrības šķirām, kas spēja samaksāt par šo zināšanu ieviešanu savā zemē kontrabandas ceļā, it īpaši tām šķirām, kuru intereses visvairāk skāra pastāvošā iekārta, un proti, rūpnieku un tirgotāju šķirai. Tāpēc tās pirmās ar apvienotiem spēkiem uzstājās pret vairāk vai mazāk maskētā absolūtisma turpmāko saglabāšanu, un laiks, kad šīs šķiras stājās opozīcijas rindās, jāuzskata par patiesi revolucionāras kustības aizsākumu Vācijā.

Vācu buržuāzijas opozicionāro pronunsjamento var datēt ar 1840. gadu, kad nomira iepriekšējais Prūsijas karalis*, pēdējais no 1815. gada Svētās savienības^191 dibinātājiem, kas vēl bija palicis dzīvs. Par jauno karali bija zināms, ka viņš nav sava tēva galvenokārt birokrātiskās un būtībā militāristiskās monarhiskās sistēmas piekritējs. To, ko franču buržuāzija savā laikā cerēja sasniegt līdz ar Luī XVI uzkāpšanu tronī, to vācu buržuāzija cerēja zināmā mērā saņemt no Prūsijas Fridriha Vilhelma IV rokām. Visi bija vienis prātis, ka vecā sistēma ir sapuvusi, bankrotējusi un tai jādara gals; visu to, ko klusēdami bija pacietuši vecā karaļa laikā, tagad skaļi pasludināja par nepanesamu.

Bet Luī XVI, «Luī Ilgotais», bija parasts vientiesis, kam nebija nekādu pretenziju un nekādu noteiktu ideju, cilvēks, kas daļēji apzinājās savu niecību un rīkojās galvenokārt atbilstoši saviem audzināšanas laikā iegūtajiem paradumiem, turpretim «Fridrihs Vilhelms Ilgotais» bija gluži citāda kaluma cilvēks. Rakstura vājuma ziņā viņš, bez šaubām, pārspēja savu franču oriģinālu, tomēr viņam netrūka nedz pretenziju, nedz ideju. Viņš diletantiski bija iepazinies ar ābeces gudrībām lielākajā zinātņu daļā un tāpēc iedomājās esam pietiekami zinīgs, lai ikvienā jautājumā uzskatītu savu spriedumu par galīgu. Viņš bija pārliecināts, ka esot pirmklasīgs orators, un Berlīnē, bez šaubām, nebija neviena komivojažiera, kas varētu pārspēt viņu šķietamu asprātību bagātībā un neizsīkstošā daiļrunībā. Taču vissvarīgākais ir tas, ka viņam bija savas idejas. Viņš ienīda un nicināja Prūsijas monarhijas birokrātisko elementu, bet tikai tāpēc, ka visas viņa simpātijas piederēja feodālajam elementam. Būdams viens no izdevuma «Berliner politisches Wochenblatt»158 un tā dēvētās vēsturiskās skolas^159 (skolas, kas pārtika no Bo-nalda, Demestra un citu franču leģitīmistu^53 pirmās paaudzes rakstnieku idejām) dibinātājiem un galvenajiem

darbiniekiem, viņš tiecās pēc iespējas pilnīgāk atjaunot muižniecības valdošo stāvokli sabiedrībā. Karalis ir pirmais muižnieks savā karalistē; ap viņu pirmām kārtām ir spožs galms — vareni vasaļi, firsti, hercogi un grāfi, un tālāk skaitā liela un bagāta zemākā muižniecība. Viņš pēc paša labpatikas valda pār saviem uzticamajiem pilsētniekiem un zemniekiem kā noslēgtas sabiedrisko rangu jeb kastu hierarhijas galva, ikvienai šai kastai ir savas īpašas privilēģijas, un katru kastu no pārējām šķir gandrīz nepārvarama izcelsmes vai stingri un negrozāmi nodibināta sabiedriskā stāvokļa barjera; turklāt visām šīm kastām jeb «karalistes kārtām» sava spēka un ietekmes ziņā tik ļoti precīzi jālīdzsvaro citai cita, lai karalim paliktu pilnīga rīcības brīvība. Tāds bija tas beau ideal*, kuru Fridrihs Vilhelms IV ņēmās īstenot un kuru viņš šobrīd atkal mēģina īstenot.

Bija vajadzīgs zināms laiks, lai prūšu buržuāzija, kas nav sevišķi rūdīta teorētiskajos jautājumos, atklātu karaļa nodomu īsteno būtību. Tomēr buržuāzija ļoti drīz pamanīja karaļa labvēlību pret lietām, kas bija tiešs pretmets tam, ko vēlējās viņa. Tiklīdz tēva nāve «atraisīja mēli» jaunajam karalim, viņš sāka savus nodomus izklāstīt neskaitāmās runās. Un katra viņa runa, katrs viņa solis aizvien vairāk laupīja viņam buržuāzijas simpātijas. Viņš par to neraizētos, ja nebūtu vairāku nepielūdzamu un satraucošu faktu, kas neļāva viņam nodoties dzejiskajiem sapņiem. Ak vai, romantika ir diezgan vāja aritmētikā, un feodālisms jau kopš Dona Kihota laikiem vienmēr ir pārrēķinājies! Fridrihs Vilhelms IV pārlieku labi bija apguvis to skanošās monētas nicināšanu, kas kopš senseniem laikiem bijusi krustnešu pēcnācēju viscildenākā mantotā iezīme. Uzkāpis tronī, viņš atrada priekšā dārgu, lai gan sīkmanīgi organizētu valdības sistēmu un mēreni pilnu valsts kasi. Pēc diviem gadiem viss pārpalikums bija bez pēdām pagaisis par galma ballēm, viņa augstības ceļojumiem, bagātīgiem dāvinājumiem un pabalstiem nabadzībā nonākušajiem, paputējušajiem un alkatīgajiem muižniekiem utt. Regulāro nodokļu jau vairs nepietika, lai segtu tiklab galma, kā arī valdības vajadzības. Un tā nu viņa majestāte drīz vien iekļuva spīlēs starp neapšaubāmu deficītu un 1820. gada likumu, kas pasludināja par nelikumīgu jebkāda jauna aizņēmuma

izlaišanu un jebkādu pastāvošo nodokļu palielināšanu bez «nākamās tautas pārstāvniecības» piekrišanas. Šāda tautas pārstāvniecība neeksistēja; jaunais karalis vēl mazāk sliecās to radīt nekā pat viņa tēvs, un, ja viņš arī būtu sliecies to darīt, viņš nevarēja nezināt, ka kopš tā laika, kad viņš uzkāpa tronī, sabiedriskā doma bija pārsteidzoši mainījusies.

Patiesi, buržuāzija, kas daļēji bija cerējusi, ka jaunais karalis nekavējoties dāvās konstitūciju, pasludinās preses brīvību, iedibinās zvērināto tiesas utt., utt., — vārdu sakot, pats vadīs to mierīgo revolūciju, kas buržuāzijai bija vajadzīga, lai sasniegtu politisko varu, — šī buržuāzija saprata savu alošanos un nikni bruka virsū karalim. Rei-nas provincē un lielākā vai mazākā mērā arī visā Prūsijā tās sašutums bija tik liels, ka, pati savā vidē sajuzdama, cik ļoti trūkst cilvēku, kas spētu pārstāvēt buržuāziju presē, tā bija ar mieru slēgt savienību ar galējo filozofisko virzienu, par kuru jau agrāk runājām, šās savienības auglis bija «Rheinische Zeitung»160, kas iznāca Ķelnē. Lai gan piecpadsmit mēnešu pēc nodibināšanas to slēdza, tomēr var uzskatīt, ka tā aizsāka moderno periodisko presi Vācijā. Tas notika 1842. gadā.

Nabaga karalis, kura naudas grūtības bija visdzēlīgākā satīra par viņa viduslaiciskajām nosliecēm, ļoti drīz redzēja, ka nav iespējams vairs ilgāk valdīt, ja vienā otrā sīkumā nepiekāpjas vispārējās prasības priekšā par «tautas pārstāvniecību», kas 1820. gada likumā figurēja kā pēdējā sen aizmirsto 1813. un 1815. gada solījumu palieka. Par vismazāk nepatīkamo veidu, kā īstenot šā neērtā likuma priekšrakstu, karalis uzskatīja provinču landtāgu pastāvīgo komisiju sasaukšanu. Provinču landtāgi bija nodibināti 1823. gadā. Katrā no astoņām karalistes provincēm tie komplektējās: 1) no augstākās muižniecības, no savā laikā suverēnām Vācijas impērijas ģimenēm, kuru galvas bija kārtu sapulces locekļi pēc mantotām tiesībām; 2) no bruņniecības jeb zemākās muižniecības pārstāvjiem; 3) no pilsētu pārstāvjiem; 4) no zemniecības jeb sīko lauksaimnieku šķiras deputātiem. Viss bija nokārtots tā, ka ikvienā provincē abām muižniecības kategorijām vienmēr bija vairākums landtāgā. Katrs no šiem astoņiem provinču landtāgiem ievēlēja komisiju, un šīs astoņas komisijas tad nu tagad tika aicinātas uz Berlīni, lai izveidotu pārstāvju sapulci, kam vajadzēja votēt tik kāroto aizņēmumu. Tika paziņots, ka valsts kase esot pilna un aizņēmums vajadzīgs nevis kārtējo izdevumu segšanai, bet gan valsts dzelzceļa būvei. Tomēr Apvienotās komisijas*®1 atbildēja karalim ar kategorisku atteikumu, paziņodamas, ka neesot tiesības darboties kā tautas pārstāvniecībai, un pieprasīja, lai viņa majestāte izpildītu solījumu par pārstāvniecības iekārtas iedibināšanu, kā to bija solījis viņa tēvs, kad viņam bija vajadzīga tautas palīdzība pret Napoleonu.

Apvienoto komisiju sesija rādīja, ka opozīcijas gars jau pārņēmis ne tikai buržuāziju vien. Buržuāzijai pieslējās daļa zemniecības; daudzi muižnieki, kas savās muižās paši saimniekoja ar plašu vērienu, tirgojās ar labību, vilnu, spirtu un liniem un kam tālab tāpat bija vajadzīgas garantijas pret absolūtismu, birokrātiju un feodālisma restaurāciju, arī izteicās pret valdību un pievienojās prasībai pēc pārstāvības iekārtas. Karaļa plāns pilnīgi sabruka. Karalis nedabūja ne graša un palielināja opozīcijas spēku. Tūdaļ pēc'tam notikušās pašu provinču landtāgu sesijas noritēja karalim vēl nelabvēlīgāk. Visi landtāgi prasīja reformas, 1813. un 1815. gada solījumu izpildi, konstitūcijas pasludināšanu un preses brīvību, attiecīgās dažu šo landtāgu rezolūcijas bija rakstītas diezgan mazcienīgos izteicienos; savaldību zaudējušā karaļa niknās atbildes vēl vairāk pasliktināja stāvokli.

Bet valdības finansiālās grūtības joprojām palielinājās. Samazinot dažādiem valsts resoriem paredzētos asignējumus un izdarot blēdīgas operācijas ar «Seehand-lung»162 — komerciālu uzņēmumu, kas spekulēja un tirgojās uz valsts rēķina un uz tās atbildību un jau sen funkcionēja kā valsts mākleris finanšu jautājumos, — uz laiku izdevās radīt pārliecību par šķietamu maksātspēju. Zināms balsts bija pastiprinātā valsts kredītbiļešu izlaide, un, vispār sakot, finanšu stāvokļa noslēpums tika sargāts diezgan sekmīgi. Tomēr visu šo viltību iespējas ļoti drīz izsīka. Tad tika mēģināts izmantot citu ceļu — nodibināt banku, kuras kapitālam vajadzēja komplektēties pa daļai no valsts līdzekļiem, pa daļai no privāto akcionāru iemaksām; galvenajai pārvaldei vajadzēja būt valsts rokās, tas ir, tai vajadzēja būt tā organizētai, lai valdība varētu ņemt no šās bankas fondiem lielas summas un tādējādi atkārtot tās blēdīgās operācijas, ko ta vairs nevarēja izdarīt ar «Seehandlung». Bet, saprotams, neatradās neviens kapitālists, kas būtu gribējis dot savu naudu ar tamlīdzīgiem nosacījumiem. Iekām notika parakstīšanās kaut vai uz vienu akciju, vajadzēja grozīt bankas statūtus un garantēt akcionāru īpašumu no valsts kases tīkojumiem. Kad tādējādi izjuka arī šis plāns, nekas cits neatlika, kā vien mēģināt dabūt aizdevumu, — protams, ja atrastos kapitālisti, kas aizdotu savu naudu, neprasīdami šās noslēpumainās «nākamās tautas pārstāvniecības» piekrišanu un garantijas. Griezās pie Rotšilda, bet tas paziņoja, ka viņš vienā acumirklī nokārtošot aizdevumu, ja to garantēšot šī «tautas pārstāvniecība»; bet, ja ne, tad viņš vispār nepiedalīšoties šajā darījumā.

Tā zuda jebkura cerība dabūt naudu, un nebija vairs nekādas iespējas iztikt bez liktenīgās «tautas pārstāvniecības». Rotšilda atteikums kļuva zināms 1846. gada rudenī, un nākošā gada februārī karalis sasauca Berlīnē visu astoņu provinču landtāgus, lai izveidotu no tiem vienotu «Apvienoto landtāgu»*®3. Sā landtāga uzdevums bija izpildīt to, ko vajadzības gadījumā prasīja 1820. gada likums, un proti, votēt aizņēmumus un jaunus no-dokjus, bet citādi tam nebija nekādu tiesību. Vispārīgās likumdošanas jautājumos tam bija tikai padomdevēja balss; tas bija sasaucams nevis noteiktos termiņos, bet gan pēc karaļa patikas; tas varēja apspriest tikai tos jautājumus, kurus valdībai labpatikās iesniegt apspriešanai. Landtāga deputātus, protams, gauži maz apmierināja viņiem ierādītā loma. Viņi atkārtoja tās vēlmes, ko bija izsacījuši sesijās provincēs; attiecības starp viņiem un valdību drīz vien ārkārtīgi saasinājās, un, kad no viņiem sāka prasīt priekrišanu aizņēmumam — atkal itin kā dzelzceļu būvei, — tad viņi atkal liedzās to dot.

Sī balsošana ļoti drīz kļuva par cēloni landtāga sesijas slēgšanai. Karalis, kura saniknojums joprojām pieauga, atlaida landtāgu, izteikdams deputātiem savu neapmierinātību, tomēr viņš palika bez naudas. Un tiešām, viņam bija pilnīgs pamats uztraukties par savu stāvokli, jo viņš redzēja, ka liberālā partija, ko vadīja buržuāzija un kas aptvēra prāvu daļu zemākās muižniecības un visdažādākos, zemāko kārtu dažādos slāņos sakrājušos neapmierinātos elementus, — ka šī liberālā partija cieši apņēmusies sasniegt to, pēc kā tā tiecās. Veltīgi Apvienotā landtāga atklāšanas runā karalis apgalvoja, ka viņš nekad savā mūžā nedāvāšot konstitūciju šā vārda mūslaiku izpratnē.

Liberālā partija neatlaidīgi prasīja tieši mūsdienīgu anti-īeodālu konstitucionālu pārstāvības iekārtu ar visām tās sekām — preses brīvību, zvērināto tiesām utt., likdama saprast, ka tik ilgi, kamēr tā to nepanāks, tā nebūs ar mieru aizdot ne graša. Viens bija skaidrs: ilgi tā turpināties nevarēja, vai nu vienai pusei vajadzēja piekāpties, vai arī vajadzēja notikt lūzumam un sākties asiņainai cīņai. Un buržuāzija zināja, ka stāv uz revolūcijas sliekšņa, un gatavojās uz to. Tā centās visiem iespējamiem līdzekļiem nodrošināt sev strādnieku šķiras atbalstu pilsētās un zemniecības atbalstu lauku apvidos. Ir labi zināms, ka 1847. gada beigās buržuāzijas vidū tikpat kā nebija iespējams atrast kaut vai vienu ievērojamu politisku figūru, kas nebūtu iztēlojis sevi par «sociālistu», lai iegūtu proletariāta simpātijas. Drīz vien redzēsim šos «sociālistus» darbā.

So progresīvās buržuāzijas dedzīgo cenšanos piešķirt savai kustībai vismaz ārēju līdzību ar sociālismu radīja milzīgās pārmaiņas, kas bija notikušas Vācijas strādnieku šķirā. Sākot ar 1840. gadu, daļa vācu strādnieku, pabijuši Francijā un Šveicē, vairāk vai mazāk apguva nenobriedušus sociālistiskus vai komunistiskus uzskatus, kas tolaik bija izplatīti franču strādnieku vidū. Aizvien augošā interese, kādu Francijā kopš 1840. gada veltīja tamlīdzīgām idejām, padarīja sociālismu un komunismu par modes lietu arī Vācijā, un, jau sākot ar 1843. gadu, visu laikrakstu slejās sāka bez gala apspriest sociālos jautājumus. Drīz vien Vācijā radās sociālistiska skola, kuras idejas izcēlās drīzāk ar to, ka tās bija miglainas, nevis ar to, ka tās būtu jaunas. 5ās skolas galvenā darbība izpaudās furjeristisku, sensimonistisku un citu teoriju tulkošanā no franču valodas tumšajā vācu filozofijas valodā.164 Aptuveni tai pašā laikā izveidojās arī vācu komunistiskā skola, kas radikāli atšķīrās no šās sektas.

1844. gadā notika Silēzijas audēju sacelšanās, kam sekoja Prāgas katūna apdrukāšanas fabriku strādnieku sacelšanās. Sīs sacelšanās, kas tika nežēlīgi apspiestas, — nevis pret valdību, bet gan pret uzņēmējiem vērstās strādnieku sacelšanās — atstāja dziļu iespaidu un deva jaunu stimulu sociālistiskajai un komunistiskajai propagandai strādnieku vidū. Tāpat iedarbojās arī maizes dumpji 1847.— bada gadā. īsi sakot, tāpat kā mantīgo šķiru pamatmasa (izņemot lielos feodālos zemesīpašniekus) apvienojās ap konstitucionālās opozīcijas karogu, tā lielo pilsētu strādnieku šķira iespēju atbrīvoties saskatīja sociālistiskajās un komunistiskajās mācībās, lai gan spēkā esošo preses likumu dēļ strādnieku šķiru tikai ļoti niecīgos apmēros varēja ar šīm mācībām iepazīstināt. Protams, nevarēja gaidīt, ka strādniekiem būtu ļoti skaidri priekšstati par savām pašu vajadzībām: viņi tikai zināja,, ka konstitucionālās buržuāzijas programmā nav ietverts viss, kas viņiem vajadzīgs, un ka viņu centieni nekādā ziņā nesatilpst konstitucionālisma ideju ietvaros.

Vācijā tolaik nebija īpašas republikāņu partijas. Vācieši bija vai nu konstitucionālie monarhisti, vai ari vairāk vai mazāk skaidri nodalījušies sociālisti un komunisti.

Tā kā eksistēja tādi elementi, tad visniecīgākajai sadursmei vajadzēja izraisīt nopietnu revolūciju. Lai gan vienīgais drošais pastāvošās sistēmas balsts bija augstākā muižniecība un augstākie ierēdņi un virsnieki; lai gan zemākā muižniecība, tirdzniecības un rūpniecības buržuāzija, universitātes, visu rangu skolu skolotāji un pat daļa birokrātijas un virsnieku zemāko kategoriju — visi apvienojās pret valdību; lai gan viņiem sekoja neapmierinātās zemniecības un lielo pilsētu proletariāta masas, kas pagaidām gan vēl atbalstīja liberālo opozīciju, bet jau gluži neparasti izsacījās par savu nodomu sākt rīkoties patstāvīgi; lai gan buržuāzija bija gatava gāzt valdību, bet proletariāts bija gatavs pēc tam gāzt buržuāziju, — valdība stūrgalvīgi turpināja kursu, kam nenovēršami vajadzēja novest pie sadursmes. 1848. gada sākumā Vācija atradās uz revolūcijas sliekšņa, un šī revolūcija būtu, bez šaubām, uzliesmojusi pat tādā gadījumā, ja tās sākumu nepaātrinātu februāra revolūcija Francijā.

Kā šī Parīzes revolūcija ietekmēja Vāciju, to redzēsim nākamajā rakstā.

Londonā 1851. gada septembrī [192] par Prūsiju. Tomēr mums mazliet jāpalūkojas art uz citām vācu yalstlm šai pašā laikaposmā.

Sīkās valstiņas kopš 1830. gada revolucionāro kustību laika bija pilnīgi pakļautas bundestaga, tas ir, Austrijas un Prūsijas diktatūrai. Dažādās konstitūcijas, kas bija pasludinātas kā aizsardzības līdzeklis pret lielāko valstu patvaļu, tāpat arī nolūkā sagādāt popularitāti to kronētajiem autoriem un apvienot Vīnes kongresā bez jebkāda noteikta principa izveidotos neviendabīgos provinču kon glomerātus, — šīs konstitūcijas, lai cik tās bija iluzoras, tomēr vētrainajā 1830. un 1831. gadā kļuva bīstamas sīko monarhu varai. Tās tika gandrīz pilnīgi likvidētas. To, kas no šīm konstitūcijām visžēlīgi tika atstāts, grūti saukt pat par ēnu, un bija vajadzīga visu šo Velkeru, Rotcku un Dālmanu pļāpīgā pašapmierinātība, lai varētu iedomāties, ka vispār kaut kas var iznākt no tās ar necienīgu pazemošanos sajauktās vispadevīgākās opozīcijas, kuru viņiem atļāva demonstrēt šo sīko valstiņu bezspēcīgajās palātās.

Buržuāzijas enerģiskākā daļa šajas sīkajas valstiņās drīz pēc 1840. gada pilnīgi atteicās no visām savām agrākajām cerībām, ka šajos Austrijas un Prūsijas piedēkļos varētu attīstīties parlamentāra valdīšanas forma. Bet, tiklīdz prūšu buržuāzija un tai pieslējušās šķiras uzrādīja īstu apņēmību cīnīties par parlamentāru režīmu Prūsijā, šo buržuāziju izvirzīja par konstitucionālās kustības vadoni visā Vācijā, izņemot Austriju. Šobrīd jau nekādi nav apšaubāms fakts, ka vēlāk no Frankfurtes Nacionālās sapulces izstājušos un pēc savu separāto sapulču vietas par Gotas partiju^165 iesaukto Centrālās Vācijas konstitu-cionālistu kodols jau ilgi pirms 1848. gada apsprieda plānu, ko 1849. gadā šie konstitucionālisti ar nelieliem grozījumiem piedāvāja visas Vācijas pārstāvjiem. Viņi centās pilnīgi izslēgt Austriju no Vācijas savienības, nodibināt jaunu savienību ar Prūsiju kā protektoru, ar jaunu konstitūciju un savienības parlamentu, kā arī sīkās valstis ietilpināt lielākajās. Tam visam vajadzēja īstenoties tai brīdī, kad Prūsija kļūs par konstitucionālu monarhiju, pasludinās preses brīvību, sāks realizēt no Krievijas un Austrijas neatkarīgu politiku un tādējādi dos sīko valstiņu konstitucionālistiem iespēju pa īstam kontrolēt savas valdības. So plānu bija izgudrojis profesors Gervinuss no Heidelbergas (Bādenē). Tādējādi prūšu buržuāzijas emancipācijai vajadzēja k|ūt par signālu buržuāzijas emancipācijai Vācijā vispār un uzbrukuma un aizsardzības savienības izveidošanai tiklab pret Krieviju, kā arī pret Austriju, jo, kā tūdaļ redzēsim, Austriju uzskatīja par pilnīgi barbarisku zemi, par kuru turklāt ļoti maz ko zināja, un tas mazumiņš, ko zināja, pārlieku vis neglaimoja tās iedzīvotājiem. Tāpēc Austriju neuzskatīja par būtisku Vācijas sastāvdaļu.

Runājot par citām sabiedrības šķiram sīkajās valstiņās, jāteic, ka tās cita ātrāk, cita lēnāk sekoja savām māsām Prūsijā. Sīkos buržuā pārņēma aizvien lielāka neapmierinātība ar savām valdībām, ar to, ka tika palielināti nodokļi un apcirptas viņu efemerās politiskās tiesības, ar kurām viņi tā plātījās, kad salīdzināja sevi ar «despotisma vergiem» Austrijā un Prūsijā. Taču viņu opozīcijā vēl nebija vērojams nekas pietiekami noteikts, kas varētu norobežot tos par patstāvīgu, no lielburžuāzijas konstitucionālās partijas atšķirīgu partiju. Zemniecībā arī auga neapmierinātība, tomēr ir labi zināms, ka mierīgos un klusos laikos šī tautas daļa nekad neizvirza savas intereses un nepretendē uz patstāvīgas šķiras lomu, izņemot zemes, kurās pastāv vispārējās vēlēšanu tiesības. Pilsētās rūpniecības uzņēmumu strādnieki sāka saindēties ar sociālisma un komunisma «indi». Bet, tā kā ārpus Prūsijas robežām bija maz pilsētu ar lielāku nozīmi un vēl mazāk rūpniecības apgabalu, tad, darbības un propagandas centriem trūkstot, šās šķiras kustība mazajās valstiņās attīstījās ārkārtīgi gausi.

Šķēršļi, kas kavēja jebkādu politiskās opozīcijas izpausmi, radīja tiklab Prūsijā, kā arī sīkajās valstiņās savdabīgu reliģisku opozīciju, kas izpaudās paralēlās vācu katolicisma un Brīvo draudžu^166 kustībās. Vēsturē zināmi daudzi piemēri, ka zemēs, kuras bauda svētlaimi valsts baznīcas pavēnī un kurās politisko jautājumu apspriešana ir ārkārtīgi apgrūtināta, riskanta pasaulīgā opozīcija pret laicīgo varu slēpjas aiz dievbijīgākas un šķietami no zemes interesēm tālākas cīņas pret garīgo despotismu. Daudzas valdības, kas necietīs itin nekādu savas rīcības apspriešanu, piesargāsies radīt mocekļus un iekvēlināt masu reliģisko fanātismu. 1845. gada Vācijā katrā valstī par valsts iekārtas neatņemamu sastāvdaļu tika uzskatīta vai nu Romas katoļu, vai protestantu reliģija, vai arī abas vienlaikus. Un katrā valstī vienas šās konfesijas garīdzniecība vai arī abu konfesiju garīdzniecība kopā bija būtisks elements birokrātiskajā valdīšanas sistēmā. ļ Tāpēc uzbrukums katoļu vai protestantu ortodoksijai, uzbrukums garīdzniecībai bija tas pats, kas maskēts uzbrukums pašai valdībai. Kas attiecas uz vācu katoļiem, tad jau pats viņu eksistēšanas fakts nozīmēja uzbrukumu Vācijas katoliskajām valdībām, it īpaši Austrijā un Bavārijā. Tieši tā to arī uztvēra attiecīgās valdības. Brīvo draudžu locekļi, protestantu disidenti, kas savā ziņā atgādināja angļu un amerikāņu unitāriešus^157, atklāti dekla- J rēja savu opozīciju pret Prūsijas karaļa un viņa mīluļa — kulta un izglītības lietu ministra Eihhorna kunga klerikālo un stingri ortodoksālo virzienu. Abas jaunās sektas, kas kādu laiku strauji izplatījās — pirmā katoļu, otra protestantu valstīs, — viena no otras atšķīrās tikai ar dažādu izcelsmi. To mācības pilnīgi saskanēja tādā īpaši svarīgā punktā, ka visas nodibinātās dogmas ir kaitīgas.

Sis jebkuras noteiktības trūkums bija to īstenā būtība.

Kā sludināja šīs sektas, tās cēla lielu templi, kura sienās varētu apvienoties visi vācieši. Tātad tās reliģiskā formā pauda otru aktuālo politisko ideju — Vācijas vienotības ideju. Tomēr tās nekādi nevarēja vienoties pašas savā starpā.

Vācijas vienotības ideja, kuru iepriekš minētās sektas centās īstenot vismaz uz reliģiskiem pamatiem, izgudrodamas visiem vāciešiem noderīgu kopēju reliģiju, kas bija speciāli sameistarota, piemērojoties viņu vajadzībām, pa- ' ražām un tieksmēm, — šī ideja tiešām ļoti plaši izplati- ; jās sevišķi mazajās valstīs. Pēc tam kad Napoleons bija iznīcinājis Vācijas impēriju^168, aicinājums visiem Vācijas disjecta membra* atkal savienoties vienotā veselā kļuva par pašu vispārīgāko formulu, kas pauda neapmierinātību ar pastāvošo kārtību un visvairāk mazajās valstīs, kurās milzīgie izdevumi galma uzturēšanai, pārvaldei un armijai — vārdu sakot, visa nepanesamā uzlikto nodokļu nasta — pieauga tieši proporcionāli valsts izmēru niecī- i gumam un bezspēcībai. Bet kādai būtu jābūt šai Vācijas vienotībai, kad nonāks līdz tās īstenošanai, par to partiju domas dalījās. Buržuāzija, nevēlēdamās nopietnu revolucionāru satricinājumu, apmierinājās ar to, ko uzskatīja par «praktiski realizējamu» un ar ko mēs jau esam

— izkaisītajiem locekļiem. Red.

iepazinusies, — un proti — tā prasīja savienību, kura aptvertu visu Vāciju, izņemot Austriju, un kurā augstākā vara būtu Prūsijas konstitucionālajai valdībai. Un nav nekādu šaubu, ka tolaik nevarēja izdarīt neko vairāk, neizraisot bīstamas vētras. Sīkajiem buržuā un zemniekiem, ja tie vispār nodarbojās ar tādiem jautājumiem, tā arī nekad neizdevās definēt to Vācijas_ vienotību, kuru viņi vēlāk tik skaļi prasīja; daži fantazētāji, galvenokārt feodālie reakcionāri, cerēja atjaunot Vācijas impēriju; saujiņa neizglītotu soi-disant* radikāļu, kas dievināja Šveices institūtus, ar kuriem viņi tolaik vēl nebija praksē paguvuši iepazīties, bet vēlāk iepazinušies, tik smieklīgi tajos vīlās, — šī saujiņa izteicās par federatīvu republiku. Tikai pati galē-jākā partija toreiz iedrošinājās uzstāties par vienotu un nedalāmu Vācijas republiku^1®9. Tādējādi jautājums par Vācijas vienotību jau pats sevī glabāja domstarpības, ķildas un zināmos apstākļos pat pilsoņu karu.

Rezumēsim. Stāvoklis Prūsijā un mazajās Vacijas valstīs ap 1847. gada beigām bija šāds. Buržuāzija sajuta savu spēku un nolēma vairs ilgāk neciest važas, ar kurām feodālais un birokrātiskais despotisms saistīja tās tirdznieciskos darījumus, tās rūpniecisko darbību, tās kā šķiras kopējo rīcību; daļa lauku muižniecības tik lielā mērā bija kļuvusi par vienīgi un tikai tirgum paredzētu produktu ražotājiem, ka tās intereses pijnīgi saskanēja ar buržuāzijas interesēm un tāpēc tā pieslējās buržuāzijai; sīko amatnieku un tirgotāju šķira bija neapmierināta, kurnēja par nodokļiem, par kavēkļiem, ko lika tās ceļā un kas apgrūtināja tās darbošanos, taču tai nebija noteiktas programmas par reformām, kas varētu nodrošināt tai stāvokli sabiedrībā un valstī; zemniecību dažās vietās bija nomākušas feodālās nastas, bet citās — apspieduši aizdevēji, augļotāji un juristi; pilsētas strādniekos valdīja vispārēja neapmierinātība, viņi vienādi stipri ienīda gan valdību, gan lielos rūpniecības kapitālistus, un viņu vidū izplatījās aizraujošās sociālistiskās un komunistiskās idejas. Vārdu sakot, pastāvēja neviendabīga opozicionāru elementu masa, un šiem opozicionāriem bija dažādas intereses, taču viņus visnotaļ vadīja buržuāzija, kuras pirmajās rindās savukārt gāja Prūsijas un it īpaši Reinas provinces buržuāzija. Otrā pusē redzam valdības, kurām

daudzos jautājumos trūka saskaņas un kuras itin nemaz neuzticējās cita citai un pirmām kārtām Prūsijas valdībai, lai gan tām vajadzēja paļauties uz Prūsijas valdības aizstāvību. Prūsijā — sabiedriskās domas noraidīta valdība, no kuras atkritusi pat daļa muižniecības, balstījās uz armiju un birokrātiju, bet tās diendienā aizvien vairāk saindējās ar opozicionārās buržuāzijas idejām un aizvien vairāk pakļāvās tās ietekmei, — valdība, kurai piedevām pie visa tā vēl vārda tiešajā nozīmē nebija kabatā ne graša, valdība, kas nevarēja dabūt nevienu monētu augošā deficīta segšanai, ja tā nenodeva sevi buržuāziskās opozīcijas žēlastībai. Vai citu zemju buržuāzija, cīnīdamās par varu pret pastāvošo valdību, jebkad ir atradusies lieliskākā pozīcijā?

Londonā 1851. gada septembri

IV AUSTRIJA

Tagad mums jāiepazīstas ar Austriju, ar valsti, kas līdz 1848. gada martam bija ārzemnieku skatieniem gandrīz tikpat nepieejama kā Ķīna līdz pēdējam karam ar Angliju^170.

Saprotams, mēs šeit varam apcerēt tikai Austrijas vācu daļu. Jautājumi, kas skar Austrijas poļu, ungāru un itāļu iedzīvotājus, neietilpst mūsu tematā, taču tādā apjomā, kādā viņi kopš 1848. gada ir ietekmējuši Austrijas vāciešu likteņus, par viņiem būs jārunā vēlāk.

Firsta Meterniha valdība rīkojās saskaņā ar diviem principiem: pirmkārt, katru no dažādajām, Austrijas kundzībai pakļautajām nācijām turēt grožos, palīgā ņemot visas pārējās nācijas, kas atradās tādā pašā stāvoklī; otrkārt, — un tāds vispār ir visu absolūto monarhiju galvenais princips — balstīties uz divām šķirām: uz feodālajiem zetnesīpašniekiem un uz lielajiem naudasmaisiem, tai pašā laikā līdzsvarojot katras šās šķiras ietekmi un spēku ar otras šķiras ietekmi un spēku, lai tādējādi valdībai paliktu piinīga rīcības brīvība. Muižnieki zemes-īpašnieki, kuri visus savus ienākumus guva no visdažādākajām feodālajām nodevām, nevarēja neatbalstīt

valdību, jo tā vienīgā aizstāvēja viņus pret apspiesto klaušu zemnieku šķiru, kuras aplaupīšana deva viņiem līdzekļus dzīvei. Bet, ja šo muižnieku mazāk turīgā daļa iedrošinājās nostāties opozīcijā pret valdību, kā tas notika 1846. gadā Galīcijā, tad Meternihs nekavējoties uzrīdīja viņiem tieši šos dzimtcilvēkus, kas visiem spēkiem centās izmantot gadījumu, lai nežēlīgi atriebtos saviem tiešajiem apspiedējiem.171 No otras puses, lielkapitālistus biržas vīrus pie Meterniha valdības saistīja tās milzīgās summas, ko viņi bija ieguldījuši valsts vērtspapīros. Austrija, 1815. gadā atjaunota pilnā spēkā, no jauna radījusi un kopš 1820. gada atbalstījusi absolūto monarhiju Itālijā, 1810. gada bankrota rezultātā atbrīvojusies no daļas savu parādu, pēc miera noslēgšanas ļoti drīz atguva savu kredītu lielajos Eiropas naudas tirgos, un, jo vairāk šis kredīts pieauga, jo plašāk viņa to izmantoja. Tāpēc visi Eiropas finanšu magnāti prāvu daļu sava kapitāla ieguldīja Austrijas valsts vērtspapīros. Viņi visi bija ieinteresēti uzturēt šās valsts kredītu, bet, tā kā Austrijas valsts kredīta uzturēšanai nemitīgi bija vajadzīgi jauni aizņēmumi, tad viņiem laiku pa laikam vajadzēja aizdot jaunus kapitālus, lai saglabātu uzticību parādu saistībām, pret kurām viņi jau bija izsnieguši naudu. Ilgais miers, kas iestājās pēc 1815. gada, un tādas tūkstošgadīgas monarhijas kā Austrija šķietami neiespējamā krišana ārkārtīgi palielināja Meterniha valdības kredītu un pat darīja viņu neatkarīgu no Vīnes baņķieriem un biržas spekulantiem: jo tik ilgi, kamēr Meternihs varēja dabāt pietiekami daudz naudas Frankfurtē un Amsterdamā, viņam, saprotams, bija iespējams ar gandarījumu skatīt austriešu kapitālistus pie savām kājām. Starp citu, arī visādā citā ziņā viņi bija pilnīgi viņa varā. Milzīgā peļņa, ko baņķieri, biržas spekulanti un valsts piegādātāji allaž prot iegūt no absolūtās monarhijas, tika kompensēta ar gandrīz neierobežotu valdības varu pār viņu personību un mantu. Tāpēc no viņiem nevarēja gaidīt ne opozīcijas ēnu. Tādējādi Meternihs varēja būt drošs par divu pašu varenāko un ietekmīgāko impērijas šķiru atbalstu, turklāt viņa rīcībā bija armija un birokrātija, un tās bija organizētas tik atbilstoši absolūtisma mērķiem, ka labāk vispār nav iespējams. Civilie ierēdņi un Austrijas dienesta virsnieki veido īpašu ļaužu sugu; viņu tēvi kalpoja imperatoram, un viņu dēli arī kalpos tam. Viņi nepieder ne pie

vienas no daudzajām tautībām, kas apvienotas zem div-galvainā ērgļa spārniem. Viņus nemitīgi pārcēla un pārceļ no viena impērijas stūra uz otru — no Polijas uz Itāliju, no vācu apgabaliem uz Transilvāniju; viņi vienādi nicina ungārus, poļus, vāciešus, rumāņus, itāļus, horvātus utt. — ikvienu cilvēku, kain nav uzspiests «imperato-riski karaliska» amata zīmogs un kas uzrāda īpatu nacionālu raksturu. Viņiem nav savas tautības, vai, pareizāk sakot, viņi vienīgie jau tikai veido īsto austriešu nāciju. Skaidrs, cik paklausīgs un tai pašā laikā varens ierocis visādā ziņā bija tāda civila un militāra hierarhija gudra un enerģiska valdītāja rokās.

Kas attiecas uz citām iedzīvotāju šķirām, tad Meternihs gluži ancien regime* valsts darbinieka garā maz interesējās par atbalstu, ko tās varētu sniegt. Attiecībā uz tām viņš īstenoja tikai vienu politiku: izspiest no tām pēc iespējas vairāk līdzekļu nodokļu veidā un tai pašā laikā uzturēt to vidū mieru. Rūpniecības un tirdzniecības buržuāzija Austrijā attīstījās ļoti gausi. Tirdzniecība pa Do-navu bija samērā nenozīmīga; Austrijai bija tikai viena osta — Trieste, un šās ostas tirdzniecības apgrozījums bija visai ierobežots. Kas attiecas uz rūpniekiem, tad viņu labā plaši tika īstenota protekcionisma sistēma, kas pa lielākajai daļai sniedzās līdz pat pilnīgai jebkuras ārvalstu konkurences novēršanai. Taču šī priekšrocība viņiem tika dota galvenokārt tālab, lai palielinātu viņu kā nodokļu maksātāju maksātspējas, un tā lielā mērā saruka līdz nullei tāpēc, ka iekšzemē pastāvēja rūpniecības ierobežojumi, kā arī cunftu un citu feodālo korporāciju privilēģijas, kas rūpīgi tika sargātas tik ilgi, kamēr tās kļuva par kavēkli valdības mērķu un nodomu īstenošanai. Sīkos amatniekus šauros rāmjos iežņaudza šīs viduslaiku cunftes, kas uzturēja atsevišķu amatu starpā nebeidzamu karu privilēģiju dēļ un tai pašā laikā piešķīra šo piespiedu apvienību sastāvam sava veida mantojamu stabilitāti, atņemot strādnieku šķiras pārstāvjiem gandrīz jebkuru iespēju pacelties kaut pakāpienu augstāk sociālajā ziņā. Beidzot, uz zemnieku un strādnieku skatījās tikai kā uz nodevu iekasēšanas objektu; vienīgā gādība, ko viņiem veltīja, bija cenšanās noturēt viņus pēc iespējas tajos eksistences apstākļos, kādos viņi tolaik dzīvoja un kādos

pirms viņiem bija dzīvojuši viņu tēvi. Sai nolūkā ikviena senatnīgā, cieši iedibināta, mantota vara tika sargāta gluži tāpat kā valsts vara. Valdība visnotaļ stingri sargāja muižnieka varu pār sīkajiem, feodāli atkarīgajiem zemniekiem, fabrikanta varu par strādniekiem, amatu meistara varu pār zeļļiem un mācekļiem, tēva varu pār dēlu un ikvienu nepaklausības izpausmi sodīja tāpat kā likuma pārkāpumu ar Austrijas jurisdikcijas universālo riku — nūju.

Beidzot, lai visus šos mēģinājumus radīt mākslīgu stabilitāti apvienotu vienā vispārējā sistēmā,_ garīgo barību, ko atļāva tautai, izraudzījās ar visrūpīgāko piesardzību un izsniedza gauži skopi. Audzināšanu viscaur savās rokās turēja katoļu garīdzniecība, kuras virsotne, gluži tāpat kā lielie feodālie zemesīpašnieki, bija dziļi ieinteresēta saglabāt pastāvošo sistēmu. Universitātes bija organizētas tā, ka tās varēja sagatavot speciālistus, kas labākajā gadījumā spēja gūt lielākus vai mazakus panākumus visdažādākās speciālās zinātņu nozarēs, bet universitātes nepavisam nedeva to universālo, brīvo izglītību, ko parasti cer iegūt citās universitātēs. Periodiskās preses nemaz nebija, izņemot Ungāriju, bet ungāru avīzes visās pārējās monarhijas daļās bija aizliegtas. Vispārīga satura literatūras sfēra simt gados ne drusku nebija paplašinājusies; pēc Jozefa II nāves tā pat atkal sašaurinājās. Un pie visām robežām, kur vien Austrijas apgabali saskārās ar kādu civilizētu zemi, papildus muitas ierēdņu kordonam tika izvietots literatūras cenzoru kordons, un tie neielaida Austrijā no ārzemēm nevienu grāmatu, nevienu laikraksta numuru, iepriekš divkārt un trīskārt sīki neizpētījuši to saturu un nepārliecinājušies, ka tajā nav atrodama ne visniecīgākā samaitājošā laika gara ietekme.

Gandrīz trīsdesmit gadu, sākot ar 1815. gadu, šī sistēma darbojās apbrīnojami sekmīgi. Austriju Eiropā gandrīz nemaz nepazina, gluži tāpat kā Austrijā gandrīz nemaz nepazina Eiropu. Nedz atsevišķu iedzīvotāju šķiru sabiedriskais stāvoklis, nedz visas tautas stāvoklis kopā, šķiet, nebija ne drusku mainījies. Lai cik stiprs bija naids atsevišķu šķiru starpā — bet šis naids bija Meterniha valdīšanas galvenais priekšnosacījums, viņš pat kurināja to, padarīdams augstākās šķiras par visu valdības izspiešanu ieroci un tādējādi vērsdams tautas naidu pret tām, — un,

lai kā tauta neieredzēja zemākos valsts ierēdņus, neapmierinātība ar centrālo valdību, vispār sakot, gandrīz vai nemaz nebija vērojama. Imperatoru dievināja, un, likās, fakti apstiprināja, ka taisnība bijusi vecajam Francim 1, kas, sācis reiz šaubīties par šās sistēmas stiprumu, bezrūpīgi piebildis: «Katrā ziņā manu un Meterniha laiku tā vēl izturēs.»

Un tomēr valstī risinājās gausa, virspusē neredzama kustība, kas padarīja veltīgus visus Meterniha pūliņus. Rūpniecības un tirdzniecības buržuāzijas bagātība un ietekme pieauga. Mašīnu ieviešana un tvaika lietošana rūpniecībā izdarīja Austrijā tāpat kā visur citur apvērsumu visās agrākajās veselu sabiedrības šķiru attiecībās un dzīves apstākļos; dzimtcilvēkus tā padarīja par brīviem cilvēkiem, sīkos zemkopjus — par rūpniecības strādniekiem; tā satricināja senās feodālās amatnieku cunftes un daudzām no tām iznīcināja eksistences līdzekļus. Jaunie tirdzniecībā un rūpniecībā nodarbinātie iedzīvotāji visur nonāca sadursmē ar vecajiem feodālajiem institūtiem. Buržuā, kurus viņu darīšanas aizvien biežāk spieda izbraukt uz ārzemēm, atveda no turienes dažas pasakai līdzīgas ziņas par civilizētām zemēm viņpus impērijas muitas barjerām; beidzot, dzelzceļu būve paātrināja tiklab valsts rūpniecisko, kā arī garīgo attīstību. Turklāt Austrijas valsts ēkā bija kāda bīstama sastāvdaļa, un proti, Ungārijas feodālā konstitūcija ar savām debatēm parlamentā un ar nabadzībā iegrimušās un opozicionārās muižniecības masas cīņu pret valdību un tās sabiedrotajiem — magnātiem. Presburga*, reihstāga rezidence, atradās pie pašiem Vīnes vārtiem. Visi šie elementi kopā palīdzēja rasties pilsētu buržuāzijas vidū ja nu ne opozīcijas garam šā vārda tiešajā nozīmē, jo opozīcija vēl joprojām nebija iespējama, tad vismaz neapmierinātības garam, vispārējai tieksmei pēc reformām, turklāt vairāk administratīva, nekā konstitucionāla rakstura. Tāpat kā Prūsijā, arī šeit daļa birokrātijas pieslējās buržuāzijai. Sājā mantojamā ierēdņu kastā Jozefa II tradīcijas nebija aizmirstas. Vairāk izglītotie valdības ierēdņi, kas dažkārt arī paši sapņoja par iespējamām reformām, šā imperatora progresīvajam un apgaismotajam despotismam noteikti deva priekšroku salīdzinājumā ar Meterniha «tēvišķo»

despotismu. Dala nabadzīgākās muižniecības arī nostājās buržuāzijas pusē, bet iedzīvotāju zemākās šķiras, kurām vienmēr bija pietiekami daudz pamata būt neapmierinātām ja ne tieši ar valdību, tad visādā ziņā ar augstākajām šķirām, pa lielākajai daļai nevarēja nepievienoties buržuāzijas reformisma centieniem.

Aptuveni šai pašā laikā, 1843. vai 1844. gadā, Vācijā uzradās īpašs literatūras veids, kas bija šo pārmaiņu atbalss. Vairāki austriešu rakstnieki — beletristi, literatūras kritiķi, vāji dzejnieki, — kuriem visiem bez izņēmuma bija gauži viduvējs talants, bet kuriem bagātīgi piemita tā īpašā uzņēmība, kas raksturīga ebreju rasei, apmetās Leipcigā un citās Vācijas pilsētās ārpus Austrijas robežām un šeit, kur Meternihs viņus nevarēja aizsniegt, laida klajā vairākas grāmatas un brošūras par Austrijas jautājumiem. Tiklab viņi paši, kā arī viņu izdevēji sāka «rosīgi tirgoties» ar šo preci. Visa Vācija alka iespiesties Eiropas Ķīnas politikas noslēpumos. Vēl ziņkārīgāki bija paši austrieši, kas šos izdevumus saņēma masu kontrabandas ceļā pāri Bohēmijas* robežai. Protams, noslēpumiem, kas tika atmaskoti šais izdevumos, nebija lielas nozīmes, un reformu plāniem, ko bija izperinājuši to lojāli domājošie autori, bija uzspiests nevainības, gandrīz vai politiskas jaunavības šķīstības zīmogs. Konstitūcija un preses brīvība šeit tika uzlūkotas par kaut ko tādu, kas Austrijai nav aizsniedzams. Administratīvas reformas, provinču landtāgu tiesību paplašināšana, atļauja ievest ārvalstu grāmatas un laikrakstus un cenzūras atvieglošana — tālāk par to šie krietnie austrieši savās labu pavalstnieku pieticīgajās vēlmēs negāja.

Lai nu būtu kā būdams, aizkavēt literatūras apmaiņu starp Austriju un pārējo Vāciju, bet caur Vāciju — arī ar visu pasauli kļuva aizvien neiespējamāk, un šis apstāklis krietni vien veicināja valdībai naidīgas sabiedriskās domas attīstību; tādējādi daļa Austrijas iedzīvotāju ieguva vismaz kaut kādu politisko informāciju. Tāpēc līdz 1847. gada beigām arī Austriju — tiesa gan, samērā vāji — bija aptvērusi tā politiskā un politiski reliģiskā aģitācija, kas tolaik izplatījās visā Vācijā. Un, lai gan Austrijā tās panākumi bija pieticīgāki, tomēr tā atrada pietiekami daudz revolucionāru elementu, kas pakļāvās

tās ietekmei. Tādi bija: zemnieki, dzimtcilvēki vai feodāli atkarīgie zemnieki, kurus žņaudza nodevas muižniekam un valdībai; tālāk, fabrikas strādnieki, ko policijas nūja spieda strādāt ar jebkuriem nosacījumiem, kādus fabrikantiem labpatikas viņiem izvirzīt; tālāk, amatnieku zeļļi, kuriem cunftu likumi laupīja katras cerības iegūt patstāvīgu stāvokli savā nozarē; tirgotāji, kas savās darīšanās ik uz soļa sadūrās ar muļķīgiem reglamentiem; fabrikanti, kas mūžam bija konfliktā ar amatnieku cunftēm, kuras sīksti sargāja savas privilēģijas, un ar alkatīgajiem, uzbāzīgajiem ierēdņiem; beidzot, skolotāji, zinātnieki, vairāk izglītotie ierēdņi, kuri veltīgi karoja pret neizglītoto un nekaunīgo garīdzniecību vai pret trulo, stulbo priekšniecību. Vārdu sakot, neviena šķira nebija apmierināta, jo sīkās piekāpības, ko valdībai dažkārt vajadzēja pieļaut, tā izdarīja nevis pati uz sava konta — valsts kase to neizturētu —, bet gan uz augstākās muižniecības un garīdzniecības konta. Bet, ja runājam, beidzot, par lielajiem baņķieriem un valsts vērtspapīru turētājiem, tad pēdējie notikumi Itālijā, Ungārijas reihstāga aizvien spēcīgākā opozīcija, neparastais neapmierinātības gars un visā impērijā dzirdamā prasība pēc reformām vismazāk gan varēja stiprināt viņu ticību Austrijas monarhijas stabilitātei un maksātspējām.

Tādējādi arī Austrija lēnām, bet droši tuvojās lielām pārmaiņām, kad pēkšņi Francijā sākās notikumi, kas uzreiz izraisīja draudošo vētru un atspēkoja vecā Franča apgalvojumu, ka ēka vēl noturēšoties tiklab līdz viņa, kā arī līdz Meterniha mūža galam.

Londonā 1851. gada septembrī

V SACELŠANAS VĪNĒ

1848. gada 24. februārī Luijs Filips tika padzīts no Parīzes un pasludināta Francijas republika. Pēc tam, 13. martā, vīnieši satrieca firsta Meterniha varu un piespieda viņu ar kaunu bēgt no Austrijas. 18. martā berlī-nieši sacēlās ar ieročiem rokās un pēc 18 stundu sīvas kaujas varēja ar gandarījumu noskatīties, kā kapitulēja karalis, nododams sevi tautas žēlastībai. Tai pašā laikā

arī mazāko Vācijas valstiņu galvaspilsētās norisinājās spēcīgāki vai mazāk spēcīgi uzliesmojumi, kas visi beidzās tikpat sekmīgi. Vācu tauta gan savu pirmo revolūciju neizdarīja līdz galam, tomēr tā visādā ziņā atklāti nostājās uz revolūcijas ce]a.

Šeit mēs nevaram sīki iztirzāt, kā norisinājās dažādās sacelšanās; gribam tikai noskaidrot šo sacelšanos raksturu un iedzīvotāju dažādo šķiru attieksmi pret tām.

Revolūciju Vīnē iedzīvotāji izdarīja, var teikt, gandrīz vienprātīgi. Buržuāzija, izņemot baņķierus un biržas spekulantus, sīkie amatnieki un tirgotāji, strādnieki — visi reizē kā viens vīrs sacēlās pret visu nicināto valdību, kas bija radījusi pret sevi tik vispārēju naidu, ka nelielā muižnieku un naudasmaisu saujiņa, kas atbalstīja valdību, pacentās nozust, tiklīdz sākās pirmais uzbrukums valdībai. Meternihs bija turējis buržuāziju tādā politiskā tumsībā, ka tai pilnīgi nesaprotamas bija visas no Parīzes pienākošās ziņas par tur valdošo anarhiju, sociālismu un teroru un par gaidāmo cīņu starp kapitālistu šķiru un strādnieku šķiru. Savā politiskajā nevainībā buržuāzija vai nu nepiešķīra šīm ziņām nekādu nozīmi, vai arī tās viņai šķita velnišķīgs Meterniha izgudrojums, lai iebiedētu buržuāziju un atkal nospiestu to paklausībā. Turklāt tā nekad vēl nebija redzējusi, ka strādnieki darbotos kā šķira vai uzstātos paši par savām, īpašām šķiras interesēm. Pēc savas agrākās pieredzes tā nespēja iedomāties, ka pēkšņi varētu izpausties kaut kādas pretrunas starp tām pašām šķirām, kas nule tik aizkustinošā vienprātībā bija gāzušas visām viņām tik nīstamo valdību. Tā redzēja, ka strādnieki ir ar viņu vienisprātis visos punktos: par konstitūciju, zvērināto tiesām, preses brīvību utt. Tāpēc — vismaz 1848. gada martā — buržuāzija ar visu sirdi un dvēseli nodevās kustībai; no otras puses, kustība no paša sākuma padarīja buržuāziju (vismaz teorijā) par valdošo šķiru valstī.

Bet tāds jau ir visu revolūciju liktenis, ka tā dažādu šķiru vienotība, kura līdz zināmai pakāpei vienmēr ir ikvienas revolūcijas nepieciešamais priekšnoteikums, nevar ilgi turpināties. Tiklīdz gūta uzvara pār kopējo ienaidnieku, tūlīt uzvarētāju vidū rodas domstarpības, tie veido dažādas nometnes un vērš ieroci cits pret citu. Tieši šī šķiru antagonisma straujā un vētrainā attīstība vecajos un komplicētajos sociālajos organismos padara revolūciju

par tik varenu sabiedrības un politikas progresa virzītāju; tieši šī jaunu partiju nemitīgā rašanās un straujā augšana, tām citai citas vietā nākot pie varas, liek nācijai šādu vardarbīgu satricinājumu posmā kādos piecos gados noiet ceļu, ko parastos apstākļos tā nespētu nostaigāt ne simt gados.

Revolūcija Vīnē padarīja buržuāziju teorētiski par valdošo šķiru. Tas nozīmē, ka piekāpšanās, kas bija panāktas no valdības, nenovēršami būtu nodrošinājušas buržuāzijai kundzību, ja tās būtu praksē īstenotas un zināmu laiku palikušas spēkā. Bet faktiski šās šķiras kundzība nepavisam vēl nebija nodibināta. Tiesa gan, tā kā bija izveidota nacionālā gvarde, kas deva ieročus rokā buržuāzijai un sīkajiem buržuā, buržuāzija ieguva speķu un ietekmi; tiesa gan, tā kā bija izveidota «Drošības komiteja», sava veida revolucionāra valdība, kura neviena priekšā nebija atbildīga un kurā pārsvarā bija buržuāzija, tad tā sasniedza varas virsotnes. Bet tai pašā laikā daļa strādnieku tāpat ieguva ieročus; viņi un studenti iznesa uz saviem pleciem visu cīņas smagumu ikreiz, kad notikumi nonāca līdz šai cīņai; revolucionārās armijas kodols, tās īstenais spēks bija studenti, skaitā ap 4000, labi apbruņoti un daudz labāk disciplinēti nekā nacionālā gvarde; un viņi nekādā ziņā nevēlējās būt tikai rīks Drošības komitejas rokās. Lai gan studenti atzina Komiteju un pat bija tās dedzīgākie aizstāvji, viņi tomēr veidoja savā ziņā neatkarīgu un diezgan nemierīgu organizāciju, rīkoja paši savas sanākšanas aulā, ieņēma starppozīciju starp buržuāziju un strādniekiem, ar savu pastāvīgo satraukumu neļāva visam atkal ievirzīties vecajās, ikdienišķajās sliedēs un bieži vien uzspieda Drošības komitejai savus lēmumus. No otras puses, strādniekiem, kas gandrīz visi bija zaudējuši izpeļņu, vajadzēja dot nodarbošanos sabiedriskajos darbos uz valsts rēķina, bet tam nepieciešamo naudu, saprotams, vajadzēja ņemt no nodokļu maksātāju kabatas vai no Vīnes pilsētas kases. Tas viss katrā ziņā bija ļoti nepatīkami Vīnes tirgotājiem un amatniekiem. Vīnes rūpniecības uzņēmumi, kas apkalpoja plašās valsts bagāto un aristokrātisko namu vajadzības, revolūcijas dēļ, aristokrātijas un galma aizbēgšanas dēļ, saprotams, pilnīgi pārtrauca darbu; tirdzniecība pamira, bet studentu un strādnieku nemitīgie nemieri un satraukums, protams, nevarēja veicināt «uzticības atjauno-

šanos», kā tolaik mēdza sacīt. Tāpēc ]oti drīz attiecībās starp buržuāziju, no vienas puses, un nemierīgajiem studentiem un strādniekiem, no otras puses, radās zināms vēsums, un, ja tas ilgu laiku neizvērtās par atklātu naidu, tad izskaidrojums ir tāds, ka valdība un it īpaši galms savā nepacietībā atjaunot veco kārtību pastāvīgi deva likumīgu pamatu revolucionārāko partiju bažām un vētrainai rosībai, atkal un atkal biedējot — pat buržuāziju — ar vecā Meterniha despotisma spoku. Un sakarā ar to, ka valdība mēģināja ierobežot vai pat pilnīgi likvidēt dažas no nule iekarotajām brīvībām, 15. maijā un pēc tam vēlreiz, 26. maijā, notika jaunas visu Vines šķiru sacelšanās. Abos gadījumos nacionālās gvardes jeb apbruņotās buržuāzijas savienība ar studentiem un strādniekiem atkal tika uz. laiku nostiprināta.

Kas attiecas uz citām iedzīvotāju šķirām, tad aristokrātija un naudas magnāti nozuda no redzesloka, bet zemniecība visur enerģiski likvidēja feodālismu līdz pat pēdējām paliekām. Itālijā notiekošā kara^172 dēļ, kā arī sakarā ar rūpēm, ko galmam sagādāja Vīne un Ungārija, zemniekiem bija dota pilnīga rīcības brīvība, un Austrijā viņi atbrīvošanās laukā paguva izdarīt vairāk nekā jebkurā citā Vācijas daļā. Drīz pēc tam Austrijas reihstāgam nācās tikai sankcionēt pasākumus, ko zemniecība faktiski jau bija īstenojusi, un, lai nu ko tagad izdotos restaurēt firsta Svarcenberga valdībai, tai nekad neizdosies atjaunot zemnieku feodālo verdzināšanu. Ja šobrīd Austrija ir atkal samērā mierīga un pat stipra, tad tas galvenokārt izskaidrojams tādējādi, ka milzīgais tautas vairākums — zemnieki — no revolūcijas ieguva īstu labumu, kā arī tādējādi, ka restaurētā valdība var uzbrukt vienalga kādā jomā, tomēr zemniecības iekarotie taustāmie materiālie labumi arī šobrīd paliek neaizskarami.

Londonā 1851. gada oktobrī

VI SACELŠANĀS BERLĪNĒ

Otrs revolucionārās kustības centrs bija Berlīne. Pēc visa iepriekšējos rakstos sacītā nav grūti saprast, kāpēc Berlīnē revolucionāro rīcību nekādā ziņā tik vienprātīgi neatbalstīja gandrīz visas iedzīvotāju šķiras, kā to atbalstīja Vīnē. Prūsijā buržuāzija bija jau pa īstam ierauta cīņā ar valdību. «Apvienotā landtāga» sesijas rezultātā buržuāzijas un valdības starpā bija notikusi šķelšanās. Tuvojās buržuāziskā revolūcija, un šī revolūcija savā pirmajā uzliesmojumā būtu varējusi būt tikpat vienprātīga, kāda bija Vīnes revolūcija, ja pirms tam nenotikusi februāra revolūcija Parīzē. Sis notikums visu ārkārtīgi paātrināja; tai pašā laikā tas norisinājās zem absolūti citāda karoga nekā tas, ar kuru prūšu buržuāzija gatavojās doties karagājienā pret savu valdību. Februāra revolūcija Francijā gāza tieši to pašu valdīšanas formu, kuru prūšu buržuāzija grasījās iedibināt savā zemē. Februāra revolūcija pieteica sevi kā strādnieku šķiras revolūciju pret buržuāziju; tā pasludināja buržuāziskās valdības gāšanu un strādnieku atbrīvošanu. Bet strādnieku šķiras nemieri neilgi pirms tam bija sagādājuši prūšu buržuāzijai ne mazumu raižu pašai savā zemē. Kad pārgāja pirmais izbīlis, ko bija radījusi sacelšanās Silēzijā, tā pat mēģināja izmantot šos nemierus pati savā labā. Tomēr tā uz visiem laikiem saglabāja svētīgas bailes no revolucionārā sociālisma un komunisma. Tāpēc tad, kad tā Parīzes valdības vadībā ieraudzīja cilvēkus, kas tai šķita īpašuma, kārtības, reliģijas, ģimenes un citu modernā buržuā svētumu visbīstamākie ienaidnieki, tā tūdaļ sajuta, ka viņas pašas revolucionārā degsme ir krietni vien atdzisusi. Viņa zināja, ka vajag izmantot acumirkli un ka bez strādnieku masu palīdzības viņa tiks uzvarēta, un tomēr tā zaudēja drosmi. Tāpēc jau pirmajās savrupās akcijās provincēs tā nostājās valdības pusē un centās Berlīnē noturēt mierā tautu, kas piecas dienas pulcējās baros karaļa pils priekšā, apspriežot jaunākās ziņas un prasot valdības maiņu. Beidzot, kad kļuva zināms par Meterniha krišanu un karalis* dažos nenozīmīgos jautājumos piekāpās, buržuāzija atzina revolūciju par pabeigtu un steidzās izteikt viņa majestātei pateicību par visu viņa tautas vēlmju izpildīšanu. Taču tam sekoja karaspēka uzbrukums pūlim, barikāžu celšana, cīņa un monarhijas sakāve. Tad viss mainījās. Tā pati strādnieku šķira, ko buržuāzija centās noturēt dibenplānā, izvirzījās priekšplānā. Strādnieki kāvās, guva uzvaru un pēkšņi apjauta savu spēku. Ierobežojumi

vēlēšanu tiesībās, preses brīvībā, tiesībās būt par zvērināto piesēdētāju, sapulču tiesībās, — ierobežojumi, kas buržuāzijai būtu ļoti tīkami, jo tie attiecās tikai uz šķirām, kas stāvēja zemāk par buržuāziju, šie ierobežojumi tagad jau kļuva neiespējami. Draudēja briesmas, ka varētu atkārtoties Parīzes «anarhijas» ainas, šo briesmu priekšā izbeidzās visas agrākās ķildas. Pret uzvarošajiem strādniekiem, lai gan tie vēl neizvirzīja nekādas īpašas prasības paši savās interesēs, apvienojās senie draugi un ienaidnieki, un jau uz Berlīnes barikādēm tika noslēgta šī buržuāzijas savienība ar gāztās sistēmas piekritējiem. Nepieciešamos gadījumos nācās piokāpties, bet tikai tad, kad no tā nevarēja izvairīties; nācās izveidot valdību no opozīcijas vadoņiem Apvienotajā landtāgā, bet kā balva par tās nopelniem kroņa glābšanā tai tika nodrošināts visu vecā režīma pīlāru — feodālās aristokrātijas, birokrātijas un armijas — atbalsts. Tādi bija nosacījumi, ar kuriem Kamphauzena kungs un Hanzemana kungs apņēmās sastādīt kabinetu.

Bailes, ko jaunajiem ministriem iedvesa sacēlušās masas, bija tik lielas, ka ikviens līdzeklis viņiem šķita labs, ja vien tas deva iespēju nostiprināt satricinātos varas balstus, šie nicināmie cilvēki maldīgi uzskatīja, ka jau zuduši jebkādi vecās sistēmas atjaunošanas draudi, un tāpēc sāka izmantot visu veco valsts mašīnu, lai atkal iedibinātu «kārtību». Netika atlaists neviens ierēdnis, neviens virsnieks. Vecajā birokrātiskajā valsts pārvaldes sistēmā netika izdarīti ne visniecīgākie grozījumi. Šie konstitucionālie un atbildīgie paraugministri pat iecēla atpakaj agrākajās vietās tos ierēdņus, kurus tauta pirmā revolucionārā satraukuma karstumā bija padzinusi par viņu agrākajiem varoņdarbiem birokrātiskās patvaļas laukā. Prūsijā nekas nemainījās, vienīgi personas, kas ieņēma ministru posteņus. Netika skarts pat dažādu resoru dienesta personāls, un visiem konstitucionālajiem karjeristiem, kas pulcējās ap jaunizceptajiem valdītājiem un cerēja dabūt savu varas daļu un iegūt dienesta pakāpes, lika saprast, ka viņiem jāpagaidot, kamēr stabila stāvokļa atjaunošana došot iespēju izdarīt ierēdņu personālajā sastāvā grozījumus, kas pašlaik varētu būt bīstami.

Karalis, kas pēc 18- marta sacelšanās pavisam bija zaudējis dūšu, ļoti drīz pamanīja, ka šiem «liberālajiem»

23 - 896 ministriem viņš ir tikpat vajadzīgs, kā tie viņam. Sacelšanās bija saudzējusi troni; tronis bija pēdējais šķērslis, kas bija saglabājies, nejaujot «anarhijai» izplatīties; liberālajai buržuāzijai un tās vadoņiem, kas tagad bija iekļu-vuši valdībā, tāpēc bija pilnīgs pamats uzturēt ar kroni vislabākās attiecības. Karalis un reakcionārā kamari|a, kas ap viņu pulcējās, ļoti drīz to saprata un izmantoja šo apstākli, lai kavētu valdību izdarīt pat tās niecīgās reformas, ko tā laiku pa laikam grasījās īstenot.

Valdība pirmām kārtām rūpējās par to, lai piešķirtu kaut cik likumīgu izskatu nesenajām varmācīgajām pārmaiņām. Neievērojot tautas masu pretestību, tika sasaukts Apvienotais landtāgs, lai tas — it kā tautas likumīgais un konstitucionālais orgāns — apstiprinātu jauno vēlēšanu likumu, saskaņā ar kuru tiktu ievēlēta sapulce, kam vajadzēja panākt vienošanos ar kroni par jauno konstitūciju. Vēlēšanām vajadzēja būt netiešām, un proti — vēlētāju masai vajadzēja ievēlēt zināmu skaitu balsotāju, kas pēc tam tad ievēlētu deputātus. Par spīti visai opozīcijai, šī divpakāpju vēlēšanu sistēma tika pieņemta. Pēc tam Apvienotajam landtāgam tika prasīta atļauja izdarīt aizņēmumu par summu, kas līdzinās divdesmit pieciem miljoniem dālderu; tautas partija iebilda pret aizņēmumu, bet landtāgs votēja arī to.

Sī valdības rīcība veicināja ārkārtīgi strauju tautas partijas jeb, kā tā pati tagad sevi dēvēja, demokrātiskās partijas attīstību. Sī partija, ko vadīja sīko amatnieku un tirgotāju šķira un kas revolūcijas sākumā zem sava karoga apvienoja vērā liekamu strādnieku vairākumu, prasīja tādas pašas tiešas un vispārējas vēlēšanu tiesības, kādas bija pasludinātas Francijā, un vienas palātas likumdošanas sapulci, kā arī prasīja pilnīgi un atklāti atzīt 18. marta revolūciju par jaunas pārvaldes sistēmas pamatu. Sās partijas mērenākais spārns bija gatavs apmierināties ar tādā veidā «demokratizētu» monarhiju; progresīvākais spārns prasīja galu galā nodibināt republiku. Abiem saskanēja tai ziņā, ka viņi atzina Vācijas Nacionālo sapulci Frankfurtē’par augstāko varu valstī, turpretim konstitucionālistiem un reakcionāriem šās Sapulces suverenitāte iedvesa vislielākās šausmas, jo viņi, spriežot pēc viņu izteikumiem, uzskatīja šo Sapulci par galēji revolucionāru.

-

Strādnieku šķiras patstāvīgo kustību uz laiku pārtrauca revolūcija. Kustības tiešās vajadzības un apstākļi bija tādi, ka tie neļāva izvirzīt priekšplānā proletāriskās partijas īpašās prasības. Patiesi, kamēr nebija nolīdzināts ceļš patstāvīgai strādnieku darbībai, kamēr vēl nebija nodibinātas tiešas un vispārējas vēlēšanu tiesības, kamēr vēl Vācijas teritorija joprojām bija sadrumstalota trīsdesmit sešās lielās un mazās valstīs, ko gan citu varēja darīt proletāriskā partija, kā vien vērot Parīzes kustību, kas tai bija bezgala svarīga, un kopā ar sīkajiem bur-žuā cīnīties, lai iegūtu tās tiesības, kurām vajadzēja pavērt tai iespēju vēlāk sākt cīņu pašai par savām interesēm?

Savā politiskajā darbībā proletāriskā partija no sīko amatnieku un tirgotāju partijas jeb no tā dēvētās demokrātiskās partijas vārda īstajā nozīmē tolaik būtiski atšķīrās tikai trijos punktos. Pirmkārt, tā citādi vērtēja Francijas kustību: demokrāti uzbruka galējai partijai Parīzē, turpretim proletāriskie revolucionāri to aizstāvēja. Otrkārt, tā deklarēja nepieciešamību nodibināt vienotu un nedalāmu Vācijas republiku, turpretim galējo demokrātu paši galējākie par savu ilgu priekšmetu uzdrošinājās izvirzīt tikai federatīvu republiku. Treškārt, proletāriskā partija katrā atsevišķā gadījumā apliecināja revolucionāru drosmi un apņēmību rīkoties, turpretim partijai, ko vada sīkie buržuā un kas komplektējas galvenokārt no tiem, nekad nebūs šādas drosmes un apņēmības.

Proletāriskajai jeb patiesi revolucionārajai partijai tikai pamazām izdevās atbrīvot strādnieku masu no demokrātu ietekmes, jo revolūcijas sākumā viņi bija vilkušies demokrātiem astē. Tomēr īstajā brīdī demokrātisko vadoņu nenoteiktība, vārgums un gļēvulība darīja savu, un tagad var teikt, ka viens no galvenajiem pēdējo gadu satricinājumu rezultātiem ir tas, ka it visur, kur strādnieku šķira ir koncentrēta kaut cik prāvās masās, tā ir pilnīgi atbrīvojusies no minētās demokrātiskās ietekmes, kas 1848. un 1849. gadā bija par cēloni bezgala daudzām strādnieku šķiras kļūdām un neveiksmēm. Taču nesteigsimies uz priekšu: šo divu gadu notikumi vēl dos mums visas iespējas skatīt kungus demokrātus darbā.

Zemniecība Prūsijā, gluži tāpat kā Austrijā, izmantoja revolūciju, lai vienā rāvienā atbrīvotos no visām feodālajām važām, lai gan šeit tā rīkojās mazāk enerģiski, tāpēc ka feodālisms, vispār runājot, Prūsijā tik nežēlīgi viņu nežņaudza. Bet prūšu buržuāzija — iepriekš aprādīto iemeslu dē] — tūdaļ vērsās pret zemniecību, savu visvecāko, visnepieciešamāko sabiedroto. Demokrāti, kurus ne mazāk kā buržujus biedēja tā dēvētie uzbrukumi privātīpašumam, arī neatbalstīja zemniecību, un tā pēc trim brīvības mēnešiem, pēc asiņainām sadursmēm un militārām eksekūcijām, it īpaši Silēzijā, feodālismu savām rokām atjaunoja tā pati buržuāzija, kas līdz vakardienai vēl bija antifeodāli noskaņota. Tās nosodīšanai nav iespējams minēt vēl apkaunojošāku faktu par šo. Vēl nekad vēsturē neviena partija nav izdarījusi tādu nodevību pret saviem vislabākajiem sabiedrotajiem, pati pret sevi; un, lai kādi pazemojumi un sodi turpmāk piemeklētu šo buržuāzisko partiju, tā jau ar šo nodevību vien ir pilnam tos pelnījusi.

Londonā 1851. gada oktobri

VII FRANKFURTES NACIONĀLĀ SAPULCE

Lasītājs droši vien atceras, ka sešos iepriekšējos rakstos mēs izsekojām revolucionārai kustībai Vācijā līdz brīdim, kad tauta guva divas lielas uzvaras: 13. martā Vīnē un 18. martā Berlīnē. Mēs redzējām, ka tiklab Austrijā, kā arī Prūsijā tika nodibinātas konstitucionālas valdības un liberālisma principi jeb buržuāzijas principi tika pasludināti par visas turpmākās politikas vadlīniju; vienīgā samanāmā atšķirība starp abiem lielajiem kustības centriem bija tā, ka Prūsijā valdības grožus tieši sagrāba savās rokās liberālā buržuāzija divu bagātu tirgotāju — Kamp-hauzena kunga un Hanzemana kunga personā, turpretim Austrijā, kur buržuāzija politiskā ziņā bija daudz mazāk attīstīta, pie varas nāca liberālā birokrātija, kas atklāti paziņoja, ka valdot kā buržuāzijas pilnvarotā. Tālāk redzējām, kā partijas un sabiedrības šķiras, kas pirms tam bija apvienotas kopējā opozīcijā pret veco valdību, pēc uzvaras vai pat jau cīņas laikā sašķēlās un kā tā pati liberālā buržuāzija, kas vienīgā tikai guva labumu no uzvaras, tūdaļ pat vērsās pret saviem vakarējiem sabiedrotajiem, ieņemdama naidīgu nostāju pret visām progresī-

vākajām šķirām un partijām, un noslēdza savienību ar uzvarētajiem feodālajiem un birokrātiskajiem elementiem. Patiesībā jau pašā revolucionārās drāmas sākumā bija skaidri redzams, ka, tikai balstoties uz radikālāko tautas partiju palīdzību, liberālā buržuāzija var noturēties pret feodālo partiju un birokrātisko partiju, kas gan bija uzvarētas, taču nebija iznīcinātas, un, no otras puses, ka pret šo radikālāko masu spiedienu tai vajadzīga feodālās muižniecības un birokrātijas palīdzība. Tādējādi bija skaidrs, ka Austrijā un Prūsijā buržuāzijai nebija pietiekami daudz spēka, lai noturētu varu savās rokās un pielāgotu valsts institūtus savām vajadzībām un ideāliem. Liberālā buržuāziskā valdība bija tikai pārejas pakāpe, no kuras valstij — atkarībā no tā, kādā virzienā attīstītos notikumi, — vajadzēja vai nu pacelties augstākā pakāpē, sasniedzot vienotu republiku, vai arī atkal noslīdēt vecajā klerikāli feodālajā un birokrātiskajā režīmā. Visādā ziņā īstā, izšķirošā kauja vēl bija priekšā; marta notikumi vēl tikai ievadīja cīņu.

Tā kā Austrija un Prūsija bija Vācijā divas vadošās valstis, tad ikvienai izšķirošai revolūcijas uzvarai Vīnē vai Berlīnē būtu izšķiroša nozīme visā Vācijā. Un tiešām, notikumu gaita 1848. gada martā abās šais pilsētās noteica arī notikumu gaitu Vācijā. Tāpēc būtu lieki iztirzāt kustības, kas norisinājās mazajās valstīs, un mēs patiesi varētu apmierināties, apcerējuši tikai Austrijas un Prūsijas notikumus vien, ja šo mazo valstu esamība nebūtu radījusi institūtu, kas ar pašu savas eksistences faktu vien neatspēkojami pierādīja Vācijas nenormālo stāvokli un nesenās revolūcijas nepilnīgumu, — institūtu, kas bija tik kropls, tik mu|ķīgs jau pēc sava stāvok|a vien un tomēr tik milzīgi sava svarīguma apziņas pārņemts, ka droši vien vēsture nekad vairs neradīs neko tamlīdzīgu. Šis institūts bija tā dēvētā Vācijas Nacionālā sapulce Frankfurtē pie Maiņas.

Pēc tautas uzvaras Vīnē un Berlīnē, gluži dabiski, radās jautājums par visas Vācijas pārstāvju sapulces sasaukšanu. Un tā nu šī Sapulce tika ievēlēta un sanāca Frankfurtē līdzās vecajam Bundestāgam. Tauta gaidīja, ka Vācijas Nacionālā sapulce atrisinās visus strīda jautājumus un darbosies kā augstākais likumdošanas varas orgāns visā Vācijas savienībā. Bet tai pašā laikā Bun-destāgs, kas sasauca Sapulci, nekādā ziņā nebija noteicis

tās pilnvaras. Neviens nezināja, vai tās lēmumiem ir likuma spēks vai arī tiem nepieciešama Bundestāga sankcija vai atsevišķo valdību sankcija. Tādā juceklīgā stāvoklī Sapulcei, ja tai būtu bijis kaut piliens enerģijas, vajadzēja nekavējoties atlaist Bundestāgu — Vācijā pašu nepopulārāko korporatīvo institūtu — un aizstat to ar Savienības valdību, kas būtu ievēlēta no sapulces pašas locekļiem. Sapulcei vajadzēja pasludināt sevi par vācu tautas suverēnās gribas vienīgo likumīgo izteicēju un tādējādi piešķirt visiem saviem lēmumiem likuma spēku. Tomēr vispirms tai vajadzēja nodrošināt sev valstī organizētu un bruņotu spēku, kas būtu pietiekams, lai salauztu jebkuru valdību pretestību. Un revolūcijas sakuma stadijā to visu bija viegli, ļoti viegli izdarīt. Tomēr domāt, ka Frankfurtes sapulce būs spējīga uz to, nozīmētu parak daudz gaidīt no Sapulces, kurā vairākumā bija liberālie advokāti un doktrinārie profesori, — no Sapulces, kura gan pretendēja uz vācu domas un vācu zinātnes labāko pārstāvju apvienotājas lomu, bet kura patiesībā bija tikai skatuve, uz kuras vecie, savu laiku pārdzīvojušie politiskie personāži ļāva visai Vācijai skatīt, cik smieklīgi viņi netīšām kļuvuši, cik nespējīgi domāt un rīkoties. Sī veco sievu sapulce kopš pirmās savas pastāvēšanas dienas bai-dījās no visniecīgākās tautas kustības vairāk nekā no visām visu Vācijas valdību reakcionārajām sazvērestībām kopā. Sapulce noturēja savas sēdes Bundestāga uzraudzībā, vēl vairāk, tā gandrīz vai izlūdzās Bundestāga sankciju saviem lēmumiem, pamatodamās uz to, ka pirmos Sapulces lēmumus vajadzēja publicēt šai nīstajai iestādei. Sapulcei būtu vajadzējis nostiprināt pašai savu suverenitāti, bet tā rūpīgi izvairījās apspriest šo tik bīstamo jautājumu. Tai būtu vajadzējis pulcināt ap sevi bruņotus tautas spēkus, bet tā sāka kārtējos darbus, atstādama bez ievērības visus valdību rīkotos vardarbīgos aktus. Tās acu priekšā Maincā izsludināja aplenkuma stāvokli, atbruņoja pilsētas iedzīvotājus, bet Nacionālā sapulce nepakustināja ne pirksta. Vēlāk tā ievēlēja Austrijas erchercogu Johanu par Vācijas reģentu un pasludināja, ka visiem tās lēmumiem ir likuma spēks. Tomēr erchercogs Johans tika iecelts savā jaunajā augstajā amatā tikai pēc visu valdību piekrišanas un šo amatu saņēma nevis no Sapulces, bet gan no Bundestāga rokām. Bet, kas attiecas uz Sapulces lēmumu likuma spēku,

tad lielo valstu valdības šo punktu tomēr neatzina, bet Nacionālā sapulce uz savu nepastāvēja, tā ka šis jautājums palika atklāts. Vārdu sakot, mums bija darīšana ar tādu dīvainu parādību, ka Sapulcei, kas pretendēja būt lielas un suverēnas nācijas vienīgā likumīgā pārstāve, nekad nebija nedz gribas, nedz spēku, lai piespiestu atzīt savas prasības. Sās Sapulces debates nedeva nekāda praktiska rezultāta, un tām pat nebija nekādas teorētiskas vērtības, jo tajās gluži vienkārši tika atgremotas novecojušu filozofisko un juridisko skolu nodeldētās vispārīgās frāzes. Ikviena tēze, kas tika izsacīta vai, pareizāk, nomurmināta šai Sapulcē, jau sensenis bija neskaitāmas reizes un turklāt nesalīdzināmi labāk izklāstīta presē.

Tātad šī iestāde, kas pretendēja būt jauna centrālā vara Vācijā, visu atstāja agrākajā veidā. Tai nenāca ne prātā īstenot sen gaidīto Vācijas vienotību, tā neatcēla nevienu, pat ne visnenozīmīgāko no Vācijā valdošajiem monarhiem; tā nenostiprināja savrupo provinču savstarpējos sakarus; tā itin neko nedarīja, lai nojauktu muitas žogus, kas šķīra Hanoveru no Prūsijas un Prūsiju no Austrijas; tā neizdarīja pat ne visniecīgāko mēģinājumu likvidēt nīstās nodevas, kas Prūsijā visnotaļ kavēja upju kuģniecību. Bet, jo mazāk Nacionālā sapulce darīja, jo lielāku troksni tā cēla. Tā izveidoja Vācijas floti, bet tikai uz papīra; tā pievienoja Poliju un Slēzvigu; tā atļāva vācu Austrijai karot pret Itāliju, bet aizliedza itāļiem vajāt austriešus Vācijas teritorijā — šajā drošajā Austrijas karaspēka patvērumā; tā atkal un atkal uzsauca apsveikumus Francijas republikai un pieņēma Ungārijas sūtņus, kas, protams, devās atpakaļ uz mājām ar vēl neskaidrākiem priekšstatiem par Vāciju, nekā viņiem bija bijuši pirms brauciena.

Revolūcijas sākumā šī Sapulce bija biedēklis visām Vācijas valdībām. Valdības gaidīja no tās visai diktatorisku un revolucionāru rīcību pilnīgās nenoteiktības dēļ, kādā bija atzīts par nepieciešamu atstāt jautājumu par tās kompetencēm. Lai vājinātu šā biedējošā institūta ietekmi, tās auda ārkārtīgi plašu intrigu tīklu. Taču izrādījās, ka valdībām bija vairāk veiksmes nekā tālredzības, jo īstenībā šī Sapulce valdību darbu paveica labāk, nekā tās būtu varējušas pašas to izdarīt. Valdību intrigās galvenais trumpis bija vietējo likumdošanas sapulču sasaukšana; saskaņā ar to ne tikai mazās valstis sasauca savus parlamentus, bet ari Prūsija un Austrija sasauca savas satversmes sapulces. Šais sapulcēs, tāpat kā Frankfurtes parlamentā, vairākums bija liberālajai buržuāzijai vai tās sabiedrotajiem — liberālajiem advokātiem un ierēdņiem; un visur notika gandrīz viens un tas pats. Vienīgā atšķirība bija tikai tā, ka Vācijas Nacionālā sapulce bija kaut kādas iedomātas valsts parlaments, jo tā atteicās radīt apvienotu Vāciju, tas ir, taisni to, kas bija pašas šās Sapulces eksistences pirmais nosacījums; tā apsprieda pašas radītās iedomātās valdības iedomātos pasākumus, kurus īstenot nebija nekādas izredzes, un pieņēma iedomātus lēmumus, gar kuriem nevienam nebija nekādas da-Jas. Turpretim Austrijā un Prūsijā satversmes sapulces vismaz bija īsti parlamenti; tās gāza un iecēla īstus ministrus un uzspieda, kaut arī tikai uz laiku, savus lēmumus monarhiem, ar kuriem tām iznāca cīnīties. Tās arī izcēlās ar gļēvulību, tām arī trūka plašākas izpratnes par revolucionāriem pasākumiem; tās arī nodeva tautu un atdeva varu atpakaļ feodālajam, birokrātiskajam un militārajam despotismam. Tomēr stāvoklis vismaz piespieda tās apspriest tieši praktiskus jautājumus, kuri bija radījuši interesi, un dzīvot zemes virsū citu mirstīgo vidū, turpretim Frankfurtes pļāpas juta vislielāko laimi, kad viņiem izdevās lidināties «sapņu gaisa valstībā», «im Luftreich des Traums»*. Tāpēc Berlīnes un Vīnes satversmes sapulču debates ir svarīga daļa Vācijas revolūcijas vēsturē, turpretim Frankfurtes nerru kolēģijas oratoru pūliņi var interesēt tikai literāru un antikvāru dīvainību kolekcionāru.

Vācu tauta, dziļi izjuzdama nepieciešamību darīt galu nīstajai teritoriālajai sadrumstalotībai, kas sašķēla un izgaisināja nācijas kopējo spēku, kādu laiku gaidīja, ka Frankfurtes Nacionālā sapulce vismaz aizsāks jaunu ēru. Tomēr šās gudro vīru kompānijas bērnišķīgā uzvedība drīz vien atvēsināja nacionālo entuziasmu. Viņu apkaunojošā rīcība sakarā ar pamiera noslēgšanu Malmē (1848. gada septembrī)173 lika uzliesmot tautas sašutumam pret šo Sapulci, no kuras gaidīja, ka tā nodrošinās nācijai brīvu darbalauku, bet kura, nedzirdētas gļēvulības pārņemta.

Heine. Vāczeme. Ziemas pasaka, VII nodala. Red.

tikai atdeva agrāko stiprumu balstiem, kas ir pašreizējās kontrrevolucionārās sistēmas pamatā.

Londonā 1852. gada janvārī

VIII POĻI, ČEHI UN VĀCIEŠI

No tā, kas izklāstīts iepriekšējos rakstos, jau ir skaidrs: tā kā 1848. gada marta revolūcijai nesekoja jauna revolūcija, tad Vācijai nenovēršami vajadzēja atgriezties tai pašā stāvoklī, kāds bija pirms šā notikuma. Tomēr vēstures problēma, ko gribam mazliet apgaismot, ir tik sarežģīta rakstura, ka turpmākos notikumus nevar pilnīgi saprast,ja neņem vērā to.kovar nosaukt par Vācijas revolūcijas starptautiskajām attiecībām. Bet šīs starptautiskās attiecības bija tikpat juceklīga rakstura kā iekšlietas.

Visa Vācijas austrumu puse līdz Elbai, Zālei un Bohē-mijas Mežam* pēdējā gadu tūkstotī, kā tas labi zināms, tika atkarota slāvu cilmes iekarotājiem. So teritoriju lielākā da)a tika pakļauta ģermanizācijai, un rezultātā slāvu tautība un valoda tur pilnīgi izzuda jau pirms vairākiem gadsimtiem. Un, ja neņemam vērā dažas pilnīgi izolētas atliekas, kur kopā nesanāk ne simt tūkstošu dvēseļu (ka-šubi Pomerānijā, vendi jeb sorbi Lauzicā), tad iedzīvotāji šeit ir visādā ziņā vācieši. Citāds stāvoklis ir gar visu robežu ar agrāko Poliju un čehu valodas zemēs, Bo-hēmijā un Morāvijā. Šeit katrā apgabalā sajaukušās divas tautības: pilsētas caurmērā ir vairāk vai mazāk vāciskas, turpretim laukos pārsvarā ir slāvu elements, lai arī šeit tas pamazām sadrūp un to atspiež nemitīgā vācu ietekmes pastiprināšanās.

Tādam stāvoklim ir šādi cēloņi. Kopš Kārļa Lielā laikiem vācieši jo nemitīgi un jo neatlaidīgi ir pūlējušies iekarot, kolonizēt vai vismaz civilizēt Eiropas Austrumus. Feodālās muižniecības iekarojumi starp Elbu un Oderu un kareivīgo bruņinieku ordeņu feodālās kolonijas Prūsijā un Livonijā tikai izcirta ceļu nesalīdzināmi plašākai un iedarbīgākai sistemātiskai ģermanizācijai, un to paveica

— Cehu Mežam. Red.

tirdzniecības un rūpniecības buržuāzija, kuras sociālā un politiskā nozīme, sākot ar XV gadsimtu, Vācijā palielinājās tāpat kā citās Rietumeiropas zemēs. Slāvi, konkrēti, rietumslāvi — poļi un čehi — ir galvenokārt zemkopji; tirdzniecība un rūpniecība nekad nav bijusi pie viņiem lielā cieņā. Tāpēc, iedzīvotāju skaitam pieaugot un rodoties pilsētām, visu rūpniecības preču ražošana šais zemēs nonāca vācu imigrantu rokās, bet šo preču apmainu pret lauksaimniecības precēm savā monopolā ieguva vienīgi ebreji, kas, ja viņi vispār pieder pie kādas tautības, tad šais zemēs, bez šaubām, ir drīzāk vācieši nekā slāvi. Tāds pats stāvoklis, lai gan mazākā mērā, bija arī visos Eiropas Austrumos. Pēterburgā, Peštā, Jasos un pat Konstan-tinopolē amatnieki, sīkie tirgotāji, sīkie fabrikanti līdz šai dienai ir vācieši; turpretim augļotāji, krodzinieki, pauni-nieki — ļoti svarīga persona šais reti apdzīvotajās zemēs — gandrīz vienmēr ir ebreji, kuru dzimtā valoda ir līdz nepazīšanai sakropļota vācu valoda. Vācu elementa nozīme, kas pierobežas slāvu apgabalos nemitīgi auga līdz a,r pilsētu, tirdzniecības un rūpniecības attīstību, vēl vairāk pastiprinājās, kad radās nepieciešamība ievest no Vācijas gandrīz visus garīgās kultūras elementus. Pēc vācu tirgoņiem un amatniekiem slāvu zemē uz dzīvi apmetās vācu mācītāji, vācu skolotāji, vācu zinātnieki. Un, beidzot, iekarotāju armiju dzelžainie soļi vai diplomātijas piesardzīgie, rūpīgi apdomātie aneksijas akti ne tikai sekoja gausajam, bet drošajam denacionalizācijas procesam, kas norisinājās sociālās attīstības ietekmē, bet bieži vien apsteidza šo procesu. Tā, piemēram, prāvi apgabali Rietum-prūsijā un Poznaņā tika pārvācoti pēc Polijas pirmās sadalīšanas, pārdodot un piešķirot vācu kolonistiem valsts zemes, stimulējot vācu kapitālistus dibināt šais robežapgabalos rūpniecības uzņēmumus utt., kā arī ļoti bieži lietojot pašus despotiskākos pasākumus pret šās zemes poļu tautības iedzīvotājiem.

Tādējādi pēdējo 70 gadu laikā robežlīnija starp vācu tautību un poļu tautību ir pilnīgi pārvietojusies. 1848. gada revolūcija uzreiz rosināja visas apspiestās nācijas prasīt neatkarīgu eksistenci un tiesības patstāvīgi kārtot pašām savas darīšanas; tāpēc ir gluži dabiski, ka poļi tūdaļ pieprasīja atjaunot savu zemi vecās Polijas republikas robežās līdz 1772. gadam. Tiesa gan, šī robeža jau arī tolaik bija novecojusi, ja to uztveram kā demarkācijas līniju starp vācu tautību un poļu tautību, un ar katru gadu tā novecoja aizvien vairāk līdz ar to, kā virzījās uz priekšu ģermanizācijas process. Bet, tā kā vācieši ar tādu sajūsmu izteicās par Polijas atjaunošanu, tad viņiem vajadzēja gaidīt, ka no viņiem kā pirmo pierādījumu par viņu simpātiju īstumu palūgs atteikties no savas laupījuma daļas. Bet, no otras puses, vai tiešām vajadzēja atdot veselus, galvenokārt vāciešu apdzīvotus apgabalus un lielas, visnotaļ vāciskas pilsētas, — atdot tautai, kas līdz šim vēl itin nekādi nav pierādījusi, ka spēj izkļūt no feodālisma stāvokļa, kas pamatots uz zemnieku dzimtbūšanu? Jautājums bija pietiekami sarežģīts. Vienīgais iespējamais tā atrisinājums bija karš pret Krieviju. Tad jautājums par dažādu revolūcijas pārņemtu nāciju norobežošanos kļūtu par sekundāru jautājumu salīdzinājumā ar galveno jautājumu — par drošas robežas nodibināšanu pret kopēju ienaidnieku. Poļi, ieguvuši plašas teritorijas austrumos, kļūtu piekāpīgāki un mērenāki savās prasībās rietumos; galu galā Rīga un Mītava* viņiem būtu ne mazāk svarīgas kā Danciga un Elbinga**. Tāpēc progresīvā partija Vācijā, uzskatīdama karu pret Krieviju par nepieciešamu, lai sniegtu atbalstu kustībai kontinentā, un būdama pārliecināta, ka nacionālās neatkarības atjaunošana kaut vai tikai vienā Polijas daļā nenovēršami beigtos ar šo karu, atbalstīja poļus. Turpretim valdošajai liberālajai buržuāzijas partijai bija skaidrs, ka nacionāls karš pret Krieviju kļūs par cēloni viņas pašas gāšanai, jo tāds karš izvirzīs aktīvākus un enerģiskākus cilvēkus un dos varu tiem; tāpēc tā, izlikdamās par vācu tautības izplatīšanas entuziasti, pasludināja prūšu Poliju, poļu revolucionārās kustības galveno perēkli, par nešķiramu nākamās Vācijas impērijas sastāvdaļu. Pirmajās satraukuma dienās poļiem dotie solījumi tika apkaunojoši lauzti; prūšu artilērija izklīdināja un apkāva ar valdības piekrišanu organizētās poļu bruņotās vienības, un jau 1848. gada aprīlī, tikai sešas nedēļas pēc Berlīnes revolūcijas, poļu kustība bija apspiesta un vāciešu un poļu starpā atkal atdzima senais nacionālais naids. So milzīgo un nenovērtējamo pakalpojumu Krievijas patvaldniekam izdarīja liberālie ministri komersanti Kamphauzens un Ilanze-

Latviskais nosaukums: Jelgava. Red.

Poliskie nosaukumi: Gdaņska un Elblonga. Red.

mans. Jāpiebiist, ka Polijas kampaņa bija pirmais līdzeklis, lai reorganizētu un atkal no jauna iedrošinātu to pašu prūšu armiju, kas pēc tam gāza liberālo partiju un apspieda kustību, kuru Kamphauzena kungs un Hanzemana kungs ar tādiem pūliņiem bija iedzīvinājuši. «Kāds grēks, tāda izpirkšana.» Tāds vispār bija liktenis visiem 1848. un 1849. gada iznireļiem, sākot ar Ledrī Rolēnu un beidzot ar Sangarņjē, un sākot ar Kamphauzenu un beidzot ar Hainavu.

Nacionālais jautājums izraisīja cīņu arī Bohēmijā. Sī zeme, ko apdzīvo divi miljoni vāciešu un trīs miljoni če-hiski runājošu slāvu, atcerējās lielus vēsturiskus notikumus, kas gandrīz visi bija saistīti ar čehu agrāko valdošo stāvokli. Taču šā slāvu tautu saimes zara spēks ir salauzts kopš husītu kara XV gadsimtā^174; čehu valodas zemes tika sadalītas: viena daļa veidoja Bohēmijas karalisti, otra — Morāvijas firstiju, trešā, slovaku Karpatu kalnu zeme, ietilpa Ungārijā. Kopš tā laika morāvieši un slovaki sen jau zaudējuši bez pēdām nacionālo apziņu un nacionālo dzīvotspēju, lai gan lielā mērā saglabājuši savu valodu. Bohēmiju no trim pusēm iekļāva pilnīgi vāciski apgabali. Vācu elements guva lielus panākumus arī pašā Bohēmijas teritorijā; pat galvaspilsētā Prāgā abas tautības bija skaitā gandrīz vienādas, bet kapitāls, tirdzniecība, rūpniecība un garīgā kultūra viscaur bija vāciešu rokās. Galvenais cīnītājs par čehu tautību profesors Pa-lackis ir tikai ķerts vācu zinātnieks; līdz šim laikam viņš pat neprot pareizi un bez sveša akcenta runāt čehiski. Bet, kā tas bieži mēdz būt, mirstošā čehu tautība — mirstošā, ja spriežam pēc visiem zināmajiem pēdējo četru gadsimtu vēstures faktiem, — 1848. gadā pēdējoreiz mēģināja atgūt savu kādreizējo dzīvotspēju, un šā mēģinājuma sabrukumam neatkarīgi no visiem revolucionārajiem apsvērumiem jāpierāda, ka Bohēmijā turpmāk var eksistēt tikai kā Vācijas sastāvdaļa, pat tādā gadījumā, ja daļa tās iedzīvotāju vairākus gadsimtus vēl joprojām runātu nevācu valodā.175

Londonā 1852. gada februārī

Revolūcija un kontrrevolūcija Vācijā 365

IX PANSLĀVISMS. ŠLĒZVIGAS-HOLŠTEINAS KARŠ

Bohēmijā un Horvātija (vēl viens no slāvu saimes izmētātajiem locekļiem, ar kuru ungāri izrīkojušies tāpat kā vācieši ar Bohēmiju) bija dzimtene tai paradībai, ko Eiropas kontinentā sauca par «panslāvismu». Nedz Bo-hēmija, nedz Horvātija nebija pietiekami stipras, lai eksistētu kā patstāvīgas nācijas. Abas šīs tautības, ko pamazām sagrauza vēsturisko cēloņu iedarbe, nenovēršami virzot uz to, ka enerģiskākas tautas uzsūks tās, varēja cerēt uz zināmas patstāvības atjaunošanu tikai tādā gadījumā, ja tās apvienotos ar citām slāvu nācijām. Ir 22 miljoni poļu, 45 miljoni krievu, 8 miljon^ serbu un bulgāru; kālab gan neizveidot stipru konfederāciju no visiem 80 miljoniem slāvu, lai padzītu vai iznīcinātu nelūgtos viesus, kas ielauzušies svētajā slāvu zemē, — turkus, ungārus un pirmām kārtām ienīstos un tomēr nepieciešamos Niemetz, vāciešusl Tādējādi dažu diletantisku slāvu vēsturnieku kabinetos dzima šī muļķīgā, antivēsturiskā kustība, kas par savu mērķi spraudusi ne vairāk un ne mazāk, kā pakļaut civilizētos Rietumus barbariskajiem Austrumiem, pilsētu — laukiem, tirdzniecību, rūpniecību, garīgo kultūru — slāvu dzimtcilvēku primitīvajai zemkopībai. Taču šo muļķīgo teoriju balstīja draudīga īstenība — Krievijas impērija, tā impērija, kas uz katra soļa atklāj pretenziju visu Eiropu uzlūkot par slāvu cilts un it īpaši par šās cilts vienīgās enerģiskās daļas — krievu īpašumu; tā impērija, kurai gan ir divas galvaspilsētas — Pēterburga un Maskava, bet kura tomēr vēl joprojām nevar iegūt savu smaguma centru, iekām «cara pilsēta» (Konstantinopole, krieviski — Carjgrad, cariskā pilsēta), ko ikviens krievu zemnieks uzskata par savas reliģijas un savas nācijas īsteno centru, nekļūs par Krievijas ķeizara faktisko rezidenci; tā impērija, kas pēdējo 150 gadu laikā ne reizi nav zaudējusi savu teritoriju, bet vienmēr paplašinājusi to katrā pašas uzsāktā karā. Un Viduseiropa labi zina, ar kādām intrigām krievu politika atbalstīja jaunizcepto panslāvisma teoriju, kuras izgudrošana labāk par visu citu atbilda šās politikas mērķiem. Tā, piemēram, čehu un horvātu panslāvisti, vieni apzināti, otri to neap-

zinoties, rīkojās tieši Krievijas interesēs; viņi nodeva revolūciju tautības māņu tēla dēļ, bet šo tautību labākajā gadījumā sagaidītu tāds pats liktenis kā poļu tautibu krievu kundzības jūgā. Tomēr poļiem par godu jāteic, ka viņi nekad nopietni neuzķērās uz šīs panslāvisma makšķeres, un, ja daži poļu aristokrāti kļuva par negantiem panslāvistiem, tad viņi zināja, ka krievu jūgā zaudēs mazāk nekā no savu pašu dzimtcilvēku sacelšanās.

Cehi un horvāti sasauca Prāgā vispārēju slāvu kongresu, lai sagatavotu visaptverošu slāvu savienību^176. Arī tad, ja nebūtu iejaucies Austrijas karaspēks, šis kongress tā kā tā būtu izjucis. Atsevišķas slāvu valodas tikpat stipri atšķiras cita no citas kā angļu, vācu un zviedru valoda; tāpēc, kad sākās debates, noskaidrojās, ka nav kopējas slāvu valodas, ko saprastu visi debašu dalībnieki. Mēģināja runāt franciski, bet vairākums nesaprata arī šo valodu, un tā nu nabaga slāvu entuziasti, kuriem vienīgās kopīgās jūtas bija tikai viņu kopīgais naids pret vāciešiem, galu galā bija spiesti sazināties nīstajā vācu valodā — vienīgajā valodā, ko saprata visi sapulcējušies! Bet tieši tai pašā laikā Prāgā sapulcējās citāds slāvu kongress — galiciešu ulāni, horvātu un slovaku grenadieri un čehu artilēristi un kirasieri, un šis īstais, bruņotais slāvu kongress, ko komandēja Vindišgrecs, nepilnās divdesmit četrās stundās padzina no pilsētas iedomātās slāvu hegemonijas dibinātājus un izklīdināja viņus uz visām četrām debespusēm.

Cehu, morāviešu un dalmāciešu deputāti, kā arī daļa poļu deputātu (aristokrātija) Austrijas Satversmes reihstāgā sistemātiski karoja pret vācu elementu. Vācieši un daļa poļu (izputējušie muižnieki) šai reihstāgā bija galvenais revolucionārā progresa balsts. Vairākums slāvu deputātu, kas atradās opozīcijā pret to, neapmierinājās ar šo visas viņu kopējās kustības reakcionāro tendenču atklāto izpausmi; šie deputāti bija tiktāl pagrimuši, ka sāka dzīt intrigas un ielaidās slepenās norunās ar to pašu Austrijas valdību, kas bija izklīdinājusi viņu sapulci Prāgā. Un par savu apkaunojošo rīcību viņi saņēma pēc nopelniem. Pēc tam kad slāvu deputāti atbalstīja valdību 1848. gada oktobra sacelšanās laikā, kas galu galā nodrošināja viņiem vairākumu Satversmes reihstāgā, šo — tagad jau gandrīz visnotaļ slāvisko — reihstāgu gluži tāpat kā Prāgas kongresu izklīdināja austriešu kareivji

un panslāvistiem piedraudēja ar cietumu, ja viņi vēl sadomātu rosīties. Un viņi panāca tikai to, ka slāvu tautību tagad viscaur saēd Austrijas centralizācija, un tas ir rezultāts, par kuru viņi var pateikties paši savam fanātismam un aklumam.

Ja Ungārijas un Vācijas robežas kaut kada ziņā butu apšaubāmas, tad arī šeit visādā ziņā iedegtos ķilda. Bet, par laimi, tam nebija nekāda iegansta, un abas nācijas, kuru intereses bija cieši saistītas, cīnījās pret vieniem un tiem pašiem ienaidniekiem — pret Austrijas valdību un panslāvistisko fanātismu. Šeit labā saprašanās netika ne uz brīdi pārkāpta. Bet Itālijas revolūcijas rezultātā^ vismaz daļa Vācijas tika ierauta brā)u karā, un šeit jākonstatē — lai pierādītu, cik ļoti Meterniha sistēmai bija izdevies aizkavēt sabiedriskās apziņas attīstību, — ka tie paši cilvēki, kas 1848. gada pirmajos sešos mēnešos bija cīnījušies uz barikādēm Vīnē, ar sajūsmu stājās armijā, kas karoja pret itāļu patriotiem. Tomēr šī bēdīgā alošanās neturpinājās ilgi.

Beidzot, vēl notika arī karš ar Dāniju Slēzvigas un Holšteinas dēļ. Sie pēc tautības, valodas un iedzīvotāju simpātijām neapšaubāmi vāciskie apgabali ir Vācijai nepieciešami arī aiz militāriem, jūras un tirdzniecības apsvērumiem. So apgabalu iedzīvotāji pēdējos trīs gadus bija sīvi cīnījušies pret dāņu iebrukumu. Turklāt viņu pusē bija arī uz līgumiem balstītas tiesības. Marta revolūcija noveda viņus līdz atklātam konfliktam ar dāņiem, un Vācija viņus atbalstīja. Taču Polijā, Itālijā, Bohēmijā un vēlāk Ungārijā kara operācijas notika visaugstākajā mērā enerģiski, turpretim šai karā, vienīgajā populārajā un vienīgajā vismaz daļēji revolucionārajā karā, tika pieņemta veltīgu maršu un kontrmaršu sistēma un tika pieļauta pat ārvalstu diplomātijas iejaukšanās, tāpēc ari pēc daudzām varonīgām kaujām beigas bija pavisam nožēlojamas. Sā kara laikā vācu valdības katrā izdevīgā gadījumā nodeva Slēzvigas-Holšteinas revolucionāro armiju un, kad tā bija izklīdināta vai sašķelta daļās, tīšuprāt atļāva dāņiem to iznīcināt. Gluži tāpat rīkojās arī ar vācu brīvprātīgo vienībām.

Tādos apstākļos vācu vārds gan neiemantoja neko citu kā vien vispārēju naidu, turpretim vācu konstitucionālās un liberālās valdības tikai berzēja rokas aiz prieka. Tām bija izdevies apspiest poļu un čehu kustības. Tās viscaur

bija atmodinājušas seno nacionālo naidu, kas līdz šim bija kavējis ikvienu vācu, po]u un itāliešu vienošanos un kopēju rīcību. Tās bija pieradinājušas iedzīvotājus pie pilsoņu kara ainām un pie karaspēka represijām. Prūšu armija Polijā un austriešu armija Prāgā atkal atguva pārliecību par savu spēku. Un tai laikā, kad pārmērīgas patriotiskas sajūsmas («die patriotische Uberkraft» — kā teicis Heine^193) iekvēlināto revolucionāro, bet tuvredzīgo jaunatni sūtīja uz Slēzvigu un Lombardiju, lai tur tā ietu bojā ienaidnieka karteču viesulī, — tai pašā laikā regulārajām armijām, īstenajam rīkam tiklab Austrijas, kā arī Prūsijas rokās, deva iespēju ar uzvarām pār svešzemniekiem atgūt publikas labvēlību. Taču atkārtojam: tiklīdz šīs armijas, ko liberāļi pastiprināja, lai izmantotu tās kā ieroci pret radikālāko partiju, bija zināmā mērā atguvušas ticību saviem spēkiem un atjaunojušas disciplīnu, tās tūda| grieza ieročus pret liberāliem pašiem un atdeva varu atpakaļ vecās sistēmas pārstāvjiem. Kad Radeckis savā nometnē pie Adidžes upes saņēma pirmās «atbildīgo ministru» pavēles no Vīnes, viņš izsaucās: «Kas ir šie ministri? Tā nav Austrijas valdībai Austrija tagad eksistē tikai manā nometnē; es un mana armija — mēs esam Austrija; kad sakausim itāļus, mēs atkarosim ķeizaram impēriju!» Un vecajam Radeckim bija taisnība. Bet stulbie «atbildīgie ministri» Vīnē viņā neklausījās.

Londonā 1852. gada februārī

X PARĪZES SACELŠANĀS.. FRANKFURTES SAPULCE

Jau 1848. gada aprīļa sākumā revolucionārā straume visā Eiropas kontinentā bija apturēta, izmantojot savienību, ko ar uzvarētiem nekavējoties noslēdza tās sabiedrības šķiras, kuras no pirmajām uzvarām bija guvušas labumu. Francijā sikburžuāzija un buržuāzijas republikāniskā frakcija apvienojās ar monarhistisko buržuāziju pret

proletariātu. Vācijā un Itālijā uzvarējusi buržuāzijā dedzīgi centās iegūt feodālās muižniecības, valsts birokrātijas un armijas atbalstu pret tautas masām un sīkajiem buržuā. Ļoti drīz apvienotās konservatīvās un kontrre-volucionārās partijas atkal guva pārsvaru. Anglijā nesavlaicīgā un slikti sagatavotā tautas demonstrācija (10. aprīlī) beidzās ar pilnīgu un noteiktu kustības partijas sakāvi^177. Francijā divas līdzīgas kustības (16. aprīlī^10^ un 15. maijā 108) arī beidzās ar neveiksmi. Itālijā karalis bumba* 15. maijā ar vienu triecienu atjaunoja savu varu^178. Vācijā dažādas jaunās buržuāziskās valdības un to satversmes sapulces nostiprināja savu stāvokli, un, lai gan notikumiem bagātā 15. maija diena Vīnē beidzās ar tautas uzvaru, tomēr šim notikumam bija tikai pakārtota nozīme un to var uzskatīt par pēdējo sekmīgo tautas enerģijas uzliesmojumu. Ungārijā kustība, kā likās, ievirzījās mierīgā nevainojami ievērotas likumības gultnē, bet poju kustību, kā jau minējām vienā no iepriekšējiem rakstiem, jau dīglī apspieda prūšu durkļi. Tomēr tas viss vēl nekādā ziņā nevarēja noteikt, kādu pavērsienu galu galā gūs notikumi, un katrs zemes sprīdis, ko dažādās zemēs zaudēja revolucionārās partijas, tikai pamudināja tās ciešāk saliedēt savas rindas izšķirošajai kaujai.

Sī izšķirošā kauja tuvojās. To varēja izkarot tikai Francijā: patiesi, Anglija revolucionārajā cīņā nepiedalījās, bet Vācija joprojām bija sadrumstalota, tāpēc Francija ar savu nacionālo patstāvību, civilizāciju un centralizāciju bija vienīgā zeme, kas varēja apkārtējām zemēm dot stimulu spēcīgiem satricinājumiem. Tālab, kad 1848. gada 23- jūnijā^41 Parīzē sākās asiņaina cīņa un katra jauna ziņa, ko atnesa telegrāfs vai pasts, aizvien skaidrāk atklāja Eiropas acīm faktu, ka šai kaujā vienā pusē cīnās strādnieku masa un otrā pusē — visas pārējās Parīzes iedzīvotāju šķiras, ko atbalsta armija; kad kaujas ieilga uz vairākām dienām — ar moderno pilsoņkaru vēsturē nedzirdētu niknumu, taču bez vērā liekamām sekmēm vienā vai otrā nometnē, — tad ikvienam kļuva skaidrs, ka tā jau ir lielā, izšķirošā kauja, pēc kuras sacelšanās uzvaras gadījumā pāri visam kontinentam šļāksies jauns revolūciju vilnis, turpretim sakāves gadījumā vismaz uz laiku tiks atjaunots kontrrevolucionārais režīms. [194] [195]

Parīzes proletārieši tika sakauti un satriekti, viņi tik Joti noasiņoja, ka vēl tagad nav atkopušies no trieciena. Un tūdaļ visā Eiropā jaunie un vecie konservatīvie un kontrrevolucionāri pacēla galvu ar tādu nekaunību, kas liecināja, cik labi viņi sapratuši notikušā nozīmi. Visur sāka vajāt presi, ierobežoja sapulču un biedrošanās brīvību; katru niecīgāko notikumu kādā mazā provinces pilsētiņā izmantoja par ieganstu, lai atbruņotu tautu, izsludinātu aplenkuma stāvokli un mācītu karaspēkam tos jaunos manevrus un paņēmienus, ko viņiem bija ierādījis Kaveņaks. Un turklāt pirmoreiz kopš Februāra laikiem bija pierādīts, ka tautas sacelšanās neuzvaramība lielā pilsētā ir iluzora; armijas gods bija reabilitēts; karaspēks, kas līdz šim kaut cik nozīmīgākās ielu cīņās allaž tika sakauts, atkal atguva pārliecību, ka viņam pa spēkam arī tāda cīņa.

Ar šo Parīzes strādnieku sakāvi aizsakās arī Vācijas vecās feodāli birokrātiskās partijas pirmie reālie soļi un noteiktie plāni, kuru mērķis bija atbrīvoties pat no savas pagaidu sabiedrotās — buržuāzijas un atjaunot stāvokli, kāds Vācijā bija pastāvējis līdz marta notikumiem. Armija atkal kļuva par izšķirošo spēku valstī, un armija piederēja nevis buržuāzijai, bet gan tieši šai partijai. Pat Prūsijā, kur pirms 1848. gada vienā zemāko virsnieku daļā bija vērojamas stipras simpātijas pret konstitucionālo režīmu, nekārtība, ko armijā bija viesusi revolūcija, atkal padarīja šos rezonējošos jaunos cilvēkus uzticīgus savam dienesta pienākumam. Tiklīdz vienkāršie kareivji atļāvās kādu vaļību pret virsniekiem, tūdaļ šiem kļuva vairāk nekā acīm redzama nepieciešamība pēc disciplīnas un bezierunu paklausības. Uzvarētie muižnieki un birokrāti tagad sāka saprast, kas darāms. Armiju, kas bija ciešāk saliedēta nekā jebkad agrāk, kas bija sajūsmināta par uzvarām, kuras tā bija guvusi, apspiežot sīkas sacelšanās, kā arī karadarbībā ārzemēs, un kas alka tādu pašu lielu lauru, kādus nule bija izcīnījuši franču zaldāti, — šo armiju tikai vajadzēja allaž ieraut sīkos konfliktos ar tautu, un šī pati armija izšķirošajā brīdī varētu ar vienu spēcīgu triecienu iznīcināt revolucionārus un darīt galu buržuāzisko parlamentāriešu iedomībai. Piemērots brīdis tādam izšķirošam triecienam pienāca visai drīz.

Mēs neaplūkojām dažkārt interesantās, bet lielāko tiesu garlaicīgās debates parlamentos un vietējos konfliktus, ar kuriem visu vasaru noņēmās dažādās partijas Vācijā. Pietiks, ja teikšu, ka buržuāzijas interešu aizstāvju vairākums gan bija guvis daudzas parlamentāras uzvaras, no kurām neviena nedeva nekādu praktisku rezultātu, tomēr viņi vispār sajuta, ka viņu stāvoklis starp galējām partijām ar katru dienu top nedrošāks; tāpēc viņi bija spiesti šodien meklēt savienību ar reakcionāriem, bet rīt luncināties demokrātiskāko partiju priekšā, dzenoties pēc to labvēlības. So pastāvīgo svārstību dēļ viņi galīgi zaudēja cieņu sabiedrības acīs, un atbilstoši turpmākajam notikumu pavērsienam tas nicinājums, ko viņi bija izpelnījušies, attiecīgajā brīdī nāca par labu galvenokārt birokrātiem un feodāļiem.

Līdz rudens sākumam dažādo partiju savstarpējās attiecības saasinājās līdz pēdējam un kļuva tik kritiskas, ka izšķirošā kauja vairs nebija novēršama. Pirmā sadursme šajā demokrātisko un revolucionāro masu karā pret armiju notika Frankfurtē. Lai gan šai sadursmei bija tikai pakārtota nozīme, tomēr karaspēks šeit pirmoreiz guva kaut cik manāmu pārsvaru pār sacelšanos, un tam bija ļoti liela morāla ietekme. Aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem Prūsija atļāva Frankfurtes Nacionālās sapulces nodibinātajai iluzorajai valdībai noslēgt ar Dāniju tādu pamieru, kas ne tikai izdeva Slēzvigas vāciešus dāņu atriebībai, bet arī pilnīgi noliedza vairāk vai mazāk revolucionāros principus, uz kuriem pēc vispārējās pārliecības pamatojās dāņu karš. Frankfurtes sapulce noraidīja ŠO' pamieru ar divu vai trīs balsu vairākumu. Sai balsošanai sekoja valdības krīzes komēdija, tomēr trīs dienas vēlāk Sapulce revidēja savu lēmumu un bija spiesta faktiski atcelt to un atzīt pamieru. Sī apkaunojošā rīcība radīja tautā sašutumu. Tika celtas barikādes, bet Frankfurtē jau bija savilkts pietiekami daudz karaspēka, un pēc sešu stundu ilgas kaujas sacelšanos apspieda. Sakarā ar šo notikumu arī citās vietās Vācijā (Bādenē, Ķelnē) norisinājās tādi paši, lai arī mazāk nozīmīgi nemieri, bet visi tie tika tieši tāpat apspiesti.

Sī iepriekšējā sadursme sagādāja kontrrevolucionarajaī partijai lielu labumu, tādu, ka vienīgā valdība, kas — vismaz ārēji — visnotaļ bija ievēlēta tautas vēlēšanās, un proti, impērijas valdība Frankfurtē, un tāpat arī Frankfurtes Nacionālā sapulce zaudēja tautas acīs katru autoritāti. Sī valdība un šī Sapulce bija bijušas spiestas

24* laist darbā kareivju durkjus pret tautu, kas izteica savu gribu. Tās bija sakompromitējušās, un, lai cik maz cieņas tās bija pelnījušas līdz šim, šī atsacīšanās no savas izcelsmes, šī atkarība no tautai naidīgām valdībām un to karaspēka turpmāk padarīja impērijas reģentu un viņa ministrus un deputātus pilnīgi par nulli. Mēs drīz redzēsim, ar kādām nievām vēlāk — vispirms Austrija, tad Prūsija un beidzot arī mazās valstis — uzņēma ikvienu rīkojumu, ikvienu lūgumu un ikvienu deputāciju, kas nāca no šā nevarīgo fantastu bara.

Tagad mums jārunā par to spēcīgo atbalsi, ko Vācijā radīja jūnija cīņa Francijā, par notikumu, kas Vācijai bija tikpat izšķiroši nozīmīgs kā Francijai proletariāta cīņa Parīzē. Mēs te domājam revolucionāro sacelšanos un lai sekojošo Vīnes sturmēšanu 1848. gada oktobrī. Taču šās cīņas nozīme ir tik liela, bet, no otras puses, tās iznākumu vistiešāk ietekmējušo dažādo apstākļu izskaidrošanai laikrakstā «Tribune» būs vajadzīgs tik daudz vietas, ka esam spiesti šā temata izklāstam veltīt īpašu rakstu.

Londonā 1852. gada februāri

XI VINES SACELŠANĀS

Tagad mums jārunā par to izšķirošo notikumu, kas Vācijā veidoja Parīzes jūnija sacelšanās revolucionāro paralēli un kas izšķiroši nosvēra svaru kausu kontrrevo-lucionārās partijas labā: par Vīnes sacelšanos 1848. gada oktobrī.

Mēs redzējām, kāda bija Vīnes dažado šķiru nostāja pēc 13. marta uzvaras. Mēs arī redzējām, kā kustība vācu Austrijā savijās ar notikumiem Austrijas nevācu provincēs un kā šie notikumi bremzēja kustību. Tātad tagad mums atliek tikai dot īsu pārskatu par cēloņiem, kas izraisīja pēdējo un pašu bargāko sacelšanos vācu Austrijā.

Augstākā muižniecība un finanšu buržuāzija, kas bija bijušas Meterniha režīma galvenais neoficiālais balsts, spēja pat pēc marta notikumiem saglabāt izšķirošo ietekmi uz valdību, izmantojot šai nolūkā ne tikai galmu, armiju un birokrātiju, bet vēl vairāk buržuāzijas vidū strauji izplatījušās bailes no «anarhijas». Sīs aprindas ļoti drīz

iedrošinājās palaist vairākus izmēģinājuma balonus, tādus kā preses likumu^179, izplūdušu aristokrātisku konstitūciju^180 un vēlēšanu likumu, kas pamatojās uz seno dalījumu «kārtās»181. Tā dēvētā konstitucionālā valdība, kas komplektējās no gļēviem un nespējīgiem pusliberāliem birokrātiem, 14. maijā iedrošinājās pat tieši uzbrukt revolucionārajām masu organizācijām, atlaižot no nacionālās gvardes un Akadēmiskā leģiona^182 delegātiem izveidoto Centrālo komiteju — organizāciju, kas bija speciāli radīta, lai kontrolētu valdību un nepieciešamības gadījumā saceltu pret to tautas spēkus. Bet šis akts tikai izraisīja 15. maija sacelšanos, kas piespieda valdību atzīt Komiteju, atcelt konstitūciju un vēlēšanu likumu un pilnvaras jauna pamatlikuma izstrādāšanai nodot Satversmes reihstagam, ko vajadzēja ievēlēt uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata. Tas viss tika apstiprināts ar nākošajā dienā izdoto ķeizara proklamāciju. Tomēr reakcionārajai partijai, kam bija savi pārstāvji valdībā, drīz vien izdevās saskubināt savus «liberālos» kolēģus uz jaunu uzbrukumu tautas iekarojumiem. Akadēmiskais leģions bija kustības partijas balsts, pastāvīgas aģitācijas centrs, un tieši tāpēc to neieredzēja mērenākie Vīnes birģeri. 26. maija ar valdības lēmumu tas tika likvidēts. Trieciens, jādomā, būtu vainagojies panākumiem, ja pavēli izpildīt butu uzdots tikai nacionālās gvardes daļai, bet valdiba, kas arī šai gvardei neuzticējās, laida darbā karaspēku, un nacionālā gvarde tūdaļ krasi apsviedās, apvienojās ar Akadēmisko leģionu un tādējādi izjauca valdības plānu.

Bet ķeizars* jau 16. maijā kopā ar savu galmu pameta Vīni un aizbēga uz Insbruku. Šeit pie fanātiskajiem tiroliešiem, kuru lojalitātes jūtas ar jaunu spēku atmodās, kad draudēja Sardīnijas—Lombardijas armijas iebrukums viņu zemē, balstoties uz tuvumā — lielgabala šāviena attālumā no Insbrukas — esošo Radecka armiju, kontrre-volucionārā partija atrada sev patvērumu, no kurienes tā, atbrīvota no jebkuras kontroles un uzraudzības, no jebkurām briesmām, varēja pulcināt savus izkliedētos spēkus un pīt un izmest visā valstī intrigu tīklu. Tika atjaunoti sakari ar Radecki, Jelačiču un Vindišgrecu,. kā arī ar uzticamiem cilvēkiem dažādu provinču administratīvajā hierarhijā, tika laistas darbā intrigas ar slāvu vadoņiem;

— Ferdinands I. Red.

tādējādi kontrrevolucionārā kamariļa ieguva savā rīcībā reālus spēkus, turpretim nevarīgajiem ministriem Vīnē bija atjauts savu īslaicīgo un niecīgo popularitāti izšķiest pastāvīgās sadursmēs ar revolucionārajām masām un gaidāmajās debatēs Satversmes reihstāgā. Tātad politika, kas izpaudās tā, ka kustībai galvaspilsētā uz laiku Jāva iet savu gaitu, politika, kas centralizētā un homogēnā valstī, tādā kā Francija, būtu darījusi kustības partiju visvarenu, — šeit, Austrijā, politiski raibajā konglomerātā, bija viens no visdrošākajiem līdzekļiem reakcionāro spēku reorganizēšanai.

Vīnē buržuāzija, būdama pārliecināta, ka pēc trim tādām galma sakāvēm, kas bija sekojušas cita citai, turklāt pastāvot Satversmes reihstāgam, kas dibinājās uz vispārējām vēlēšanu tiesībām, tai vairs nevajagot bīties tāda pretinieka kā galma partija, aizvien vairāk un vairāk ļāvās tam nogurumam un apātijai un tai mūžīgajai tieksmei pēc kārtības un miera, kas vienmēr pārņem šo šķiru pēc stipriem satricinājumiem un to radītās dezorga-nizācijas veikalu dzīvē. Austrijas galvaspilsētas rūpniecība ierobežojas ar to, ka ražo gandrīz vienīgi tikai greznuma priekšmetus, kuru pieprasījums kopš revolūcijas sakuma un pēc galma bēgšanas, saprotams, strauji samazinājies. Sauciens pēc atgriešanās pie nokārtotas valdīšanas sistēmas un pēc galma atgriešanās — no abām šīm lietām cerēja sagaidīt jaunu tirdzniecības uzplaukumu, —-šis sauciens tagad kļuva kopējs visai buržuāzijai. Satversmes reihstāgā atklāšanu jūlijā svinīgi apsveica kā revolūcijas ēras beigas. Tāpat apsveica arī galma atgriešanos, kad tas pēc Radecka uzvarām Itālijā un reakcionārās Doblhofa valdības nākšanas pie varas jutās pietiekami stiprs, lai nebūtu jābīstas tautas spiediena, un reizē ar to uzskatīja savu klātbūtni Vīnē par nepieciešamu, lai novadītu līdz galam ar reihstāgā slāvisko vairākumu aiz-vērptās intrigas. Tai laikā, kamēr Satversmes reihstāgs apsprieda likumus par zemniecības atbrīvošanu no feodālajām važām un no klaušu darbiem muižnieku labā, galms sekmīgi uzsāka veiklu manevru. Ķeizaru uzaicināja 19. augustā sarīkot nacionālās gvardes skati: ķeizara ģimenes locekļi, galminieki, ģenerāļi sacentās savā starpā, glaimodami bruņotajiem birģeriem, kas jau tā bija noreibuši aiz lepnuma, ka viņus publiski atzīst par vienu no izšķirošajiem spēkiem valstī. Tūdaļ pēc tam tika izdota

kabineta vienīgā populārā ministra Svarcera kunga parakstītā pavēle, ar kuru bezdarbniekiem tika atņemts valsts pabalsts. Viltība izdevās. Strādnieki sarīkoja demonstrāciju; buržuāziskā nacionālā gvarde izteicās par sava ministra pavēli; nacionālie gvardi metās virsū «anarhistiem»;

23. augustā viņi kā tīģeri uzklupa neapbruņotiem strādniekiem, kas neizrādīja pretošanos, daudzus no viņiem nogalinot. Tā tika salauzta revolucionāro kaujas spēku vienotība un stiprums. Šķiru cīņa starp buržuāziju un proletariātu Vīnē tādējādi arī nonāca līdz asiņainai sadursmei, un kontrrevolucionārā kamariļa jau skatīja tuvojamies dienu, kad tā varēs dot izšķirošo triecienu.

Ungārijas jautājumi ļoti drīz deva ieganstu atklāti pasludināt tos principus, pēc kuriem kontrrevolucionārā ka-mariļa grasījās rīkoties. Ar oficiālajā «Wiener Zeitung» 5. oktobrī publicēto ķeizara pavēli, kuru nebija parakstījis neviens par Ungāriju atbildīgs ministrs, tika paziņots, ka Ungārijas reihstāgs atlaists un par Ungārijas civilo un militāro gubernatoru iecelts horvātu bans Jela-čičs, dienvidslāvu reakcijas vadonis, cilvēks, kas atklāti karoja ar likumīgajām Ungārijas varas iestādēm. Tai pašā laikā karaspēks, kas atradās Vīnē, saņēma pavēli doties ceļā un pievienoties armijai, kam vajadzēja kļūt par Jelačiča varas balstu. Bet tas nozīmēja pārāk skaidri atklāt visu tumšo nodomu; katrs Vīnes iedzīvotājs atskārta, ka karš pret Ungāriju ir tas pats, kas karš pret konstitucionālas valdīšanas principu. Sis princips minētajā pavēlē jau bija kājām sabradāts tādējādi, ka ķeizars mēģināja piešķirt likuma spēku saviem rīkojumiem, kas nebija apstiprināti ar atbildīgā ministra parakstu. 6. oktobrī tauta, Akadēmiskais leģions un nacionālā gvarde Vīnē sāka masu sacelšanos un pretojās karaspēka aizsūtīšanai prom. Daži grenadieri pārgāja tautas pusē; tautas kaujas spēkiem notika īsa sadursme ar karaspēku; tauta nogalināja kara ministru Latūru, un pret vakaru tauta bija uzvarējusi. Pa tam bans Jelačičs, ko Percels bija sakāvis pie Štūlveisenburgas^196, aizbēga uz vācu Austrijas teritoriju Vīnes tuvumā. Vīnes garnizons, kam vajadzēja ierasties viņam palīgā, izturējās pret viņu klaji naidīgi un gatavojās aizsardzībai; ķeizars un galms atkal bēga, šoreiz uz Olmicu^197, uz pusslāvisku teritoriju.

Tomēr Olmicā galms atradās pavisam citādos apstākļos nekā savulaik Insbrukā. Tagad tas bija spējīgs jau tieši sākt karagājienu pret revolūciju. Ap viņu pulcējās Satversmes reihstāga slāvu deputāti, kas bariem steidzās uz Olmicu, un slāvu entuziasti no visām monarhijas daļām. Viņiem šķita, ka karagājienam vajadzēja pārvērsties karā par slāviskuma atjaunošanu un iznīcinošā karā pret abiem iebrucējiem, kas bija ielauzušies, viņuprāt, slāvu zemē, — pret vāciešiem un maģāriem. Vindišgrecs, Prāgas iekarotājs un tagadējais ap Vīni koncentrētās armijas komandieris, uzreiz k|uva par slāvu nacionālo varoni. Viņa armija loti strauji koncentrēja savus spēkus, kas plūda no visām malām. No Bohēmijas, Morāvijas, Stī-rijas, Augšaustrijas un Itālijas pulki pēc pulkiem devās Vīnes virzienā, lai savienotos ar Jelačiča karaspēku un agrāko Vīnes garnizonu. Tādējādi oktobra beigās bija sapulcējušies vairāk nekā 60 tūkstoši vīru, kas drīz vien sāka no visām pusēm aplenkt impērijas galvaspilsētu, līdz beidzot 30. oktobrī tie bija tik tālu pavirzījušies uz priekšu, ka varēja iedrošināties sākt izšķirošo triecienuzbrukumu.

Pa to laiku Vīnē valdīja apjukums un neziņa. Buržuāziju, tiklīdz bija gūta uzvara, atkal pārņēma senā neuzticība pret «anarhistisko» strādnieku šķiru. Strādnieki, labi atcerēdamies, kā pirms sešām nedējām pret viņiem bija izturējušies apbruņotie buržuā, atcerēdamies buržuāzijas nepastāvīgo, allaž svārstīgo politiku vispār, negribēja uzticēt tai pilsētas aizstāvību un prasīja sev ieročus, kā arī savas pašu militāras organizācijas izveidošanu. Akadēmiskais leģions, alkdams cīņas pret ķeizara despotismu, itin nemaz nespēja saprast īsto cēloni, kas bija radījis abu šķiru atsvešināšanos, un vispār nevarēja saprast tās prasības, ko diktēja jaunais stāvoklis. Sajukums valdīja gan tautas prātos, gan vadošajās aprindās. Reihstāga atliekas: vācu deputāti un daži slāvi, — kas, izņemot nedaudzus revolucionāros polu deputātus, nodarbojās ar spiegošanu savu Olmicas draugu labā, — nemitīgi noturēja sēdes. Bet, kad vajadzēja enerģiski rīkoties, viņi visu savu laiku izšķieda tukšās debatēs par to, vai var dot pretsparu ķeizara armijai, nepārkāpjot konstitucionālās likumības ietvarus. Tiesa gan, Drošības komiteja, kas bija sakomplektēta no gandrīz visu Vīnes demokrātisko organizāciju pārstāvjiem, bija apņēmusies sākt pretošanos, taču vadošā loma Komitejā bija birģeru, sīko

amatnieku un tirgotāju vairākumam, kas nekad nepieļautu noteiktu, enerģisku rīcību. Akadēmiskā leģiona komiteja pieņēma varonīgas rezolūcijas, bet nepavisam nespēja uzņemties vadītāja lomu. Strādnieki, pret kuriem izturējās ar neuzticību, neapbruņoti, neorganizēti, tikko pamodušies no garīgās verdzības, kurā tos turēja vecais režīms, tikko pamodušies, tāpēc vēl nespēja apzināties, bet tikai ar instinktu nojauta savu sabiedrisko stāvokli un tam atbilstošo politiku, šie strādnieki varēja izteikt sevi tikai trokšņainās demonstrācijās; nevarēja gaidīt, lai viņi spētu tikt galā ar tā brīža grūtībām. Tomēr, tāpat kā visur Vācijā revolūcijas laikā, viņi bija gatavi cīnīties līdz pēdējam, tiklīdz dabūja ieročus.

Tāds bija stāvoklis Vīnē. Ārpus Vīnes — reorganizētā austriešu armija, ko iedvesmoja Radecka uzvaras Itālijā. 60—70 tūkstoši vīru, labi apbruņoti un labi organizēti, un, lai arī kādi trūkumi piemita viņu pavēlniecībai, tomēr viņiem bija komandieri. Vīnē pašā — haoss, šķiru pretrunas, dezorganizācija: nacionālā gvarde, kuras viena daļa bija nolēmusi vispār necīnīties, otra daļa izturējās neuzņēmīgi, un tikai neliela saujiņa bija gatava rīkoties; proletāriešu masa, stipra skaita ziņā, bet bez vadoņiem, bez jebkāda politiska sagatavojuma, vienādi pakļauta tiklab panikai, kā arī gandrīz beziemesla niknuma uzliesmojumiem, jebkuru melīgu tenku upuris, tā traucās kaujā, taču bija neapbruņota, vismaz sākumā, un arī tikai slikti apbruņota un kaut kā organizēta, kad to beidzot veda cīņā; nevarīgs reihstāgs, kas vēl joprojām disputēja par teorētiskām finesēm, kad jumts tam virs galvas bija jau gandrīz liesmu apņemts; vadošā Komiteja — bez sajūsmas, bez enerģijas. Viss bija pārmainījies kopš marta un maija dienām, kad kontrrevolūcijas nometnē valdīja pilnīgs haoss, bet vienīgais toreiz pastāvošais organizētais spēks bija tas; ko radīja revolūcija. Nezin vai bija vēl kādas šaubas par to, kāds būs cīņas iznākums, un, ja arī bija šaubas, tad tās izkliedēja 30. un 31. oktobra un 1. novembra notikumi.

Londonā 1852. gada martā

F. Engelss XII

VINES STURMĒŠANA. NODEVĪBA PRET VĪNI

Kad beidzot Vindišgreca armija sakoncentrējusies sāka uzbrukumu Vīnei, spēki, kurus varētu izmantot aizsardzībai, izrādījās, bija pilnīgi nepietiekami šim nolūkam. Tikai vienu daļu nacionālās gvardes varēja sūtīt uz ierakumiem. Tiesa gan, galu galā steigā organizēja proletāriešu gvardi, bet, tā kā mēģinājums tādējādi izmantot šo skaitā vislielāko, drosmīgāko un enerģiskāko iedzīvotāju daļu tika izdarīts pārlieku vēlu, tad proletāriešu gvarde nevarēja pietiekami apgūt ieroču lietošanu un disciplīnas pamatgudrības, lai spētu sekmīgi pretoties. Tādējādi 3— 4 tūkstoši vīru lielais Akadēmiskais leģions, labi apmācīts un līdz zināmai pakāpei disciplinēts, drošsirdīgs un entuziasma pilns, no militārā viedokļa bija vienīgā karaspēka daļa, kas spēja sekmīgi veikt savu uzdevumu. Bet ko gan nozīmēja šis leģions kopā ar nelielu uzticamu nacionālās gvardes daļu un nekārtīgo bruņoto proletāriešu masu, ko tas nozīmēja salīdzinājumā ar skaitā daudz lielāko Vindišgreca regulāro karaspēku, nemaz jau nerunājot par Jela-čiča laupītāju ordām, kas jau pašu savu dzīves iemaņu dēļ bija visai noderīgas tāda veida karadarbībai, kad vajadzēja ieņemt māju pēc mājas, šķērsielu pēc šķērsielas? Un ko gan citu kā vien dažus vecus, nederīgus lielgabalus bez kārtīgām lafetēm un labām apkalpēm sacēlušies varēja likt pretim skaitā plašajai un ar visu nepieciešamo lieliski apgādātajai artilērijai, kuru Vindišgrecs tik nekautrīgi laida darbā?

Jo tuvāk nāca briesmas, jo vairāk pieauga apjukums Vīnē. Reihstāgs līdz pēdējam brīdim neiedrošinājās saukt palīgā Percela ungāru armiju, kas atradās dažas jūdzes no galvaspilsētas. Drošības komiteja* pieņēma pretrunīgus lēmumus atbilstoši enerģijas uzplūdiem vai, gluži otrādi, atplūdiem, ko tā tāpat kā bruņotās tautas masas pārdzīvoja atkarībā no tā, kā pastiprinājās vai pavājinājās pretrunīgo baumu plūsma. Visi bija vienis pratis tikai vienā punktā — īpašuma cienīšanā, kas sasniedza tādus apmērus, ka toreizējos apstākļos izskatījās gandrīz

Sk. šā sējuma 350. Ipp. Red.

komiska. Lai galīgi izstrādātu aizsardzības plānu, darīts tika visai maz. Bērns, vienīgais cilvēks, kas būtu varējis glābt Vīni, ja tolaik to vispār kāds varēja glābt, šis gandrīz nevienam nepazīstamais ārzemnieks, pēc cilmes slāvs, vispārējās neuzticības sloga nomākts, atsacījās no šā uzdevuma. Būtu viņš izturējis līdz galam, tad viņu varēja nolinčot kā nodevēju. Sacēlušos spēku komandieris Mesen-hauzers, kas pēc savām spējām drīzāk varēja būt romānu rakstnieks nekā pat zemākā ranga virsnieks, itin nemaz nederēja savam uzdevumam. Un tomēr tautas partija pēc astoņiem revolucionārās cīņas mēnešiem nebija izvirzījusi no sava vidus un nebija piesaistījusi no malas nevienu spējīgāku militārpersonu kā viņš. Tādos apstākļos sākās kauja. Vīnieši, ja ņem vērā to, ka viņu aizsardzības līdzekļi bija pilnīgi nepietiekami un nebija nekādas militārās sagatavotības un organizācijas, pretojās visaugstākajā mērā varonīgi. Daudzās vietās pavēle, ko bija izdevis Bērns, būdams vēl pavēlnieks: «aizstāvēt pozīciju līdz pēdējam vīram» — tika izpildīta burtiski. Taču pārspēks bija pārlieku liels. Ķeizara artilērija citu pēc citas noslaucīja barikādes garajās un platajās ielās, galvenajās priekšpilsētu artērijās, un jau otrajā cīņu dienā pret vakaru horvāti ieņēma namu rindu, kas atradās iepretim Vecpilsētas valnim. Ungāru armijas vājais un nekārtīgais uzbrukums beidzās ar pilnīgu neveiksmi. Vēl nebija beidzies pamiers, kura laikā dažas Vecpilsētā izvietotās daļas padevās, citas svārstījās un izplatīja sajukumu, bet Akadēmiskā leģiona atliekas gatavoja jaunus nocietinājumus, kad ķeizara karaspēks sāka ielaušanos un, izmantodams vispārējo apjukumu, triecienā ieņēma Vecpilsētu.

Sās uzvaras tuvākās sekas: zvērības un nāvessodi uz karalaika likumu pamata, nedzirdētas nežēlības un neģēlības, ko pastrādāja Vīnei uzrīdītās slāvu ordas, — tas viss ir pārlieku labi zināms, tāpēc nav šeit sīki jāapraksta. Tālākās sekas — pilnīgi jauno pagriezienu, ko Vācijas jautājumi ieguva Vīnes revolūcijas sakāves rezultātā, — iztirzāsim turpmāk. Vēl jāapcerē divi punkti, kas saistīti ar Vīnes sturmēšanu. Sās pilsētas iedzīvotājiem bija divi sabiedrotie — ungāri un vācu tauta. Kur viņi bija šai pārbaudījumu stundā?

Mēs redzējām, ka vīnieši ar visu nule atbrīvojušās tautas augstsirdību sacēlās par lietu, kas galu galā gan bija arī viņu pašu lieta, tomēr pirmām kārtām un galvenokārt

bija ungāru lieta. Viņi atzina par labāku uzņemties austriešu karaspēka pirmo un visstiprāko triecienu uz sevi nekā ļaut tam virzīties pret Ungāriju. Un tai laikā, kad viņi rīkojās tik cēli, lai atbalstītu savus sabiedrotos, ungāri, sekmīgi karodami ar Jelačiču, atspieda viņu uz Vīni un ar savu uzvaru stiprināja karaspēku, kam vajadzēja uzbrukt šai pilsētai. Tādos apstākļos neapšaubāms Ungārijas pienākums bija nekavējoties ar visiem tās rīcībā esošajiem spēkiem sniegt palīdzību nevis reihstāgam, kas noturēja sēdes Vīnē, nevis Drošības komitejai un ne kādam citam oficiālam Vīnes orgānam, bet gan Vines revolūcijai. Un pat tad, ja Ungārija būtu aizmirsusi, ka Vīne pirmo kauju izcīnīja par Ungāriju, tad tomēr savas pašas drošības labā tai nevajadzēja aizmirst, ka Vīne bija vienīgais Ungārijas neatkarības priekšpostenis un ka pēc Vīnes krišanas nekas vairs nevarētu kavēt ķeizara karaspēka uzbrukumu Ungārijai. Mēs tagad ļoti labi zinām visu, ko ungāri varēja minēt un ko viņi minēja, lai attaisnotu savu bezdarbību Vīnes blokādes un sturmēšanas laikā: savu pašu bruņoto spēku neapmierinošo stāvokli, reihs-tāga un visu citu Vīnes oficiālo orgānu atsacīšanos aicināt viņus palīgā, nepieciešamību palikt konstitūcijas ietvaros un izvairīties no sarežģījumiem ar Vācijas centrālo varu. Par Ungārijas armijas neapmierinošo stāvokli jāteic sekojošais: pirmajās dienās pēc revolūcijas Vīnē un pēc Jelačiča ierašanās varēja gluži labi iztikt arī bez regulārā karaspēka, jo Austrijas regulārā armija nepavisam vēl nebija sakoncentrēta; enerģiski un droši attīstot panākumus pēc pirmās uzvaras pār Jelačiču, pat ar zemessardzes spēkiem vien, kas cīnījās pie Stūlveisenbur-gas, būtu pilnīgi pieticis, lai nodibinātu sakarus ar vīnie-šiem un uz sešiem mēnešiem novilcinātu jebkādu Austrijas karaspēka koncentrēšanu. Karā, it īpaši revolucionārā karā, rīcības ātrums, kamēr nav sasniegti kaut kādi izšķiroši panākumi, ir galvenais likums; mēs bez šaubīšanās apgalvojam, pamatojoties vienīgi uz militāriem apsvērumiem, ka Percelam nevajadzēja apstāties, iekām nebija atkal notikusi savienošanās ar vīniešiem. Protams, tas bija saistīts ar zināmu risku, bet kurš gan jebkad ir uzvarējis kādu kauju, ne ar ko neriskēdams? Un vai tad Vīnes iedzīvotāji — četrsimt tūkstoši cilvēku — ne ar ko neriskēja, saistīdami pie sevis bruņotos spēkus, kas bija domāti divpadsmit miljonu ungāru apspiešanai? Militārā kļūda, kas izpaudās tā, ka ungāri nogaidīja, kamēr bija notikusi austriešu spēku savienošanās, un pēc tam sāka pie Svehatas vārgu demonstrāciju, kas beidzās, kā jau bija gaidāms, ar apkaunojošu sakāvi, — šī militārā kļūda ietvēra sevī, bez šaubām, lielāku risku nekā drosmīgs uzbrukums Vīnei pret papluinītām Jelačiča bandām.

Bet, mēdz teikt, tāds ungāru uzbrukums, iekām to nebija akceptējis kāds oficiāls orgāns, būtu Vācijas teritorijas aizskārums un tam sekotu sarežģījumi ar centrālo varu Frankfurtē, un pirmām kārtām tas nozīmētu ungāru atsacīšanos no legālās un konstitucionālās politikas, kas. esot viņu kustības stiprums. Bet oficiālie orgāni Vīnē taču nebija nekas vairāk kā nulle! Un vai tad reihstāgs vai kādas demokrātiskas komitejas cēlās aizstāvēt Ungāriju? Vai tad Vīnes tauta nebija vienīgā, kas ķērās pie ieročiem, lai sāktu pirmo kauju par Ungārijas neatkarību? Runa nebija par nepieciešamību atbalstīt vienu vai otru oficiālo orgānu Vīnē: visus šos orgānus varēja gāzt, un ļoti drīz tie tika gāzti revolūcijas attīstības gaitā — nē, runa bija vienīgi par pašas revolūcijas uzplūdiem, par nemitīgu tautas kustības attīstību, un tikai tas varēja pasargāt Ungāriju no iebrukuma. Jautājums par to, kādas formas turpmāk varēja iegūt šī revolucionārā kustība, attiecās uz pašiem vīniešiem, bet ne uz ungāriem, kamēr Vīne un vispār vācu Austrija palika ungāru sabiedrotā, pret kopējo ienaidnieku. Taču jājautā: vai šajā stūrgalvīgajā Ungārijas valdības tieksmē panākt kaut kādu kva-zilegālu sankciju nav saskatāms pirmais skaidrais simptoms par pretenzijām uz diezgan apšaubāmu likumību, kas, tiesa gan, neglāba Ungāriju, toties vēlākos laikos vismaz radīja tik labvēlīgu iespaidu Anglijas buržuāziskajā publikā?

Tālāk, pilnīgi nepamatota ir atsaukšanās uz iespējama konfliktu ar Vācijas centrālo varu Frankfurtē. Frankfurtes varasvīrus faktiski gāza kontrrevolūcijas uzvara Vīnē, tomēr viņi gluži tāpat būtu gāzti arī tai gadījumā, ja revolūcija tur būtu guvusi nepieciešamo atbalstu, lai sakautu savus ienaidniekus. Beidzot, tas nepārspējamais arguments, ka Ungārija neesot drīkstējusi atkāpties no likumīgā un konstitucionālā pamata, protams, var ļoti imponēt britu frītrēderiem^183, taču vēsture nekad neatzīs to par apmierinošu. Iedomāsimies, ka 13. martā un 6. oktobrī vīnieši būtu lietojuši tikai «likumīgus un konstitu-cionalus» līdzekļus. Kāds tad būtu bijis tās «likumīgās un konstitucionālās» kustības liktenis, kāds būtu bijis iznākums visās tais slavenajās kaujās, kas pirmoreiz pievērsa civilizētās pasaules uzmanību Ungārijai? To pašu likumīgo un konstitucionālo pamatu, pie kā ungāri, kā viņi apgalvoja, tik negrozāmi turējās 1848. un 1849. gadā, viņiem iekaroja Vīnes iedzīvotāji ar visaugstākajā mērā nelikumīgu un nekonstitucionālu sacelšanos 13. martā. Nav mūsu uzdevums šeit iztirzāt Ungārijas revolūcijas vēsturi, bet, mūsuprāt, būs vietā pieminēt, ka ir pilnīgi nelietderīgi izmantot tikai likumīgus pretošanās līdzekļus pret tādu ienaidnieku^ kas par tamlīdzīgu korektumu tikai pasmejas, un, ja nebūtu šas mūžīgās pretenzijas uz likumību, ko izmantoja Ģergejs, vērsdams to pret Ungārijas pašas valdību, tad nebūtu iespējama arī Ģergeja armijas padevība savam ģenerālim un apkaunojošā katastrofa pie Vilagošas^184. Un, kad ungāri, lai glābtu savu godu, 1848. gada oktobra pēdējās dienās beidzot pārcēlās pār Leitu, vai tad tas nebija tikpat nelikumīgi kā tūlītējs un enerģisks uzbrukums?

Ir zināms, ka mums nav nekādu nedraudzīgu jūtu pret Ungāriju. Mēs iestājāmies par tās aizstāvēšanu cīņas laikā; ar pilnām tiesībām mēs varam teikt, ka mūsu laikraksts «Neue Rheinische Zeitung»62 vairāk nekā jebkurš cits veicināja to, ka ungāru jautājums kļuva populārs Vācijā; tas izskaidroja maģāru un slāvu savstarpējās cīņas raksturu un uz ungāru karu atsaucās ar rakstu sēriju, kas izpelnījās tādu godu, ka tos plaģiēja gandrīz vai katrā vēlāk par šo tematu sarakstītā grāmatā, ieskaitot arī pašu ungāru un «aculiecinieku» darbus. Mēs arī tagad uzskatām Ungāriju par dabisku un nepieciešamu Vācijas sabiedroto jebkurā nākamajā satricinājumā Eiropas kontinentā. Taču mēs esam bijuši pietiekami stingri pret mūsu pašu tautiešiem, un tāpēc mums ir tiesība brīvi izteikt savas domas arī par mūsu kaimiņiem. Turklāt, reģistrējot šeit faktus ar vēsturnieka objektivitāti, mums jāteic, ka šai atsevišķajā gadījumā Vīnes iedzīvotāju augstsirdīgā drosme bija ne tikai nesalīdzināmi cildenāka, bet ari daudzkārt tālredzīgāka nekā Ungārijas valdības biklā piesardzība. Un tālāk, lai mums, vāciešiem, būtu atļauts pateikt, ka visas ungāru karagājiena efektīvās uzvaras un slavenās kaujas mēs nemainītu pret savu tautiešu — vī-niešu stihiski radušos, izolēto sacelšanos un varonīgo

pretošanos, kas deva Ungārijai laiku organizēt armiju,, kura varēja veikt tik lielus darbus.

Otrs Vīnes sabiedrotais bija vācu tauta. Taču tā viscaur bija iesaistīta tai pašā cīņā kā vīnieši. Frankfurte, Bādene, Ķelne nule kā bija sakautas un atbruņotas. Berlīnē un Breslavā* tauta un karaspēks bija naidīgās attiecībās, un kuru katru dienu varēja sagaidīt atklātu sadursmi. Tāds pats stāvoklis bija ari ikvienā kustības vietējā centrā. Visur atklāti palika jautājumi, kurus varēja izšķirt tikai ar ieroču spēku. Un šeit tad pirmoreiz jo asi kļuva sajūtamas postīgās sekas, kādas bija Vācijas senās sadrumstalotības un decentralizācijas saglabāšanai. Dažādie jautājumi katrā valstī, katrā provincē, katrā pilsētā patiesībā bija vieni un tie paši; taču visur tie parādījās dažādās formās, dažādos apstākļos un dažādās vietās sasniedza dažādu brieduma pakāpi. Tāpēc visur gan sajuta Vīnes notikumu izšķirošo nozīmi, tomēr nekur nebija iespējams dot spēcīgu triecienu, kaut cik cerot, ka tas palīdzēs vīniešiem, vai arī uzsākt viņu labā diversiju. Tātad neviens nevarēja palīdzēt, izņemot parlamentu un centrālo varu Frankfurtē. Tiem raidīja lūgumus no visām pusēm. Un ko tie darīja?

Frankfurtes parlaments un bastards, kas bija radies pasaulē no tā noziedzīgajiem sakariem ar veco Bundes-tāgu, tā dēvētā centrālā vara, izmantoja Vīnes kustību, lai atklāti parādītu savu pilnīgo niecību. Sī nicināmā Sapulce, kā redzējām, jau sen bija ziedojusi savu jaunavību un, par spīti saviem jaunajiem gadiem, bija jau paguvusi nosirmot, apgūdama pieredzi visās pļāpīgas un pseidodip-lomātiskas prostitūcijas viltībās. No visiem sapņiem un ilūzijām, ko Sapulce savas pastāvēšanas pirmajās dienās loloja par Vācijas varenību, atdzimšanu un vienotību, nebija palicis pāri nekas vairāk kā vien blāķis grabošu tei-tonisku frāžu, kas tika atkārtotas katrā izdevīgā gadījumā, un vēl katram atsevišķam deputātam stingra pārliecība par savas paša personas svarīgumu un publikas lētticibu. Sākotnējā naivitāte bija izgaisusi; vācu tautas pārstāvji bija kļuvuši praktiski cilvēki, citiem vārdiem sakot, bija guvuši pārliecību, ka viņiem kā Vācijas likteņu lēmējiem būs jo drošāks stāvoklis, jo mazāk viņi

Poliskais nosaukums: Vroclava. Red.

-darīs un jo vairāk pļāpās. Tas nenozīmē, ka viņi savas sēdes uzskatīja par liekām — pavisam otrādi. Bet viņi bija atklājuši, ka visi tiešām lielie jautājumi viņiem ir aizliegta joma un ka labāk ir turēties no šās jomas tālāk. Un tā, gluži kā Bizantijas zinātnieku konsilijs pagrimuma laiku Impērijā, viņi ar svarīgu izskatu un uzcītību, kas bija pelnījusi to likteni, kāds viņus galu galā piemeklēja, apsprieda teorētiskas dogmas, kas jau sen atrisinātas visās civilizētās pasaules daļās, vai arī tik mikroskopiskus praktiskos jautājumus, ka tie nekad nedeva nekādus praktiskus rezultātus. Tā kā Sapulce tādējādi bija savā ziņā Lankastera skola 185, kurā deputāti cits citu mācīja un kura tāpēc viņiem bija visai svarīga, tad viņi bija pārliecināti, ka šī Sapulce dara vairāk, nekā vācu tautai tiesības no tās gaidīt, un par dzimtenes nodevēju uzskatīja ikvienu, kam pietika bezkaunības prasīt no Sapulces, lai tā sasniegtu kaut kādu rezultātu.

Kad uzliesmoja Vīnes sacelšanās, tā deva ieganstu milzum daudziem pieprasījumiem, debatēm, ierosinājumiem un labojumiem, kas, saprotams, ne pie kā nenoveda. Centrālajai varai vajadzēja iejaukties. Tā nosūtīja uz Vīni divus komisārus — bijušo liberāli Velkera kungu un Mos-les kungu. Dona Kihota un Sančo Pansas piedzīvojumi ir īsta odiseja salīdzinājumā ar Šo divu klejojošo Vācijas vienotības bruņinieku varoņdarbiem un brīnumainajām ‘dēkām. Uz Vīni doties viņi neiedrošinājās. Vindišgrecs sadeva viņiem brāzienu, plānprātīgais ķeizars* neizpratnē blenza uz’ viņiem, bet ministrs Stadions viņus visnekaunīgākā veidā apmuļķoja. Viņu depešas un ziņojumi varbūt ir vienīgā Frankfurtes protokolu daļa, kam būs ierādīta zināma vieta vācu literatūrā: tas ir lielisks, pēc visiem likumiem sarakstīts satīrisks romāns un mūžīgs Frankfurtes Nacionālās sapulces un tās valdības kauna piemineklis.

Nacionālās sapulces kreisais spārns^74 arī nosūtīja uz Vīni divus komisārus, Frēbela kungu un Robertu Blūma kungu, lai tur uzturētu savu autoritāti. Briesmām tuvojoties, Blūms pilnīgi pareizi nosprieda, ka šeit notiks Vācijas revolūcijas ģenerālkauja, un bez šaubīšanās nolēma likt uz spēli savu galvu. Turpretim Frēbels domāja, ka viņa pienākums esot saglabāt savu personu svarīgu

— Ferdinands I. Red.

amata pienākumu pildīšanai Frankfurtē. Blūmu uzskatīja par vienu no Frankfurtes sapulces visdaiļrunīgākajiem oratoriem; viņš, bez šaubām, bija vispopulārākais. Viņa daiļrunība neatbilstu kāda pieredzējuša parlamenta prasībām, viņam pārlieku patika tukšas deklamācijas vācu sludinātāja — sektanta garā, un viņa argumentiem trūka tiklab filozofiskā asuma, kā ari jautājuma praktiskās puses zināšanas. Kā politiķis viņš piederēja pie «mērenās demokrātijas» — pie diezgan nenoteikta virziena, kas guva panākumus tieši tāpēc, ka tam trūka noteiktības principos. Tomēr ar visu to Roberts Blūms pēc iedabas bija īsts plebejs, lai gan bija ieguvis zināmu slīpējumu, un izšķirošajā brīdī viņa plebejiskais instinkts un plebejiskā enerģija ņēma pārsvaru pār viņa nenoteikto un tāpēc svārstīgo politisko pārliecību un uzskatiem. Tādos brīžos viņš pacēlās daudz augstāk par savu parasto līmeni.

Tā Vīnē viņš uzreiz saprata, ka viņa zemes liktenis izšķirsies šeit, nevis pseidoizsmalcinātajās debatēs Frankfurtē. Viņš tūda| arī izlēma, atmeta katru domu par atkāpšanos, pieņēma komandiera posteni revolucionārajā armijā un cīnījās ar apbrīnojamu aukstasinību un drosmi. Tieši viņš uz ilgāku laiku novilcināja pilsētas krišanu un nosedza pret triecienuzbrukumu vienu pilsētas pusi tādējādi, ka sadedzināja Taboras tiltu pār Donavu. Visiem zināms, ka pēc Vīnes ieņemšanas viņu apcietināja, nodeva karatiesai un nošāva. Viņš mira kā varonis. Bet Frankfurtes sapulce, lai gan šausmās sastingusi, tomēr uzņēma šo asiņaino apvainojumu ar liekulīgu mieru. Tā pieņēma rezolūciju, kas ar savu maigo toni un diplomātisko atturību drīzāk bija nogalinātā mocekļa kapa apgānījums nekā lāsts Austrijai. Bet vai tad varēja gaidīt, lai šī nicināmā Sapulce iedegtos naidā par to, ka nogalināts viens no tās locekjiein, it īpaši, ja runa bija par vienu no kreiso vadoņiem?

Londonā 1852. gada martā 25 - 896

F. Engelss XIII

PRŪSIJAS SATVERSMES SAPULCE. NACIONĀLA SAPULCE

1. novembrī krita Vīne, bet tā paša mēneša 9. datumā Satversmes sapulces atlaišana Berlīnē rādīja, cik ļoti šis notikums stiprinājis visā Vācijā kontrrevolucionārās partijas dūšu un palielinājis tās spēku.

Par 1848. gada vasaras notikumiem Prūsijā nav daudz ko stāstīt. Satversmes sapulce jeb, pareizāk sakot, «Sapulce, kas ievēlēta, lai panāktu ar kroni vienošanos par konstitūciju», un tās vairākums, kas komplektējās no buržuāzijas pārstāvjiem, jau sensenis bija zaudējuši katru cieņu sabiedrības acīs, jo aiz bailēm no enerģiskākiem iedzīvotāju elementiem šī Sapulce izdabāja visām galma intrigām. Tā apstiprināja vai, pareizāk sakot, atjaunoja nīstās feodālās privilēģijas un tādējādi nodeva zemnieku brīvību un intereses. Izrādījās, tā nebija spējīga nedz izstrādāt konstitūciju, nedz arī vismaz kaut cik uzlabot vispārīgo likumdošanu. Tā nodarbojās gandrīz vienīgi ar smalkām teorētiskām definīcijām, tukšām formalitātēm un konstitucionālās etiķetes jautājumiem. Sapulce patiesībā bija drīzāk parlamentāra savoir vivre* skola saviem locekļiem nekā iestāde, kas varētu kaut cik atbilst tautas interesēm. Turklāt Sapulcē nebija cik necik stabila vairākuma, un pārsvars gandrīz vienmēr bija atkarīgs no nenoteiktā «centra», kas ar savām svārstībām drīz pa kreisi, drīz pa labi vispirms gāza Kamphauzena valdību, bet pēc tam Auersvalda—Hanzemana valdību. Bet, kamēr liberāļi šeit, tāpat kā visur citur, izlaida no rokām viņiem dotās iespējas, galms reorganizēja savus spēkus, kas komplektējās no muižniecības un visvairāk atpalikušajiem lauku iedzīvotājiem, kā arī no armijas un birokrātijas. Pēc Hanzemana krišanas no birokrātiem un militārpersonām, visnotaļ rūdītiem reakcionāriem, izveidoja valdību, kas tomēr izlikās, ka būtu ar mieru ievērot parlamenta prasības. Un Sapulce, kas rīkojās saskaņā ar ērto principu, ka «svarīgi ir pasākumi, nevis cilvēki», ļāva sevi tiktāl apmuļķot, ka aplaudēja šai valdībai; turklāt tā, saprotams, neveltīja nekādu uzmanību tam, ka šī pati valdība gandrīz atklāti koncentrēja un organizēja kontrrevolucionāros spēkus.

— labā toņa. Red.

Beidzot, kad Vīnes krišana bija devusi signālu, karalis^198 atcēla šos ministrus un aizstāja viņus ar «lietišķiem vīriem», kurus vadīja tagadējais ministru prezidents Manteifels. Tad miegainā Sapulce pēkšņi pamodās, nojauzdama briesmas. Tā izteica kabinetam neuzticību, bet par atbildi uz to nekavējoties tika izdots dekrēts, ar kuru palātas sēdes no Berlīnes, kur konflikta gadījumā tā varēja cerēt uz masu atbalstu, tika pārceltas uz mazo provinces pilsētiņu Brandenburgu, kas bija pilnīgi valdības varā. Tomēr Sapulce paziņoja, ka bez tās piekrišanas nevar nedz atcelt tās sēdes, nedz pārcelt to uz citu vietu, nedz atlaist. Pa tam Berlīnē ieradās ģenerālis Vrangels ar gandrīz četrdesmit tūkstoš vīru lielu karaspēku. Pilsētas varas iestāžu un nacionālās gvardes virsnieku sapulce nolēma nepretoties. Un nu, pēc tam kad Satversmes sapulce un tās atbalstītāja liberālā buržuāzija bija atjāvušas apvienotajai reakcionārajai partijai ieņemt visas svarīgās pozīcijas un izraut no savām rokām gandrīz visus aizsardzības līdzekļus, sākās lielā «pasīvās un legālās pretošanās» komēdija, kam pēc tās iniciatoru ieceres vajadzēja slavenā veidā atkārtot Hempdena paraugu un pirmos amerikāņu pasākumus neatkarības kara laikā.186 Berlīnē izsludināja aplenkuma stāvokli, un tomēr Berlīne palika mierīga; valdība atlaida nacionālo gvardi, un tā ar vislielāko punktualitāti nolika savus ieročus. Divas nedējas Sapulci dzenāja no vienas sēžu vietas uz otru un visur izklīdināja ar karaspēka palīdzību, bet Sapulces deputāti lūdzās, lai pilsoņi saglabātu mieru. Beidzot, kad valdība paziņoja Sapulci par atlaistu, Sapulce nolēma pasludināt nodokļu iekasēšanu par nelikumīgu, un Sapulces locekļi izklīda pa visu valsti, lai organizētu atsacīšanos maksāt nodokļus. Bet izrādījās, ka viņi, izraudzīdamies līdzekļus, bija rūgti vīlušies. Pēc dažām satraukuma pilnām nedēļām, kurām sekoja bargi valdības pasākumi pret opozīciju, visi atmeta domu par atteikšanos maksāt nodokļus, iztopot šai praktiski mirušajai Sapulcei, kurai nebija pieticis dūšas pat pašaizsardzībai.

Vai 1848. gada novembra sākumā bija pārāk vēlu sākt bruņotu pretošanos, vai arī, gluži otrādi, daļa armijas, sadūrusies ar nopietnu pretdarbību, būtu pārgājusi Sapulces pusē un tādējādi izšķirtu notikumu gaitu tai par

labu, — tas ir jautājums, kas droši vien nekad neradīs atbildi. Bet revolūcijā, tāpat kā karā, vienmēr vajag droši sagaidīt ienaidnieku aci pret aci, un uzbrucējs vienmer atrodas izdevīgākā stāvoklī; revolūcijā, tāpat ka kara, augstākā mērā nepieciešams izšķirošajā brīdī visu likt uz kārts, lai izredzes ir kādas būdamas. Vēsturē nav zināma neviena sekmīga revolūcija, kas neapstiprinātu šo aksiomu pareizumu. 1848. gada novembrī Prūsijas revolūcijai tieši pienāca izšķirošais brīdis; Prūsijas Satversmes sapulce, kas oficiāli vadīja visu revolucionāro kustību, ne tikai nedeva ienaidniekam enerģisku pretsparu, bet, gluži otrādi, atkāpās ikreiz, kad ienaidnieks virzījās uz priekšu; vel mazāk tā spēja uzbrukt, jo uzskatīja par labāku pat neaizsargāties. Un tad, kad pienāca izšķirošais brīdis, kad Vrangels četrdesmit tūkstošu kareivju priekšgalā pieklauvēja pie Berlīnes vārtiem, viņš sev un saviem virsniekiem par milzīgu pārsteigumu ieraudzīja nevis ar barikādēm aizšķēršļotas ielas un nevis par šaujamlūkām pārvērstus logus, bet gan atvērtus vārtus un uz ielām kā vienīgo kustības kavēkli mierīgos Berlīnes birģerus, kas priecājās par joku, ko bija izspēlējuši ar Vrangelu, sevi ar saistītām rokām un kājām izdodami pārsteigtajiem kareivjiem. Tiesa gan, ja Sapulce un tauta būtu pretojušās, tās varēja tikt sakautas; Berlīne varēja tikt pakļauta bombardēšanai, ne viens vien simts cilvēku samaksātu ar dzīvību, nenovēršot, ar to karaja partijas triumfu beigās. Taču tas vēl nebija pamats, lai nekavējoties noliktu ieročus. Sakāve pēc sīvas kaujas ir fakts, kam nav mazāka revolucionāra nozīme kā viegli gūtai uzvarai. Sakāves — Parīzes sakāve 1848. gada jūnijā un Vīnes sakāve oktobrī — visādā ziņā izdarīja nesalīdzināmi vairāk tautas prāta revolucionizēšanai šais divās pilsētās nekā uzvaras februārī un martā. Iespējams, ka Satversmes sapulci un Berlīnes iedzīvotājus piemeklētu divu minēto pilsētu liktenis, bet viņi kristu, slavas vainagoti, un atstātu pēc sevis dzīvu palikušo apziņā atriebes alkas, kas revolucionāros laikos ir viens no visspēcīgākajiem enerģijas un kaismīgas darbības stimuliem. Bez šaubām, ikvienā cīņā tas, kas paceļ cimdu, riskē, ka viņu var uzvarēt, bet vai tad tas ir pamats, lai pašā sākumā pasludinātu sevi par sakautu un dotos jūgā, neizvelkot zobenu?

Revolūcijā ikviens, kas, atrazdamies izšķirošajā pozīcijā, nodod to ienaidniekam, bet nemēģina piespiest

ienaidnieku doties uzbrukumā, vienmēr pelna, ka pret viņu izturas kā pret nodevēju.

Tas pats Prūsijas karaja dekrēts, ar kuru tika atlaista Satversmes sapulce, pasludināja arī jaunu konstitūciju, kas pamatojās uz Sapulces komisijas sastādīto projektu. Taču šai konstitūcijā dažos punktos bija paplašinātas kroņa pilnvaras, bet citos apšaubītas parlamenta pilnvaras. Saskaņā ar šo konstitūciju tika nodibinātas divas palātas, kam drīzā laikā vajadzēja sapulcēties, lai izskatītu un apstiprinātu konstitūciju.

Nezin vai ir vērts jautāt, kur tad bija Vācijas Nacionālā sapulce prūšu konstitucionālistu «legālās un mierīgās» cīņas laikā. Kā Frankfurtē tas bija parasts, Sapulce nodarbojās ar to, ka pieņēma visai biklas rezolūcijas, kurās tika nosodīta Prūsijas valdības rīcība, un izteica savu sajūsmu par «lielisko skatu, ko sniedz veselas tautas pasīvā, legālā un vienprātīgā pretošanās rupjam spēkam». Centrālā valdība nosūtīja uz Berlīni komisārus, kuriem vajadzēja būt par starpniekiem starp valdību un Sapulci. Taču viņus piemeklēja tas pats liktenis, kas viņu priekštečus Olinicē: viņus laipni padzina. Nacionālās sapulces kreisā, tas ir, tā dēvētā radikālā partija, arī nosūtīja savus komisārus, bet šie, pietiekami pārliecinājušies par Berlīnes sapulces pilnīgo nevarību un parakstījušies paši par savu tikpat lielo nevarību, atgriezās Frankfurtē, lai ziņotu par saviem panākumiem un apliecinātu pienācīgu sajūsmu par berlīniešu mierīgo uzvešanos. Vēl vairāk, kad viens no centrālās valdības komisāriem, Baser-mana kungs, ziņoja, ka nesenie prūšu ministru bargie pasākumi neesot bijuši nepamatoti, jo pēdējā laikā Berlīnes ielās klaiņojušas dažādas neganta izskata personas, kādas vienmēr uzrodoties anarhistisku kustību priekšvakarā (kopš tā laika viņas tā arī tiek sauktas par «Basermana personām»), tad šie godājamie kreisās deputāti un enerģiskie revolūcijas aizstāvji tūdaļ cēlās augšā no savām vietām, lai zvērēdami apliecinātu, ka nekā tamlīdzīga neesot bijis! Tādējādi divos mēnešos bija neapšaubāmi skaidri pierādīta Frankfurtes sapulces pilnīgā nevarība. Nevar izdomāt spilgtāku pierādījumu tam, ka šim institūtam nepavisam nebija pa spēkam veikt tam uzticēto uzdevumu, ka tam pat nebija ne vismazākā priekšstata, kas tad patiesībā bija tā uzdevums. Ar to faktu vien, ka revolūcijas liktenis izšķīrās Vīnē un Berlīnē, ka vissva-

ilgākie dzīves jautājumi tika izlemti šais divās galvaspilsētās tā, itin kā Sapulce Fankfurtē vispār nemaz neeksistētu, — ar šo vienu faktu vien pietiek, lai apstiprinātu, ka šī Sapulce bija tikai diskusiju klubs, kurā pulcējās lētticīgi vientieši. Viņi atļāva valdībām izmantot sevi par parlamenta marionetēm, ko rāda, lai uzjautrinātu mazās valstiņās un mazās pilsētās bodniekus un sīkos amatniekus tik ilgi, kamēr valdībām šķita, ka jānovērš šās publikas uzmanība. Cik ilgi tas tika uzskatīts par vajadzīgu, to drīz redzēsim. Taču uzmanību pelna fakts, ka no visiem «ievērojamiem» šās Sapulces vīriem neatradās neviens, kuram būtu kaut niecīgākais priekšstats par lomu, ko viņiem lika spēlēt, un ka pat līdz mūsdienām bijušie Frankfurtes kluba locekļi ir saglabājuši nemainītā veidā tikai viņiem piemītošos vēsturisko notikumu uztveres orgānus.

Londonā 1852. gada martā

XIV kārtības atjaunošana.

.

REIHSTĀGS UN PALĀTA

Prūsijas valdība un Austrijas valdība izmantoja 1849. gada pirmos mēnešus, lai plūktu 1848. gada oktobrī un novembrī gūto panākumu augļus. Kopš Vines ieņemšanas Austrijas reihstāgs tīri nomināli eksistēja mazā Morāvi-jas provinces pilsētiņā Kremzirā*. Tur slāvu deputāti kopā ar tiem, kas viņus bija deleģējuši, būdami Austrijas valdības galvenais rīks, ar kura palīdzību tā spēja izrauties no pilnīgās nevarības stāvokļa, tika savdabīgi sodīti par savu nodevību pret Eiropas revolūciju. Tiklīdz valdība bija atguvusi savus spēkus, tā sāka izturēties pret reihs-tāgu un tā slāvisko vairākumu ar vislielāko nicināšanu, bet, kad ķeizara ieroču pirmie panākumi vēstīja ungāru karam drīzas beigas, valdība 4. martā atlaida rcihstāgu un ar militāru spēku padzina deputātus. Tikai tad slāvi, beidzot redzēdami, ka viņi ir apmuļķoti, izsaucās: «Dosimies uz Frankfurti un tur turpināsim būt opozīcijā, kas

šeit mums vairs nav iespējams!» Bet bija par vēlu, un jau tas fakts, ka viņiem nebija citas izvēles kā tikai vai nu saglabāt mieru, vai ari pievienoties bezspēcīgajai Frankfurtes sapulcei, — jau šis fakts vien pietiekami skaidri rāda viņu neizmērojamo nevarību.

Tā šobrīd un, visai ticami, uz visiem laikiem beidzās Vācijas slāvu mēģinājumi atjaunot patstāvīgu nacionālu eksistenci. Daudzu nāciju izkliedētās atlūzas, kuru tautība un politiskās dzīvotspējas sensenis jau izdzisušas un kuras tāpēc gandrīz tūkstoš gadu bijušas spiestas sekot stiprākai nācijai, kas viņas pakļāvusi, kā tas notika ar velsiešiem Anglijā, ar baskiem Spānijā, lejasbretoņiem Francijā, bet visjaunākajos laikos — ar spāņu un franču kreoliem tais Ziemeļamerikas daļās, ko nesen ieņēmusi angļu-amerikāņu rase, — šīs mirstošās tautības: čehi, ka-rintieši, dalmācieši utt. mēģināja izmantot vispārējo sajukumu 1848. gadā, lai atjaunotu savu politisko status quo, kāds tas bija pastāvējis mūsu ēras 800. gadā. Aizritējušo tūkstoš gadu vēsturei būtu vajadzējis viņiem parādīt, ka tāda atgriešanās atpakaļ nav iespējama, ka gadījumā, ja visu teritoriju uz austrumiem no Elbas un Zāles tiešām kādreiz ieņēmusi grupa radniecīgu slāvu tautu, tad šis fakts liecina tikai par vēsturisku tendenci un tai pašā laikā par vācu nācijas fiziskajām un intelektuālajām spējām pakļaut, uzsūkt un asimilēt savus sensenos austrumu kaimiņus; tas liecina arī par to, ka šī vāciešu tendence uzsūkt vienmēr ir bijusi un vēl joprojām ir viens no visspēcīgākajiem līdzekļiem, ar kuru palīdzību Rietumeiropas civilizācija izplatījusies mūsu kontinenta austrumos, ka šī tendence tikai tad pārstās darboties, kad ģermanizācijas process aizsniegs lielu, saliedētu, nesadrumstalotu nāciju robežu, kad tas sasniegs nācijas, kas spējīgas uz patstāvīgu nacionālu eksistenci, tādas kā ungāri un zināmā mērā poļi, un ka tāpēc šo mirstošo nāciju dabiskais un nenovēršamais liktenis ir ļaut noslēgties šim procesam, kurā tās sairs un stiprākie kaimiņi tās uzsūks. Protams, tā nav visai glaimojoša perspektīva panslāvistisko sapņotāju nacionālajai godkārei, kaut gan viņiem arī izdevies sakustināt daļu čehu un dienvidslāvu. Bet kā gan viņi var gaidīt, ka vēsture atgriezīsies par tūkstoš gadiem atpakaļ, lai izdabātu dažām vārgām cilvēku grupām, kuras itin visur savās apdzīvotajās teritorijās ir sajaukušās ar vāciešiem un dzīvo vāciešu ielenktas, kurām gandrīz vai kopš neatminamiem laikiem visām civilizācijas vajadzībām nav citas valodas kā vien vācu valoda un kurām trūkst pirmo nacionālās eksistences noteikumu: lielāks iedzīvotāju skaits un vienlaidu teritorija? Nav nekāds brīnums, ka panslāvisma vilnis, aiz kura visos Vācijas un Ungārijas slāvu apgabalos slēpās centieni atjaunot visu šo neskaitāmo sīko nāciju neatkarību, visur sadūrās ar Eiropas revolucionārajām kustībām un slāvi, lai gan viņi pretendēja būt cīnītāji par brīvību, allaž un allaž (izņemot poļu demokrātisko daļu) atradās despotisma un reakcijas pusē. Tā tas bija Vācijā, Ungārijā un pat šur un tur Turcijā. Būdami tautas interešu nodevēji, Austrijas valdības intrigu aizstāvji un galvenie atbalstītāji, viņi visu revolucionāro nāciju acīs nostādīja sevi ārpus likuma. Un, lai gan slāvu iedzīvotāju masa nekur nepiedalījās panslāvisma vadoņu uzsāktajās sīkajās nacionālajās ķildās — jau tāpēc vien, ka šī masa bija pārlieku neizglītota, — tomēr nekad nevarēs aizmirst faktu, ka Prāgā, pa pusei vācu pilsētā, slāvu fanātiķu pū|i sajūsmā uztvēra un atkārtoja saucienu: «Labāk krievu pātaga nekā vācu brīvība!» Pēc viņu pirmā neveiksmīgā mēģinājuma 1848. gadā un pēc mācības, ko viņiem deva Austrijas valdība, maz ticams, ka viņi turpmāk vēl kādreiz mēģinās kaut ko tamlīdzīgu. Bet, ja viņi vēlreizgra-sītos ar analoģiskiem ieganstiem stāties savienībā ar kontrrevolucionāriem spēkiem, tad Vācijas pienākums ir pilnīgi skaidrs. Neviena zeme, kurā risinās revolūcija un kura ir ierauta karā ar ārēju ienaidnieku, nevar ciest Van-deju1B7 pati savā sirdī.

Mums nav nekādas vajadzības apcerēt konstitūciju, kuru ķeizars* pasludināja vienlaikus ar reihstāga atlaišanu, jo faktiski tā nekad nestājās spēkā un tagad ir pilnīgi atcelta. Kopš 1849. gada 4. marta absolūtisms Austrijā bija visos aspektos pilnīgi atjaunots.

Prūsijā palātas sapulcējās februārī, lai izskatītu un apstiprinātu karaļa pasludināto jauno konstitucionālo hartu. Tās noturēja sēdes gandrīz sešas nedēļas, izturējās pret valdību pietiekami bikli un padevīgi, tomēr, izrādījās, nebija vēl pietiekami sagatavotas, lai ietu tiktāl,_kā to vēlējās karalis un viņa ministri. Tāpēc jau pirmajā izdevīgajā gadījumā tās tika atlaistas.

— Francis Jozefs 1. Red.

Tādējādi gan Austrija, gan Prūsija uz laiku atbrīvojās no parlamenta kontroles pinekļiem. Valdības tagad koncentrēja savās rokās visu varu un varēja to likt lietā tieši tur, kur tām tas bija vajadzīgs: Austrija — pret Ungāriju un Itāliju, Prūsija — pret Vāciju. Jo Prūsija arī gatavojās uz karagājienu, lai atjaunotu «kārtību» sīkajās valstīs.

Tagad, kad Vācijā divos lielos kustības centros, Vīnē un Berlīnē, kontrrevolūcija bija guvusi virsroku, atlika tikai mazākās valstiņas, kur cīņas iznākums vēl nebija pilnīgi izšķirts, lai gan arī tur svaru kauss aizvien vairāk nosvērās ne par labu revolūcijai. Sīs mazās valstiņas, kā jau teicām, bija atradušas kopēju centru Frankfurtes Nacionālajā sapulcē. Lai gan šās tā dēvētās Nacionālās sapulces reakcionārais raksturs jau sensenis bija kļuvis visiem tik klaji redzams, ka tauta Frankfurtē pat pacēla pret to ieročus, tomēr tās izcelsme bija vairāk vai mazāk revolucionāra. Janvārī šī Sapulce ieņēma sev neparastu revolucionāru nostāju; Sapulces kompetences nekad nebija noteiktas, un galu galā tā nosprieda, — ko, starp citu, nekad neatzina lielākās valstis, — ka tās lēmumiem ir likuma spēks. Tādos apstākļos nav jābrīnās, ka tad, kad spēku atguvušie absolūtisma piekritēji izsita konstitucionāli monarhistisko partiju no tās pozīcijām, liberāli mo-narhistiskā buržuāzija gandrīz visā Vācijā savas pēdējās cerības saistīja ar šās Sapulces vairākumu, bet sīkbur-žuāzijas pārstāvji, demokrātiskās partijas kodols, aizvien bargāko nedienu spiesti, apvienojās ap Sapulces mazākumu, kas patiešām bija demokrātijas pēdējā saliedētā parlamenta falanga. No otras puses, lielāko valstu valdības un it īpaši Prūsijas valdība aizvien skaidrāk saprata, ka tāda neparasta vēlēta iestāde nav savienojama ar Vācijā restaurēto monarhistisko režīmu, un, ja tās neprasīja nekavējoties atlaist šo Sapulci, tad tikai tāpēc, ka tam vēl nebija pienācis laiks, un tāpēc, ka Prūsija gribēja iepriekš izmantot Sapulci pati savos godkārīgos nolūkos.

Tai laikā pašu šo nožēlojamo Sapulci pārņēma aizvien lielāks apjukums. Pret tās deputācijām un komisāriem ārkārtīgi nievīgi izturējās tiklab Vīnē, kā arī Berlīnē; viens no tās locekļiem^199, par spīti viņa parlamentārajai neaizskaramībai, tika Vīnē sodīts ar nāvi kā vienkāršs dumpinieks. Ar Sapulces lēmumiem neviens nerēķinājās. Ja lielākās valstis vispār tos pieminēja, tad tikai protesta notās, kurās tika apstrīdētas Sapulces tiesības pieņemt viņu valdībām obligātus likumus un lēmumus. Sapulces pārstāvības orgāns, centrālā izpildvara, bija ierauta diplomātiskos ķīviņos gandrīz ar visiem Vācijas kabinetiem, un nedz Sapulce, nedz centrālā valdība, par spīti visiem saviem pūliņiem, nevarēja piespiest Austriju un Prūsiju paziņot, kādi galu galā ir to nodomi, plāni un prasības. Sapulce, beidzot, sāka apzināties vismaz to, ka tā izlaidusi no savām rokām jebkādu varu, ka tā pati ir pilnīgi atkarīga no Austrijas un Prūsijas žēlastības un ka tai, ja tā vispār nodomājusi dot Vācijai kopēju valsts konstitūciju, tad nekavējoties un pavisam nopietni jāsāk rīkoties. Daudzi svārstīgie deputāti arī skaidri apjēdza, ka valdības ir viņus skaisti apmuļķojušas. Bet ko viņi varēja tagad darīt, būdami pagalam nespēcīgi? Vienīgais solis, kas vēl varēja viņus glābt, bija noteikta un strauja pāriešana tautas pusē; lai gan arī pat šā soļa sekmes jau bija kļuvušas vairāk nekā apšaubāmas. Un vai gan atrastos īsti vīri šajā nevarīgajā pūlī, kur neuzņēmīgi, tuvredzīgi un pašapmierināti radījumi, ko bija apdullinājusi mūžīgā pretrunīgo baumu un diplomātisko notu kņada, sev vienīgo mierinājumu un balstu guva nemitīgi atkārtojamos apgalvojumos, ka viņi ir vislabākie, visdižākie un visgudrākie cilvēki visā valstī un ka tikai viņi vienīgie varētu glābt Vāciju? Vai starp šiem nelaimīgajiem radījumiem, kurus viens vienīgs parlamentārās dzīves gads bija padarījis par pilnīgiem idiotiem, varēja atrast cilvēkus, kas spētu pieņemt ātrus un noteiktus lēmumus, nemaz jau nerunājot par enerģisku un konsekventu rīcību?

Austrijas valdība galu galā nometa masku. Savā 4. marta konstitūcijā tā pasludināja Austriju par nedalāmu monarhiju ar kopējām finansēm, vienotu muitas sistēmu un vienotu militāro organizāciju, tādējādi izdzēšot visas robežas un atšķirības starp vācu un nevācu provincēm. Tas tika pasludināts pretēji Frankfurtes sapulces rezolūcijām un tiem projektētās valsts kopējās konstitūcijas pantiem, kurus Frankfurtes sapulce jau bija pieņēmusi. Tas bija izaicinājums, ko meta Austrija, un nelaimīgajai Sapulcei nekas cits neatlika, kā vien pieņemt to. Tā to izdarīja ar lielu plātības piedevu, kam Austrija, ļoti labi apzinādamās savu spēku un Sapulces pilnīgo niecību, mierīgi varēja neveltīt nekādu uzmanību. Un tā nu, lai atriebtos Austrijai par šo apvainojumu, godājamā vācu tautas pārstāvniecība, kā tā pati sevi titulēja, nevarēja izdomāt neko labāku, kā, saistījusi sev rokas un kājas, mesties ceļos Prūsijas valdības priekšā. Lai cik neticami tas varētu izklausīties, tomēr Sapulce lieca muguru to pašu ministru priekšā, kurus pati bija kvalificējusi par antikonstitucionāliem un tautai naidīgiem un kuru atlaišanu bija veltīgi prasījusi. Sā apkaunojošā darījuma detaļas un traģikomiskie notikumi, kas tam sekoja, būs mūsu nākošā raksta temats.

Londonā 1852. gada aprīli

XV PRŪSIJAS TRIUMFS

Tagad mums jāaplūko pēdējā nodaļa Vācijas revolūcijas vēsturē: Nacionālās sapulces sadursme ar dažādu valstu valdībām, īpaši ar Prūsijas valdību, sacelšanās Dienvidvācijā un Rietumvācijā un sacelšanās galīgā apspiešana, ko izdarīja Prūsija.

Mēs jau redzējām Frankfurtes Nacionālo sapulci darbā. Mēs redzējām, kā Austrija to apveltīja ar kāju spērieniem, kā Prūsija to apvainoja, kā mazās valstiņas atsacījās tai paklausīt un kā to muļķoja pašas nevarīgā centrālā «valdība», kuru savukārt muļķoja visi un ikviens valdnieks valstī. Beidzot stāvoklis kļuva jau pavisam draudīgs šai vārgajai, svārstīgajai, nožēlojamajai likumdošanas iestādei. Tā bija spiesta secināt, ka «cildenās Vācijas vienotības idejas īstenošanai draud briesmas»; tas nozīmēja ne vairāk un ne mazāk kā to, ka Frankfurtes sapulcei līdz ar visu, ko tā bija paveikusi un vēl grasījās veikt, acīmredzot itin drīz vajadzēs pazust bez pēdām. Tāpēc tā jo nopietni sāka rīkoties, lai pēc iespējas drīzāk pabeigtu savu dižo darbu — «impērijas konstitūciju».

Bet te radās vienas grūtības. Kādai jābūt izpildvarai? Vai tai jābūt izpildpadornei? Nē, tas nozīmētu, sprieda gudrā Sapulce, padarīt Vāciju par republiku. «Prezidents?» Bet tas taču iznāk tas pats. Tātad vajadzēja atkal \ ilkt gaismā veco ķeizara amatu. Bet, tā kā par ķeizaru, protams, jākjūst kādam no valdniekiem, tad kurš tieši būs ķeizars? Acīmredzot neviens no dii minorum gentium^200, sākot ar Reisas-Greicas-Sleicas-Lobenšteinas-Ebers-dorfas firstu^201 un beidzot ar Bavārijas karali^202, — nedz Austrija, nedz Prūsija to nepieļautu. Tātad runa varēja būt tikai par Austriju vai Prūsiju. Bet kura no šīm divām? Nav šaubu, ka citos, labvēlīgākos apstākļos šī augstā Sapulce būtu sēdējusi vēl līdz šim laikam un joprojām apspriedusi šo svarīgo dilemmu, nespēdama tikt ne pie kāda lēmuma, ja Austrijas valdība nepārcirstu Gordija mezglu un tādējādi nebūtu atbrīvojusi Sapulci no pūliņiem.

Austrija ļoti labi saprata, ka tai brīdī, kad tā, pakļāvusi sev visas savas provinces, atkal spēs nostāties Eiropas priekšā kā varena Eiropas lielvalsts, politiskās gravitācijas likums pats no sevis ieraus tās ietekmes orbītā pārējo Vāciju un tai nebūs palīgos vajadzīga autoritāte, ko tai varētu piešķirt no Frankfurtes sapulces rokām saņemts ķeizara kronis. Austrija bija kļuvusi daudz stiprāka, tā jutās savā rīcībā daudz brīvāka kopš tā laika, kad bija nokratījusi reālu nozīmi zaudējušo vācu ķeizaru kroni, — kroni, kas tikai kavēja tās patstāvīgo politiku, ne par mata tiesu nepalielinot tās spēku Vācijā pašā un ārpus tās. Bet, ja Austrija nespētu nosargāt savas pozīcijas Itālijā un Ungārijā, tad tā arī Vācijā zaudētu jebkuru nozīmi un tās ietekme saruktu līdz nullei, un tā jau vairs nekad nevarētu no jauna pretendēt uz kroni, kas bija izslīdējis tai no rokām brīdī, kad tā vēl bija pilnā spēku plaukumā. Tāpēc Austrija tūdaļ jau izteicās pret jebkādu ķeizara varas restaurēšanu un tieši pieprasīja atjaunot Bundestāgu — vienīgo Vācijas centrālo valdību, kas pieminēta 1815. gada traktātos un tajos atzīta. Un 1849. gada 4. martā tā pasludināja konstitūciju, kas nenozīmēja neko citu kā vien Austrijas pasludināšanu par nedalāmu, centralizētu un patstāvīgu monarhiju, pilnīgi nošķirtu pat no tās Vācijas, ko Frankfurtes sapulce vēl grasījās reorganizēt.

Sis atklātais kara pieteikums patiesi neatstāja Frankfurtes gudriniekiem nekādu citu izvēli, kā vien izslēgt Austriju no Vācijas, bet no atlikušajām valsts daļām izveidot savā ziņā Austrumeiropas impēriju^33 — «mazo Vāciju»; tās diezgan noplukušo ķeizara mantiju vajadzēja aplikt viņa majestātes Prūsijas karaļa pleciem. Atgādināsim, te tika atdzemdināts kāds vecs, pirms sešiem, astoņiem gadiem dienvidvācu un vidusvācu liberālo doktrināru partijas izauklēts projekts, un viņi uzskatīja, ka augstākās varas uzsūtījušas pazemojošos apstākļus, kuros viņu vecais krāms atkal tika izvirzīts priekšplānā kā «visjaunākais šaha gājiens» tēvzemes glābšanai.

Atbilstoši tam 1849. gada februārī un martā Sapulce beidza apspriest impērijas konstitūciju, kā arī tiesību deklarāciju un impērijas vēlēšanu likumu; turklāt te iznāca piekāpties piespiedu kārtā ļoti daudzos jautājumos, piekāpties vispretrunīgākajā veidā, jo bija jāpiekāpjas gan konservatīvās jeb, pareizāk sakot, reakcionārās partijas, gan radikālāko Sapulces frakciju priekšā. Bija skaidri redzams, ka vadošā loma, kas agrāk bija labējās un labējā centra (konservatīvo un reakcionāru) rokās, pamazām, lai arī lēnām, pārgāja kreisās jeb Sapulces demokrātiskās daļas rokās. Austriešu deputātu diezgan divdomīgā pozīcija Sapulcē, kura bija izslēgusi viņu valsti no Vācijas, bet kurā viņi vēl pēc tam bija uzaicināti palikt un balsot, arī palīdzēja jaukt līdzsvaru Sapulcē. Un tādējādi jau uz februāra beigām kreisais centrs un kreisā ar austriešu balsu palīdzību ļoti bieži bija vairākumā, lai gan pa brīžam austriešu konservatīvā frakcija pavisam negaidot joka pēc balsoja kopā ar labējo un atkal nolieca svaru kausu uz pretējo pusi. Likdama Sapulcei taisīt tik negaidītus lēcienus, tā gribēja sagādāt tai neslavu, kas gan bija gluži lieki, jo tautas masas jau sensenis bija pārliecinājušās, ka viss, kas nāca no Frankfurtes, bija tukšs un nevērtīgs. Viegli iedomāties, kāda bija konstitūcija, kas šai laikā tika izstrādāta, tā svārstoties no vienas puses uz otru.

Sapulces kreisā, kas sevi uzskatīja par revolucionārās Vācijas godu un lepnumu, bija pilnīgi noreibusi no dažiem nožēlojamiem panākumiem, ko ar savu labo vai, pareizāk sakot, ļauno gribu bija līdzējuši gūt nedaudzie austriešu politiķi, rīkojoties Austrijas despotisma pamudināti un tā labā. Ikreiz, kad Frankfurtes sapulce kādam priekšlikumam, kas tikai iztālēm atgādināja viņu pašu nekādā ziņā ne noteikti izveidotos principus, deva homeopātiski atšķaidītā veidā kaut ko līdzīgu sankcijai, šie demokrāti tūdaļ pasludināja, ka viņi izglābuši tēvzemi un tautu. Sie nelaimīgie, plānprātīgie ļautiņi visā savā lielāko tiesu pilnīgi bezkrāsainajā mūžā tik reti kad bija guvuši kaut ko līdzīgu panākumiem, ka patiesi iedomājās, itin kā viņu nožēlojamie labojumi, kas tika pieņemti ar divu vai trīs balsu vairākumu, pārmainīs visu Eiropas seju. Kopš p-aša savas likumdevēju karjeras sākuma viņi vairāk nekā jebkura cita Sapulces daļa bija sasirguši ar nedziedināmu slimību — parlamentāro kretīnismu, ar kaiti, kuras nelaimīgos upurus pārņem cēlā pārliecība, ka visu pasauli, tās pagātni un nākotni virzot un nosakot balsu vairākums tieši tajā pārstāvības iestādē, kurai ticis gods saukt viņus par saviem locekļiem. Viņi ir pārliecināti, ka viss, itin viss, kas notiek ārpus šā nama sienām: kari, revolūcijas, dzelzceļu būve, veselu jaunu kontinentu kolonizācija, zelta atradnes Kalifornijā, kanāli Vidusame-rikā, krievu karaspēks — vārdu sakot, viss, kam vien var būt kaut kādas pretenzijas zināmā mērā ietekmēt cilvēces likteņus, — tas viss esot tīrais nieks salīdzinājumā ar neizmērojami svarīgajiem notikumiem, kas atkarīgi no tieši tai brīdī viņu godājamās palātas uzmanības centrā esošā svarīgā jautājuma atrisinājuma. Tādējādi Sapulces demokrātiskā partija tikai tāpēc, ka tai bija izdevies kontrabandas ceļā iedabūt «impērijas konstitūcijā» dažas savas receptes, uzskatīja par savu pienākumu pirmām kārtām aizstāvēt konstitūciju, lai arī tā katrā svarīgākajā punktā bija noteiktā pretrunā ar demokrātiskās partijas pašas tik bieži deklarētajiem principiem. Un, kad beidzot šā bastardiskā sacerējuma galvenie autori pameta to likteņa varā, novēlēdami to demokrātiskajai partijai, šī pieņēma šo mantojumu un aizstāvēja šo monarhistisko konstitūciju, karodama pat pret tiem, kas tad sludināja tās pašas republikāniskos principus.

Taču jāatzīst, ka šai ziņā pretruna bija tikai šķietama. Impērijas konstitūcijas nenoteiktais, iekšēji pretrunīgais, negatavais raksturs tikai precīzi atspoguļoja šo demokrātu kungu negatavās, juceklīgās, savstarpēji pretrunīgās politiskās idejas. Un, ja arī tas nebūtu pietiekami pierādīts ar viņu pašu runām un rakstiem — cik nu viņi vispār bija spējīgi rakstīt —, tad viņu darbi to pilnam pierādītu. Vesela prāta cilvēkiem kaut kas pats par sevi saprotams šķiet, ka par cilvēku jāspriež nevis pēc viņa vārdiem, bet gan pēc viņa darbiem; ne pēc tā, par ķo viņš uzdodas, bet gan pēc tā, ko viņš dara un kas viņš ir patiesībā. Un šo vācu demokrātijas varoņu darbi, kā vēlāk redzēsim, pietiekami skaļi runā paši par sevi. Lai nu būtu kā būdams, impērijas konstitūcija ar visiem saviem piedēkļiem un piederumiem tika galīgi pieņemta, un 28. martā Prūsijas karalis — ar 290 balsīm, 248 atturoties un 200 deputātiem klāt neesot — tika ievēlēts par Vācijas (izņemot Austriju) ķeizaru. Vēstures ironija bija sasniegusi kulmināciju: ķeizarisko farsu, ko trīs dienas pēc 1848. gada 18. marta revolūcijas nospēlēja Fridrihs Vilhelms IV pārsteigtās Berlīnes ielās^188, — turklāt karalis atradās tādā stāvoklī, par kuru kādā citā vietā pret viņu tiktu vērsts Menas štata likums par alkoholisko dzērienu lietošanu, — šo derdzīgo farsu gadu vēlāk sankcionēja šķietamā visas Vācijas pārstāvju sapulce. Tāds bija vācu revolūcijas iznākums!

Londonā 1852. gada jūlijā

XVI NACIONĀLĀ SAPULCE UN VALDĪBAS

Ievēlējusi Prūsijas karali par visas Vācijas (izņemot Austriju) ķeizaru, Frankfurtes Nacionālā sapulce nosūtīja deputāciju uz Berlīni, lai piedāvātu Fridriham Vilhelmam kroni, un pēc tam atlika savas sēdes. 3. aprīlī Fridrihs Vilhelms pieņēma deputātus. Viņš tiem paziņoja, ka pieņemot gan ar tautas pārstāvju nobalsošanu viņam piešķirtās prioritātes tiesības pret visiem Vācijas monarhiem, tomēr nevarot pieņemt ķeizara kroni, iekām neesot guvis drošu pārliecību, vai citi monarhi atzīšot viņa augstāko varu un impērijas konstitūciju, kas viņam piešķir tādas tiesības. Vācu valdībām, viņš piebilda, vajagot pārliecināties, vai viņi varot apstiprināt šo konstitūciju. Visādā ziņā, viņš nobeidza, vai nu viņš būšot ķeizars, vai nebūšot, viņš vienmēr esot gatavs celt savu zobenu pret ārējo vai iekšējo ienaidnieku. Mēs redzēsim, ka viņš savu solījumu turēja Nacionālajai sapulcei diezgan negaidītā veidā.

Pēc pamatīgas diplomātiskas izpētes Frankfurtes gudrie beidzot secināja, ka šī atbilde nozīmējot kroņa atraidīšanu. Tāpēc viņi nolēma (12. aprīlī), ka impērijas konstitūcija esot valsts likums un ka to vajagot aizstāvēt, bet, tā kā viņi nepavisam nezināja, kā viņiem rīkoties tālāk, tad ievēlēja trīsdesmit locekju lielu komisiju, kam tad vajadzēja izstrādāt priekšlikumus, kādā veidā varētu īstenot šo konstitūciju.

Sis lēmums kjuva par signālu, pēc kura tagad uzliesmoja konflikts starp Frankfurtes sapulci un vācu valdībām.

Buržuāzija un it īpaši sīkburžuāzija uzreiz izteicās par jauno Frankfurtes konstitūciju. Tās vairs ilgāk nevarēja gaidīt brīdi, kam vajadzēja kļūt par «revolūcijas nobeigumu». Austrijā un Prūsijā šai brīdī ar revolūciju bija tikuši galā, laižot darbā bruņotos spēkus. Minētās šķiras būtu devušas priekšroku mazāk varmācīgam līdzeklim šās operācijas veikšanai, taču tām nebija izvēles. Viss jau bija nodarīts, un ar to vajadzēja samierināties — tas ir lēmums, ko tās uzreiz pieņēma un visaugstākajā mērā varonīgi izpildīja. Mazajās valstiņās, kur viss ritēja samērā gludi, buržuāzija jau sensenis bija apmierinājusies ar savai būtībai-tik ļoti atbilstošo parlamentāro aģitāciju, ārēji efektīgu, taču pilnīgi neauglīgu, jo tā nebalstījās ne uz kādu spēku. Tādējādi katra vācu valsts atsevišķi itin kā ieguva jaunu un galīgu veidu, kas, tā domāja, dos tām visām iespēju kopš šā brīža nostāties uz mierīgas konstitucionālas attīstības ceļa. Atklāts palika tikai viens jautājums: par Vācijas savienības jauno politisko organizāciju. Un šo vienīgo jautājumu, kas vēl šķita slēpjam sevī briesmas, uzskatīja par nepieciešamu atrisināt nekavējoties. Tāpēc buržuāzija lūkoja ietekmēt Frankfurtes sapulci, lai piespiestu to pēc iespējas drīzāk izstrādāt konstitūciju; tāpēc lielburžuāzija un sīkburžuāzija lēma pieņemt un atbalstīt šo konstitūciju, vienalga, vai tā laba vai slikta, lai tikai nekavējoties radītu stabilu kārtību. Vārdu sakot, kustība par labu impērijas konstitūcijai kopš paša sākuma izrietēja no reakcionārām jūtām, un to rosināja šķiras, kas jau sen bija nogurušas no revolūcijas.

Tačubija vēl viens jautājuma aspekts. Nākamās vācu konstitūcijas pirmie un galvenie principi tika pieņemti revolūcijas pirmajos mēnešos, 1848. gada pavasarī un vasarā, laikā, kad tautas kustība vēl pārdzīvoja uzplūdus. Tolaik pieņemtie lēmumi gan bija tam laikam pilnīgi reakcionāri, bet tagad, pēc Austrijas un Prūsijas valdību patvaļas aktiem, tie šķita neparasti liberāli un pat demokrātiski. Bija mainījusies mēraukla, ar kuru tos mērīja-Ja Frankfurtes sapulce negribēja izdarīt morālisku pašnāvību, tā nevarēja izsvītrot šos savus reiz pieņemtos-lēmumus un veidot impērijas konstitūciju pēc tāda parauga kā tās konstitūcijas, ko Austrija un Prūsija bija diktējusi ar zobenu rokā. Turklāt mēs redzējām, ka vairākums Frankfurtes sapulcē bija pārvirzījies un liberālās-un demokrātiskās partijas ietekme visnotaļ palielinājās. Tādējādi impērijas konstitūcija izcēlās ne tikai ar sava ārēji izcili demokrātisko cilmi: tā tai pašā laikā, par spīti visām savām daudzajām pretrunām, bija tomēr visliberālākā konstitūcija visā Vācijā. Tās lielākais trūkums bija tas, ka šī konstitūcija bija tikai papīra strēmele, ka tai nebija nekāda spēka, lai varētu īstenot savas tēzes.

Tādos apstākļos bija gluži dabiski, ka tā dēvētā demokrātiskā partija, tas ir, sīkburžuāzijas masa, pieķērās impērijas konstitūcijai. Sī šķira savās prasībās vienmēr bija progresīvāka nekā liberālā konstitucionāli monarhis-tiskā buržuāzija; tā rīkojās ļoti pārdroši, ļoti bieži draudēja ar bruņotu pretošanos un neskopojās ar solījumiem upurēt savas asinis un dzīvību cīņā par brīvību; tomēr tā jau daudzkārt ir pierādījusi, ka briesmu brīdī tās nekad nav klāt un ka tā nekad nejūtas tik labi kā otrā' dienā pēc izšķirošās sakāves, kad viss ir zaudēts, bet tā vismaz var sevi mierināt ar apziņu, ka šā vai tā, bet viss jau ir galā. Tāpēc jau lielo baņķieru, fabrikantu un tirgoņu piekrišana Frankfurtes konstitūcijai bija atturīgāka un drīzāk atgādināja vienkāršu demonstrāciju par labu tai, bet sabiedrības šķira, kas atradās tieši zem viņiem, mūsu krietnie demokrātiskie sīkie buržuā uzstājās ar lielu pompu, kā parasts, apgalvodami, ka drīzāk izliešot savu pēdējo asins lāsi nekā pieļaušot impērijas konstitūcijas krišanu.

So divu partiju — konstitucionālās monarhijas buržuāzisko piekritēju un vairāk vai mazāk demokrātisko sīko buržuā — atbalstītā kustība par tūlītēju impērijas konstitūcijas ieviešanu strauji izplatījās; visenerģiskāk tā izpaudās atsevišķu valstu parlamentos. Prūsijas, Hanove-ras, Saksijas, Bādenes, Virtembergas palātas izteicās par šo konstitūciju. Cīņa starp valdībām un Frankfurtes sapulci ieguva draudīgu raksturu.

Tomēr valdības rīkojās strauji. Prūsijas palātas tika 2G - 896

atlaistas, lai gan tas bija pret konstitūciju, jo tām vēl vajadzēja izskatīt un apstiprināt Prūsijas konstitūciju; Berlīnē notika valdības tīšuprāt izprovocēti nemieri, bet dienu vēlāk, 28. aprīlī, Prūsijas valdība izdeva cirkulāru notu, ar kuru impērijas konstitūcija tika pasludināta par visaugstākajā mērā anarhistisku un revolucionāru dokumentu, kas vācu valdībām jārevidē un jāšķistī. Tādējādi Prūsija bez kautrēšanās noraidīja to suverēno konstruējošo varu, ar kuru vienmēr tā plātījās Frankfurtes gudrie, bet kuru viņiem tā arī nekad neizdevās nodibināt. Tika sasaukts monarhu kongress^189 — atjaunināts vecais Bun-destāgs — lai apspriestu konstitūciju, kas jau bija izsludināta par likumu. Tai pašā laikā Prūsija koncentrēja karaspēku Kreicnahā, ‘triju dienu gājumā no Frankfurtes, un uzaicināja mazās valstiņas sekot tās paraugam un arī atlaist savas palātas, tiklīdz tās sadomātu pieslieties Frankfurtes sapulcei. Sim paraugam nekavējoties sekoja Hanovera un Saksija.

Bija skaidrs, ka cīņas iznākumu var izšķirt tikai ar ieroču spēku. Valdību naidīgums un rūgšana tautā ar katru dienu izpaudās aizvien spilgtāk un spilgtāk. Demokrātiski noskaņotie pilsoņi visur centās ietekmēt karaspēku — Dienvidvācijā ar lieliem panākumiem. Visur tika rīkotas plašas masu sapulces, kurās pieņēma rezolūcijas par impērijas konstitūcijas un Nacionālās sapulces atbalstīšanu, ja būs vajadzīgs, ar ieroču spēku. Ķelnē šai nolūkā sasauca visu Reinas Prūsijas draudžu padomju deputātu sapulci. Pfalcā, Bergas apriņķī, Fuldā, Nirnbergā, Odenvaldē zemnieki pulcējās milzīgos baros, un viņus bija pārņēmis ārkārtīgi liels pacilājums. Tai pašā laikā Francijā Satversmes sapulce tika atlaista un uz jaunām vēlēšanām viscaur gatavojās milzīga satraukuma atmosfērā, bet pie Vācijas austrumu robežām ungāri vairāku spožu uzvaru rezultātā nepilnā mēnesī atsvieda Austrijas uzbrukuma straumi no Tisas līdz Leitai; diendienā varēja gaidīt, ka viņi triecienā ieņems Vīni. Vārdu sakot, tā kā tautas iztēle visur bija visaugstākajā mērā satraukta, bet valdību izaicinošā politika ar katru dienu atklājās aizvien spilgtāk, tad bruņota sadursme kļuva nenovēršama, un tikai gļēvulīga plānprātība varēja sev iestāstīt, ka cīņa beigsies miera ceļā. Bet tieši šī gļēvulīgā plānprātība bija visplašāk pārstāvēta Frankfurtes sapulcē. Londonā 1852. gada jūlijā

XVII SACELŠANĀS

Nenovēršamais konflikts starp Frankfurtes Nacionāla sapulci un vācu valstu valdībām beidzot izlauzās atklātas naidīgas rīcības formā 1849. gada maija pirmajās dienās. Savas valdības atsauktie Austrijas deputāti jau bija atstājuši Sapulci un atgriezušies mājās, izņemot nedaudzus kreisās jeb demokrātiskās partijas locekļus. Konservatīva deputātu lielum lielais vairākums, redzēdami, kā pavēršas notikumi, aizgāja no Sapulces pat agrāk, nekā to pieprasīja viņu valdības. Tādējādi neatkarīgi no iepriekšējos rakstos jau minētajiem cēloņiem, kas nostiprināja kreisās ietekmi, ar šo labējo deputātu dezertēšanu vien jau pietiktu, lai agrāko mazākumu Sapulcē padarītu par vairākumu. Jaunā vairākuma pārstāvji, kam lidz šim tāda laime ne sapnī nebija rādījusies, agrāk izmantoja savu stāvokli opozīcijā, lai skaļi runātu par vecā vairākuma un tā impērijas valdības vājumu, neuzņēmību, inertumu. Bet tagad viņiem pašiem pēkšņi vajadzēja ieņemt šā vecā vairākuma vietu. Tagad viņiem vajadzēja rādīt, ko viņi paši spēj. Viņu darbībai, protams, vajadzēja būt enerģijas, uzņēmības un aktivitātes iemiesojumam. Viņi, Vācijas zieds, drīz vien spēs virzīt uz priekšu vārgulīgo impērijas reģentu un tā neuzņēmīgos ministrus, bet, ja tas nebūs iespējams, tad — kurš gan iedrošināsies par ta šaubīties! — izmantojot tautas suverenitātes spēku, viņi gāzis šo nespējīgo valdību un aizstās to ar darbīgu, nenogurstošu izpildvaru, kas nodrošinās Vācijai glābiņu. Nabaga velni! Viņu valdība — ja vispār var runāt par valdību, kad neviens tai nepakļaujas, — izrādījās, bija vēl smieklīgāka nekā viņu priekšteču valdība.

Jaunais vairākums paziņoja, ka, par spīti visiem šķēršļiem, impērijas konstitūcija ir jāīsteno un turklāt nekavējoties, ka 15. jūlijā tautai jāievēlē deputāti jaunajā pārstāvju palātā un ka šai palātai būs jāsapulcējas 22. augustā Frankfurtē. Tas jau bija tiešs kara pieteikums tām valdībām, kas nebija atzinušas impērijas konstitūciju, un pirmām kārtam Prūsijai, Austrijai un Bavārijai, kur dzīvoja vairāk nekā trīs ceturtdaļas visu Vācijas iedzīvotāju, — kara pieteikums, ko valdības nekavēdamās pieņēma. Prūsija un Bavārija arī atsauca deputātus, kas

bija sūtīti uz Frankfurti no to teritorijām, un paātrināja savus priekšdarbus karam pret Nacionālo sapulci. No otras puses, demokrātiskās partijas demonstrācijas (ārpus parlamenta), aizstāvot impērijas konstitūciju un Nacionālo sapulci, kļuva aizvien vētrainākas un enerģiskākas, un galējās partijas piekritēju vadītā strādnieku masa apliecināja gatavību ķerties pie ieročiem, lai aizstāvētu lietu, kas patiesībā gan nebija strādnieku pašu lieta, bet kas, atbrīvojot Vāciju no tās vecajām monarhistiskajām važām, vismaz pavēra viņiem iespēju mazliet tuvoties savu mērķu īstenošanai. Tādējādi viscaur uz šā pamata tauta un valdības bija nonākušas visasākajā savstarpējā konfliktā; eksplozija bija nenovēršama; mīna bija pielādēta, un pietika ar vienu dzirksteli, lai tā sprāgtu. Palātu atlaišana Saksijā, landvēra (militārās rezerves) iesaukšana Prūsijā, valdību tiešā pretošanās impērijas konstitūcijai kļuva par šo dzirksteli; tā uzsprakstēja, un visu valsti tūdaļ aptvēra liesmas. Drēzdenē 4. maijā tauta uzvaroši ieņēma pilsētu un padzina karali^203; visi apkārtējie apriņķi sūtīja pastiprinājumus, lai atbalstītu sacēlušos. Reinas Prūsijā un Vestfālenē landvērs atteicās iet kaujā, sagrāba arsenālus un apbruņojās impērijas konstitūcijas aizstāvēšanai. Pfalcā tauta apcietināja Bavārijas valdības ierēdņus, sagrāba valsts kasi un nodibināja Aizsardzības komiteju, kas pasludināja provinci par nodotu Nacionālās sapulces aizsardzībā. Virtembergā tauta piespieda karali^204 atzīt impērijas konstitūciju, bet Bādenē armija savienībā ar tautu piespieda lielhercogu^205 bēgt un izveidoja pagaidu valdību. Citās Vācijas daļās tauta tikai gaidīja izšķirošo Nacionālās sapulces signālu, lai saceltos ar ieročiem rokās un nodotu sevi Sapulces rīcībā.

Nacionālās sapulces stāvoklis bija daudz labāks, nekā pēc tās kaunpilnās pagātnes varēja gaidīt. Vācijas rietumu puse bija tvērusi ieročus, lai aizstāvētu Sapulci; karaspēks viscaur svārstījās; mazajās valstiņās tas neapšaubāmi sliecās uz kustības pusi. Austriju ungāru uzvarošais uzbrukums bija pilnīgi paralizējis, un Krievija, šis vācu valdību rezerves balsts, sasprindzināja visus savus spēkus, lai atbalstītu Austriju pret maģāru karaspēku.

Vajadzēja tikai pieveikt Prūsiju, un, tā kā šai zemē netrūka revolucionāru simpātiju, tad sasniegt šo mērķi, bez šaubām, bija iespējams. Vārdu sakot, viss bija atkarīgs no tā, kā rīkosies Sapulce.

Sacelšanās ir māksla, gluži tāpat ka karš un kā citi mākslas veidi. Tā pakļauta zināmiem likumiem, un, ja tos aizmirst, tad partijai, kas vainīga šo likumu neievērošanā, jāiet bojā. Šie likumi, loģiski izrietēdami no partiju būtības, no to apstākļu būtības, ar kādiern līdzīgā gadījumā ir darīšana, ir tik skaidri un vienkārši, ka 1848. gada īsā pieredze pietiekami iepazīstināja ar tiem vāciešus. Pirmkārt, nekad nevajag rotaļāties ar sacelšanos, ja nav drosmes iet līdz galam. Sacelšanās ir vienādojums ar augstākajā mērā nenoteiktiem lielumiem, kuru vērtība var katru dienu mainīties. Kaujas spēki, pret kuriem jādarbojas, ir visnotaļ pārāki organizācijas, disciplīnas un tradicionālās autoritātes ziņā; ja sacēlušies nevar savākt pret savu pretinieku lielākus spēkus, tad viņus sakaus un iznīcinās. Otrkārt, ja sacelšanās iesākta, tad jārīkojas ar vislielāko noteiktību un jāpāriet uzbrukumā. Aizsargāšanās ir katras bruņotas sacelšanās nāve; aizsargājoties tā iet bojā, iekām tā mērojusies spēkiem ar ienaidnieku. Ienaidnieks jāpārsteidz, kamēr viņa karaspēks vēl izkliedēts; katru dienu jācenšas_iegūt jaunus, kaut arī nelielus panākumus; jāuztur morālais pārsvars, ko tev devusi sacēlušos pirmā sekmīgā kustība; jāpiesaista sev tie svārstīgie elementi, kuri vienmēr seko spēcīgākajam un vienmēr nostājas drošākajā pusē; jāpiespiež ienaidnieks atkāpties, iekām tas var savākt savu karaspēku pret tevi; vārdu sakot, rīkojies saskaņā ar vārdiem, ko teicis Dan-tons, lielākais līdz šim pazīstamais revolucionārās taktikas meistars: de l’audace, de l’audace, encore de l’audacel^206

Tātad, ko vajadzēja darīt Frankfurtes Nacionālajai sapulcei, lai izvairītos no nenovēršami draudošās bojāejas? Tai vajadzēja pirmām kārtām tikt pilnīgi skaidrībā par savu stāvokli un pārliecināties, ka tagad tai vairs nav citas izvēles, kā vien bez ierunām pakļauties valdībām vai arī, enerģiski atmetot katru svārstīšanos, nostāties bruņotās sacelšanās pusē. Otrkārt, tai vajadzēja atklāti atzīt visas jau uzliesmojušās sacelšanās, aicināt tautu viscaur tvert ieročus, lai aizstāvētu nacionālo pārstāvniecību,

un izsludināt ārpus likuma visus monarhus, ministrus un citas personas, kas iedrošinātos pretoties suverēnajai, savu pilnvarnieku pārstāvētajai tautai. Treškārt, tai vajadzēja nekavējoties atcelt Vācijas impērijas reģentu, izveidot stipru, darbīgu, nesaudzīgu izpildvaru, atsaukt uz Frankfurti tieši sevis aizsargāšanai sacēlušos bruņotos spēkus, tādējādi radot vienlaicīgi likumīgu ieganstu sacelšanās izplatīšanai, organizēt vienā cieši saliedētā veselā visus tās rīcībā esošos kaujas spēkus — vārdu sakot, ātri un bez šaubīšanās izmantot visus iespējamos līdzekļus, lai nostiprinātu savu pozīciju un vājinātu savu ienaidnieku pozīciju.

Frankfurtes sapulces tikumīgie demokrāti visnotaļ rīkojās tieši pretēji. Neapmierinādamies ar to, ka viņi atstāja notikumus pašplūsmā, šie cienījamie kungi nonāca tiktāl, ka ar savu pretdarbību tieši noslāpēja visas jau topošās sacelšanās kustības. Tā rīkojās, piemēram, Karls Fogta kungs Nirnbergā. Viņi ļāva apspiest sacelšanos Saksijā, Reinas Prūsijā, Vestfālenē, nesniegdami tām nekādu citu palīdzību kā vien sentimentālu protestu, ko pēc to bojāejas izteica pret Prūsijas valdības nejūtīgo cietsirdību. Slepeni viņi uzturēja diplomātiskās attiecības ar Dienvidvācijas sacelšanās kustībām, taču ne reizi neatbalstīja tās, atklāti atzīstot. Viņi zināja, ka impērijas reģents ir valdību pusē, un tomēr aicināja viņu — kam šis nepievērsa nekādu uzmanību — pretoties šo valdību intrigām. Impērijas ministri, vecie konservatīvie, katrā sēdē ņirgājās par šo nevarīgo Sapulci, taču tā ar to samierinājās. Un, kad Vilhelms Volfs, Silēzijas deputāts un viens no avīzes «Neue Rhei-niche Zeitung» redaktoriem, pieprasīja, lai Sapulce pasludina ārpus likuma impērijas reģentu*, kurš bija, kā pamatoti norādīja Volfs, pirmais un vislielākais impērijas nodevējs, tad viņa balsi noslāpēja šo demokrātisko revolucionāru vienprātīgais tikumiskā sašutuma kliedziens! īsāk sakot, viņi joprojām pļāpāja, protestēja, sludināja, proklamēja, bet viņiem nekad nepietika nedz drosmes, nedz prāta, lai rīkotos, turpretim naidīgais valdību karaspēks nāca aizvien tuvāk un viņu pašu izpildvara —• impērijas reģents — čakli vērpa pret viņiem intrigas, lai kopā ar vācu valdniekiem varētu viņus žigli iznīcināt. Tādējādi šī nicināmā Sapulce pazaudēja pēdējās sava

— Johanu. Red.

prestiža paliekas; sacelšanās dalībniekiem, kas bija cēlušies aizstāvēt Sapulci, vairs nerūpēja tās liktenis, un, kad beidzot, kā vēlāk redzēsim, nonāca līdz apkaunojošam galam un šī Sapulce izlaida garu, neviens neveltīja ne vismazāko vērību tās kaunpilnajai pazušanai.

Londonā 1852. gada augustā

XVIII SĪKBURZUĀZIJA

Savā pēdējā rakstā mēs parādījām, ka cīņa starp vācu valdībām, no vienas puses, un Frankfurtes parlamentu — no otras puses, galu galā sasniedza tādu niknuma pakāpi, ka maija pirmajās dienās prāvā Vācijas da|ā uzliesmoja atklātas sacelšanās: sākumā Drēzdenē, pēc tam Bavārijas Pfalcā, daļā Reinas Prūsijas un beidzot Bādenē.

Visos gadījumos sacēlušos īstie kaujas spēki komplektējās no pilsētu strādniekiem, kas pirmie tvēra ieročus un sāka kauju ar karaspēku. Daļa nabadzīgāko lauku iedzīvotāju slāņu — kalpi un sīkzemnieki — parasti pievienojās strādniekiem tikai pēc tam, kad konflikts jau bija uzliesmojis. Vairums jaunu cilvēku no visām šķirām, kas stāvēja zemāk par kapitālistu šķiru, vismaz uz laiku atradās sacēlušos armiju rindās, taču šis diezgan raibais jauniešu pūlis strauji izretojās, tiklīdz notikumos iestājās nopietnāks pavērsiens. Starp citu, studenti, šie «intelekta pārstāvji», kā viņi labprāt dēvējās, pirmie pameta savus karogus, ja vien neizdevās viņus noturēt, ieceļot par virsniekiem, bet, gluži dabiski, tam viņi tikai ļoti retos gadījumos bija piemēroti.

Strādnieku šķira piedalījās šajā sacelšanās kustībā, kā būtu piedalījusies ikvienā citā, no kuras varētu gaidīt, ka tā vai nu novērsīs kādus šķēršļus tās ceļā uz politisku kundzību un sociālo revolūciju, vai arī vismaz piespiedīs ietekmīgākās, bet mazdūšīgākās sabiedrības šķiras ieturēt noteiktāku un revolucionārāku kursu, nekā tās ieturējušas līdz šim. Strādnieku šķira tvēra ieročus, skaidri apzinādamās, ka savu tiešo mērķu ziņā šī nav viņas cīņa. Taču tā realizēja vienīgo taktiku, kas tai bija noderīga: nevienai šķirai, kas pakāpusies uz tās pleciem (kā to izdarīja

buržuāzija 1848. gadā), tā negribēja atļaut nostiprināt savu šķiras kundzību, ja tā nedeva strādnieku šķirai vismaz brīvu ceļu cīņai par savām pašas interesēm. Visādā ziņā, strādnieku šķira centās izraisīt krīzi, kas vai nu noteikti un neatturami virzītu nāciju uz revolucionārās cīņas ceļa, vai arī pēc iespējas pilnīgāk atjaunotu pirmsrevolūcijas status quo un tādējādi darītu nenovēršamu jaunu revolūciju. Tiklab vienā, kā arī otrā gadījumā strādnieku šķira pārstāvēja visas nācijas kopējās īstās un pareizi saprastās intereses; tā cik spēdama paātrināja revolūciju, kura tagad kļuvusi civilizētās Eiropas vecajām sabiedrībām vēsturiska nepieciešamība un bez kuras neviena no tām nevar ne domāt par mierīgāku un regulārāku savu spēku attīstību turpmāk.

Lauku iedzīvotāji, kas pievienojās sacelšanās kustībai, galvenokārt metās revolucionārās partijas apkampienos pa daļai nepanesamās nodokļu nastas dēļ, pa daļai feodālo klaušu dēļ, kas viņus nospieda. Viņiem trūka jebkādas pašu iniciatīvas, viņi turējās citu, sacelšanās kustībā ierauto šķiru pēdās, svārstīdamies starp strādniekiem un sīko amatnieku un tirgotāju šķiru. Gandrīz vienmēr katra paša sociālais stāvoklis atsevišķi izšķīra, kurai pusei viņš pieslējās. Laukstrādnieks parasti pievienojās pilsētu strād-niekiejn; sīkzemnieks sliecās iet roku rokā ar sīkajiem buržuā.

So sīko buržuā šķiru, uz kuras lielo nozīmi un ietekmi mēs jau vairākkārt esam norādījuši, var uzskatīt par 1849. gada maija sacelšanās vadošo šķiru. Tā kā šoreiz kustības centru vidū nebija nevienas no lielajām Vācijas pilsētām, tad sīkburžuāzijai, kas vienmēr ir pārsvarā vidējās un mazās pilsētās, izdevās sagrābt savās rokās kustības vadību. Turklāt mēs redzējām, ka cīņā par impērijas konstitūciju un par Vācijas parlamenta tiesībām tieši šās šķiras intereses bija liktas uz spēli. Visās pagaidu valdībās, kas noorganizējās sacelšanās apgabalos, vairākums bija tieši šās tautas daļas pārstāvjiem, tāpēc šo valdību darbības vēriens dod iespēju spriest, ko vispār spēj vācu sīkburžuāzija. Kā redzēsim, tā spēj tikai pazudināt katru kustību, kas tiek uzticēta tās vadībai.

Sīkburžuāzija, būdama diža savā lielībā, nepavisam nav spējīga rīkoties un gļēvulīgi izvairās vispār riskēt. Tās tirdzniecisko veikalu un kredītoperāciju sīkumainais raksturs ir īsti piemērots, lai uzspiestu tai enerģijas un

uzņēmības trūkuma zīmogu; tāpēc bija gaidāms, ka tādas pašas īpašības raksturos arī tās politisko darbību. Un patiesi, sīkburžuāzija skubināja uz sacelšanos ar skanīgām frāzēm, plātīgi slavinot varoņdarbus, kurus tā grasījās veikt; tā alkatīgi steidzās sagrābt varu, tiklīdz sacelšanās — pilnīgi pret tās gribu — uzliesmoja; bet šo varu tā izmantoja tikai tālab, lai iznicinātu sacelšanās sekmes. Visur, kur bruņotā sadursme radīja nopietnu krīzi, sīkos buržuā pārņēma vislielākās bailes no jaunā, viņiem bīstamā stāvokļa: bailes no tautas, kas nopietni bija atsaukusies uz viņu lielīgo aicinājumu tvert ieročus, bailes no varas, kas tagad pati iekrita viņiem rokās, un pirmām kārtām bailes no sekām, kādas varētu radīt politika, kurā viņiem bija vajadzējis iesaistīties, no sekām, kas skartu tiklab tieši viņus pašus, kā arī viņu sabiedrisko stāvokli un viņu īpašumu. Vai no viņiem negaidīja, ka viņi patiesi sacelšanās labā riskēs ar «dzīvību un mantu», kā viņi parasti mēdza sacīt? Vai viņi nebija spiesti sacelšanās kustībā ieņemt oficiālu stāvokli, un vai tātad sakāves gadījumā viņi neriskēja zaudēt savus kapitālus? Un uzvaras gadījumā kāda cita perspektīva viņiem varēja būt, ja ne pārliecība, ka uzvarošie proletārieši, kas bija viņu kau-jasspēku galvenā masa, padzīs viņus no amatiem un radikāli māinīs viņu politiku? Tādējādi, atrazdamās starp pretējām briesmām, kas to apņēma no visām pusēm, sīkburžuāzija prata izmantot savu varu tikai tam, lai pamestu visu likteņa varā, un līdz ar to, saprotams, tika zaudētas tās nelielās panākumu izredzes, kādas vēl varēja būt, un sacelšanās galīgi bija nolemta neveiksmei. Sīkburžuāzijas taktika vai, pareizāk sakot, pilnīgs jebkādas taktikas trūkums viscaur bija gluži vienāds, un tāpēc sacelšanās 1849. gada maijā visās Vācijas daļās šķita kā pēc viena parauga piegrieztas.

Drēzdenē ielu cīņas ilga četras dienas. Drēzdenes sīkie buržuā, «pilsētas gvarde», ne tikai nepiedalījās cīņā, bet daudzos gadījumos atbalstīja karaspēka darbību pret sacelšanās dalībniekiem. Tie atkal savukārt komplektējās gandrīz vienīgi no apkārtējo rūpniecības apgabalu strādniekiem. Viņiem bija spējīgs un aukstasinīgs komandieris — krievu emigrants Mihails Bakuņins, ko vēlāk sagūstīja un kas šobrīd ir ieslodzīts Munkačas* cietoksnī

Ungārijā. Pēc lielu Prūsijas karaspēka vienību iejaukšanās šī sacelšanās tika apspiesta.

Reinas Prūsijā nonāca tikai līdz nenozīmīgām bruņotām cīņām. Tā kā visas lielās pilsētas bija cietokšņi, kurus pārvaldīja citadeles, tad sacēlušies bija spiesti apmierināties tikai ar atsevišķām sadursmēm. Tiklīdz karaspēks tika sakoncentrēts pietiekamā daudzumā, bruņotajai pretestībai bija beigas.

Pfalcā un Bādenē turpretim sacēlušies ieņēma bagātu, auglīgu apgabalu, kā arī veselu valsti. Šeit viss bija pa rokai: nauda, ieroči, kareivji, karamateriāli. Regulārās armijas kareivji paši pievienojās sacelšanās dalībniekiem; vēl vairāk, Bādenē viņi pat gāja pirmajās rindās. Saksijā un Reinas Prūsijā sacēlušies uzupurējās, lai dotu laiku kustības organizēšanai Dienvidvācijā. Nekad vēl vietējai, provinces mēroga, sacelšanās kustībai nebija bijuši tik labvēlīgi apstākļi kā šai gadījumā. Parīzē gaidīja revolūciju; ungāri stāvēja pie Vīnes vārtiem; visās Vidusvāci-jas valstīs ne tikai tauta, bet arī karaspēks noteikti sliecās uz sacelšanās pusi un gaidīja tikai izdevīgu gadījumu, lai atklati pievienotos tai. Un tomēr kustība, nonākusi sīkburžuāzijas rokās, kopš paša sākuma bija lemta neveiksmei. Sīkburžuāziskie reģenti, it īpaši Bādenē, — un viņu priekšgalā Brentāno kungs — nekādi nevarēja aizmirst, ka, uzurpēdami «likumīgā» suverēna, lielhercoga posteni un prerogatīvas, viņi izdara valsts nodevību. Viņi sēdēja savos ministru krēslos, sirdī uzskatīdami sevi par noziedzniekiem. Ko tad varēja gaidīt no tādiem gļēvuļiem? Viņi ne tikai pameta sacelšanos pašas stihiskajai gaitai, atstādami to decentralizētu un tālab arī bez rezultātiem, bet viņi vēl darīja visu, kas bija viņu spēkos, lai atņemtu kustībai jebkuru enerģiju un spēku un lai pazudinātu to. Un tas viņiem izdevās, tāpēc ka viņus dedzīgi atbalstīja tās kategorijas dziļdomīgie politiķi, tie «demokrātiskie» sīkburžuāzijas varoņi, kas vienmēr bija nopietni pārliecināti, ka viņi «glābj tēvzemi», atļaudami dažiem veiklākiem subjektiem, tādiem kā Brentāno, vazāt sevi aiz deguna.

Kas attiecas uz jautājuma militāro pusi, tad vēl nekad kaujas operācijas netika vadītas tik nolaidīgi un tik muļķīgi kā bijušā regulārās armijas leitnanta, Bādenes virspavēlnieka Zīgela vadībā. Viss gāja juku jukām, tika palaisti garām visi izdevīgie gadījumi, visi bezgala dārgie

acumirkļi tika izšķiesti, gudrojot grandiozus, taču neizpildāmus plānus, un, kad beidzot pavēlniecību uzņēmās apdāvinātais polis Meroslavskis, armija bija dezorganizēta, sakauta, slikti apgādāta, zaudējusi drosmi un tai vajadzēja cīnīties ar skaitā četrreiz pārāku pretinieku. Meroslavskim nekas cits neatlika, kā tikai sākt pie Vāg-heizeles savu slaveno kauju, kas tomēr nebeidzās ar uzvaru, izdarīt prasmīgu atkāpšanos, mesties pēdējā bezcerīgajā kaujā pie Raštates mūriem un atteikties no pavēlnieka amata. Šajā karā, tāpat kā ikvienā insurgentu karā, kurā karaspēki ir pieredzējušu kareivju un neapmācītu jauniesaukto maisījums, revolucionārā armija apliecināja daudz varonības, bet reizē ar to arī daudzkārt pakļāvās kareivjiem neraksturīgai un bieži vien gluži neaptveramai panikai. Taču ar visu savu nenovēršamo nepilnību šī armija pamatoti var justies apmierināta kaut vai tikai tāpēc, ka četrkāršais pārākums skaitā pretiniekam šķita nepietiekams, lai to galīgi sakautu, un ka šās kampaņas laikā simt tūkstošu regulārā karaspēka vīru apliecināja militārajā ziņā tādu godbijību pret divdesmit tūkstošiem sacelšanās dalībnieku, itin kā viņiem būtu darīšana ar veco Napoleona gvardi.

Maijā sacelšanās uzliesmoja, 1849. gada jūlija vidū tā bija pilnīgi apspiesta. Pirmā vācu revolūcija bija beigusies.

XIX SACELŠANĀS BEIGAS

Tai laikā, kamēr Vācijas dienvidus un rietumus bija pārņēmusi atklāta sacelšanās un valdībām no karadarbības sākuma Drēzdcnē līdz Raštates kapitulācijai bija vajadzīgas vairāk nekā desmit nedēļas, lai noslāpētu šo pēdējo pirmās vācu revolūcijas uzliesmojumu, Nacionālā sapulce nozuda no politiskās skatuves, turklāt neviens tās nozušanu nepamanīja.

Mēs atstājām šo augsto iestādi Frankfurtē pilnīgi apjukušu par valdību nekaunīgajiem uzbrukumiem tās cieņai, par pašas tās radītās centrālās varas nevarību un nodevīgo bezdarbību, par sīkburžuāzijas sacelšanos, lai to aizstāvētu, un par strādnieku šķiras sacelšanos revolucionārāka galamērķa vārdā. Sapulces locekļi jutās bezgala nomākti un izmisuši; notikumos uzreiz iestājās tik noteikts un izšķirošs pavērsiens, ka dažās dienās pilnīgi sabruka visas šo mācīto likumdevēju ilūzijas par savu īsto spēku un ietekmi. Konservatīvie pēc savu valdību signāla jau bija pametuši Sapulci, kuras turpmākā eksistence kopš šā brīža vispār varēja būt tikai kā izaicinājums likumīgajām varām. Galīgi apjukušie liberāļi uzskatīja pasākumu par bezcerīgi paspēlētu; viņi arī nolika savas deputātu pilnvaras. Godājamie kungi dezertēja simtiem. Sākumā viņi bija no 800 līdz 900, bet šis skaits tagad tik strauji saruka, ka drīz vien kvorumam atzina par pietiekamu simt piecdesmit, bet pēc dažām dienām — simt deputātu klātbūtni. Taču pat šo kvorumu bija grūti sapulcināt, lai gan visa demokrātiskā partija vēl bija palikusi Sapulcē.

Bija pietiekami skaidrs, ko vajadzēja darīt parlamenta paliekām. Tām tikai vajadzēja atklāti un noteikti pievienoties sacelšanās kustībai, piešķirot tādējādi šai kustībai visu spēku, kādu vien tai varēja dot likumība; un tai pašā laikā parlaments ar to uzreiz iegūtu armiju sevis paša aizsargāšanai. Tam vajadzēja pieprasīt no centrālās varas, lai tā nekavējoties izbeigtu jebkuru karadarbību, bet, ja šī vara, kā tas bija paredzams, nespētu un negribētu tā rīkoties, tam tūdaļ vajadzēja to atcelt un aizstāt ar enerģisku valdību. Ja nebija iespējams ievest insurgentu karaspēku Frankfurtē (kas nebija grūti izdarāms sākumā, kamēr vācu valstu valdības vēl nebija pietiekami sagatavojušās cīņai un svārstījās), Sapulce būtu varējusi, nezaudējot laiku, pārcelt savu atrašanās vietu uz pašu sacelšanās apgabala centru. Ja tas viss būtu izdarīts uzreiz un bez svārstīšanās, ne vēlāk kā maija vidū vai beigās, tad tiklab sacelšanās kustībai, kā arī Nacionālajai sapulcei vēl varēja būt kādas izredzes gūt panākumus.

Taču no vācu mietpilsoņu pārstāvjiem tādu enerģisku rīcību nekādā ziņā nevarēja gaidīt. Šie godkārīgie valstsvīri nekādi vēl nebija atbrīvojušies no savām ilūzijām. Tie parlamenta locekļi, kas bija zaudējuši savu liktenīgo ticību parlamenta spēkam un neaizskaramībai, jau bija aizmukuši; bet palikušos demokrātus nenācās viegli pārliecināt atteikties no tiem varas un diženuma sapņiem, kuros viņi bija gremdējušies veselu gadu. Palikdami uzticīgi savam agrāk nospraustajam kursam, viņi visnotaļ izvairījās no jebkādas noteiktas rīcības tik ilgi, kamēr

beidzot nebija zudušas katras izredzes gūt panākumus un pat katra iespēja krist ar godu. Attīstīdami tīri ārišķīgu, rosīgu darbību, kuras pilnīgā neauglība apvienojumā ar augstprātīgām pretenzijām varēja izraisīt tikai līdzcietību un izsmieklu, viņi joprojām sūtīja rezolūcijas, adreses un pieprasījumus impērijas reģentam, kas neveltīja tiem nekādu uzmanību, un ministriem, kas atklāti biedrojās ar ienaidnieku. Un, kad beidzot deputāts no Strigavas* un viens no laikraksta «Neue Rheinische Zeitung» redaktoriem, vienīgais īstais revolucionārs visā Sapulcē Vilhelms Volfs teica, ja viņi nopietni domājot to, ko runā, viņiem vajagot izbeigt pļāpāšanu un nekavējoties izsludināt ārpus likuma impērijas reģentu, galveno valsts nodevēju, tad viss šo parlamentāriešu kungu ilgi aizturētais tikumiskais sašutums pēkšņi eksplodēja ar tādu spēku, kāds nebija ne nojaušams, kad impērijas valdība uzkrāva viņiem vienu apvainojumu pēc otra. Tā tam arī vajadzēja notikt, jo Volfa ieteikums bija pirmais prātīgais vārds, kas atskanēja Sv. Pāvila baznīcas^190 sienās; viņš taču prasīja tieši to, ko visādā ziņā vajadzēja izdarīt, bet tik atklāta runa, kur viss tika saukts īstajā vārdā, varēja tikai apvainot jūtīgās dvēseles, kas bija noteiktas tikai savā nenoteiktībā un kas, būdamas pārlieku gļēvas, lai rīkotos, bija uz visiem laikiem ieņēmušas galvā, ka neko nedarīt — tas ir tieši tas, kas jādara. Katrs vārds, kas gluži kā zibens uzliesmojums apgaismoja viņu smadzenes aptumšojošo, bet viņu pašu tīšprātīgi uzturēto miglu, katrs priekšlikums, kas varētu izvest viņus no labirinta, kurā viņi par katru cenu vēlējās ilgāk palikt, katra skaidra apjēga par īsto stāvokli — tas viss, protams, bija apvainojums šās suverēnās Sapulces majestiskumam.

Drīz pēc tam, kad, par spīti rezolūcijām, uzsaukumiem, interpelācijām un proklamācijām, ilgāk vairs nebija iespējams nosargāt cienījamo deputātu kungu pozīcijas Frankfurtē, viņi devās prom, tomēr ne uz sacelšanās apgabaliem, jo tas būtu bijis pārlieku drosmīgs solis. Viņi devās uz Stutgarti, kur Virtembergas valdība ieturēja savā ziņā nogaidošu neitralitāti. Šeit viņi beidzot pasludināja impērijas reģentu par gāztu un paši no sava vidus ievēlēja pavaldonību piecu locekļu sastāvā. Šī pavaldonība steidzīgi pieņēma likumu par militāru zemessardzi, un šo likumu, ievērojot visas pienācīgās formalitātes, izsūtīja visām Vācijas valdibām. Tām, šīm nelabojamām Sapulces naidniecēm, tika pavēlēts pulcināt spēkus Sapulces aizstāvēšanai! Tā tika radīta — protams, uz papīra — armija Nacionālās sapulces aizstāvēšanai. Divīzijas, brigādes, pulki, baterijas — viss bija paredzēts un noteikts. Netrūka itin nekā, nebija tikai realitātes, jo šī armija, protams, nekad nenāca pasaulē.

Vēl viens, pēdējais plāns pats no sevis uzradās Nacionālajai sapulcei. Demokrātiskie iedzīvotāji no visām valsts daļām sūtīja deputācijas, lai nodotu sevi parlamenta rīcībā un paskubinātu to enerģiski rīkoties. Tauta, kas zināja Virtembergas valdības īstos nodomus, lūgtin lūdza Nacionālo sapulci piespiest šo valdību atklāti un aktīvi piedalīties sacelšanās kustībā, ko bija uzsākuši tās kaimiņi. Taču veltīgi. Pārceldamās uz Stutgarti, Nacionālā sapulce bija pilnīgi nodevusi sevi Virtembergas valdības žēlastībai. Deputāti to apzinājās un tāpēc darbojās pret aģitāciju tautā. Līdz ar to viņi zaudēja pēdējās ietekmes paliekas, kas viņiem vēl varēja būt. Viņi pilnīgi pamatoti izpelnījās nicināšanu, un Virtembergas valdība, Prūsijas un impērijas reģenta skubināta, darīja galu demokrātiskajam farsam: 1849. gada 18. jūnijā tā slēdza parlamenta sēžu zāli un pavēlēja pavaldonības locekļiem atstāt valsti.

Tad viņi devās uz Bādeni, uz insurgentu nometni, bet tur viņi tagad jau bija lieki. Neviens neveltīja viņiem uzmanību. Tomēr pavaldonība suverēnās vācu tautas vārdā joprojām nopūlējās pati saviem spēkiem glābt tēvzemi. Tā mēģināja panākt, lai to atzītu svešzemju lielvalstis, izsniegdama pases ikvienam, kas vien vēlējās tās ņemt. Tā izdeva proklamācijas un izsūtīja komisārus, lai izraisītu sacelšanos tais pašos Virtembergas apgabalos, kuru aktīvo atbalstu tā bija noniecinājusi tad, kad vēl bija laiks, taču tas viss, protams, nedeva nekādu panākumu. Mūsu rokās šobrīd ir oriģinālziņojums, ko pavaidonībai sūtījis kāds tās komisārs, Reslera kungs (Elsas* deputāts): ziņojuma saturs ir visai zīmīgs. Ziņojums datēts: Stutgartē 1849. gada 30. jūnijā. Aprakstījis pusduča viņam līdzīgu komisāru piedzīvojumus nesekmīgos naudas meklējumos, Reslera kungs min veselu virkni attaisnojumu, kāpēc viņš vēl joprojām neesot ieradies savā norīkojuma

vietā, un pēc tam sāk izklāstīt pašus dziļdomīgākos apsvērumus par iespējamām domstarpībām starp Prūsiju, Austriju, Bavāriju un Virtembergu un par šo domstarpību iespējamām sekām. Visu to sīki iztirzājis, viņš tomēr secina, ka tā kā tā nav uz ko cerēt. Tālāk viņš ierosina organizēt no uzticamiem cilvēkiem informācijas dienestu un izveidot spiegošanas sistēmu, lai atklātu Virtembergas valdības nodomus un dabūtu ziņas par karaspēka pārvietošanos. Sī vēstule nesasniedza adresātu, jo tad, kad tā tika rakstīta, «pavaldonība» pilnā sastāvā jau bija pārcēlusies uz «ārlietu resoru», tas ir, uz Sveici. Un tai laikā, kamēr nabaga Reslera kungs vēl joprojām lauzīja galvu par to, kādi plāni ir briesmīgajai sestā ranga karalistes valdībai, simt tūkstoši Prūsijas, Bavārijas un Hesenes kareivju pēdējā kaujā pie Raštates mūriem jau bija izšķīruši visu.

Tā nozuda vācu parlaments un kopā ar to — pirmais un pēdējais vācu revolūcijas veidojums. Parlamenta sasaukšana bija pirmais juridiskais apstiprinājums tam faktam, ka Vācijā patiesi bija nolikusi revolūcija; un parlaments pastāvēja tik ilgi, kamēr vien tai, šai pirmajai mūsdienu Vācijas revolūcijai, pienāca beigas. Parlamentu kapitālistu šķiras ietekmē ievēlēja sadrumstalotie, izkliedētie lauku iedzīvotāji, kuru lielākā da]a nule kā bija modusies no feodālisma tumsības, un tā uzdevums bija savākt vienkop politiskajā arēnā visas ievērojamās, laikā no 1820. līdz 1848. gadam populārās personas un pēc tam tās pilnīgi iznīcināt. Šeit sapulcējās visas buržuāziskā liberālisma slavenības. Buržuāzija gaidīja brīnumu, taču iemantoja kaunu sev un saviem pārstāvjiem. Rūpniecības un tirdzniecības kapitālistu šķira Vācijā piedzīvoja smagāku sakāvi nekā jebkurā citā zemē. Vispirms to uzvarēja, izputināja un padzina no valsts amatiem visās atsevišķās Vācijas valstīs un pēc tam galīgi sakāva, apkaunoja un apsmēja centrālajā Vācijas parlamentā. Politiskais liberālisms — buržuāzijas valdīšana, vienalga, mon-arhistiskā vai republikāniskā valsts varas formā, — uz laiku laikiem kjuva Vācijā neiespējama.

Savas pastāvēšanas pēdējā posmā vācu parlaments uz visiem laikiem apkaunoja partiju, kas no 1848. gada marta vadīja oficiālo opozīciju, — demokrātu partiju, šos sīko amatnieku un tirgotāju šķiras un daļēji zemniecības interešu pārstāvjus. 1849. gada maijā un jūnijā šī šķira guva iespēju parādīt savas spējas organizēt stabilu valdību Vācijā. Mēs jau redzējām, kādu neveiksmi tā piedzīvoja — ne tik daudz nelabvēlīgu apstākļu dēļ kā pati sava gļēvuma dēļ, kas allaž izpaudās visās izšķirošajās kustībās, kādas vien izcēlās kopš revolūcijas sākuma; tā piedzīvoja šo neveiksmi tāpēc, ka politikā uzrādīja to pašu tuvredzību, mazdūšību un nenoteiktību, kas raksturo tās komercoperācijas. Tādas rīcības rezultātā 1849. gada maijā tā jau bija zaudējusi visu Eiropas sacelšanos īstā kaujasspēka — strādnieku šķiras uzticību. Bet tai tomēr vēl bija labas izredzes gūt panākumus. Kopš tā laika, kad reakcionāri un liberāļi bija izstājušies, Vācijas parlaments atradās pilnīgi tās rokās. Lauku iedzīvotāji bija tās pusē. Divas trešdaļas armiju mazajās valstīs, trešā daļa Prūsijas armijas, lielākā daļa Prūsijas landvēra (rezerves jeb zemessardzes) bija gatavi tai pievienoties, ja tā sāktu rīkoties ar tādu noteiktību un drosmi, kas izriet no skaidras stāvokļa izpratnes. Bet politiķi, kas vadīja šo šķiru, nebija tālredzīgāki par sīko bur-žuā masu, kas viņiem sekoja. Viņi izrādījās vēl aklāki, vēl stūrgalvīgāk pieķērās ilūzijām, ko paši sevī brīvprātīgi uzturēja, bija vēl lētticīgāki, vēl mazāk spējīgi stingri rēķināties ar faktiem nekā liberāļi. Viņu politiskā nozīme arī noslīdēja zem nulles. Bet, tā kā praktiski viņi vēl nebija īstenojuši savus banālos principus, tad ļoti labvēlīgos apstākļos viņi būtu varējuši.atkal uz īsu laiku atdzīvoties, ja viņiem, tāpat kā viņu kolēģiem, «tīrajiem demokrātiem» Francijā, Luija Bonaparta valsts apvērsums nebūtu atņēmis arī šo pēdējo cerību.

Ar sacelšanās apspiešanu Dienvidrietumvācijā un ar Vācijas parlamenta padzīšanu noslēdzās pirmās vācu revolūcijas vēsture. Mums vēl atlicis pārlaist atvadu skatienu pār uzvarošajiem kontrrevolucionārās savienības locekļiem. To izdarīsim savā nākošajā rakstā.191

Londonā 1852. gada 24. septembri

Iespiests pēc К. Маркс и #>. Энгельс. Сочинения, иод. 2. т. 8, стр. 3—113

Sarakstījis F. Engelss laikā no 1851. gada augusta līdz 1852. gada septembrim

Iespiests laikrakstā *New York Daily Tribune» 1851. gada 25. un 28. oktobri, 6., 7.,

12. un 28. novembri; 1852. gada 27. februāri,

6., 15., 18. un 19. martā. 9., 17. un 24. apriti, 27. jūlijā, 19. augustā, 18. septembri.

2. un 23. oktobri

Paraksts: Kārlis M a r k s s

NESENĀ PRĀVA ĶELNĒ

Londonā, trešdien, 1852. gada I. decembrī

Jūs droši vien jau esat saņēmuši ar Eiropas preses starpniecību ļoti daudz pārskatu par Ķelnes prāvu-monstru pret komunistiem^46 Prūsijā un par šās prāvas iznākumu. Bet, tā kā nevienā no šiem pārskatiem nav atrodams kaut vai aptuveni pareizs faktu izklāsts un tā kā šie fakti spilgti parāda politiskos līdzekļus, ar kādiem Eiropas kontinents tiek turēts važās, tad uzskatu par nepieciešamu vēlreiz iztirzāt šo prāvu.

Tā kā ir iznīcinātas biedrošanās un sapulču brīvības, tad komunistiskā jeb proletāriskā partija, gluži tāpat kā citas partijas, ir zaudējusi iespēju izveidot sev kontinentā legālu organizāciju. Turklāt tās vadoņi ir padzīti no savām zemēm. Bet neviena politiska partija nevar pastāvēt bez organizācijas; liberālajai buržuāzijai un tāpat arī demokrātiskajai sīkburžuāzijai tās sociālais stāvoklis, materiālās priekšrocības un kopš seniem laikiem nodibinājušies ikdienas sakari starp tās locekļiem zināmā mērā varēja aizstāt šādu organizāciju, turpretim proletariāts, kam nebija šāda sabiedriska stāvokļa un naudas līdzekļu, bija spiests meklēt šo organizāciju slepenās apvienībās. Tāpēc tiklab Francijā, kā arī Vācijā radās jo daudz slepenu biedrību, kuras, sākot ar 1849. gadu, policija citu pēc citas atklāja un vajāja kā sazvērnieku organizācijas. Daudzas no šīm biedrībām arī tiešām tādas bija un patiesi tika dibinātas nolūkā gāzt pastāvošo valdību, — un gļēvulis ir tas, kurš zināmos apstākļos neorganizētu sazvērestības, gluži tāpat kā būtu muļķīgi to darīt citos apstākļos. Bet līdzās tām pastāvēja arī citas biedrības, kas sev izvirzīja

27 - 806

plašākus un cēlākus mērķus, — biedrības, kas zināja, ka pastāvošās valdības gāšana ir tikai pārejas posms gaidāmajā lielajā cīņā, centās saliedēt ap sevi partiju, kuras kodols tās bija, un sagatavot to pēdējai, izšķirošajai kaujai, kurai agri vai vēlu vajadzēs uz visiem laikiem iznīcināt Eiropā ne tikai «tirānu», «despotu» un «uzurpatoru» kundzību, bet arī nesalīdzināmi varenāku un briesmīgāku varu: kapitāla varu pār darbu.

Tāda bija avangarda komunistiskās partijas organizācija Vācijā.38 Saskaņā ar tās (1848. gadā publicētā) «Manifesta» principiem un laikrakstā «New York Daily Tribune»[207] publicēto rakstu sērijā «Revolūcija un kontrrevolūcija Vācijā»* izvirzītajām tēzēm šī partija nekad nav lolojusi ilūzijas, ka tā varētu, kad un kā tai labpatiks, izdarīt revolūciju, kurai praksē jāīsteno partijas idejas. Tā pētīja cēloņus, kas bija radījuši 1848. gada revolucionārās kustības, un cēloņus, kuru dēļ tās cieta sakāvi. Uzskatīdama, ka jebkuras politiskās cīņas pamatā ir sabiedrības šķiru antagonisms, tā sāka pētīt apstākļus, kuros viena sabiedrības šķira var un tai vajag pārstāvēt nācijas interešu kopumu un tātad politiski pārvaldīt nāciju. Vēsture rādīja komunistiskajai partijai, kā pēc viduslaiku lauku aristokrātijas izauga pirmo kapitālistu naudas varenība un kā viņi pēc tam sagrāba savās rokās valdības grožus; kā šās kapitālistu finansistu frakcijas sabiedrisko ietekmi un politisko kundzību izstūma — kopš tā laika, kad sāka izmantot tvaiku, — rūpniecības kapitālistu pieaugusī varenība un kā šobrīd pretenzijas uz kundzību savukārt piesaka vēl divas šķiras — sīko buržuā šķira un rūpniecības strādnieku šķira. 1848.—1849. gada revolūcijas praktiskā pieredze apstiprinājusi teorētiskos apsvērumus, no kuriem tika secināts, ka vispirms jānāk sīk-buržuāziskajai demokrātijai un tikai pēc tam komunistiskā strādnieku šķira var cerēt nepārtrauktā cīņā nodibināt savu varu un iznīcināt to algotās verdzības sistēmu, kas tur viņu buržuāzijas jūgā. Tātad komunistu slepenajai organizācijai nevarēja būt tiešs mērķis gāzt pastāvošās valdības Vācijā. Sī organizācija bija dibināta, lai gāztu nevis šīs valdības, bet gan to insurgentu valdību, kurai agri vai vēlu vajadzēja nākt pastāvošo valdību vietā. Organizācijas biedri katrs atsevišķi savā laikā varēja sniegt un neapšaubāmi būtu snieguši aktīvu atbalstu revolucionārajai kustībai pret status quo^208. Bet Komunistu savienības uzdevums nevarēja būt tādas kustības sagatavošana citiem līdzekļiem, kā vien slepeni izplatot masās komunistiskās idejas. Vairākums Šās biedrības biedru tik labi saprata savas organizācijas pamatprincipus, ka tad, kad dažu tās biedru godkāre un karjerisms izraisīja mēģinājumus padarīt Savienību par sazvērniecisku organizāciju, lai sarīkotu revolūciju ex tempore^209, šos biedrus drīz vien izslēdza no Savienības.

Nekāds likums visā pasaulē nedod pamatu tādu savienību dēvēt par sazvērniecisku organizāciju, par slepenu biedrību, kuras nolūks ir valsts nodevība. Ja nu te arī bija sazvērestība, tad nevis pret pastāvošo valdību, bet gan pret tās varbūtējo pēcteci. Un Prūsijas valdība to zināja. Tas tad ir cēlonis, kāpēc vienpadsmit apsūdzēto turēja ieslodzījumā viennīcās astoņpadsmit mēnešu — laiku, ko varas iestādes izmantoja vispārsteidzošākajām juridiskām mahinācijām. Iedomājieties: pēc tam kad apcietinātie bija pavadījuši arestā astoņus mēnešus, viņus vēl vairākus mēnešus turēja cietumā, lai turpinātu izmeklēšanu, «jo nevarēja pierādīt, ka viņi būtu izdarījuši kaut kādu noziegumu»! Un, kad beidzot apsūdzētie stājās zvērināto tiesas priekšā, viņiem nevarēja inkriminēt nevienu tīšu nodarījumu, kam būtu valsts nodevības raksturs. Tomēr viņi visi tika notiesāti, un jūs tūdaļ redzēsit, kādā veidā.

1851. gada maijā apcietināja vienu Savienības emisāru^210 un, pamatojoties uz dokumentiem, ko pie viņa atrada, izdarīja turpmākos arestus. Prūsijas policijas ierēdnis, kāds Slibers, tūdaļ dabūja rīkojumu izsekot šķietamās sazvērestības sazarojumus Londonā. Viņam izdevās sadabūt dažus dokumentus, kas piederēja tiem iepriekš pieminētajiem atkritējiem, kuri, pēc tam kad bija izslēgti no Savienības, patiesi organizēja sazvērestību Parīzē un Londonā. Sie papīri tika iegūti ar divkārša nozieguma palīdzību. Izdevās uzpirkt kādu Reiteru, kas uzlauza šās biedrības sekretāra^211 rakstāmgaldu un izzaga no galda dokumentus. Taču tas vēl bija tikai sākums. 5ī zādzība līdzēja atklāt tā dēvēto vācu un franču sazvērestību Pa-rīzē^192 un notiesāt tās dalībniekus, tomēr nedeva iespēju piekļūt lielajai Komunistu savienībai. Starp citu, Parīzes sazvērestību vadīja daži godkārīgi muļķi un politiski chevaliers d’industrie^212 Londonā un viens agrāk par viltošanu tiesāts, subjekts, kas darbojās Parīzē policijas spiega amatā^213. Viņu apmuļķotie vientieši savu bezgalīgo politisko niecību lūkoja aizstāt ar versmīgām deklamācijām un asinskārām, uzpūstām frāzēm.

Tā nu Prūsijas policijai vajadzēja meklēt jaunus atklājumus. Prūsijas vēstniecībā Londonā tā iekārtoja īstu slepenpolicijas nodaļu. Policijas aģents, uzvārdā Greifs, ar savu neģēlīgo arodu nodarbojās, slēpdamies aiz vēstniecības atašeja titula, — ar šādu paņēmienu, taisnību sakot, pietiek, lai visu Prūsijas vēstniecību pasludinātu ārpus starptautiskajām tiesībām, un lietot šādu paņēmienu vēl nav uzdrošinājušies pat austrieši. Viņa vadībā strādāja kāds Flērijs, Londonas Sitijas tirgonis, diezgan turīgs cilvēks ar sakariem visai respektablās aprindās, viens no tiem zemiskajiem radījumiem, kas pastrādā visnekrietnākās lietas aiz iedzimtas sliecības uz nelietību. Otrs aģents bija tirdzniecības kalpotājs, uzvārdā Hiršs, pret kuru tomēr, tikko viņš bija ieradies Londonā, radās aizdomas par spiegošanu. Viņš ielavījās dažu vācu emigrantu — komunistu kompānijā Londonā, un tie, lai pārliecinātos, kas viņš īstenībā ir par cilvēku, kādu laiku cieta viņu savā vidū. Drīz tika dabūti pierādījumi par viņa sakariem ar policiju, un kopš tā brīža Hirša kgs nozuda. Un, lai gan tā viņš bija zaudējis jebkādu iespēju iegūt ziņas, par kurām viņam maksāja, viņš tomēr nestāvēja dīkā. Vientulīgi mitinādamies Kensingtonā, kur viņš ne reizes nesatika nevienu no iepriekš minētajiem komunistiem, viņš ik nedēļas fabricēja šķietamus pārskatus par šķietamās centrālās komitejas šķietamajām sēdēm tieši tai sazvērnieciskajā organizācijā, kuru Prūsijas policija nekādi nevarēja notvert. So pārskatu saturs bija visaugstākajā mērā absurds. Neviens īpašvārds neatbilda istenībai, neviens uzvārds nebija pareizi uzrakstīts, neviens vārds, kas tika piedēvēts vienai vai otrai personai, neatgādināja kaut cik ticamus attiecīgās personas iespējamos izteikumus. Sastādīt šos viltojumus Hiršam palīdzēja viņa skolotājs Flē-rijs, un nepavisam nav pierādīts, ka šai nekrietnajā darbā savu roku nav pielicis arī «atašejs» Greifs. Lai cik tas neticami, bet Prūsijas valdība visu šo muļķīgo putrojumu pieņēma par svētu patiesību, un var iedomāties, kādu jucekli tamlīdzīgas liecības radīja tai apsūdzības materiālā, ko iesniedza zvērināto tiesai. Kad sākās tiesas prāva, minētais policijas ierēdnis Štībera kungs pats ieņēma vietu uz liecinieku sola, ar zvērestu apstiprināja visus šos muļķīgos izdomājumus un lielā pašapmierinātībā apgalvoja, ka viens no viņa slepenajiem aģentiem Londonā uzturot visintīmākos sakarus ar tiem cilvēkiem, kuri uzlūkojami par šīs šausmīgās sazvērestības galvenajiem organizētājiem. Sis slepenais aģents patiesi tika turēts vislielākajā slepenībā, jo astoņus mēnešus viņš nebāza degunu laukā no Kensingtonas aiz bailēm, ka tikai patiesi nesastaptu kādu no tiem sazvērestības dalībniekiem, par kuru visslepenākajiem nodomiem, izteikumiem un darbiem viņš bija ziņojis nedēļu pēc nedēļas.

Tomēr Hirša kungam un Flērija kungam rezervē bija vēl viens izgudrojums. Visus savus safabricētos pārskatus viņi pārstrādāja par slepenās augstākās komitejas sēžu «īsteno protokolu grāmatu», jo Prūsijas policija uzstāja, ka tādai komitejai vajagot eksistēt. Un, tā kā Stī-bera kgs atzina, ka šī grāmata apbrīnojami saskanot ar pārskatiem, kurus viņš jau bija saņēmis no tām pašām personām, tad viņš nekavējoties nodeva šo protokolu grāmatu zvērinātiem, atkal ar zvērestu apliecinādams, ka pēc rūpīgas izpētes viņš guvis ciešu pārliecību par grāmatas īstenumu. Tad arī tika publicēta lielākā daļa Hirša ziņoto muļķīgo izdomājumu. Var iedomāties šās slepenās komitejas šķietamo locekļu izbrīnu, līdz ko viņi izdzirdēja, ka par viņiem tiek ziņotas lietas, par kurām viņiem līdz tam nebija bijis ne jausmas. Tas, kas kristībās bija dabūjis vārdu Vilhelms, šeit izrādījās pārkristīts par Ludvigu vai Kārli; citiem tika piedēvēta runu teikšana Londonā tādā laikā, kad viņi uzturējās citā Anglijas malā; vēl par citiem tika ziņots, ka viņi lasījuši vēstules, kuras nekad nebija saņēmuši; tika norādīts, ka viņi regulāri rīkojuši sapulces ceturtdienās, bet patiesībā viņiem gluži vienkārši bija paradums ik nedēļu sarīkot biedriskas tikšanās trešdienās; strādnieks, kas tikko prata rakstīt, bija iztēlots par vienu no protokolistiem, un viņš esot tā ап parakstījies; visiem viņiem tika piedēvēta tāda valoda, kādā gan runā prūšu policijas iecirknī, bet nekādā ziņā ne sabiedrībā, kuras lielākā daļa ir savā dzimtenē labi pazīstami literāti. Un visu to vainagoja viltots paraksts par saņemtu summu, ko falsifikatori. itin kā būtu samaksājuši izdomātās centrālās komitejas šķietamajam sekretāram par protokolu grāmatu. Bet šā šķietamā sekretāra eksistence pamatojās vienīgi uz mistifikāciju, kuru kāds viltīgs komunists bija nospēlējis ar nelaimīgo Hiršu.

Sis rupjais viltojums bija pārlieku skandalozs, tāpēc tas radīja tieši pretēju iespaidu tam, ko bija gribējuši panākt. Lai gan apsūdzēto draugiem Londonā nebija nekādas iespējas iepazīstināt zvērinātos ar lietas apstākļiem; lai gan vēstules, ko viņi sūtīja aizstāvjiem, tika pastā konfiscētas; lai gan dokumenti un ar zvērestu apstiprinātās rakstveida liecības, ko viņiem tomēr izdevās nogādāt šiem advokātiem, netika pieņemti kā pierādījumi tiesā, tomēr vispārējais sašutums bija tik liels, ka pat valsts apsūdzētāji, arī pats Stībera kungs, kurš taču pats ar zvērestu apstiprināja šās protokolu grāmatas īstumu, — bija spiesti atzīt to par viltotu.

Tomēr šis viltojums nebija vienīgais tāda veida akts, kurā bija vainojama policija. Prāvas laikā atklājās vēl divi vai trīs tādi paši fakti. Ar iestarpinājumu palīdzību policija bija falsificējusi Reitera nozagtos dokumentus un tādējādi sagrozījusi šo dokumentu jēgu. Kāds neticamu aplamību pilns dokuments bija uzrakstīts tādā rokrakstā, kas atgādināja doktora Marksa rokrakstu, un kādu laiku tika piedēvēts tieši viņam, līdz beidzot apsūdzētāja puse bija spiesta atzīt to par viltojumu. Tomēr ikreiz, kad kāda policijas neģēlība tika atmaskota, tās vietā izvirzīja piecas vai sešas jaunas, ko nebija iespējams tūdaļ atmaskot, jo aizstāvību centās pārsteigt, pierādījumus vajadzēja meklēt Londonā, bet ikvienu aizstāvju saraksti ar Londonas emigrantiem-komunistiem tiesā traktēja kā līdzdalību iedomātajā sazvērestībā!

Ka Greifs un Flērijs patiesi bija tādi, kādi viņi šeit tika attēloti, to apstiprināja pats Stībera kungs savā liecībā. Bet, kas attiecas uz Hiršu, tad viņš policijas tiesnesim Londonā atzinās, ka viltojis «protokolu grāmatu» pēc Flērija pavēles un ar viņa palīdzību un pēc tam aizbēdzis no Anglijas, lai izvairītos no kriminālvajāšanas.

So tik apkaunojošo atmaskojumu dēj, kādi atklājās prāvas laikā, valdības stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. Zvērināto sastāvs šai prāvā valdībai bija tāds, kāds Reinas provincē līdz tam nebija pieredzēts: seši muižnieki — visniknākie reakcionāri, četri naudas magnāti un divi valdības ierēdņi. Sie cilvēki ne pārāk tiecās vērīgi iedziļināties milzīgajā daudzumā liecību, kas sešas nedējas krājās viņu acu priekšā, turklāt ausīs viņiem nepārtraukti skanēja klaigas par to, ka apsūdzētie esot barveži briesmīgai komunistiskai sazvērestībai, kuras mērķis esot gāzt visu, kas svēts: īpašumu, ģimeni, reliģiju, kārtību, valdību un likumus! Un tomēr, ja šai laikā valdība nebūtu likusi privileģētajām šķirām saprast, ka attaisnošana šai prāvā būs signāls zvērināto tiesas likvidēšanai un tiks uztverta kā tieša politiska demonstrācija, kā pierādījums tam, ka buržuāziski liberālā opozīcija ar mieru stāties savienībā pat ar visgalējākiem revolucionāriem, — tad spriedums tomēr būtu bijis attaisnojošs. Lai nu būtu kā būdams, valdībai izdevās, liekot lietā jauno Prūsijas kriminālkodeksu kā likumu, kam esot atpakaļejošs spēks, panākt septiņu apcietināto notiesāšanu, turpretim attaisnoti tika tikai četri. Notiesātajiem piesprieda ieslodzījumu cietumā no trim līdz sešiem gadiem, par ko Jūs, bez šaubām, jau savā laikā esat ziņojuši, kad šī vēsts bija Jūs aizsniegusi.

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 8, стр. 416—422

Sarakstījis F. Engelss 1852. g. 29. novembrī

Iespiests laikraksta *New-York Daily Tribune» 3645. nr-ā 1852. g. 22. decembri

Paraksts: Kārlis M ar k s s

LUIJA BONAPARTA ASTOŅPADSMITAIS BRIMĒRS^193

.

К. MARKSA PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM 1869. GADA IZDEVUMAM

Mans pāragri mirušais draugs Jozefs Veidemeijers^214 bija nodomājis, sākot ar 1852. g. 1. janvāri, izdot Ņujorkā politisku nedē|as žurnālu. Viņš mani uzaicināja šim žurnālam sarakstīt coup d’etat^215 vēsturi. Sakarā ar to es viņam līdz februāra vidum ik nedēļas devu rakstu ar virsrakstu «Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs». Pa to laiku Veidemeijera sākotnējais plāns bija cietis neveiksmi. Tai vietā viņš 1852. gada pavasarī sāka izdot mēneša žurnālu «Die Revolution», kura pirmā burtnīca arī sastāv no mana «Astoņpadsmitā brimēra». Vairāki simti šā sacerējuma eksemplāru toreiz iekļuva Vācijā, nenonākdami tomēr īstajā grāmatu tirgū. Kad es sava sacerējuma pārdošanas tiesības piedāvāju kādam vācu grāmatu tirgotājam, kas izlikās par galēju radikāli, viņš ar neviltotām tikumiskām šaušalām noraidīja tādu «laikam neatbilstošu iedomu».

No sacītā redzams, ka šis sacerējums radās notikumu tiešā ietekmē un tā vēsturiskais materiāls nesniedzas tālāk par 1852. gada februāri. Tā pašreizējam atkārtotam izdevumam par iemeslu ir gan pieprasījums grāmatu tirgū, gan manu Vācijā dzīvojošo draugu neatlaidīgie lūgumi.

No sacerējumiem, kas parādījās apmēram vienā laikā ar manējo un veltīti tam pašam jautājumam, ievērības

cienīgi ir tikai divi: Viktora Igo «Napoleons Mazais» un Prudona «Valsts apvērsums».

Viktors Igo aprobežojas ar dzēlīgiem un asprātīgiem uzbrukumiem valsts apvērsuma atbildīgajam izdevējam. Pašu notikumu viņš attēlo kā zibeni no skaidrām debesīm. Viņš tajā saskata tikai viena atsevišķa cilvēka varmācīgu rīcību. Viņš nemana, ka padara šo cilvēku lielu un nevis mazu, piedēvējot viņam tādu personīgās iniciatīvas spēku, kāds nav pieredzēts pasaules vēsturē. Prudons savukārt cenšas attēlot valsts apvērsumu kā iepriekšējās vēsturiskās attīstības rezultātu. Bet valsts apvērsuma vēsturiskā konstrukcija viņa iztirzājumā nemanot pārvēršas par šā valsts apvērsuma varoņa vēsturisko apoloģiju. Tādējādi viņš izdara to pašu kļūdu, ko mūsu tā sauktie objektīvie vēsturnieki. Es turpretim rādu, kā šķiru cīņa Francijā radīja tādus apstākļus un situāciju, kas viduvējai un smieklīgai personai deva iespēju tēlot varoņa lomu.

Sā sacerējuma pārstrādāšana atņemtu tam tā savdabīgo nokrāsu. Tāpēc es aprobežojos vienīgi ar iespiedkļūdu izlabošanu un tādu aizrādījumu svītrošanu, kuri tagad kļuvuši jau nesaprotami.

Mana sacerējuma noslēguma vārdi: «Bet, ja ķeizara mantija beidzot kritīs uz Luija Bonaparta pleciem, tad Napoleona bronzas statuja nogāzīsies no Vandomas kolonnas augstumiem»194 — jau piepildījušies.*

Pulkvedis Sarass savā apcerējumā par 1815. gada karagājienu uzsācis uzbrukumu Napoleona kultam. Kopš tā laika, sevišķi pēdējos gados, franču literatūra ar vēstures pētīšanas, kritikas, satīras un humora ieročiem uz visiem laikiem iznīcinājusi Napoleona leģendu. Ārpus Francijas šo kraso lūzumu tradicionālajā tautas ticībā, šo milzīgo garīgo revolūciju maz ievēroja un vēl mazāk izprata.

Noslēgumā izsaku cerību, ka mans sacerējums palīdzēs izskaust izplatīto — sevišķi pašreiz Vācijā — skolniecisko frāzi par tā dēvēto cēzarismu. Sājā paviršajā vēsturiskajā analoģijā aizmirst galveno, — ka senajā Romā šķiru cīņa norisinājās vienīgi privileģētā mazākuma vidū, starp brīvajiem bagātniekiem un brīvajiem nabagiem, kamēr iedzīvotāju lielā ražotāju masa, vergi, bija tikai pasīvs pjedestāls šiem cīnītājiem. Aizmirst Sismondi zīmīgo izteicienu: Romas proletariāts dzīvoja uz sabiedrības rēķina, turpretim mūslaiku sabiedrība dzīvo uz proletariāta rēķina^195. Pastāvot tik kardinālai atšķirībai starp materiāliem, ekonomiskiem antīkās un mūsdienu šķiru cīņas apstākļiem, arī šās cīņas radītām politiskām figūrām nevar būt savā starpā vairāk līdzības kā Kenterberijas arhibīskapam ar augsto priesteri Zāmueļu.

Londonā 1869. g. 23. jūnijā Kārlis Markss

Iespiests K. Marksa darba tLuija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs> otrajā izdevuma, kas iznāca llam-burgā 1869. gada jūlijā

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс, Сочинения, изд. 2. т. 16, стр. 374—376

F. ENGELSA PRIEKŠVĀRDS TREŠAJAM 1885. GADA VĀCU IZDEVUMAM

Tas, ka kļuvis nepieciešams jauns «Astoņpadsmitā bri-mēra» izdevums pēc trīsdesmit trim gadiem, kopš tas pirmoreiz nācis klajā, pierāda, ka šis sacerējums arī šodien vēl nekā nav zaudējis no savas vērtības.

Un tiešām tas bija ģeniāls darbs. Tūlīt pēc notikuma, kas visu politisko pasauli pārsteidza kā zibens no skaidrām debesīm un ko vieni nolādēja ar skaļiem tikumiska sašutuma kliedzieniem un citi uzņēma kā glābiņu no revolūcijas un sodu par tās maldiem, pēc notikuma, kas visos izraisīja tikai izbrīnu un ko neviens nesaprata, — tūlīt pēc šā notikuma Markss nāca klajā ar īsu, epigrammatisku darbu, kas visu Francijas vēstures gaitu, sākot ar februāra dienām, attēloja tās iekšējā sakarībā un atklāja 2. decembra brīnumā^196 šās sakarības dabisko, nepieciešamo rezultātu, turklāt viņam pat nevajadzēja izturēties pret valsts apvērsuma varoni citādi kā ar pilnīgi pelnītu nicināšanu. So gleznu Markss bija gleznojis ar tādu prasmi, ka katrs pēc tam izdarītais jaunais atmaskojums tikai sagādāja jaunus pierādījumus tam, cik pareizi tajā bijusi atspoguļota īstenība. Šādai lieliskai tagadnes dzīvās vēstures izpratnei, šādai spējai ar gaišu skatienu iedziļināties notikumu jēgā jau tajā mirklī, kad tie norisinājās, tiešām nav līdzīgas.

Bet tādēļ te bija nepieciešama tik dziļa Francijas vēstures pazīšana, kāda bija Marksam. Francija ir zeme, kur vēsturiskā šķiru ciņa vairāk nekā jebkur citur ikreiz tikusi izcīnīta līdz noteiktam galam. Francijā visasākās kontūrās izveidojās tās mainīgās politiskās formas, kādās norisinājās šī šķiru cīņa un kādās izpaudās tās rezultāti. Francija, kas bija feodālisma centrs viduslaikos, vienotās kārtu monarhijas paraugzeme kopš renesanses, lielajā revolūcijā sadragāja feodālismu un nodibināja tīro buržuāzijas kundzību ar tik klasisku skaidrību kā neviena cita Eiropas zeme. Un arī galvu pacēlušā proletariāta cīņa pret valdošo buržuāziju šeit parādās tik asā formā, kādu nepazīst citas zemes. Tieši tāpēc Markss ar sevišķu patiku studēja ne tikai Francijas pagājušo laiku vēsturi, bet arī visos sīkumos vēroja pašreizējos notikumus, vākdams materiālus, lai izlietotu tos nākotnē. Tāpēc notikumi viņu nekad nepārsteidza.

F. E.

Tam klāt nāca vēl cits apstāklis. Tieši Markss pirmo reizi atklāja lielo vēstures kustības likumu, saskaņā ar kuru ikviena vēsturiska cīņa, vai nu tā notiktu politiskā, reliģiskā, filozofiskā vai kādā citā ideoloģiskā laukā, īstenībā ir tikai vairāk vai mazāk skaidra sabiedrības šķiru cīņas izpausme, bet šo šķiru pastāvēšanu un līdz ar to arī savstarpējās sadursmes savukārt nosaka to ekonomiskā stāvokļa attīstības pakāpe, ražošanas raksturs un veids un to noteiktā maiņa, šis likums, kam vēsturē tāda pati nozīme kā enerģijas pārvēršanās likumam dabaszinātnēs, arī šeit deva Marksam atslēgu Francijas otrās republikas vēstures izpratnei. Ar šo vēsturi viņš šajā darbā pārbaudīja, vai viņa atklātais likums ir pareizs, un pat pēc trīsdesmit trīs gadiem mums vēl arvien jāatzīst, ka šās pārbaudes rezultāti bijuši; lieliski.

Sarakstīts 1885. g.

Iespiests grāmatā: Karl Marx.

*Der Achtzehnte Brumaire des Louis Bonaparte>. Hamburg, 1885

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, ызд. 2, т. 21, стр. 258—259

LUIJA BONAPARTA ASTOŅPADSMITAIS В RIMERS^193

Hēgelis kaut kur aizrāda, ka visi lielie pasaulvēsturis-kie notikumi un personas, tā sakot, parādoties divas reizes. Viņš aizmirsis piebilst: pirmoreiz kā traģēdija, otrreiz kā farss. Dantona vietā Kosidjērs, Robespjēra vietā Luijs Blāns, 1793,—1795. g. Kalna vietā 1848,—1851. g. Kalns, tēvoča vieta brāļadēls. Un tā pati karikatūra apstākļos, kādos iznāk astoņpadsmitā brimēra otrais izdevums!197

Cilvēki paši darina savu vēsturi, bet viņi to darina ne tā, kā viņiem ienāk prātā, nevis pašu izraudzītos, bet gan tieši jau pastāvošos, dotos un no pagātnes mantotos apstākļos. Visu mirušo paaudžu tradīcijas kā lietuvēns nomāc dzīvo prātus. Un tieši tad, kad cilvēki šķiet nodarbojamies tikai ar to, lai pārveidotu sevi un apkārtni un radītu kaut ko līdz šim nebijušu, — tieši tādos revolucionāro krīžu laikmetos viņi, bailīgi izsaucot pagātnes garus sev palīgā, aizgūst no tiem vārdus, kaujas lozungus, kostīmus, lai šajā cienīgajā senlaiku tērpā un šajā aizgūtajā valodā izrādītu jaunu pasaules vēstures ainu. Tā Luters maskējās par apustuli Pāvilu, 1789.—1814. gada revolūcija uzvilka pamīšus gan Romas republikas, gan Romas ķeizarvalsts tērpu, un 1848. g. revolūcija neatrada nekā labāka, kā parodēt te 1789. gadu, te 1793.—1795. gada revolucionārās tradīcijas. Tā iesācējs, kas iemācījies svešvalodu, arvien domās tulko to atpakaj savā dzimtajā valodā; tikai tad viņš būs apguvis jaunās valodas garu un brīvi to pārvaldīs, kad viņš savās domās varēs iztikt bez tulkošanas un jaunajā valodā aizmirsīs savu dzimto valodu.

Aplūkojot šīs pasaulvēsturiskās mirušo garu izsaukšanas, tūlīt duras acīs krasa atšķirība starp tām. Kamils Demulēns, Dantons, Robespjērs, Senžists, Napoleons — tiklab vecās franču revolūcijas varoņi, kā arī partijas un tautas masas — romiešu tērpā un ar romiešu frāzēm uz lūpām veica sava laika uzdevumu — atbrīvot no važām un nodibināt moderno buržuāzisko sabiedrību. Pirmie satrieca druskās feodālisma pamatus un nopjāva uz tā uzaugušās feodālās galvas; otrs radīja Francijā apstākļus, kuriem pastāvot tikai kļuva iespējama brīvās konkurences attīstība, parcelētā zemesīpašuma ekspluatācija un no važām atbrīvoto nācijas rūpniecisko ražotāj-spēku izlietošana, bet ārpus Francijas viņš visur iznīcināja feodālās formas, ciktāl tas bija nepieciešams, lai buržuāziskajai sabiedrībai Francijā sagādātu piemērotu, laika prasībām atbilstošu apkārtni Eiropas kontinentā. Bet, tiklīdz jaunā sabiedrības formācija bija izveidojusies, pazuda aizvēsturiskie milži un līdz ar viņiem no miroņiem augšāmcēlusies Romas senatne — visi šie Brūti, Grakhi, Publikolas, tribūni, senatori un pats Cē-zars. Lietišķā un praktiskā buržuāziskā sabiedrība atrada sev patiesus iztulkotājus un sludinātājus — Sejus, Kuzē-nus, Ruajē-Kolārus, Benžamēnus Konstānus un Gizo; tās īstie karavadoņi sēdēja pie kantoru galdiem, tās politiskais vadonis bija taukgalvis Luī XVIII. Pilnīgi nodevusies bagātības radīšanai un mierīgai konkurences cīņai, tā aizmirsa, ka tās šūpuli bija sargājuši senās Romas rēgi. Bet, lai cik maz varonīga arī būtu buržuāziskā sabiedrība, tomēr, lai tā nāktu pasaulē, bija vajadzīga varonība, uzupurēšanās, terors, pilsoņu karš un tautu kaujas. Un Romas republikas klasiski stingrajās tradīcijās buržuāziskās sabiedrības gladiatori atrada ideālus un mākslas formas, ilūzijas, kas viņiem bija nepieciešamas tādēļ, lai paši sev noslēptu savas cīņas buržuāziski aprobežoto saturu, lai noturētu savu sajūsmu lielas vēsturiskas traģēdijas augstumā. Tāpat pirms gadsimta uz citas attīstības pakāpes Kromvels un angļu tauta savai buržuāziskajai revolūcijai izmantoja no Vecās derības aizgūtu valodu, kaislības un ilūzijas. Bet, kad īstais mērķis bija sasniegts, kad angļu sabiedrības buržuāziskā pārveidošana bija paveikta, Loks izstūma pravieti Abakumu.

Tādējādi mirušo uzmodināšana šajās revolūcijās kalpoja arī tam, lai jaunās cīņas glorificētu, nevis lai pāro-diski atdarinātu vecās; tādēļ, lai pārspīlētu zināma uzdevuma nozīmi iztēlē un nevis lai izvairītos no tā atrisināšanas īstenībā; tādēļ, lai atkal atrastu revolūcijas garu un nevis lai liktu atkal klīst tās rēgam.

No 1848. līdz 1851. gadam klīda apkārt tikai vecās revolūcijas rēgs, sākot ar Marastu, šo rēpublicain en gants jaunes^216, kas bija pārģērbies par veco Baijī, un beidzot ar avantūristu, kas savu triviāli pretīgo seju slēpa aiz mirušā Napoleona dzelžainās maskas. Vesela tauta, kas domāja, ka ar revolūciju tā paātrinājusi savu progresīvo gaitu, pēkšņi, izrādās, tika pārcelta atpakaļ mirušā laikmetā, un, lai novērstu katras šaubas par to, cēlās augšām vecie dati, vecā laika skaitīšana, vecie vārdi, vecie edikti, kuri sen jau kļuvuši par mācītu antikvāru piederumu, un vecie žandarmi, kas sen jau šķita satrūdējuši. Nācija jutās tāpat kā prātā jukušais anglis Bedlamā^198, kas iedomājās dzīvojam seno faraonu laikā un ik dienas gauži sūdzējās par smago kalnrača darbu, kurš viņam jāveic Etiopijas zelta raktuvēs, šajā apakšzemes cietumā, kurā viņš ieslodzīts, pie viņa paša galvas piestiprinātas vāji degošas lampas apgaismojumā, aiz viņa vergu uzraugs ar garu pātagu rokās, un pie izejām drūzmējas barbaru karavīri, kuri nesaprot ne katordzniekus, ne paši viens otru, jo viņi nerunā vienu kopēju valodu. «Un tas viss jāpacieš man, brīvi dzimušajam britam,» nopūšas prātā jukušais anglis, «lai sagādātu zeltu senajiem faraoniem.» — «Lai maksātu Bonaparta ģimenes parādus,» nopūšas franču nācija. Anglis, kamēr tas vēl bija pie pilna prāta, nevarēja atbrīvoties no uzmācīgās idejas par zelta iegūšanu. Franči, kamēr viņi nodarbojās ar revolūciju, nevarēja tikt vaļā no atmiņām par Napoleonu, kā to pierādīja 10. decembra vēlēšanas.'99 No revolūcijas briesmām viņus vilināja atpakaļ Ēģiptes gaļas podi^200, un atbilde bija 1851. gada 2. decembris^217. Viņi dabūja ne tikai vecā Napoleona karikatūru, viņi dabūja pašu veco Napoleonu kariķētā veidā, dabūja viņu tādu, kādam tam būtu bijis jāizskatās XIX gadsimta vidū.

XIX gadsimta sociālā revolūcija var smelt savu poēziju tikai no nākotnes, nevis no pagātnes. Tā nevar sākt pildīt savu uzdevumu, iekām nav atmetusi katru māņticīgu senatnes godināšanu. Agrākajām revolūcijām bija vajadzīgas atmiņas par pagātnes pasaulvēsturiskajiem notikumiem, lai maldinātu sevi par savu pašu saturu. Deviņpadsmitā gadsimta revolūcijai jā]auj miroņiem apbedit savus mirušos, lai tā pati izprastu savu saturu. Tur frāze bija augstāka par saturu, šeit saturs — augstāks par frāzi.

Februāra revolūcija vecajai sabiedrībai nāca negaidīta, tā pārsteidza viņu pēkšņi, un tauta proklamēja šo negaidīto triecienu par pasaulvēsturisku notikumu, kas ievada jaunu ēru. 2. decembri februāra revolūcija nozūd veikla blēža rokās, un rezultātā izrādās, ka ir iznīcināta nevis vairs pati monarhija, bet gan tā liberālā piekāpība, kas monarhijai bija atkarota gadsimtu ilgās cīņās. Nevis sabiedrība bija atkarojusi sev jaunu saturu, bet tikai valsts bija atgriezusies pie savas vissenākās formas, pie zobena un talāra nekaunīgi primitīvās kundzības. Uz 1848. gada februāra coup de main’" atbilde ir 1851. gada decembra coup de tēte^216 [218]. Kā nācis, tā gājis. Tomēr starplaiks starp šiem abiem notikumiem nepagāja velti. Laikā no 1848. līdz 1851. g. franču sabiedrība pēc saīsinātas metodes — jo tā bija revolucionāra metode — apguva mācību un pieredzi, ko regulārā, tā sakot, metodiskā Februāra revolūcijas attīstībā tai būtu vajadzējis iegūt jau pirms tās, ja tā būtu bijusi kas vairāk nekā tikai virspuses satricināšana. Likās, ka sabiedrība nu ir atkāpusies aiz sava izejas punkta; patiesībā tai tikai vēl bija jārada sev revolūcijas izejas punkts, jārada tāda situācija, attiecības un apstākļi, vienīgi kādos mūslaiku revolūcija var iegūt nopietnu raksturu.

Buržuāziskās revolūcijas, kā, piemēram, XVIII gadsimta revolūcijas, straujāk traucas no panākuma uz panākumu, tajās dramatiskie efekti ir viens par otru apžilbinošāki, cilvēki un lietas šķiet bengālisko uguņu apmirdzēti, katra diena ir ekstāzes pilna, bet tās ātri paiet, drīz sasniedz savu apogeju, un sabiedrību pārņem ilgstošas paģiras, pirms vēl tā paspēj ar skaidru prātu izprast sava vētras un dziņu laikmeta rezultātus. Turpretim proletāriskās revolūcijas, XIX gadsimta revolūcijas, nemitīgi kritizē pašas sevi, pastāvīgi pārtrauc savu gaitu, atgriežas pie tā, kas liekas jau veikts, lai to atkal sāktu no jauna, nežēlīgi un pamatīgi izsmej savu pirmo mēģinājumu nekonsekvenci, vājās puses un nederīgumu; tās notriec savu pretinieku it kā tikai tādēļ, lai tas no zemes uzsūktu jaunus spēkus un saslietos vēl varenāks nekā agrāk, arvien no jauna atkāpjas savu pašu mērķu nenoteiktā milzīguma priekšā, līdz rodas stāvoklis, kas katru atkāpšanos dara neiespējamu, līdz pati dzīve valdonīgi uzsauc:

1-Iic Rhodus, hic salta!

Šeit ir roze, šeit dej!201

Tomēr katram daudzmaz vērīgam cilvēkam, pat ja viņš nebija sekojis soli pa solim notikumu attīstībai Francijā, vajadzēja nojaust, ka šo revolūciju gaida nedzirdēts kauns. Pietika paklausīties pašapmierināto uzvaras vaukšķēšanu, ar kādu demokrātu kungi apsveica cits citu sakarā ar svētīgajām sekām, kas bija gaidāmas no

1852. g. maija otrās svētdienas^202. 1852. gada maija otrā svētdiena viņu galvās bija kļuvusi par uzmācīgu ideju, par dogmu, tāpat kā hiliastu^203 galvās Kristus otrreizējās atnākšanas un tūkstoš gadu valstības iestāšanās diena. Vājība kā vienmēr atrada glābiņu ticībā brīnumam, uzskatīja ienaidnieku par uzvarētu, ja ar buršanas palīdzību tā viņu pārvarēja savā iztēlē, un zaudēja katru realitātes izpratni, tāpēc ka bezdarbīgi cēla debesīs nākotni, kas to sagaida, un varoņdarbus, kurus tā nodomājusi veikt, bet par kuriem runāt tā vēl uzskata par priekšlaicīgu. Sie varoņi, kas centās atspēkot savu acīm redzamo gara nabadzību ar to, ka cits citam izteica savu līdzjūtību un apvienojās īpašā grupā, jau bija savākuši savas mantiņas un avansa veidā paņēmuši savus lauru vainagus, patlaban gatavojās biržā diskontēt savas republikas in partibus^81 un ar viņiem piemītošo pieticību visā klusībā jau iepriekš bija gādīgi noorganizējuši valdības personālu. 2. decembris viņus pārsteidza kā zibens no skaidrām debesīm, un tautas, kas mazdūšības laikmetos labprāt ļauj visskaļākajiem kliedzējiem klusināt savas iekšējās bailes, šoreiz varbūt bija pārliecinājušās, ka pagājuši tie laiki, kad zosu gāgāšana spēja glābt Kapitoliju^204.

Konstitūcija, Nacionālā sapulce, dinastiskās partijas, zilie un sarkanie republikāņi, Āfrikas varoņi, tribīnes dārdoņa, dienas preses plaiksnīšanās, visa literatūra, politiķu vārdi un zinātnes vīru reputācija, civillikums un krimināltiesības, libertē, ēgalitē, fraternite^219 un 1852. gada maija otrā svētdiena — tas viss pazuda kā fantāzijas, murgi tā vīra maģiskās formulas priekšā, kuru pat viņa ienaidnieki neuzskata par burvi. Vispārējās vēlēšanu tiesības, šķiet, nodzīvoja vēl vienu mirkli tikai tādēj, lai pašas ar savu roku visas pasaules acupriekšā sastādītu savu testamentu un pašas tautas vārdā paziņotu: «Viss^219 kas rodas un kas zeļ, ir vērts, ka atkal nebūtībā grūtu.»[220]

Nepietiek, ja saka, kā to dara franči, ka viņu nācija tikusi pārsteigta. Nācijai, tāpat kā sievietei, nepiedod neapdomības brīdi, kad pirmais pagadījies dēkainis var pastrādāt varasdarbus pie viņas. Šādas frāzes neatrisina-mīklu, bet tikai to citādi formulē. Vēl jāizskaidro, kā gam trīs afēristi varēja pārsteigt un bez kādas pretestības sagūstīt 36 miljonus lielu nāciju.

Rezumēsim vispārīgos vilcienos, kādas fāzes bija franču revolūcijai no 1848. gada 24. februāra līdz 1851. gada decembrim.

Neapšaubāmi ir šādi trīs galvenie periodi: februāra periods; no 1848. g. 4. maija līdz 1849. g. 28. maijam — republikas nodibināšanas jeb Nacionālās satversmes sapulces periods; no 1849. g. 28. maija līdz 1851. g. 2. decembrim — konstitucionālās republikas jeb Nacionālās likumdošanas sapulces periods.

Pirmo periodu — no 24. februāra, t. i., no Luija Filipa gāšanas, līdz 1848. g. 4. maijam, t. i., līdz Satversmes sapulces sanākšanai — februāra periodu vārda īstā nozīmē — var saukt par revolūcijas prologu. Sā perioda raksturs oficiāli izpaudās tādējādi, ka tā improvizētā valdība pati sevi pasludināja par pagaidu valdību. Līdzīgi valdībai visam, kas šajā periodā tika uzsākts, izmēģināts un izteikts, piedēvēja tikai kaut kādu pagaidu raksturu. Neviens un nekas neuzdrošinājās pretendēt uz tiesībām-pastāvīgi pastāvēt un patiesi darboties. Visi elementi, kas bija sagatavojuši vai noteikuši revolūciju: dinastiskā opozīcija, republikāniskā buržuāzija, demokrātiski republikāniskā sīkburžuāzija, sociālistiski demokrātiskie strādnieki — visi šie elementi pagaidām ieguva vietu februāra valdībā.

Citādi arī nevarēja būt. Februāra dienu sākotnējais mērķis bija panākt vēlēšanu reformu, kas paplašinātu politiski privileģēto aprindas pašā mantīgajā šķirā un gāztu finanšu aristokrātijas nedalīto kundzību. Bet, kad nonāca līdz īstam konfliktam, kad tauta devās uz barikādēm, kad Nacionālā gvarde izturējās pasīvi, kad armija neizrādīja nekādu nopietnu pretestību un monarhija bija spiesta aizbēgt, tad šķita, ka republikas nodibināšana ir pati par sevi saprotama. Katra partija to iztulkoja pēc sava prāta. Iekarojis republiku ar ieročiem rokās, proletariāts tai uzspieda savu zīmogu un pasludināja to par sociālu republiku. Tā tika iezīmēts mūslaiku revolūcijas vispārējais saturs, kas bija visdīvainākā pretrunā ar visu to, ko varēja realizēt tūlīt tieši, ar doto materiālu, uz masas sasniegtā attīstības līmeņa, esošajos apstākļos un noteiktajā situācijā. No otras puses, pretenzijas, kādas bija visiem pārējiem Februāra revolūcijas panākumus sekmējušiem elementiem, tika apmierinātas, piešķirot tiem lauvas tiesu valdībā. Un tāpēc nevienā periodā mēs neatradīsim raibākā juceklī augstas frāzes un faktisku nedrošību un nevarību, jūsmīgus jauninājumu meklējumus un vecās rutīnas stingru kundzību, visas sabiedrības šķietamu harmoniju un tās elementu dziļu savstarpēju atsvešināšanos. Kamēr Parīzes proletariāts vēl bija apskurbis no varenās perspektīvas, kas tam bija pavērusies, un nopietni nodevās diskusijām par sociālām problēmām, vecie sabiedrības spēki jau bija nogrupējušies, sakļāvušies, atjē-gušies un atraduši negaidītu atbalstu nācijas masā — zemniekos un sīkburžuāzijā, kas visi reizē traucās uz politisko skatuvi, pēc tam kad bija kritušas Jūlija monarhijas barjeras^98.

Otrais periods — no 1848. gada 4. maija līdz 1849. g. maija beigām — ir buržuāziskās republikas konstruēšanas, nodibināšanas periods. Tūlīt pēc februāra dienām ne tikai republikāņi tika pārsteiguši dinastisko opozīciju un sociālisti — republikāņus, bet ari Parīze tika pārsteigusi visu Franciju. Nacionālā sapulce, kas sanāca 1848. gada 4. maijā, nācijas ievēlēta, reprezentēja nāciju. Sī Sapulce bija dzīvs protests pret februāra dienu prasībām, un tās uzdevums bija samazināt revolūcijas rezultātus līdz buržuāziskam mērogam. Parīzes proletariāts, kas tūlīt izprata šās Nacionālās sapulces raksturu, veltīgi mēģināja dažas dienas pēc tās sanākšanas, 15 maijā^10 , ar varu izbeigt tās pastāvēšanu, padzīt to, atkal sadalīt sastāvdaļās to organisko formu, kādā viņu apdraudēja pretojošais nācijas

gars. 15. maijam, kā zināms, bija tikai tas rezultāts, ka Blank! un viņa domubiedri, t. i., proletāriskās partijas īstie vadoņi, tika izraidīti no sabiedriskās arēnas uz visu mūsu apskatāmā cikla laiku.

Pēc Luija Filipa buržuāziskās monarhijas varēja nākt tikai buržuāziska republika, t. i., ja karaļa vārdā bija valdījusi neliela buržuāzijas daļa, tad tagad tautas vārdā valdīs visa buržuāzija. Parīzes proletariāta prasības esot utopiskas blēņas, kam jādara gals. Uz šo Nacionālās satversmes sapulces paziņojumu Parīzes proletariāts atbildēja ar jūnija sacelšanos*1, šo grandiozāko notikumu Eiropas pilsoņu karu vēsturē. Buržuāziskā republika uzvarēja. Tās pusē stāvēja finanšu aristokrātija, rūpnieciskā buržuāzija, vidusslāņi, sīkburžuāzija, armija, Mobilajā gvardē organizētais skrandu proletariāts*, inteliģence, baznīckungi un lauku iedzīvotāji. Parīzes proletariāta pusē stāvēja vienīgi viņš pats. Pēc uzvaras pār to vairāk nekā 3000 sacelšanās dalībnieku tika nogalināti, 15 000 izsūtīti bez tiesas sprieduma. Kopš šās sakāves proletariāts atkāpjas revolūcijas skatuves dibenplānā. Viņš atkal mēģina izlauzties uz priekšu ikreiz, kad šķiet, ka kustībā sākušies jauni uzplūdi, bet šie mēģinājumi kļūst arvien vājāki un dod arvien niecīgākus rezultātus. Tiklīdz sākas revolucionārs nemiers kādā sabiedrības slānī, kas stāv par viņu augstāk, viņš apvienojas ar to un tādējādi piedzīvo līdz ar to visas sakāves, ko vienu pēc otras cieš dažādas partijas. Bet šie turpmākie triecieni kļūst arvien vājāki sakarā ar to, ka tie arvien vairāk sadalās pa visu sabiedrības virspusi. Ievērojamākie proletariāta vadoņi Sapulcē un presē viens pēc otra krīt par upuri tiesām, un tā priekšgalā nostājas arvien šaubīgākas personas. Daļa proletariāta metas uz doktrināriem eksperimentiem, uz maiņas banku un strādnieku asociāciju dibināšanu, citiem vārdiem sakot, uz tādu kustību, ar kuru tas atsakās no domas izdarīt apvērsumu vecajā pasaulē, izlietojot šās pašas vecās pasaules visus varenos līdzekļus, un cenšas panākt savu atbrīvošanos aiz sabiedrības muguras, privātā ceļā, savu ierobežoto eksistences apstākļu ietvaros, un tādēļ nenovēršami piedzīvo neveiksmi. Proletariāts acīmredzot nespēj ne atgūt savu agrāko revolucionāro varenību sevī pašā, ne smelties jaunu enerģiju no jaunno-

Sk. šā sējuma 231.—232. lpp. Red.

.•slēgtajām savienībām līdz tam laikam, kad visas šķiras, pret kurām viņš cīnījies jūnijā, tiks notriektas gar zemi viņam blakus. Bet proletariāts vismaz krīt ar godu, kas atbilst lielajai pasaulvēsturiskajai cīņai; ne tikai Francija, — visa Eiropa dreb no jūnija zemestrīces, turpretim .turpmākās augstāko šķiru sakāves tiek pirktas par tik lētu cenu, ka uzvarējušajai partijai nākas ķerties pie nekaunīgiem pārspīlējumiem, lai vispār tām piešķirtu notikumu raksturu, un šīs sakāves kļūst jo apkaunojošākas, jo tālāk uzvarētā partija atrodas no proletāriskās partijas.

Jūnija insurgentu sakāve gan sagatavoja, nolīdzināja pamatu, uz kura varēja uzcelt buržuāzisko republiku, bet .reizē ar to tā parādīja, ka Eiropā runa ir nevis par strīdu: «republika vai monarhija» — bet gan par ko citu. Sī sakāve parādīja, ka buržuāziskā republika šeit nozīmē vienas šķiras neierobežotu despotisku kundzību pār citām šķirām. Tā parādīja, ka vecās civilizācijas zemēs ar attīstītu šķiru iekārtu, ar moderniem ražošanas nosacījumiem un ar garīgo apziņu, kas gadsimtiem ilgā darbā uzsūkusi visas mantotās idejas, ka tādās zemēs republika vispār nozīmē tikai buržuāziskās sabiedrības politiskā apvērsuma formu un nevis tās eksistences konservatīvo formu, kā, piemēram, Ziemeļamerikas Savienotajās Valstīs, kur šķiras gan jau pastāv, bet nav vēl nostabilizējušās un nemitīgā kustībā pastāvīgi atjauno savas sastāvdaļas, un atdod tās cita citai, kur modernie ražošanas līdzekļi ne vien nesakrīt ar' hronisku pārapdzīvotību, bet, gluži otrādi, aizstāj galvu un roku relatīvo trūkumu, un kur, beidzot, drudžainā, jaunības spēku pilnā materiālās ražošanas kustība, kurai jāapgūst jaunā pasaule, nav devusi ne laika, ne izdevības likvidēt veco rēgu pasauli.

Visas šķiras un partijas jūnija dienās apvienojās kārtības partijā pret proletāriešu šķiru kā pret anarhijas, sociālisma, komunisma partiju. Tās «izglāba» sabiedrību no «•sabiedrības ienaidniekiem». Savam karaspēkam tās kā paroli deva vecās sabiedrības devīzi: «īpašums,

ģimene, reliģija, kārtība» — un mudināja kontrrevolucio-nāros krustnešus ar vārdiem: «Ar šo zīmi tu uzvarēsi!»205 Sākot ar šo brīdi, tiklīdz kāda no daudzajām partijām, kas zem šā karoga bija apvienojušās pret jūnija insur-gentiem, mēģina savas pašas šķiras interesēs noturēties revolūcijas arēnā, to pieveic ar lozungu: «īpašums,

ģimene, reliģija, kārtība!» Sabiedrība tiek glābta ik reizi, kad sašaurinās tās pavēlnieku loks, kad šaurākas intereses gūst virsroku pār plašākām interesēm. Katru visvienkāršākās buržuāziskās finanšu reformas, visbanālākā liberālisma, visformālākā republikānisma, visseklākās demokrātijas prasību tajā pašā laikā soda kā «atentātu pret sabiedrību» un apzīmogo par «sociālismu». Un beidzot pašus «kārtības un reliģijas» virspriesterus ar kājas spērienu padzen no viņu Pitijas trijkājiem, nakts vidū izrauj no gultas, iebāž arestantu ratos, Iemet cietumā vai izraida trimdā, viņu templi nolīdzina ar zemi, viņiem aizbāž muti, viņu spalvas salauž, viņu likumu saplēš — reliģijas, īpašuma, ģimenes un kārtības vārdā. Piedzērušu kareivju bari apšauj kārtības fanātiķus buržuā uz viņu balkoniem, apgāna viņu ģimenes svētumu, laiku kavēdami, bombardē viņu mājas — īpašuma, reliģijas un kārtības vārdā. Beigās buržuāziskās sabiedrības padibenes izveido svēto kārtības falangu un varonis Krapilinskis* ieiet Tiljerijas pilī kā «sabiedrības glābējs».

II

Atgriezīsimies pie pārtrauktā stāsta pavediena.

Nacionālās satversmes sapulces vēsture kopš jūnija dienām ir buržuāzijas republikāņu frakcijas valdīšanas un iziršanas vēsture, tās frakcijas, ko pazīst ar nosaukumu trīskrāsainie republikāņi, tīrie republikāņi, politiskie republikāņi, formālie republikāņi un tā tālāk.

Luija Filipa buržuāziskās monarhijas laikā šī frakcija bija oficiālā republikāniskā opozīcija, un kā tāda tā bija visu atzīta toreizējās politiskās pasaules sastāvdaļa. Tai Lija savi pārstāvji palātās un ievērojama ietekme presē. Tās Parīzes preses orgānu «National»101 savā ziņā uzskatīja par tikpat cienījamu kā avīzi «Journal des Debats».110 Šādam frakcijas stāvoklim konstitucionālās monarhijas laikā atbilda arī tās raksturs. Tā nebija ar kādām lielām kopīgām interesēm saliedēta un ar īpatnējiem ražošanas nosacījumiem norobežota buržuāzijas frakcija. Tā bija republikāniski noskaņotu buržuā, rakstnieku, advokātu, virsnieku un ierēdņu kliķe, kuras ietekme pamatojās uz zemes antipātijām pret Luija Filipa personu, atmiņām par pirmo republiku, uz dažu sapņotāju republikānisko

— Luijs Bonaparts. Red.

ticību, bet visvairāk uz franču nacionālismu, kura naidam pret Vīnes līgumiem^206 un pret savienību ar Angliju tā nekad neļāva norimt. Lielu daļu piekritēju Luija Filipa laikā avīze «National» bija ieguvusi ar apslēpto imperiālismu, kas tieši tāpēc vēlāk, republikas laikā, Luija Bona-parta personā varēja stāties pretim pašai avīzei «National» kā uzvarošs konkurents. Finanšu aristokrātiju avīze «National» apkaroja tāpat, kā to darīja visa pārējā buržuāziskā opozīcija. Polemika pret budžetu, kas Francijā pilnīgi sakrita ar cīņu pret finanšu aristokrātiju, sagādāja pārāk lēti iegūstamu popularitāti un pārāk bagātīgu vielu puritāniskiem leading articles*, lai to neizmantotu. Rūpnieciskā buržuāzija bija pateicīga avīzei «National» par tās verdzisko franču protekcionisma sistēmas aizstāvēšanu, ko tā darīja vairāk aiz nacionāliem nekā politiski ekonomiskiem motīviem; visa buržuāzija tai bija pateicīga par tās ļaunprātīgajām komunisma un sociālisma denunciācijām. Starp citu, partija «National» bija tiri republikāniska, t. i., tā prasīja buržuāzijas valdīšanas republikānisko formu monarhiskās vietā un vispirms sev lauvas tiesu šajā valdīšanā. Par šās politiskās pārmaiņas nosacījumiem tai nebija nekādas skaidrības. Toties tai bija skaidrs kā diena — un reformu banketos Luija Filipa valdīšanas pēdējā laikā tas bija skaidri redzams —, ka tā nav populāra demokrātiskajā sīkburžuāzijā un sevišķi revolucionārā proletariāta vidū. Sie tīrie republikāņi, kā tas pieklājas tīriem republikāņiem, bija jau pilnīgi sagatavojušies sākumā apmierināties ar Orleānas hercogienes pavaldonību, kad uzliesmoja februāra revolūcija, kas viņu redzamākajiem pārstāvjiem ierādīja vietu pagaidu valdībā. Viņiem, protams, jau pašā sākumā bija buržuāzijas uzticība un vairākums Nacionālajā satversmes sapulcē. No Izpildu komisijas, ko Nacionālā sapulce sanākot bija izveidojusi, tūlīt tika izslēgti pagaidu valdības sociālistiskie elementi, un jūnija sacelšanās uzliesmojumu partija «National» izmantoja, lai atlaistu arī Izpildu komisiju un tādējādi atbrīvotos no saviem tuvākajiem sāncenšiem, sīkburžuāziskaļiem jeb demokrātiskajiem republikāņiem (Ledrī Rolēns un citi). Kaveņaks, buržuāziski republikāniskās partijas ģenerālis, kas komandēja jūnija slaktiņu, ieguvis savā ziņā diktatorisku varu, stājās Izpildu

— ievadrakstiem. Red.

komisijas vietā. Marasts, bijušais avīzes «National» galvenais redaktors, kļuva par pastāvīgu Nacionālās satversmes sapulces prezidentu; ministru portfeļus — tāpat kā visus pārējos svarīgos amatus — saņēma tīrie republikāņi.

Tādējādi buržuāzisko republikāņu frakcija, kas jau sen bija uzskatījusi sevi par Jūlija monarhijas likumīgo mantinieci, redzēja, ka īstenība bija pārspējusi visdrosmīgākās cerības. Bet šī frakcija nāca pie varas ne tā, kā viņa bija sapņojusi Luija Filipa laikā — ne ar liberālu buržuāzijas dumpi pret troni, bet gan ar karteču palīdzību sagraujot proletariāta sacelšanos pret kapitālu. Tas, ko viņa sev bija iztēlojusi par visrevolucionārāko notikumu, īstenībā izrādījās kā viskontrrevolucionārākais notikums. Auglis iekrita viņai klēpī, bet tas nokrita no atziņas koka, nevis no dzīvības koka.

Buržuāzisko republikāņu nedalīta valdīšana ilga tikai no 1848. gada 24. jūnija līdz 10. decembrim. Tās rezultāts bija republikāniskās konstitūcijas izstrādāšana un aplenkuma stāvokļa pasludināšana Parīzē.

Jaunā konstitūcija būtībā bija tikai 1830. gada konstitucionālās hartas^207 republikanizēts izdevums. Jūlija monarhijas augstais vēlēšanu cenzs, kas pat lielu daļu buržuāzijas atstūma no politiskās varas, nebija savienojams ar buržuāziskās republikas pastāvēšanu. Šā cenza vietā februāra revolūcija tūlīt proklamēja tiešās, vispārējās vēlēšanu tiesības. Buržuāziskie republikāņi nevarēja padarīt šo atgadījumu par nenotikušu. Viņiem bija jāapmierinās ar ierobežojošu papildnoteikumu, ka vēlētājam 6 mēneši jānodzīvo vēlēšanu vietā. Vecā pārvaldes, pašvaldību, tiesu iekārtas, armijas utt. organizācija palika neskarta; kur konstitūcija ko grozīja, tur grozījumi attiecās nevis uz saturu, bet uz satura rādītāju, nevis uz lietām, bet uz nosaukumiem.

Personas, preses, vārda, biedrošanās, sapulču, mācību, ticības brīvība utt. — nenovēršamais 1848. gada brīvību ģenerālštābs — dabūja konstitucionālu ietērpu, kas tās pasargāja no uzbrukumiem. Katra no šīm brīvībām tika proklamēta par franču pilsoņa neapšaubāmu tiesību, bet ar pastāvīgu piezīmi, ka tā ir neierobežota tiktāl, ciktāl to neierobežo «citu Udzigās tiesības un sabiedriskā drošība» vai «likumi», ar kuru palīdzību tieši jārada šī individuālo brīvību harmonija vienai ar otru un ar sabiedrisko drošību. Piemēram: «Pilsoņiem ir tiesības apvienoties biedrībās, sapulcēties mierīgi un bez ieročiem, iesniegt petīcijas un izteikt savas domas presē vai kaut ka citādi. So tiesību realizēšanai nav nekādu citu ierobežojumu kā vien citu pilsoņu lidzigas tiesības un sabiedriskā drošība.» (Francijas konstitūcijas otrās nodaļas 8. paragrāfs.) — «Mācīšana ir brīva. Mācīšanas brīvība ir jāizmanto saskaņā ar likuma noteikumiem un valsts augstākā uzraudzībā.» (Turpat, 9. paragrāfs.) — «Katra pilsoņa dzīvoklis ir neaizskarams. So neaizskaramību var pārkāpt vienīgi, ievērojot likumā noteiktās formas.» (Otrā nodaļa, 3. paragrāfs.) Un tā tālāk. — Tāpēc konstitūcija pastāvīgi aizrāda uz nākamiem organiskiem likumiem, kam sīki jāizskaidro šīs ierunas un jāregulē visu šo neierobežoto brīvību izmantošana tā, lai tās nesadurtos ne savā starpā, ne ar sabiedrisko drošību. Vēlāk kārtības draugi radīja šos organiskos likumus un visas šīs brīvības tika tā noregulētas, ka buržuāzija varēja tās izmantot, nesaduroties ar citu šķiru lidzīgām tiesībām. Kur viņa šīs tiesības «citiem» pilnigi liedza vai atļāva tās izmantot ar noteikumiem, kas visi bija policijas izlikti slazdi, tur tas vienmēr notika tikai <rsabiedriskās drošības», t. i., buržuāzijas drošības, interesēs, kā to arī noteica konstitūcija. Tāpēc vēlāk ar pilnīgām tiesībām uz konstitūciju atsaucās abas puses: tiklab kārtības draugi, kas bija atcēluši visas šīs brīvības, kā arī demokrāti, kas prasīja visu šo brīvību atjaunošanu. Katrs konstitūcijas paragrāfs ietvēra sevī pats savu antitēzi, pats savu augšnamu un apakšnamu: brīvību — vispārējā frāzē, brīvības atcelšanu — piezīmē. Tātad, kamēr tika respektēts brīvības vārds un aizkavēta tikai tās realizēšana īstenībā, — protams, uz likuma pamata — tikmēr brīvības konstitucionālā pastāvēšana palika vesela, neaizskarta, lai cik pilnīgi arī bija iznīcināta tās pastāvēšana reālajā īstenībā.

Sai konstitūcijai, ko tik veikli padarīja neaizskaramu, tomēr tāpat kā Ahillejam bija viena vārīga vieta, tikai šī vieta atradās nevis papēdī, bet galvā vai, labāk sakot, divās galvās, kas to vainagoja: tā bija Likumdošanas sapulce, no vienas puses, un prezidents, no otras puses. Pietiek uz ātru roku iepazīties ar konstitūciju, lai būtu skaidrs, ka tikai tie paragrāfi, kas noteic prezidenta attieksmi pret Likumdošanas sapulci, ir neapstrīdami, pozitīvi, bez pretrunām, tādi, ko nav iespējams aplam iztulkot. Lieta tā, ka šeit buržuāziskajiem republikāņiem vajadzēja nodrošināt pašiem sevi. Konstitūcija no 45. līdz 70. paragrāfam sastādīta tā, ka Nacionālā sapulce var atcelt prezidentu konstitucionālā ceļā, turpretim prezidents Nacionālo sapulci var atlaist tikai nekonstitucionālā ceļā, tikai atceldams pašu konstitūciju. Tātad šeit konstitūcija pati aicina sevi varmācīgi iznīcināt. Konstitūcija ne tikai kanonizē varas dalīšanu tāpat kā 1830. g. harta, bet vēl paplašina to līdz neciešamai pretrunai. Konstitucionālo spēku spēle, kā Gizo nosauca parlamentāro plēšanos starp likumdošanas un izpildu varu, pēc 1848. g. konstitūcijas norisinās vienmēr va banque. Vienā pusē 750 tautas pārstāvji, kas ievēlēti vispārējās vēlēšanās un kam ir tiesība tikt atkal ievēlētiem, veido nekontrolējamu, neatlaižamu, nedalāmu Nacionālo sapulci, kurai dota neierobežota likumdošanas vara, kura galīgā veidā lemj par karu, mieru un tirdzniecības līgumiem, kurai vienīgai ir amnestēšanas tiesība un kura ar savām nepārtrauktajām sēdēm pastāvīgi paliek avanscēnā. Otrā pusē prezidents — ar visiem karaļa varas atribūtiem, ar tiesību iecelt un atcelt savus ministrus neatkarīgi no Nacionālās sapulces, ar visiem izpildvaras līdzekļiem savās rokās, izdalīdams visus amatus un līdz ar to izšķirdams vismaz pusotra miljona cilvēku likteni Francijā, jo tieši tik daudz cilvēku ir materiāli atkarīgi no 500 tūkstošiem ierēdņu un no visu pakāpju virsniekiem. Viņam pakļauti visi bruņotie spēki. Viņam pieder privilēģija apžēlot atsevišķus noziedzniekus, atlaist Nacionālās gvardes daļas un ar valsts padomes piekrišanu atcelt pašu pilsoņu ievēlētās ģenerālās, kantonu un municipālās padomes. Viņam dota tiesība ierosināt un vadīt līgumu noslēgšanu ar ārvalstīm. Kamēr Sapulce, pastāvīgi paliekot uz skatuves, tiek ik dienas publiski kritizēta, prezidents, no pasaules slēpts, dzīvo Eli-zejas laukos, tomēr konstitūcijas 45. paragrāfs ir -viņa acu priekšā un sirdī un katru dienu viņam atgādina: «frēre, il faut mourir!»[221] Tava vara beidzas ceturtajā gadā pēc tavas ievēlēšanas skaistā maija mēneša otrajā svētdienā! Tad tava godība būs galā: šo lugu otrreiz neizrādīs, un, ja tev ir parādi, tad jau laikus pacenties tos samaksāt no tiem 600 tūkstošiem franku algas, ko tev noteikusi konstitūcija, protams, ja tu nedomā skaistā maija mēneša otrajā pirmdienā labāk doties uz Klišī^208! — Ja konstitūcija tādējādi piešķir prezidentam faktisko varu, tad toties Nacionālajai sapulcei tā cenšas nodrošināt morālo spēku. Nerunājot jau par to, ka morālo spēku nav iespējams radīt ar likuma paragrāfiem, konstitūcija arī šajā gadījumā atspēko pati sevi, noteicot, ka prezidentu ievēlē visi franči tiešās vēlēšanās. Kamēr visas Francijas balsis saskaldās starp Nacionālās sapulces 750 locekļiem, šajā gadījumā tās koncentrējas uz vienu personu. Kamēr katrs atsevišķais deputāts pārstāv tikai vienu vai otru partiju, vienu vai otru pilsētu, vienu vai otru apdzīvotu vietu vai arī tikai nepieciešamību ievēlēt kādu no 750 deputātiem, neņemot sevišķi vērā ne lietas būtību, ne viņa personu, — prezidents ir nācijas izvēlētais, un viņa ievēlēšana ir liels trumpis, ko suverēnā tauta izspēlē pa četriem gadiem reizi. Ievēlētā Nacionālā sapulce ar nāciju saistīta metafiziski, bet ievēlētais prezidents — personīgi. Tiesa, Nacionālā sapulce savu atsevišķo pārstāvju personā atspoguļo nacionālā gara daudzveidīgās puses, bet prezidentā nacionālais gars parādās miesā un asinīs. Salīdzinot ar Nacionālo sapulci, prezidentam ir it kā dievišķīgas tiesības: viņš ir valdnieks no tautas žēlastības.

Jūras dieviete Tetida pareģoja Ahillejam, ka viņš miršot pašā spēku briedumā. Konstitūcijai, kam, tāpat kā Ahillejam, bija sava vārīgā vieta, arī tāpat kā Ahillejam bija nojauta, ka tai jāmirst priekšlaicīgā nāvē. Tetīdai nemaz nevajadzēja atstāt jūru, lai atklātu noslēpumu republikas nodibinātājiem, tīrajiem republikāņiem; no savas ideālās republikas debesu augstumiem viņiem vajadzēja tikai raidīt vienu skatienu uz grēcīgo pasauli, lai redzētu, ka rojālistu, bonapartistu, demokrātu un komunistu pārgalvība un viņu pašu nepopularitāte ik dienas pieauga tādā pašā mērā, kādā viņi tuvojās sava lielā likumdošanas mākslasdarba nobeigumam. Viņi centās pārspēt viltībā likteni ar konstitucionālu blēdību, ar konstitūcijas 111. paragrāfa palīdzību, saskaņā ar kuru katrs konstitūcijas revidēšanas projekts jāapspriež trīskārtējās debatēs, starp kurām vienmēr jāpaiet veselu mēnesi ilgam starplaikam, un tas katru reizi jāpieņem vismaz ar trim ceturtdaļām balsu, pie tam nepieciešams, lai balsotu ne mazāk par 500 Nacionālās sapulces locekļiem. Bet tas viss bija tikai nevarīgs mēģinājums nodrošināt sev varu tam gadījumam, kad viņiem parlamentā būs mazākums,

ko viņi jau pravietiski paredzēja, — nodrošināt to varu, kas ar katru dienu vairāk slīdēja ārā no viņu vārgajām rokām jau tagad, kad viņu rīcībā bija parlamenta vairākums un visi valdības varas līdzekli.

Beidzot, atsevišķā melodramatiskā paragrāfā konstitūcija uztic sevi «visas franču tautas un katra atsevišķa francūža modrībai un patriotismam», pēc tam kad tā jau kādā no iepriekšējiem paragrāfiem «modros» un «patriotiskos» frančus uzticējusi tās īpaši šim nolūkam izgudrotās Augstākās tiesas «haute cour» maigajai kriminālaiz-gādībai.

Tāda bija 1848. gada konstitūcija, ko 1851. g. 2. decembrī gāza nevis ar kāda cilvēka galvu, bet tikai ar cepures pieskārienu; tiesa, tā bija Napoleona trīsstūrainā cepure.

Kamēr buržuāziskie republikāņi Sapulcē nodarbojās ar šās konstitūcijas izgudrošanu, apspriešanu un nobalsošanu, Kaveņaks ārpus Sapulces turēja Parīzi aplenkuma stāvokli. Parīzes aplenkuma stāvoklis bija Satversmes sapulcei par bērnu saņēmēju republikas radīšanas mokās. Ja konstitūcija vēlāk tika aizraidīta uz viņpasauli ar durkļiem, tad nav jāaizmirst, ka durkļi, kas gan bija vērsti pret tautu, to apsargāja jau mātes miesās un ka tā piedzima ar durk|u palīdzību. «Godīgo republikāņu» priekšteči bija ar savu simbolu, trīskrāsaino karogu^103, apstaigājuši visu Eiropu. Paši «godīgie republikāņi» savukārt atklāja izgudrojumu; kas pats sev izlauza ceļu uz visām kontinenta zemēm, bet ar nedziestošu mīlestību arvien no jauna atgriezās Francijā, līdz tas tagad beidzot ieguva pilsoņa tiesības pusē no Francijas departamentiem. Sis izgudrojums bija aplenkuma stāvoklis. Lielisks izgudrojums, kas periodiski tika izmantots katrā viena otrai sekojošā krīzē franču revolūcijas gaitā. Bet kazarma un bivaks, kuru smagumu tādējādi periodiski uzvēla uz franču sabiedrības kamiešiem, lai nomāktu tai apziņu un apklusinātu; zobens un muskete, kam periodiski lika spriest tiesu un pārvaldīt, būt par aizbildni un cenzoru, pildīt policista un naktssarga pienākumus; kareivja ūsas un mundieris, ko periodiski pasludināja par sabiedrības augstāko gudrību un sabiedrības audzinātājiem, — kā tad varētu kazarma un bivaks, zobens un muskete, kareivja ūsas un mundieris beidzot nenonākt pie secinājuma: labāk glābt sabiedrību reizi par visām reizēm, proklamējot savu pašu režīmu par valdošo un pilnīgi atbrīvojot buržuāzisko

sabiedrību no rūpēm pārvaldīt pašai sevi! Kazarmai un bivakam, zobenam un musketei, kareivja ūsām un mundierim vajadzēja nākt uz tādām domām jo vairāk tāpēc, ka tie šādā gadījumā varēja cerēt uz labāku samaksu skaidrā naudā par lielākiem nopelniem, kamēr periodiskais aplenkuma stāvoklis un pārejoša sabiedrības glābšana uz vienas vai otras buržuāzijas frakcijas pavēli deva maz taustāma, atskaitot dažus nogalinātos un ievainotos un dažus buržuā greizos smaidus. Kāpēc gan lai karaspēks beidzot nemēģinātu izspēlēt aplenkuma stāvokli pats savās interesēs un savā labā, reizē ar to aplencot buržuā naudas makus? Turklāt nav jāaizmirst, — atzīmēsim garāmejot, — ka pulkvedis Bernārs, tas pats militāro komisiju priekšsēdētājs, kas Kaveņaka laikā bez tiesas sprieduma izsūtīja 15 000 insurgentu, tobrīd atkal bija Parīzē darbojošos militāro komisiju priekšgalā.

Ja «godīgie», tīrie republikāņi, pasludinot Parīzē aplenkuma stāvokli, līdz ar to bija radījuši audzētavu, kur vēlāk izauga 1851. gada 2. decembra pretoriāņi^200, tad viņiem toties ir cita veida nopelns: viņi nevis kurināja nacionālās jūtas kā Luija Filipa laikā, bet tagad, kad viņu rīcībā bija visas nācijas spēks, viņi zemojās ārvalstu priekšā un nevis atbrīvoja Itāliju, bet |āva austriešiem un neapoliešiem^210 atkal to pakļaut verdzībā. Luija Bona-parta ievēlēšana par prezidentu 1848. g. 10. decembrī darīja galu Kaveņaka diktatūrai un Satversmes sapulcei.

Konstitūcijas 44. paragrāfā teikts: «Par Francijas republikas prezidentu nedrīkst būt tāds, kas kādreiz zaudējis savu Francijas pilsoņa nosaukumu.» Francijas republikas pirmais prezidents Luijs Napoleons Bonaparts ne tikai bija zaudējis savu Francijas pilsoņa nosaukumu, ne tikai bija bijis par speciālu policijas ierēdni Anglijā, viņš pat bija naturalizēts šveicietis^211.

10. decembra vēlēšanu nozīmi esmu sīki iztirzājis citur*. Šeit es pie tā neatgriezīšos. Šeit pietiek ar aizrādījumu, ka šīs vēlēšanas bija pret pārējām nācijas šķirām vērsta zemnieku reakcija, kuriem bija jāsamaksā februāra revolūcijas izdevumi, — lauku reakcija pret pilsētu. Tās guva lielu piekrišanu armijā, kam partijas «National» republikāņi nebija sagādājuši ne slavu, ne algas paaugstinājumu, lielburžuāzijā, kas apsveica Bonapartu kā

pārejas pakāpi uz monarhiju, proletāriešos un sīkburžuā-zijā, kas apsveica viņu kā sodību par Kaveņaku. Vēlāk es atradīšu izdevību tuvāk pakavēties pie zemnieku attieksmes pret franču revolūciju.

Posms no 1848. gada 20. decembra līdz Satversmes sapulces atlaišanai 1849. g. maijā aptver buržuāzisko republikāņu bojāejas vēsturi. Pēc tam kad viņi bija nodibinājuši republiku buržuāzijai, padzinuši no arēnas revolucionāro proletariātu un uz laiku piespieduši klusēt demokrātisko sīkburžuāziju, viņus pašus nobīdīja pie malas buržuāzijas masa, kas ar pilnīgām tiesībām piesavinājās šo republiku kā savu īpašumu. Bet šī buržuāzijas masa bija rojālistiska. Tās viena daļa — lielie zemesīpaš-nieki — bija valdījusi restaurācijas^117 laikā un tāpēc bija leģidmistiska. Otra daļa — finanšu dūži un lielrūpnieki — bija valdījusi Jūlija monarhijas laikā un tāpēc bija orleānistiska^82. Armijas, universitātes, baznīcas, advokatūras, akadēmijas un preses augstie amata vīri sadalījās — lai gan dažādā proporcijā — starp abām pusēm. Šeit, buržuāziskajā republikā, kam nebija ne Burbonu, ne Orleānu, bet Kapitāla vārds, abas šīs buržuāzijas puses bija atradušas valsts formu, kurā tās varēja valdīt kopigi. Jau jūnija sacelšanās tās bija apvienojusi «kārtības partijā».116 Tagad bija pienācis laiks nobīdīt pie malas buržuāzisko republikāņu kliķi, kas vēl sēdēja Nacionālajā sapulcē. Cik brutāli šie tīrie republikāņi bija nelietīgi lietojuši fizisko spēku pret tautu, tikpat gļēvi, kautri, mazdūšīgi, nevarīgi un cīņas nespējīgi viņi bija tagad, atkāpšanās laikā, kad vajadzēja aizstāvēt savu republikānismu un savas likumdevēju tiesības pret izpildvaru un rojālistiem. Man nav šeit jāstāsta viņu kaunpilnā sabrukuma vēsture. Tā nebija bojāeja, bet izzušana. Viņi savu lomu bija nospēlējuši uz visiem laikiem. Nākošajā periodā viņi gan Sapulcē, gan ārpus tās figurēja vienīgi kā pagātnes atmiņas, atmiņas, kas šķita atkal atdzīvojamies, tiklīdz bija runa kaut vai par republikas vārdu vien un ikreiz, kad revolucionārais konflikts draudēja noslīdēt līdz viszemākajam līmenim. Garāmejot tikai aizrādīšu, ka avīze «National», kas deva šai partijai savu vārdu, nākošajā periodā pārgāja sociālisma pusē.

Iekams noslēdzam šo periodu, mums vēl jāmet retrospektīvs skatiens uz tiem diviem spēkiem, kuri kopš 1848. g. 20. decembra līdz Satversmes sapulces aiziešanai bija dzīvojuši laulībā un no kuriem viens iznīcināja otru

1851. g. 2. decembrī. Es te domāju Luiju Bonapartu, no vienas puses, un apvienoto rojālistu partiju, kārtības partiju, lielburžuāzijas partiju, no otras puses. Stājoties prezidenta amatā, Bonaparts tūlīt sastādīja ministru kabinetu no kārtības partijas ar Odilonu Baro — ievērojiet! — ar parlamentārās buržuāzijas visliberālākās frakcijas veco vadoni — priekšgalā. Baro kungs beidzot bija samedījis ministra portfeli, kura rēgs viņu bija vajājis kopš 1830. gada, un pat vairāk — ministru prezidenta portfeli šai ministru kabinetā. Bet to viņš panāca ne tā, kā bija iedomājies Luija Filipa laikā, ne kā parlamentārās opozīcijas pats pirmais līderis, bet gan kā visu savu vislielāko ienaidnieku, jezuītu un leģitīmistu, sabiedrotais, — un turklāt ar uzdevumu darīt galu parlamentam. Viņš beidzot pārveda līgavu mājās, bet tikai pēc tam, kad tai bija nolaupīts gods. Pats Bonaparts it kā pilnīgi nozuda. Viņa vietā rīkojās kārtības partija.

Jau pirmajā ministru padomes sēdē tika nolemts sūtīt ekspedīciju uz Romu, vienojoties to izkārtot Satversmes sapulcei aiz muguras un ar neīstu ieganstu izplēst no tās līdzekļus šim nolūkam. Tādējādi ministru kabinets sāka savu darbu ar Satversmes sapulces krāpšanu un ar slepenu sazvērestību kopā ar absolūtistiskām ārvalstīm pret revolucionāro Romas republiku. Tādā pašā veidā un ar tiem pašiem paņēmieniem Bonaparts sagatavoja savu 2. decembra apvērsumu pret rojālistisko Likumdošanas sapulci un tās konstitucionālo republiku. Neaizmirsīsim, ka tā pati partija, kas 1848. g. 20. decembri sastādīja Bona-parta ministru kabinetu, 1851. gada 2. decembrī bija vairākumā Nacionālajā likumdošanas sapulcē.

Augustā Satversmes sapulce nolēma, ka izbeigs savu darbību tikai pēc tam, kad tā būs izstrādājusi un publicējusi veselu rindu organisku likumu, kuriem jāpapildina konstitūcija. 1849. gada 6. janvārī kārtības partija caur deputātu Rāto lika Sapulcei priekšā likt mierā organiskos likumus un labāk pieņemt lēmumu par sevis pašas atlaišanu. Ne tikai ministru kabinets ar Odilonu Baro kgu priekšgalā, — visi rojālistiskie Nacionālās sapulces locekļi tai tagad uzstājīgi centās iegalvot, ka tās atlaišana esot nepieciešama, lai atjaunotu kredītu, lai nostiprinātu kārtību, lai izbeigtu nenoteikto pagaidu stāvokli un nodibinātu kaut ko galīgu; ka Sapulce kavējot jaunās valdības ražīgo darbu un gribot paildzināt savu pastāvēšanu tikai aiz Jaunas stūrgalvības un ka Francijai tā jau esot apnikusi. Sos uzbrukumus likumdošanas varai Bonaparts iegaumēja, izmācījās tos no galvas un 1851. g. 2. decembrī pierādīja parlamentārajiem rojālistiem.ka viņš kaut ko mācījies no viņiem. Viņš vērsa pret viņiem viņu pašu lozungus.

Baro kabinets un kārtības partija gāja tālāk. Visā Francijā viņi inspirēja petīcijas Nacionālajai sapulcei, kurās to laipni lūdza pazust. Tādējādi viņi pret Nacionālo sapulci, šo konstitucionāli organizēto tautas gribas izpausmi, veda kaujā neorganizētas tautas masas. Viņi iemācīja Bonapartu apelēt pie tautas pret parlamenta sapulcēm. Beidzot 1849. g. 29. janvāri pienāca diena, kad Satversmes sapulcei pašai vajadzēja lemt par savu atlaišanu. Sājā dienā tās sēžu ēku okupēja karaspēka daļas; kārtības partijas ģenerālis Sangarņjē, Nacionālās gvardes un regulārā karaspēka virspavēlnieks, noturēja Parīzē lielu karaspēka skati, it kā būtu gaidāma kauja, un apvienotie rojālisti draudēja Satversmes sapulcei, ka lietošot varu, ja tā būšot nepiekāpīga. Sapulce bija piekāpīga un izkaulēja sev tikai vēl pavisam īsu pastāvēšanas termiņu. Kas gan cits bija 29. janvāris, ja ne 1851. g. 2. decembra coup d’ētat^222, tikai šoreiz to izdarīja rojālisti kopā ar Bonapartu pret republikānisko Nacionālo sapulci? Rojā-listu kungi nepamanīja vai negribēja manīt, ka Bonaparts izmantoja 1849. gada 29. janvāra notikumus, lai daļai karaspēka liktu defilēt sev garām Tiljerijas pils priekšā, un ka viņš kāri uztvēra taisni šo pirmo atklāto apelāciju pie militārā spēka pret parlamentu, lai atgādinātu viņiem Kaligulu^212. Viņi, protams, redzēja tikai savu Sangarņjē.

Viens no motīviem, kas sevišķi pamudināja kārtības partiju varmācīgi saīsināt Satversmes sapulces mūžu, bija organiskie, konstitūciju papildinošie likumi — izglītības likums, kulta likums u. c. Apvienotajiem rojālistiem bija ļoti svarīgi pašiem izstrādāt šos likumus un neļaut tos izdot republikāņiem, kuros jau bija pamodusies neuzticība. Bet starp šiem organiskajiem likumiem bija arī likums par republikas prezidenta atbildību. 1851. gadā Likumdošanas sapulce tieši nodarbojās ar šāda likuma izstrādāšanu, kad Bonaparts šim coup^223 aizsteidzās priekšā ar savu 2. decembra coup. Ko gan nebūtu devuši apvienotie rojālisti savas 1851. gada parlamentārās ziemas kampaņas laikā, lai atrastu jau gatavu likumu par prezidenta atbildību, turklāt vēl neuzticības pilnas, naidīgas, republikāniskas Sapulces izstrādātu!

Pēc tam kad Satversmes sapulce 1849. g. 29. janvārī pati bija salauzusi savu pēdējo ieroci, Baro kabinets un kārtības draugi sāka to nesaudzīgi vajāt. Viņi izmantoja katru gadījumu, lai to pazemotu, un izspieda no nevarīgās un ticību uz sevi zaudējušās Sapulces tādus likumus, kas tai laupīja pēdējo atlikušo sabiedrības cieņu. Bonapartam, kura prātu nodarbināja uzmācīgā napoleo-niskā ideja, pietika bezkaunības, lai publiski izmantotu šo parlamentārās varas pazemojumu- Tiešām, kad 1849. gada •8. maijā Nacionālā sapulce izteica ministru kabinetam nosodījumu par to, ka ģenerālis Udino okupējis Civitave-kiju^224, un pavēlēja Romas ekspedīcijai, lai tā atgriežas pie sava it kā sākotnējā mērķa, — Bonaparts tajā pašā vakarā avīzē «Moniteur»104 publicēja vēstuli Udino, kurā tas apsveica ģenerāli ar viņa varoņdarbiem un pretstatā parlamentāriešiem, kas nodarbojās ar papīru smērēšanu, jau izturējās kā augstsirdīgs armijas protektors. Rojālisti par to smaidīja: viņi bija pārliecināti, ka viņi Bonapartu muļķo. Beidzot, kad Satversmes sapulces prezidents Ma-rasts, kam vienu mirkli likās apdraudēta Nacionālās sapulces drošība, izsauca, pamatojoties uz konstitūciju, vienu pulkvedi ar viņa pulku, pulkvedis atteicās ierasties, atsaukdamies uz disciplīnu, un ieteica Marastam griezties pie Sangarņjē, kurš Marastu atraidīja, dzēlīgi piezīmēdams, ka viņam nepatīkot bavonettes intelligentes^225-

1851. gada novembrī apvienotie rojālisti, gatavodamies sākt izšķirošo cīņu pret Bonapartu, ar savu daudzināto kves-iortt likumprojektu^213 centās izdabūt cauri principu, ka Nacionālās sapulces prezidentam ir tiesības tieši izsaukt karaspēka daļas. Viens no viņu ģenerāļiem — Leflo bija parakstījis šo likumprojektu. Veltīgi Sangarņjē balsoja par to, veltīgi Tjērs cildināja nelaiķes Satversmes sapulces apdomīgo gudrību. Kara ministrs Sent-Arno atbildēja viņam tāpat, kā Sangarņjē bija atbildējis Marastam, un viņa atbilde izpelnījās Kalna aplausus!

Tādā veidā kārtības partija, vēl būdama tikai ministru kabinets, bet ne Nacionālā sapulce, pati bija uzlikusi kauna zīmi parlamentārajam režīmam. Un viņa vēl saceļ brēku, kad 1851. gada 2. decembra apvērsums izraida to no Francijas!

Novēlēsim tam laimīgu ceļu!

III

1849. gada 28. maijā sanāca Nacionālā likumdošanas sapulce. 1851. gada 2. decembrī to padzina. Sis periods aptver konstitucionālās jeb parlamentārās republikas pastāvēšanas laiku.

Pirmajā franču revolūcijā konstitucionālistu valdīšanai sekoja žirondistu valdīšana, žirondistu valdīšanai sekoja jakobiņu valdīšana. Katra no šīm partijām balstījās uz progresīvāku partiju. Tiklīdz viena partija bija novedusi revolūciju tik tālu, ka vairs nespēja tai sekot, vēl mazāk to vadīt, — drosmīgākais sabiedrotais, kas stāvēja aiz viņas, nobīdīja viņu pie malas un aizsūtīja uz giljotīnu. Tādējādi revolūcija virzījās pa augšupejošu līniju.

Pretējais notika 1848. gada revolūcijā. Proletāriskā partija bija sīkburžuāziski demokrātiskās partijas piedēklis. Pēdējā viņu nodeva un sekmēja viņas sakāvi 16. aprīlī^109, 15. maijā un jūnija dienās. Demokrātiskā partija savukārt balstījās uz buržuāzisko republikāņu partijas pleciem. Vēl buržuāziskie republikāņi nejutās īsti stingri uz kājām, kad viņi jau nokratīja apnicīgos biedrus un paši steidzās atspiesties uz kārtības partijas pleciem. Kārtības partija paraustīja plecus, nometa buržuāziskos republikāņus un pati steidzās apsēsties uz bruņotā spēka pleciem. Viņa vēl joprojām domāja, ka sēž tam uz pleciem, kad kādā jaukā rītā pamanīja, ka šie pleci pārvērtušies par durkļiem. Katra partija spēra tai partijai, kas spiedās viņai virsū, un atdūrās uz priekšā esošo partiju, kura tiecās atpakaļ. Nav brīnums, ka viņa šajā smieklīgajā pozā zaudēja līdzsvaru un krita, taisot nenovēršamas grimases un dīvainus lēcienus. Tādējādi revolūcija virzījās pa lejupejošu līniju. Tā tika ierauta šajā atpakaļejošajā kustībā agrāk, nekā bija novākta pēdējā februāra barikāde un nodibināta pirmā revolucionārās varas iestāde.

29 - 896

Mušu iztirzājamais periods aptver kliedzošu pretrunu visraibāko maisījumu: mūsu priekšā ir konstitucionālisti, kas atklati organizē sazvērestības pret konstitūciju; revolucionāri, kas no sirds aizstāv konstitūciju; Nacionālā sapulce, kas grib būt visvarena un vienmēr paliek parlamen-taraj Kalns, kas pacietību uzlūko par savu misiju un pret savam tagadējām sakāvēm aizstāvas ar nākamo uzvaru pareģošanu; rojālisti, šie republikas patres conscripti*, kas, apstākļu spiesti, atbalsta savstarpēji naidīgās karaļu dinastijas ārzemēs, kuru piekritēji viņi ir, bet Francijā atbalsta republiku, ko viņi ienīst; izpildu vara, kas savu vājumu uzlūko par savu spēku, un nicināšanu, ko tā iedveš, par savu prestižu; republika, kas nav nekas cits kā divu monarhiju — restaurācijas un Jūlija monarhijas — nelietību kombinācija ar impērijas etiķeti; savienības, kas pamatojas uz šķiršanu; cīņa, kuras pamatlikums — nenovest cīņu līdz galam; neapvaldīta, bezsatura aģitācija — miera stāvokļa vārdā; vissvinīgākā miera stāvokļa sludināšana — revolūcijas vārdā; kaislības bez patiesības; patiesības bez kaislībām; varoņi bez varonības; vēsture bez notikumiem, attīstība, kuras vienīgais dzinējspēks šķiet esam kalendārs, kas nogurdina ar vienu un to pašu kāpinājumu un atslābumu pastāvīgu atkārtošanos; pretstati, kas periodiski nonāk līdz augstākajai pakāpei it kā vienīgi tādēļ, lai notrulinātos un sabruktu, nespēdami panākt savu atrisinājumu; pretenciozi demonstrēti pūliņi un mietpilsoniskas bailes no pasaules bojāejas briesmām tajā pašā laikā, kad pasaules glābēji nododas vissīkumainākajām intrigām un galma komēdiju spēlei, kas ar savu bezrūpību vairāk atgādina frondas*14 laikus nekā pastardienu; oficiālais visas Francijas kopīgais ģēnijs, kas apkaunots viena cilvēka viltīgās muļķības priekšā; nācijās kopīgā griba, kas ikreiz, kad tā izpaužas vispārējās vēlēšanās, meklē sev piemērotu izteiksmi masas interešu rūdītos ienaidniekos, līdz tā to atrod viena flibustiera patvaļā. Ja kādā vēstures lappusē ir tikai pelēkas krāsas, tad tā ir tieši šī. Cilvēki un notikumi šķiet kā otrādi apgriezti Slemīli, kā ēnas, kas pazaudējušas ķermeni. Revolūcija pati paralizē savus pārstāvjus un piešķir kaislīgu varmācības enerģiju tikai saviem ienaidniekiem. Ja «sarkanais rēgs», ko kontrrevolucionāri

1— senatori. Red.

pastāvīgi uzbur un atkal aizbur projām, beidzot paradās, tad tas neparādās vis ar anarhisko frīģiešu cepuri galvā, bet gan kārtības uniformā — sarkanās, platās biksēs.

Mēs redzējām, ka ministru kabinets, ko Bonaparts sastādīja savā debesbraukšanas dienā, 1848. gada 20. decembrī, bija kārtības partijas kabinets, leģitīmistu un orleā-nistu koalīcijas kabinets. Sis Baro un Falū kabinets, kas vairāk vai mazāk varmācīgi bija saīsinājis republikāniskās Satversmes sapulces mūžu, pārdzīvoja to un atradās vēl pie varas. Apvienoto rojālistu ģenerālis Sangarņjē joprojām apvienoja savā personā pirmās karaspēka divīzijas un Parīzes Nacionālās gvardes virspavēlniecību. Beidzot, vispārējās vēlēšanas nodrošināja kārtības partijai lielu vairākumu Likumdošanas sapulcē. Tur Luija Filipa deputāti un pēri satikās ar leģitīmistu svēto falangu, kuriem daudzie nācijas vēlēšanu biļeteni bija kļuvuši par ieejas kartēm uz politisko skatuvi. Bonapartistu deputātu bija pārāk maz, lai nodibinātu patstāvīgu parlamentāru partiju. Viņi bija tikai kārtības partijas mauvaise queue*. Tādējādi kārtības partijai piederēja valdības vara, armija un likumdošanas korpuss, vārdu sakot, visa valsts vara, ko morāliski bija nostiprinājušas vispārējās vēlēšanas, kurās tās valdīšana ieguva tautas gribas izpausmi, un tajā pašā laikā notikusī kontrrevolūcijas uzvara visā Eiropas kontinentā.

Nekad vēl neviena partija nav sakusi cīņu ar lielākiem līdzekļiem un labvēlīgākām gaidāmo sekmju pazīmēm.

No tīrajiem republikāņiem, kas bija piedzīvojuši avāriju, Nacionālajā likumdošanas sapulcē bija palikusi ap 50 vīru liela kliķe ar Āfrikas ģenerāļiem Kaveņaku, La-morisjēru un Bedo priekšgalā. Taču liela opozīcijas partija bija Kalns — šādā parlamentārā vārdā bija sevi nokristījusi sociāli demokrātiskā partija. No 750 Nacionālās sapulces balsīm tai bija vairāk nekā divsimt, un tāpēc tā bija vismaz tikpat stipra kā katra no trim kārtības partijas frakcijām atsevišķi. Tās relatīvo mazākumu, salīdzinājumā ar visu rojālistisko koalīciju, šķita atsveram sevišķi apstākļi. Ne vien departamentu vēlēšanas rādīja, ka tā bija ieguvusi ievērojamu skaitu piekritēju lauku iedzīvotāju vidū: tās rindās atradās gandrīz visi Parīzes deputāti; armija, ievēlēdama trīs apakšvirsniekus, bija parādī-

— nožēlojamais piedēklis. Red.

29* jusi savu demokrātisko pārliecību, un Kalna vadoni — Ledrī Rolēnu atšķirībā no visiem kārtības partijas pārstāvjiem parlamenta godībā bija iecēluši pieci departamenti, nobalsodami par viņu. Tātad nenovēršamajās sadursmēs tiklab starp pašiem rojālistiem, kā arī starp visu kārtības partiju un Bonapartu Kalnam 1849. g. 28. maijā, kā likās, bija visas izredzes gūt panākumus. Četrpadsmit dienas vēlāk tas pazaudēja visu, ieskaitot godu.

Pirms mēs turpinām parlamenta vēsturi, nepieciešamas dažas piezīmes, lai novērstu parastās kļūdas apskatāmā laikmeta vispārējā rakstura novērtējumā. Demokrātu skatījumā ir Satversmes sapulces periodā, ir Nacionālās likumdošanas sapulces periodā norisinājies viens un tas

6ats — vienkārša cīņa starp republikāņiem un rojālistiem.

et pašu kustību viņi ietver vienā vārdā: «reakcija» — nakts, kad visi kaķi ir pelēki un kad demokrātiem brīvi ļauts izrunāt viņu nodrāztās naktssargu frāzes. Protams, pirmajā mirklī kārtības partija liekas esam dažādu rojā-listu frakciju kamols, kuras ne tikai intriģē viena pret otru, lai nosēdinātu tronī pašas savu un noraidītu pretējās puses pretendentu, bet arī visas apvienojas kopējā naidā un kopējā cīņā pret «republiku». Pretstatā šiem rojālistu sazvērniekiem Kalns savukārt šķiet kā «republikas» aizstāvis. Kārtības partija šķiet visu laiku nodarbojamies ar «reakciju», kas tieši tāpat kā Prūsijā vērsta pret presi, biedrošanās brīvību u. tml. un ko atkal tāpat kā Prūsijā realizē ar birokrātijas, žandarmērijas un tiesas rupju policejisku iejaukšanos. «Kalns» savukārt šķiet tikpat nemitīgi nodarbojamies ar šo uzbrukumu atvairīšanu, ar «cilvēka mūžīgo tiesību» aizstāvēšanu, kā to pēdējā pusotra gadsimta laikā lielākā vai mazākā mērā darījusi katra tā dēvētā tautas partija. Tomēr, uzmanīgāk analizējot situāciju un partijas, pazūd šī maldinošā Šķietamība, kas apslēpj šā perioda šķiru ciņu un īpatnējo fizionomiju.

Leģitīmisti un orleānisti bija, kā teikts, kārtības partijas divas lielās frakcijas. Kas tad saistīja šīs frakcijas pie to pretendentiem un savstarpēji šķīra tās? Vai tiešām tikai lilijas^113 un trīskrāsainais karogs, Burbonu nams un Orleānu nams, dažādās rojālisma nokrāsas un vai tiešām to rojālistiskā ticība? Burbonu laikā valdīja lielie zemes-ipašnieki ar saviem garīdzniekiem un sulaiņiem, Orleānu laikā — finanšu aristokrātija, lielrūpniecība, lieltirdzniecība, t. i., kapitāls ar savu svītu — advokātiem, profesoriem un skaistu frāžu teicējiem. Leģitīmā monarhija bija tikai zemesīpašnieku mantotās varas politiskā izpausme, tāpat kā Jūlija monarhija bija tikai buržuāzisko iznireļu uzurpētās varas politiskā izpausme. Tātad šīs frakcijas šķīra nevis tā dēvētie principi, bet to eksistences materiālie apstākļi, divi dažādi īpašuma veidi, — vecais pretstats starp pilsētu un laukiem, sāncensība starp kapitālu un zemesīpašumu. Ka tās tajā pašā laikā pie vienas vai otras dinastijas saistīja vecas atmiņas, personīgais ienaids, bažas un cerības, aizspriedumi un ilūzijas, simpātijas un antipātijas, pārliecība, ticības simboli un principi, — kas to noliegs? Virs dažādām īpašuma formām, virs sociāliem eksistences apstākļiem paceļas vesela dažādu un īpatnēju jūtu, ilūziju, domāšanas veidu un pasaules uzskatu virsbūve. Visa šķira rada un veido visu to uz sava materiālo apstākļu un atbilstošo sabiedrisko attiecību pamata. Atsevišķais indivīds, kas savas jūtas un uzskatus iegūst tradīcijas un audzināšanas ceļā, var iedomāties, ka tieši tie ir viņa darbības patiesie motīvi un sākuma punkts. Ja orleānisti, leģitīmisti, katra frakcija mēģināja iestāstīt sev un citiem, ka viņus šķirot pieķeršanās divām dažādām dinastijām, tad vēlāk fakti pierādīja, ka, tieši otrādi, viņu pretējās intereses liedza abām dinastijām apvienoties. Un kā privātā dzīvē atšķir to, ko cilvēks pats par sevi domā un saka, no tā, kas viņš īstenībā ir un ko dara, tā vēsturiskās cīņās vēl vairāk jāatšķir partiju frāzes un ilūzijas no to patiesās dabas un to patiesajām interesēm, to priekšstats par sevi no to reālās būtības. Orleānisti un leģitīmisti republikā atradās vieni blakus otriem un ar vienādām pretenzijām. Ja katra puse, par spīti otrai, centās panākt savas dinastijas restaurāciju, tas nozīmēja tikai to, ka katra no abām lielajām frakcijām, kurās saskaldījās buržuāzija — zemesīpašums un finanšu kapitāls —, centās restaurēt pati savu virskundzību un otras pakļautību. Mēs runājam par divām buržuāzijas frakcijām, jo lielo zemesīpašumu, par spīti tā feodālajai koķetēšanai un dzimtas lepnumam, modernā sabiedrības attīstība ir padarījusi pilnīgi buržuāzisku. Tā angļu toriji ilgi iedomājās jūsmojam par karaļvaru, baznīcu un vecās angļu konstitūcijas jaukumiem, līdz briesmu brīdī viņiem nācās atzīties, ka viņi jūsmo tikai par zemes renti.

Apvienotie rojālisti intriģēja viens pret otru presē, Emsā^126, Klermontā^127, ārpus parlamenta. Aiz kulisēm viņi

atkal uzģērba savas vecās orleānistu un leģitīmistu livrejas un atjaunoja savus vecos turnīrus. Bet uz publiskās skatuves, savās izrādēs cienījamākai publikai, lielas parlamentāras partijas lomā, viņi ierobežoja savus pienākumus pret savām dinastijām ar godbijības parādīšanu vien un atlika monarhijas restaurāciju in infinitum*. Savu īsto darbu viņi darīja kā kārtības partija, t. i., zem sociāla un nevis politiska karoga, kā buržuāziskās iekārtas pārstāvji un nevis kā ceļojošu princešu bruņinieki, kā buržuāziska šķira pretstatā citām šķirām un nevis kā rojā-listi pretstatā republikāņiem. Un kā kārtības partijai viņiem bija pār pārējām sabiedrības šķirām neaprobežotāka un stingrāka vara nekā jebkad agrāk, restaurācijas vai Jūlija monarhijas laikā; tāda vara vispār bija iespējama tikai parlamentārā republikā, jo, tikai pastāvot šādai valsts formai, varēja apvienoties franču buržuāzijas abas lielās frakcijas un ar to likt dienas kārtībā savas šķiras kundzību un nevis šās šķiras vienas privileģētas frakcijas kundzību. Ja viņi tomēr arī kā kārtības partija lamā republiku un neslēpj savu riebumu pret to, tad tas izskaidrojams ne tikai ar rojālistiskām atmiņām. Instinkts mācīja viņus, ka republika gan vainago viņu politisko kundzību, bet līdz ar to satricina tās sociālos pamatus, jo viņiem tagad tieši, vaigu vaigā, ir jācīnās pret apspiestajām šķirām bez iespējas slēpties aiz kroņa un novirzīt nācijas uzmanību uz viņu mazāk svarīgajām cīņām savā starpā un pret karaļvaru. Tieši vājuma sajūta spieda viņus atkāpties no viņu šķiras kundzības tīrajiem nosacījumiem un tiekties atpakaļ uz tās mazāk pilnīgajām, mazāk attīstītajām un tieši tāpēc mazāk bīstamajām šās šķiras valdīšanas formām. Turpretim ikreiz, kad apvienotie rojālisti nonāk konfliktā ar viņiem visiem naidīgo pretendentu, ar Bonapartu, ikreiz, kad viņiem ir bažas, ka viņu parlamentāro visvarenību apdraud izpildu vara, tātad ikreiz, kad viņiem jāuzsver savas kundzības politiskais likumīgums, — viņi nostājas kā republikāņi un ne kā rojālisti, sākot ar orleānistu Tjēru, kas atgādina Nacionālajai sapulcei, ka republikas jautājumā domas vismazāk dalās, un beidzot ar leģitīmistu Berjē, kas 1851. g. 2. decembrī, apsējis trīskrāsainu jostu, kā tribūns republikas vārdā svinīgi uzrunā 10. rajona mērijas priekšā sapulcējušos

— līdz bezgalībai. Red.

tautu- Tiesa gan, atbalss viņam ņirgādamās atbild: Henri VI Henri V!*

Ka pretsvars buržuāzijas koalīcijai bija izveidojusies sīko buržuā un strādnieku koalīcija, tā dēvētā sociāli demokrātiskā partija. Sīkburžuāzija pēc 1848. g. jūnija dienām redzēja, ka tai slikti samaksāts: tās materiālās intereses bija cietušas, un demokrātiskās garantijas, kam bija jānodrošina tai iespēja aizstāvēt šīs intereses, apdraudēja kontrrevolūcija. Tāpēc tā tuvinājās strādniekiem. No otras puses, tās pārstāvis parlamentā — Kalns, kas bija nobīdīts pie malas buržuāzisko republikāņu diktatūras laikā, Satversmes sapulces pastāvēšanas laika otrajā pusē, cīnīdamies pret Bonapartu un rojālistiskajiem ministriem, bija atkarojis savu zaudēto popularitāti. Kalns noslēdza savienību ar sociālistu vadoņiem. Izlīgšanu nosvinēja banketos 1849. gada februārī- Sastādīja kopēju programmu, nodibināja kopējas vēlēšanu komitejas un izvirzīja kopējus kandidātus. Proletariāta sociālajām pra-sibām tika atņemts revolucionārais asums un piešķirta demokrātiska nokrāsa, sīkburžuāzijas demokrātiskajām prasībām tika atņemta to agrākā tīri politiskā forma un piešķirta sociālistiska nokrāsa. Tā radās sociāli demokrātiskā partija. Jaunais Kalns, šā kompromisa rezultāts, atskaitot dažus statistus no strādnieku šķiras un dažus sociālistiskus sektantus, ietvēra tos pašus elementus kā vecais Kalns, tikai lielākā daufizumā. Bet attīstības gaitā tas mainījās kopā ar šķiru, ko tas pārstāvēja. Sociāli demokrātiskās partijas īpatnējais raksturs izpaužas tādējādi, ka tā prasa demokrātiski republikāniskus institūtus nevis tādēļ, lai likvidētu abas galējības — kapitālu un algoto darbu, bet lai vājinātu un pārvērstu harmonijā viņu antagonismu. Lai cik dažādi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai tiktu ieteikti, lai kā šo mērķi greznotu ar vairāk vai mazāk revolucionāriem priekšstatiem, — būtība paliek tā pati: sabiedrības pārveidošana demokrātiskā ceļā, bet tāda pārveidošana, kas paliek sikburžuāziskuma ietvaros. Tikai nav jābūt tādam aprobežotam priekšstatam, ka sīkburžuāzija principiāli cenšas realizēt savas šķiras egoistiskās intereses. Gluži otrādi, tā tic, ka tās atbrīvošanas speciālie nosacījumi reizē ir arī vispārējie nosacījumi, kādos vienīgi iespējams glābt tagadējo

— Anrī V! Anri V! Red.

sabiedrību un novērst šķiru cīņu- Tāpat nevajag domāt, ka visi demokrātijas pārstāvji ir sīktirgotāji vai sīktirgotāju piekritēji. Pēc savas izglītības un sava individuālā stāvokļa viņi var būt tikpat tālu no tiem kā debesis no zemes. Par sīkburžuāzijas pārstāvjiem viņus padara tas, ka viņu doma nav spējīga pārkāpt tās robežas, kuras nepārkāpj sīkā buržuā dzīve, un tāpēc viņi teorētiski nonāk pie tiem pašiem uzdevumiem un atrisinājumiem, pie kuriem sīko buržuā praktiski noved viņa materiālās intereses un viņa sabiedriskais stāvoklis. Tāda ari vispār ir attiecība starp politiskajiem un literārajiem šķiras pārstāvjiem un to šķiru, ko viņi pārstāv.

No teiktā kļūst pats par sevi saprotams, ka Kalnam, nemitīgi cīnoties pret kārtības partiju par republiku un tā dēvētām cilvēka tiesībām, ne republika, ne cilvēka tiesības nav galamērķis, līdzīgi tam, kā armija, kuru grib atbruņot, pretojas un uzsāk kauju ne tādēļ vien, lai paturētu savus ieročus.

Tiklīdz Nacionālā sapulce bija sanākusi, kārtības partija sāka provocēt Kalnu. Buržuāzija tagad juta nepieciešamību tikt galā ar demokrātisko sīkburžuāziju, tāpat kā tā gadu iepriekš bija jutusi nepieciešamību tikt galā ar revolucionāro proletariātu. Tikai šoreiz pretinieka stāvoklis bija citāds. Proletāriskās partijas spēks bija uz ielas, sīkburžuāzijas spēks — pašā Nacionālajā sapulcē. Tātad vajadzēja izvilināt to no Nacionālās sapulces uz ielas un likt viņai pašai salauzt savu parlamentāro spēku, iekams laiks un apstākļi vēl nav paspējuši to nostiprināt. Kalns pilnos auļos ieskrēja lamatās.

Franču karaspēka izdarītā Romas bombardēšana* bija ēsma, ko pameta Kalnam. Sī bombardēšana pārkāpa konstitūcijas V paragrāfu, kas aizliedz Francijas republikai lietot savus bruņotos spēkus pret kādas citas tautas brīvību. Bez tam 54. paragrāfs aizliedz izpildu varai pieteikt karu bez Nacionālās sapulces piekrišanas, un Satversmes sapulce ar savu 8. maija lēmumu bija nosodījusi Romas ekspedīciju. Pamatojoties uz to, Ledrī Rolēns 1849. g.

11. jūnijā iesniedza apsūdzības aktu pret Bonapartu un viņa ministriem. Tjēra kniepadatas dūrienu sakaitināts, viņš tiktāl aizrāvās, ka draudēja aizstāvēt konstitūciju visiem līdzekļiem, pat ar ieročiem rokā. Kalns cēlās kā

viens vīrs un atkārtoja šo aicinājumu ķerties pie ieročiem.

12. jūnijā Nacionālā sapulce noraidīja apsūdzības aktu, un Kalns atstāja parlamentu. 13. jūnija notikumi ir zināmi: vienas Kalna daļas proklamācija, ar ko Bona-parts un viņa ministri tika izsludināti «ārpus konstitūcijas»; ielu procesija, ko sarīkoja demokrātiskie nacionālie gvardi, kuri bija ieradušies bez ieročiem un izklīda, saduroties ar Sangarņjē karaspēku, un tā tālāk. Viena Kalna daļa aizbēga uz ārzemēm, otru nodeva augstākajai tiesai Buržā^118, atlikušos, līdzīgi skolas zēniem, parlamenta reglaments pakļāva Nacionālās sapulces prezidenta sīkumainajai uzraudzībai. Parīzē atkal tika izsludināts aplenkuma stāvoklis un atlaista Parīzes Nacionālās gvardes demokrātiskā daļa. Tā tika iznīcināta Kalna ietekme parlamentā un sīkburžuāzijas spēks Parīzē.

Arī Lionā, kur 13. jūnija notikumi bija par asiņainas strādnieku sacelšanās signālu, kopā ar pieciem apkārtējiem departamentiem tika izsludināts aplenkuma stāvoklis. Aplenkuma stāvoklis tur palicis spēkā līdz šim brīdim.

Kalna vairākums kļuva neuzticīgs savam avangardam, atsakoties parakstīt tā proklamāciju. Dezertēja arī prese; tikai divas avīzes uzdrošinājās publicēt šo pronunsja-mento. Sīkburžuji nodeva savus pārstāvjus: nacionālie gvardi nerādījās vai arī, ja viņi kur parādījās, kavēja barikāžu celšanu. Pārstāvji pievīla sīkburžujus: šķietamie sabiedrotie no armijas vidus nekur nebija redzami. Beidzot, demokrātiskā partija nevis aizguva spēkus no proletariāta, bet inficēja to ar savu vājumu, un — kā tas parasti notiek demokrātu lielajos darbos — vadoņi sev par gandarījumu varēja apsūdzēt savu «tautu» nodevībā, un tauta sev par gandarījumu varēja apsūdzēt savus vadoņus krāpšanā.

Reti kāda akcija ir tikusi izziņota ar lielāku troksni kā Kalna gaidāmais karagājiens; reti kad ir ticis izbazūnēts ar lielāku pašpārliecību un tik priekšlaicīgi kā šajā gadījumā par nenovēršamo demokrātijas uzvaru. Nav šaubu; demokrāti tic bazūnēm, no kuru skaņām sabruka Jērikas mūri. Un ikreiz, kad viņi stāv despotisma mūru priekšā, viņi cenšas atkārtot šo brīnumu. Ja Kalns gribēja uzvarēt parlamentā, tas nedrīkstēja aicināt pie ieročiem. Ja tas parlamentā aicināja pie ieročiem, uz ielas tas nedrīkstēja uzvesties kā parlamentā. Ja tas bija nopietni domājis par mierīgu demonstrāciju, tad bija muļķīgi neparedzēt, ka to saņems kā karā. Ja tā nolūks bija īsta cīņa, tad bija dīvaini nolikt ieročus, kas cīņai nepieciešami. Bet lieta tā, ka sīko buržuā un viņu demokrātisko pārstāvju revolucionārie draudi ir tikai mēģinājums iebiedēt pretinieku. Un, ja viņi ieskrien strupceļā, ja viņi aiziet tik' tālu, ka spiesti sākt realizēt savus draudus, tad viņi to dara divdomīgā veidā, visvairāk izvairoties no līdzekļiem, kas ved pie mērķa, un dzenoties pēc iegansta sakāvei. Dārdošā uvertīra, kas pavēstī cīņu, pārvēršas par bailīgu ņurdēšanu, tiklīdz lieta nonāk līdz pašai cīņai; aktieri vairs neņem sevi nopietni, un darbība apsīkst, saplok kā ar gaisu pildīts balons, kas pārdurts ar adatu.

Neviena partija savus līdzekļus nepārspīlē vairāk, neviena partija pašreizējās situācijas ziņā nemaldina sevi vieglprātīgāk kā demokrātiskā partija. Ja daļa armijas bija balsojusi par Kalnu, tad Kalns jau bija pārliecināts, ka armija tā labā arī dumposies. Bet kāda iemesla dēļ? Tā iemesla dēļ, kam no armijas viedokļa bija tikai viena nozīme, proti, tāda, ka revolucionāri nostājušies romiešu kareivju pusē pret franču kareivjiem. No otras puses, atmiņas par 1848. gada jūniju vēl bija pārāk svaigas, lai proletariātam nebūtu dziļas antipātijas pret Nacionālo gvardi un lai slepeno biedrību vadoņiem nebūtu stipras neuzticības pret demokrātiskajiem vadoņiem. Lai izlīdzinātu šīs pretrunas, bija vajadzīgs, lai pastāvētu nopietnas kopējas intereses, kas būtu apdraudētas. Kāda abstrakta konstitūcijas paragrāfa pārkāpšana nevarēja modināt tādu interesi, Vai tad konstitūcija, pēc pašu demokrātu apgalvojumiem, nebija jau daudzas reizes tikusi pārkāpta? Vai tad pašas populārākās avīzes to nebija apzīmogojušas kā kontrrevolucionāru roku darbu? Bet demokrāts, pārstāvēdams sīkburžuāziju, t. i., pārejas šķiru, kurā savstarpēji notrulinās divu šķiru intereses, iedomājas tāpēc, ka viņš vispār stāv augstāk par šķiru antagonismu. Demokrāti pieļauj, ka viņiem pretim stāv privileģētā šķira, bet viņi kopā ar visiem pārējiem nācijas slāņiem ir tauta. Viņi aizstāv tautas tiesības; kas viņus interesē, tas tiek pasludināts par tautas interesēm. Tāpēc viņiem nav vajadzīgs pirms gaidāmās cīņas izpētīt dažādo šķiru intereses un stāvokli. Viņiem nav vajadzīgs pārāk stingri apsvērt savus pašu līdzekļus. Viņiem vajag tikai dot signālu, un tauta ar visiem saviem neizsmeļamajiem resursiem metīsies virsū apspiedējiem. Ja nu īstenībā izrādās, ka demokrātu intereses nespēj ieinteresēt, ka viņu spēks ir bezspēks, tad tur vainīgi vai nu kaitīgie sofisti, kas vienoto tautu saskaldījuši dažādās naidīgās nometnēs, vai armija kļuvusi pārāk zvēriska, pārāk apstulbota, lai demokrātijas tīrajos mērķos saskatītu pati savu labumu, vai arī viss sabrucis kāda izpildīšanas sīkuma dēļ, vai, beidzot, neparedzēta nejaušība novedusi šoreiz pie neveiksmes. Katrā ziņā demokrāts iziet no pašas visapkaunojošākās sakāves tikpat neaptraipīts, cik nevainīgs viņš tur iegāja, iziet ar nostiprinājušos pārliecību, ka viņam jāuzvar, ka nevis viņam un viņa partijai jāatmet vecais viedoklis, bet gan, otrādi, apstākļiem jāizaug līdz viņam.

Tāpēc krietni izretinātais, salauztais un parlamenta jaunā reglamenta pazemotais Kalns nav jāiedomājas kā pārāk nelaimīgs. Ja 13. jūnijs bija nobīdījis pie malas viņa vadoņus, tas, no otras puses, bija atbrīvojis vietu otrās šķiras «talantiem», kam glaimoja šis jaunais stāvoklis. Ja arī par viņu nevarību parlamentā vairs nevarēja būt šaubu, tad toties viņiem tagad bija tiesība savā darbībā aprobežoties ar tikumiska sašutuma uzliesmojumiem un trokšņainām deklamācijām. Ja kārtības partija viņos kā revolūcijas pēdējos oficiālajos reprezentantos teicās redzam iemiesotas visas anarhijas šausmas, tad viņi īstenībā varēja būt jo vulgārāki un pieticīgāki. Un par 13. jūnija sakāvi viņi mierināja sevi ar dziļdomīgiem izsaucieniem: «Lai tikai uzdrošinās uzbrukt vispārējām vēlēšanu tiesībām, lai tikai! Tad mēs parādīsim, kas mēs esam! Nous verrons!*»

Kas attiecas uz aizbēgušajiem montaņāriem ārzemēs, tad šeit pietiek norādīt, ka Ledrī Rolēns, kam bija izdevies nepilnās divās nedēļās neglābjami pazudināt varenu partiju, kuras priekšgalā viņš atradās, jutās pēc tam aicināts dibināt franču valdību in partibus;[226] ka viņa tēls tālumā, sāņus no darbības lauka, šķita augam jo lielāks, jo zemāk slīdēja revolūcijas līmenis un jo punduraināki kļuva oficiālās Francijas oficiālie dižvīri; ka viņš varēja figurēt kā republikānisks pretendents 1852. gada vēlēšanās; ka viņš laiku pa laikam izdeva apkārtrakstus vala-hiem un citām tautām, kur kontinenta despotiem tika piedraudēts ar viņa un viņa sabiedroto varoņdarbiem. Vai gan Prudonam nemaz nebija taisnība, kad viņš uzsauca šietn kungiem: «Vous n’ētes que des blagueurs!»*?

13. jūnijā kārtības partija ne tikai salauza Kalna spēku, viņa tajā pašā laikā panāca konstitūcijas pakļaušanu Nacionālās sapulces vairākuma lēmumiem. Viņa saprata republiku tā: buržuāzija šeit valda parlamentārās formās, to neierobežo, kā tas ir monarhijā, ne izpildu varas veto tiesības, ne tās tiesības atlaist parlamentu. Tāda, pēc Tjēra definīcijas, bija parlamentāra republika. Bet, ja buržuāzija 13. jūnijā nodrošināja sev neierobežotu varu parlamenta sienās, vai tad viņa, izstumjot no tā populārākos deputātus, nedeva iznīcinošu triecienu pašam parlamentam, tā vājinot to izpildu varas un tautas priekšā? Bez kādām ceremonijām izdodot tiesāšanai daudzus deputātus, viņa atcēla pati savu parlamentāro neaizskaramību. Pazemojošais reglaments, kam viņa pakļāva Kalna deputātus, tādā pašā mērā cēla republikas prezidentu, kādā tas pazemināja katru atsevišķo tautas pārstāvi. Nosodot sacelšanos konstitūcijas aizsardzībai kā anarhisku rīcību, kuras mērķis esot sabiedrības gāšana, viņa pati sev laupīja iespēju aicināt uz sacelšanos tajā gadījumā, ja izpildu vara iedomātos pārkāpt konstitūciju pretēji buržuāzijas interesēm. Un vai tā nav vēstures ironija, ka tieši Udino, to ģenerāli, kas Bonaparta uzdevumā bombardēja Romu un tādējādi deva tiešo iemeslu 13. jūnija konstitucionālajiem nemieriem, kārtības partija 1851. g. 2. decembrī, gauži, bet veltīgi lūgdamās, piedāvā tautai kā ģenerāli, kas aizstāvēs konstitūciju pret Bonapartu. Kāds cits 13. jūnija varonis, Vierā, kas no Nacionālās sapulces tribīnes saņēma uzslavu par varmācīgajiem darbiem demokrātisko avīžu telpās, kurus viņš izdarīja, vadīdams finanšu aristokrātijas nacionālgvardu bandu, — šis pats Vierā bija līdzzinātājs Bonaparta sazvērestībā un ievērojamā mērā sekmēja to, ka Nacionālajai sapulcei tās nāves stundā tika atņemta katra Nacionālās gvardes palīdzība.

13. jūnijam bija vēl cita nozīme. Kalns centās panākt, lai Bonapartu nodotu tiesai. Tātad Kalna sakāve bija Bonaparta tieša uzvara, viņa personīgais triumfs pār viņa demokrātiskajiem ienaidniekiem. Kārtības partija bija izcīnījusi šo uzvaru, — Bonapartam tā tikai bija jāiegrāmato

— «Jūs esat balamutes un vairāk nekas!» Red.

sev par labu. Viņš to arī izdarīja. 14. jūnijā pie Parīzes māju sienām parādījās proklamācija, kurā prezidents, it kā viņam ar to nebūtu nekā kopīga, it kā pret savu gribu, vienīgi notikumu varas spiests, atstāj savu klostera noslēgtību, kā neatzīts tikumības varonis sūdzas par savu pretinieku apmelojumiem un, izliekoties identificējam savu personu ar kārtības lietu, patiesībā identificē kārtības lietu ar savu personu. Turklāt, lai gan Nacionālā sapulce vēlāk bija sankcionējusi Romas ekspedīciju, tomēr iniciatīva šajā lietā piederēja Bonapartam. Pēc tam kad Bona-parts augsto priesteri Zāmueļu bija ievedis atpakaļ Vatikānā, viņš varēja cerēt ieiet Tiljerijā^216 kā ķēniņš Dāvids. Viņš bija dabūjis baznīckungus savā pusē.

13. jūnija dumpis, kā redzējām, aprobežojās ar mierīgu ielas procesiju. Cīņā pret to tātad nebija iegūstami nekādi kara lauri. Tomēr šajos ar varoņiem un notikumiem nabadzīgajos laikos kārtības partija šo kauju bez asinsizliešanas padarīja par otru Austerlicu.216 Tribīne un prese slavēja armiju kā kārtības spēku pretēji tautas masām kā anarhijas nespēkam un cildināja Sangarņjē kā «sabiedrības balstu» — mistifikācija, kam viņš galu galā pats noticēja. Bet tajā pašā laikā tās karaspēka daļas, kas likās šaubīgas, klusībā aizveda no Parīzes; tos pulkus, kuri vēlēšanās bija parādījuši visstiprākās simpātijas demokrātijai, no Francijas aizsūtīja uz Alžīriju; nemierīgos elementus starp kareivjiem iedalīja disciplinārajos bataljonos; beidzot, sistemātiski izolēja presi no kazarmas un kazarmu no pilsoņu sabiedrības.

Šeit mēs esam nonākuši pie izšķirošā pagrieziena franču Nacionālās gvardes vēsturē. 1830. gadā Nacionālā gvarde izšķīra restaurācijas likteni. Luija Filipa laikā neveiksmi cieta katrs dumpis, ja Nacionālā gvarde stāvēja armijas pusē. Kad viņa 1848. gada februāra dienās izturējās pasīvi pret sacelšanos un divkosīgi pret Luiju Filipu, tad pēdējais uzskatīja sevi par pazudušu un tiešām tā arī bija. Tā iesakņojās pārliecība, ka revolūcija nevar uzvarēt bez Nacionālās gvardes un armija nevar uzvarēt, ja pret to ir Nacionālā gvarde. Tāda bija armijas māņticīgā pārliecība par civiliedzīvotāju visvarenību. 1848. gada jūnija dienas, kad visa Nacionālā gvarde kopā ar regulāro karaspēku apspieda sacelšanos, stiprināja šo māņticību. Bonapartam kļūstot par prezidentu, Nacionālās gvardes nozīme mazliet mazinājās sakarā ar to, ka pre-lēji konstitūcijai Sangarņjē personā tās pavēlniecību apvienoja ar karaspēka pirmās divīzijas pavēlniecību.

Tāpat kā Nacionālās gvardes pavēlniecība šeit kļuva par karaspēka virspavēlnieka atribūtu, tā arī viņa pati kļuva tikai regulārā karaspēka piedēklis. Beidzot 13. jūnijā viņu salauza — ne vien tāpēc, ka viņu no tā laika sāka pakāpeniski pa daļām atlaist visās Francijas malās, līdz no viņas palika pāri tikai drupas. 13. jūnija demonstrācija bija vispirms Nacionālās gvardes demokrātiskās daļas demonstrācija. Tiesa, viņa vērsa pret armiju nevis savus ieročus, bet tikai savas uniformas; un tieši šī uniforma bija talismans. Armija pārliecinājās, ka šī uniforma ir tāda pati vilnas lupata kā jebkura cita uniforma. Burvība izgaisa. 1848. gada jūnija dienās buržuāzija un sīk-buržuāzija Nacionālās gvardes personā apvienojās ar armiju pret proletariātu. 1849. gada 13. jūnijā buržuāzija ar armijas palīdzību padzina sīkburžuāzisko Nacionālo gvardi. 1851. gada 2. decembrī buržuāziskā Nacionālā gvarde arī vairs nepastāvēja, un Bonaparts tikai konstatēja notikušo faktu, vēlāk parakstot dekrētu par tās likvidēšanu. Tā buržuāzija pati salauza savu pēdējo ieroci pret armiju, bet viņai tas bija jāsalauž kopš tā brīža, kad sīkburžuāzija vairs nestāvēja kā paklausīgs vasalis aiz viņas, bet kā dumpinieks pret viņu. Vispār buržuāzijai ar savām rokām bija jāiznīcina visi savi aizstāvēšanās līdzekļi pret absolūtismu, tiklīdz viņa pati bija kļuvusi patvaldnieciska.

Kārtības partija pa to laiku svinēja varas atkarošanu, kuru viņa 1848. gadā bija zaudējusi it kā tikai tādēļ, lai to 1849. gadā atkal rastu jau brīvu no jebkuriem ierobežojumiem, —• svinēja to, gan nozākājot republiku un konstitūciju, gan nolādot visas nākošās, tagadējās un bijušās revolūcijas — arī to, ko bija izdarījuši viņas pašas vadoņi, — gan, beidzot, ar likumiem, kas presei aizbāza muti, iznīcināja biedrošanās brīvību un sankcionēja aplenkuma stāvokli kā normālu institūtu. Augusta vidū Nacionālā sapulce pārtrauca savu darbību līdz oktobra vidum, ieceļot savas prombūtnes laikam pastāvīgu komisiju. So brīvdienu laikā leģitīmisti intriģēja Emsā, orleā-nisti — Klermontā, Bonaparts — kā princis apbraukādams Franciju, un departamentu padomes — ar apspriedēm par konstitūcijas revīziju, — fakti, kas negrozāmi atkārtojās Nacionālās sapulces periodisko brīvdienu laikā un kuriem es pievērsīšos tikai tad, kad tie būs kļuvuši par notikumiem. Šeit tikai jāaizrāda, ka Nacionālā sapulce rīkojās nepolitiski, uz ilgāku laiku pazuzdama no skatuves un atstādama republikas priekšgalā visiem redzamu tikai vienu, kaut arī nožēlojamu personu — Luiju Bona-partu, kamēr kārtības partija publikai par sašutumu sadalījās savās rojālistiskajās sastāvdaļās, kas nodevās savām savstarpēji naidīgajām restaurācijas iekārēm. Ikreiz, kad šo brīvdienu laikā apklusa parlamenta apdullinošais troksnis un tā ķermeni uzsūca nācija, kļuva nepārprotami skaidrs, ka šai republikai trūkst tikai viena, lai tā parādītos savā patiesajā izskatā,— parlamenta brīvdienas padarīt nepārtrauktas un savu devīzi: Libertē, ēgalite, frater-nitč^227, — aizstāt ar nepārprotamiem vārdiem: Infanterie, Cavalerie, Artillerie![228]

IV

Nacionālā sapulce atkal sanāca 1849. gada oktobra vidū. 1. novembrī Bonaparts pārsteidza to ar vēstījumu, kurā viņš paziņoja par Baro—Falū kabineta atlaišanu un jauna kabineta sastādīšanu. Nekad vēl sulainis nav padzīts no sava dienesta tik nekautrīgi, kā Bonaparts padzina savus ministrus. Kājas spērienus, kas bija domāti Nacionālajai sapulcei, pagaidām saņēma Baro un kompānija.

Baro kabinets, kā redzējām, bija sastādīts no leģitīmis-tiem un orleānistiem. Tas bija kārtības partijas kabinets. Tāds ministru kabinets Bonapartam bija vajadzīgs, lai varētu atlaist republikānisko Satversmes sapulci, sarīkot ekspedīciju pret Romu un salauzt demokrātiskās partijas spēku. Toreiz viņš bija it kā paslēpies aiz šā kabineta, atdevis valdības varu kārtības partijas rokās un uzlicis pieticīgo masku, ko Luija Filipa laikā nēsāja avīžu atbildīgie izdevēji, — tipisku homme de paillc^229 masku. Tagad viņš aizmeta savu masku, kas vairs nebija vieglais plīvurs, aiz kura viņš varēja paslēpt savus vaibstus, bet gan dzelzs maska, kas neļāva viņam rādīt savu īsto seju.

Viņš bija iecēlis Baro kabinetu, lai kārtības partijas vārdā padzītu republikānisko Nacionālo sapulci; viņš atlaida šo kabinetu, lai pats savu vārdu pasludinātu par neatkarīgu no šās kārtības partijas Nacionālās sapulces.

Ticamu ieganstu šai atlaišanai netrūka. Baro kabinets pat neievēroja pieklājības formas, kas bija obligātas pret republikas prezidentu kā pret varu, kura pastāvēja līdzās Nacionālajai sapulcei. Parlamenta brīvdienu laikā Bona parts publicēja vēstuli Edgaram Neijam, kurā viņš likās nosodām pāvesta^230 neliberālo rīcību, tāpat kā viņš, par spīti Satversmes sapulcei, bija publicējis vēstuli, kur uzslavēja Udino par uzbrukumu Romas republikai.[231] Kad nu Nacionālā sapulce apstiprināja asignējumus Romas ekspedīcijai, Viktors Igo aiz ārējā liberālisma ieminējās par šo vēstuli. Kārtības partija ar nicinoši neticīgiem izsaucieniem apslāpēja jau pašu domu par to, ka Bona-parta bezprātībām vispār varētu būt kāda politiska nozīme. Neviens no ministriem nepacēla Bonapartam mesto cimdu. Citu reizi Baro ar viņam piemītošo tukšo patosu atļāvās no runātāju tribīnes teikt sašutuma vārdus par «riebīgajām intrigām», kas, pēc viņa vārdiem, norisinoties prezidentam vistuvākajās aprindās. Beidzot ministru kabinets, kas bija izdabūjis no Nacionālās sapulces atraitnes pensiju Orleānas hercogienei, kategoriski atteicās iesniegt Sapulcei priekšlikumu par prezidenta algas paaugstināšanu. Bet Bonaparta personā ķeizara troņa pretendents tik cieši bija sakusis ar izputējušu avantūristu, ka lielo ideju — ka viņš esot aicināts restaurēt impēriju, pastāvīgi papildināja otra liela ideja — ka franču tauta esot aicināta samaksāt viņa parādus.

Baro—Falū kabinets bija pirmais un pēdējais parlamentārais ministru kabinets, ko radīja Bonaparts. Tāpēc tā atlaišana ir izšķirošs pagrieziens. Līdz ar to kārtības partija zaudēja, lai to nekad neatkarotu, nepieciešamu balstu parlamentārā režīma saglabāšanai — izpildu varas vadību. Bet tādā zemē kā Francijā, kur izpildu varas rīcībā ir vairāk par pusmiljonu liela ierēdņu armija, kur tā tātad tur pastāvīgā un pilnīgi absolūtā atkarībā milzīgu daudzumu interešu un atsevišķu personu, kur valsts ietīsta savos tīklos, kontrolē, virza, tur savā uzraudzībā un aizbildnībā pilsonisko sabiedrību, sākot ar tās visplašākajām un beidzot ar visnenozīmīgākajām dzīves izpausmēm, no tās pašām vispārīgākajām pastāvēšanas formām līdz atsevišķo indivīdu privātai eksistencei, kur šis parazītiskais organisms ārkārtīgās centralizācijas dēj kļuvis visur klātesošs, viszinošs, ieguvis palielinātu elastīgumu un kustīgumu, kam atbilst vienīgi īstā sabiedrības organisma bezpalīdzīgā nepatstāvība, irdenums un bezfor-mība — šādā zemē pats par sevi skaidrs, ka Nacionālā sapulce, zaudēdama noteikšanu pār ministru posteņiem, līdz ar to zaudē katru īstu ietekmi, ja viņa tajā pašā laikā nevienkāršo valsts pārvaldi, nesamazina, cik vien tas iespējams, ierēdņu armiju un, beidzot, ja tā neļauj pilsoniskajai sabiedrībai un sabiedriskajai domai pašai radīt savus no valdības varas neatkarīgus orgānus. Bet franču buržuāzijas materiālās intereses visciešākā veidā savijas ar šās plašās un plaši sazarojušās valsts mašīnas saglabāšanu. Šurp viņa nogādā savus liekos iedzīvotājus un valsts algas veidā papildina to, ko viņa nespēj iegūt peļņas, procentu, rentes un honorāru veidā- No otras puses, buržuāzijas politiskās intereses spieda to ar katru dienu pastiprināt represijas, t. i., pastāvīgi palielināt valsts varas līdzekļus un personālu, un tajā pašā laikā nepārtraukti karot pret sabiedrisko domu un aiz neuzticības kropļot, paralizēt sabiedrības kustības patstāvīgos orgānus, ja tai neizdevās tos pilnīgi amputēt. Tā franču buržuāzijas šķiriskais stāvoklis spieda to, no vienas puses, iznīcināt ikkatras, tātad arī pašas, parlamentārās varas eksistences nosacījumus, bet, no otras puses, darīt nepārvaramu tai naidīgo izpildu varu.

Jauno ministru kabinetu sauca par d’Opula kabinetu. Tas nepavisam nenozīmē, ka ģenerālis d’Opuls būtu dabūjis ministru prezidenta amatu. Reizē ar Baro demisiju Bonaparts pat likvidēja šo amatu, kas republikas prezidentu faktiski padarīja par legālu niecīgu konstitucionālu karali, konstitucionālu karali bez troņa un kroņa, bez sceptera un zobena, bez neaizskaramības privilēģijas, bez augstākā valsts amata mantošanas tiesībām un — kas bija pats ļaunākais — bez civillistes. D’Opula kabinetā bija tikai viens cilvēks ar parlamentāru reputāciju, augļotājs Fulds, viens no tiem finanšu aristokrātijas locekļiem, kam bija visļaunākā slava. Viņš dabūja finanšu ministra portfeli. Pašķirstiet Parīzes biržas kursu biļetenus

30 — 896 un jūs pārliecināsities, ka, sākot ar 1849. g. 1. novembri, franču vērtspapīri kāpj un krīt kopā ar Bonaparta akciju kāpšanu un krišanu. Atradis tādējādi sev sabiedroto biržā, Bonaparts tajā pašā laikā sagrāba ari policiju, ieceļot Karljē par Parīzes policijas prefektu.

Ministru kabineta maiņas sekas tomēr varēja parādīties tikai tālākā attīstības gaitā. Pagaidām Bonaparts bija spēris tikai vienu soli uz priekšu, lai jo redzamāk tiktu atsviests atpakaļ. Viņa rupjajam vēstījumam sekoja ārkārtīgi sulainiskais padevības apliecinājums Nacionālajai sapulcei. Ikreiz, kad ministri saņēma dūšu un kautrīgi mēģināja piešķirt viņa untumiem likumprojektu veidu, viņi tikai pret savu gribu un vienīgi sava stāvokļa spiesti šķita izpildām komiskos uzdevumus, par kuru nesekmību viņi jau iepriekš bija pārliecināti. Ikreiz, kad Bonaparts aiz ministru muguras izpļāpāja savus nodomus un rotaļājās ar savām «idēes napolēoniennes»217, viņa paša ministri Nacionālās sapulces tribīnē atteicās no viņa. Likās, viņa uzurpācijas iekāre tika pausta tikai tādēļ, lai neapklustu viņa pretinieku nenovīdīgie smiekli. Viņš tēloja neatzītu ģēniju, ko visa pasaule uzskata par vientiesīti. Nekad vēl visas šķiras nebija viņu dziļāk nicinājušas kā šajā posmā. Nekad buržuāzija nebija valdījusi neaprobežotāk, nekad tā nebija vairāk dižojusies ar savas valdīšanas ārējām varas zīmēm.

Mans uzdevums šeit nav rakstīt buržuāzijas likumdošanas darbības vēsturi, kas šajā posmā rezumējama divos likumos: likumā, kas atjaunoja vīna nodokli, un izglītības likumā, kas atcēla neticību. Apgrūtinot frančiem vīna dzeršanu, buržuāzija jo bagātīgāk pacienāja viņus ar taisnīgas dzīves ūdeni. Ar likumu par vīna nodokli pasludinot veco ienīsto franču nodokļu sistēmu par neaizskaramu, buržuāzija ar izglītības likumu centās saglabāt veco noskaņojumu masās, kurš ļāva tām šo nodokļu sistēmu paciest. Brīnās, ka orleānisti, liberālie buržuā, šie vecie volteriānisma un eklektiskās filozofijas apustuļi, franču garīgo vadību uzticēja saviem vecu vecajiem ienaidniekiem jezuītiem. Bet taču gan orleānisti, gan leģitīmisti, lai arī kādas bija viņu domstarpības par troņa pretendentu, saprata, ka viņu kopīgā valdīšana prasīja savienot divu laikmetu apspiešanas līdzekļus, ka Jūlija monarhijas verdzināšanas līdzekļus vajadzēja papildināt un stiprināt ar Restaurācijas verdzināšanas līdzekļiem.

Departamentos sakustējās zemnieki, kuru visas cerības bija pieviltas un kurus vairāk nekā jebkad nospieda zemās labības cenas, no vienas puses, un augošā nodokļu un hipotēku parādu nasta, no otras puses. Viņiem atbildēja ar skolotāju vajāšanu, kurus pakļāva garīdzniekiem, ar mēru vajāšanu, kurus pakļāva prefektiem, un beidzot ar spiegošanas sistēmu, kam pakļāva visus. Parīzē un lielajās pilsētās pašai reakcijai piemita tās laikmeta iezīmes, un tā drīzāk kaitināja, nekā nomāca. Uz laukiem tā bija banāla, zemiska, sīkumaina, nogurdinoša un uzbāzīga, vārdu sakot — žandarms. Var saprast, cik stipri trīs gadus ilgajam žandarmu režīmam, ko svētīja baznīckungu režīms, vajadzēja demoralizēt nenobriedušās masas.

Lai ar cik lielu dedzību un deklamāciju kārtības partija no Nacionālās sapulces tribīnes vērsās pret mazākumu, viņas runa palika vienzilbīga kā kristīga cilvēka runa, kura vārdiem jābūt: jā, jā, nē, nē! Vienzilbīga ir tribīnē, ir presē; triviāla kā mīkla, kuras atminējums jau iepriekš zināms. Vienalga, vai runa bija par petīciju iesniegšanas tiesībām vai par vīna nodokli, par preses brīvību vai par tirdzniecības brīvību, par klubiem vai par pašvaldību statūtiem, par personas brīvības nodrošināšanu vai par valsts budžeta noteikšanu — vienmēr atskanēja tā pati parole, temats palika viens un tas pats, spriedums vienmēr bija gatavs, un tas nemainīgi skanēja: «Sociālisms!» Par sociālismu pasludināja pat buržuāzisko liberālismu, par sociālismu — buržuāzisko apgaismību, par sociālismu — buržuāzisko finanšu reformu. Dzelzceļa būvēšana tur, kur jau ir kanāls, — bija sociālisms. Aizstāvēšanās ar spieķi, ja uzbruka ar zobenu, — bija sociālisms.

Tā nebija tikai tukša frāze, mode, paņēmiens partiju cīņā. Buržuāzija pareizi saprata, ka visi ieroči, ko viņa izkalusi pret feodālismu, ar savu smaili vēršas pret viņu pašu, ka visi izglītības līdzekļi, ko viņa radījusi, saceļas pret viņas pašas civilizāciju, ka visi viņas radītie dievi atkrituši no viņas. Viņa saprata, ka visas tā dēvētās pilsoņu brīvības un progresa orgāni gribēja tai atņemt viņas šķiras kundzību un apdraudēja to tiklab tās sociālajā pamatā, kā arī politiskajā virsotnē, tātad bija kļuvuši «so-ciālisliski». Sājos draudos un šajā tīkojumā viņa pareizi saskatīja sociālisma noslēpumu, tādējādi novērtēdama tā saturu un tendenci pareizāk, nekā pats sevi novērtē tā dē-

30*

vētais sociālisms, kas šā cēloņa dēj nevar saprast, kāpēc buržuāzija neatlaidīgi novēršas no tā, vienalga, vai tas sentimentāli apraud cilvēces ciešanas vai kristīgi sludina tūkstošgadu valstību un vispārēju brāļu mīlestību, vai humānistiski pļāpā par garu, izglītību, brīvību, vai ari doktrināri izgudro visu šķiru saticības un labklājības sistēmu. Bet vienu lietu buržuāzija nesaprata: ka, konsekventi spriežot, viņas pašas parlamentārais režīms, viņas politiskā kundzība vispār ari bija nosodāma kā kaut kas sociālistisks. Kamēr buržuāzijas kundzība vēl nebija pilnīgi organizējusies, nebija atradusi savu tīro politisko izpausmi, pārējo šķiru antagonisms pret buržuāziju arī nevarēja izpausties tīrā veidā un tur, kur tas izpaudās, nevarēja pieņemt to bīstamo veidu, kas katru cīņu pret valsts varu pārvērš par cīņu pret kapitālu. Ja buržuāzija katrā sabiedriskās dzīves izpausmē saskatīja draudus «mieram», kā tad viņa varēja vēlēties saglabāt sabiedrības priekšgalā nemiera rež'tmu, savu pašas režīmu, parlamentāro režīmu, šo režīmu, kas, pēc kāda viņas runātāja izteiciena, dzīvo cīņā un no cīņas? Kā var parlamentārais režīms, kas dzīvo no diskusijām, aizliegt diskusijas? Katra interese, katrs sabiedrisks pasākums šeit tiek pārvērsts par vispārēju ideju un tiek traktēts kā ideja; kā gan tādos apstākļos kādu interesi, kādu' pasākumu var nostādīt augstāk par domāšanu un uzspiest kā ticības simbolu? Runātāju cīņa tribīnē izraisa avīžu skribentu cīņu, diskusiju klubu parlamentā nepieciešami papildina diskusiju klubi salonos un krogos; deputāti, kas pastāvīgi apelē pie tautas domas, līdz ar to dod tiesību tautas domai petīcijās izteikt savas īstās domas. Parlamentārais režīms visu atstāj vairākuma izlemšanai, — kā tad lai milzīgajam vairākumam ārpus parlamenta arī negribētos lemt? Ja jūs valsts virsotnē spēlējat vijoli, vai tad jums jābrīnās, ka tie tur lejā dejo?

Tātad, nosodot tagad kā <rsociālismu» to, ko viņa agrāk bija cildinājusi kā «liberālismu», buržuāzija atzina, ka viņas pašas intereses liek viņai glābties no pašas valdīšanas briesmām; ka tādēļ, lai atjaunotu Francijā mieru, vispirms jānomierina tās buržuāziskais parlaments; lai saglabātu veselu viņas sociālo varu, jāsalauž viņas politiskā vara; ka atsevišķie buržuji var joprojām ekspluatēt citas šķiras un netraucēti baudīt īpašuma, ģimenes, reliģijas un kārtības labumus tikai ar nosacījumu, ja buržuāzijai kā šķirai būs lemts tāds pats politiski nožēlojams stāvoklis kā citām šķirām; ka tādēļ, lai glābtu viņas maku, jānorauj viņas kronis un zobens, kam viņa jāsargā, tajā pašā laikā jāuzkar kā Damokla zobens virs viņas pašas galvas.

Pilsoņu vispārējo interešu laukā Nacionālā sapulce, izrādījās, bija tik pasīva, ka, piemēram, debates par Parīzes—Āviņonas dzelzceļa būvi, kas tika sāktas 1850. g. ziemā, 1851. g. 2. decembrī vēl nebija pabeigtas. Kur Sapulce nebija apspiedēja, nedarbojās reakcionārā garā, tur viņa bija neizdziedināmi neauglīga.

Kamēr Bonaparta ministru kabinets pa daļai uzņēmās iniciatīvu likumu izdošanai kārtības partijas garā, pa daļai vēl pastiprināja šo likumu bardzību praksē, — Bona-parts savukārt mēģināja iegūt popularitāti ar bērnišķīgi nejēdzīgiem projektiem, uzsvērdams savu naidīgo nostāju pret Nacionālo aepulci un likdams manīt, ka pastāv kāda noslēpumaina krātuve, kam pagaidām tikai apstākļi neļauj atklāt savas bagātības franču tautai. Te jāpieskaita, piemēram, priekšlikums paaugstināt apakšvirsnieku dienas algu par četriem sū un projekts par «goda aizdevumu banku» strādniekiem. Naudas dāvanas un naudas aizdevumi bija tā perspektīva, ar ko viņš cerēja pielabināt masas. Dāvināt un dot aizdevumus — tā ir visa tiklab dižciltīgā, kā arī nedižciltīgā skrandu proletariāta finanšu māksla. Tās bija vienīgās atsperes, ko Bonaparts mācēja iekustināt. Nekad neviens pretendents nav tik sekli spekulējis uz pūļa seklumu.

Nacionālā sapulce vairākkārt saniknojās sakarā ar šiem nepārprotamajiem Bonaparta mēģinājumiem iegūt popularitāti uz tās rēķina, pie tam pieauga briesmas, ka šis dēkainis, parādu skubināts, kas nebija iemantojis nekādu reputāciju, ko vajadzētu saudzēt, varētu iedrošināties uzsākt kādu pārdrošu avantūru. Domstarpības starp kārtības partiju un prezidentu jau bija pieņēmušas draudošu raksturu, kad pēkšņi kāds negaidīts notikums viņu nožēlas pilnu spieda atkal mesties tās apkampienos. Mēs te domājam 1850. gada 10. marta papildu vēlēšanas. Sīs vēlēšanas notika, lai ievēlētu jaunus deputātus to vietā, kuri pēc 13. jūnija bija nonākuši cietumā vai trimdā. Parīze ievēlēja tikai sociāli demokrātiskos kandidātus. Visvairāk balsu tā pat deva 1848. gada jūnija sacelšanās dalībniekam DcFIotam. Tādējādi Parīzes sīkburžuāzija, apvienojusies ar proletariātu, atriebās par savu sakāvi 1849. gada 13. jūnijā. Sīkburžuāzija šķita tikai tādēļ pazudusi briesmu brīdi no kaujas lauka, lai labvēlīgos apstākļos no jauna atgrieztos tajā ar lielākiem kaujas spēkiem un drosmīgāku kaujas lozungu. Viens apstāklis šķita vēl vairāk pavairojam šīs vēlēšanu uzvaras bīstamo raksturu: Parīzē armija balsoja par jūnija sacelšanās dalībnieku pret Bonaparta ministru Lahitu un departamentos — pa lielākai daļai par montaņāriem, kas arī šeit, kaut gan ne ar tik noteiktu pārsvaru kā Parīzē, guva virsroku pār saviem pretiniekiem.

Bonaparts pēkšņi atkal redzēja, ka viņš stāv revolūcijas priekšā. Tāpat kā 1849. g. 29. janvārī, kā 1849. g. 13. jūnijā, viņš arī 1850. g. 10. martā paslēpās aiz kārtības partijas. Viņš kļuva padevīgs, mazdūšīgi lūdzās piedošanu, apņēmās pēc parlamenta vairākuma pavēles sastādīt jebkuru ministru kabinetu, viņš pat lūdza, lai or-leānistu un leģitīmistu vadoņi Tjēri, Berjē, Brojlī, Molē,— vārdu sakot, tā dēvētie burggrāfi^140 — personīgi ņemot valsts stūri savās rokās. Kārtības partija neprata izmantot šo neatkārtojamo mirkli. Viņa ne vien droši nepieņēma piedāvāto varu, bet pat nepiespieda Bonapartu atkal iecelt 1. novembrī atcelto ministru kabinetu; viņa apmierinājās ar to, ka pazemoja Bonapartu ar savu piedošanu un d’Opula kabinetam piebiedroja klāt Baroša kgu. Sis Barošs kā Burzās augstākās tiesas prokurors bija trakojis pret 15. maija revolucionāriem un pret 13. jūnija demokrātiem, abas reizes apsūdzot tos atentātā pret Nacionālo sapulci. Vēlāk neviens no Bonaparta ministriem netika darījis vairāk par Barošu, lai pazemotu Nacionālo sapulci, un tomēr pēc 1851. g. 2. decembra mēs Barošu sastopam augstajā un labi atalgotajā senāta viceprezidenta amatā. Viņš iespļāva revolucionāriem zupā, lai Bonaparts to varētu izstrēbt.

Sociāli demokrātiskā partija savukārt, likās, meklēja tikai gadījumu, lai atkal liktu uz spēles savu uzvaru un mazinātu tās nozīmi. Vidāls, viens no jaunievēlētajiem Parīzes deputātiem, tajā pašā laikā tika ievēlēts Stras-burgā. Viņu pamudināja atteikties no mandāta Parīzē un pieņemt Strasburgas mandātu. Tātad demokrātiskā partija nevis piešķīra savai uzvarai vēlēšanās galīgu raksturu, tādējādi aicinot kārtības partiju tūlīt sākt cīņu parlamentā, nevis piespieda pretinieku cīnīties tautas entuziasma un armijas labvēlīga noskaņojuma brīdī, bet gan nogurdināja Parīzi martā un aprīlī ar jaunu vēlēšanu aģitāciju; jaujot šajā atkārtotā provizoriskā vēlēšanu spēlē apsīkt tautas satrauktajam noskaņojumam, apmierinot revolucionāro enerģiju ar konstitucionāliem panākumiem, izšķiežot to sīkās intrigās, tukšās deklamācijās un šķietamā kustībā, dodot buržuāzijai laiku atjēgties un sākt rīkoties, un, beidzot, samazinot marta vēlēšanu nozīmi ar aprija papildu vēlēšanu sentimentālo komentāru — ar Ežēna Sī ievēlēšanu. Vārdu sakot, viņa ar 10. martu izdarīja aprīļa joku.

Parlamenta vairākums saprata sava pretinieka vājumu. Kārtības partijas septiņpadsmit burggrāfi — Bonaparts viņai bija atstājis uzbrukuma vadību un atbildību par to — izstrādāja jaunu vēlēšanu likumu, kura ierosināšanu uzticēja Fošē kungam, kas bija izlūdzies šo godu. 8. maijā Fošē iesniedza likumu, kas atcēla vispārējās vēlēšanu tiesības, un prasīja, lai vēlēšanu tiesības būtu tikai tiem, kas trīs gadus nodzīvojuši vēlēšanu vietā, turklāt strādniekiem konstatēja šo nodzīvošanas laiku atkarīgi no darba devēja apliecības.

Demokrāti, kas tik revolucionāri bija uztraukušies un trakojuši konstitucionālo vēlēšanu cīņu laikā, tagad, kad vajadzēja ar ieročiem rokās pierādīt savas vēlēšanu uzvaras nopietno nozīmi, tikpat konstitucionāli sludināja kārtību, majestātisku mieru (calme majestueux), likumīgu rīcību, t. i., aklu padošanos kontrrevolūcijas gribai, kura dēvēja sevi par likumu. Debašu laikā Kalns kaunināja kārtības partiju, tās revolucionārajai dedzībai nostādot pretim uz likumīgiem pamatiem stāvoša godīga mietpilsoņa aukstasinību un satriecot to ar briesmīgo pārmetumu, ka tās rīcība esot revolucionāra. Pat jaunievēlētie deputāti ar pieklājīgu un apdomīgu uzvešanos centās pierādīt, cik nepareizi bijis viņus lamāt par anarhistiem un iztulkot viņu ievēlēšanu kā revolūcijas uzvaru. 31. maijā tika pieņemts jaunais vēlēšanu likums. Kalns apmierinājās ar to, ka paklusām iebāza protestu prezidentam kabatā. Vēlēšanu likumam sekoja jauns preses likums, kas pilnīgi iznīcināja revolucionāro presi^218. Tā bija pelnījusi savu likteni. Pēc šiem grēku plūdiem kā revolūcijas galējie priekšposteņi palika pāri divi buržuāziski orgāni — «National» un «Presse»125.

Mēs redzējām, ka demokrātiskie vadoņi martā un aprīlī darīja visu, lai iesaistītu Parīzes tautu fiktīvā cīņā, tāpat kā viņi pēc 8. maija bija darījuši visu, lai atturētu to no īstās cīņas. Turklāt nav jāaizmirst, ka 1850. gads bija viens no spožākajiem rūpniecības un tirdzniecības uzplaukuma gadiem, tā ka Parīzes proletariāts bija pilnā mērā nodarbināts. Bet 1850. g. 31. maija vēlēšanu likums atstūma proletariātu no katras līdzdalības politiskajā varā, tas noslēdza viņam pat pašu cīņas lauku. Sis likums atsvieda strādniekus atpakaļ parija stāvoklī, kādā viņi bija atradušies pirms februāra revolūcijas. Šādu notikumu brīdī ļaudami demokrātiskajiem vadoņiem sevi vadīt un acumirklīgā labklājībā aizmirsdami savas šķiras revolucionārās intereses, viņi atteicās no goda būt par iekarojošu spēku, padevās savam liktenim, parādīja, ka 1848. g. jūnija sakāve uz ilgu laiku viņus bija padarījusi cīņas nespējīgus un ka vēstures procesam tuvākajā laikā atkal jānorisinās bez viņiem. Kas attiecas uz sīkburžuā-zisko demokrātiju, kas 13. jūnijā bija kliegusi: «Lai tikai uzdrošinās aizskart vispārējās vēlēšanu tiesības, lai tikai!» — tad viņa tagad sevi mierināja ar to, ka kontr-revolucionāru trieciens, kas viņu ķēris, nemaz neesot trieciens un 31. maija likums nemaz neesot likums. 1852. gada maija otrajā svētdienā katrs francūzis ieradīšoties vēlēšanu vietās ar vēlēšanu biļetenu vienā un zobenu otrā rokā. Ar šo pareģojumu viņa mierināja pati sevi. Armiju, beidzot, tās priekšnieki par 1850. g. marta un aprīļa vēlēšanām pārmācīja tāpat kā par 1849. gada 28. maija vēlēšanām. Bet šoreiz tā noteikti teica sev: «Trešo reizi revolūcija mūs nepiekrāps!»

1850. gada 31. maija likums bija buržuāzijas coup d’etat. Visām viņas līdzšinējām uzvarām pār revolūciju bija tikai pagaidu raksturs. Tās kļuva apšaubāmas, tiklīdz pastāvošā Nacionālā sapulce nogāja no skatuves. Tās bija atkarīgas no jaunu vispārējo vēlēšanu nejaušībām, bet vēlēšanu vēsture kopš 1848. gada nenoliedzami bija pierādījusi, ka buržuāzijas morālā vara pār tautas masām kļuvusi vājāka tādā pašā mērā, kādā augusi viņas faktiskā vara. 10. martā vispārējās vēlēšanu tiesības tieši izteicās pret buržuāzijas valdīšanu, buržuāzija uz to atbildēja ar vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšanu. Tātad 31. maija likums bija viena no šķiru cīņas nepieciešamām izpausmēm. No otras puses, konstitūcija prasīja 2 miljoni balsu minimumu, lai republikas prezidenta ievēlēšana tiktu atzīta par spēkā esošu. Ja neviens no kandidātiem prezidenta amatam neiegūtu šo minimumu, Nacionālajai sapulcei bija dota tiesība ievēlēt par prezidentu vienu no pieciem kandidātiem, kas būtu dabūjuši visvairāk balsu. Tajā laikā, kad Satversmes sapulce gatavoja šo likumu, vēlētāju sarakstos bija ierakstīti 10 miljoni vēlētāju. Tātad, pēc viņas domām, pietika ar vienu piektdaju balsstiesīgo, lai prezidenta vēlēšanas atzītu par spēkā esošām. 31. maija likums novēlētāju sarakstiem svītroja vismaz trīs miljonus balsu, samazināja vēlētāju skaitu uz septiņiem miljoniem un tomēr atstāja spēkā likumīgo divu miljonu minimumu prezidenta ievēlēšanai. Tādējādi likumīgais minimums tika paaugstināts no vienas piektdaļas līdz vienai trešdaļai visu vēlētāju balsu. Citiem vārdiem, šis likums bija darījis visu, lai prezidenta ievēlēšanu kontrabandas ceļā nodotu no tautas rokām Nacionālās sapulces rokās. Tādējādi kārtības partija ar 31. maija vēlēšanu likumu, likās, bija divkārši nostiprinājusi savu varu, nododot Nacionālās sapulces deputātu un republikas prezidenta vēlēšanas sabiedrības konservatīvās daļas rokās.

V

Cīņa starp Nacionālo sapulci un Bonapartu uzliesmoja no jauna, tiklīdz bija pārciesta revolucionārā krīze un atceltas vispārējās vēlēšanu tiesības.

Konstitūcija bija noteikusi Bonapartam 600 000 franku lielu algu. Nepilnu pusgadu pēc stāšanās prezidenta amatā viņam izdevās šo summu divkāršot. Odilons Baro panāca no’ Nacionālās sapulces 600 000 franku lielu pielikumu gadā tā dēvētajiem reprezentācijas izdevumiem. Pēc 13. jūnija Bonaparts izteica līdzīgas prasības, tomēr Baro tās šoreiz neuzklausīja. Tagad, pēc 31. maija, Bonaparts tūlīt izmantoja izdevīgo brīdi un caur saviem ministriem pieprasīja sev no Nacionālās sapulces trīs miljoni franku lielu civillisti gadā. Ilgā dēkainā klaidoņa dzīve bija apveltījusi viņu ar vissmalkāko nojautu, lai sataustītu kritiskos brīžus, kad varēja izspiest naudu no buržuā. Viņš nodarbojās ar īstu šantāžu. Nacionālā sapulce ar viņa līdzdalību un ziņu bija apgānījusi tautas suverenitāti. Viņš draudēja darīt zināmu tās noziegumu tautas tiesai, ja Sapulce nevilkšot ārā maku un nenopirkšot viņa klusēšanu par trīs miljoniem frankūf gadā. Sapulce bija laupījusi vēlēšanu tiesības trīs miljoniem franču, — viņš pieprasīja par katru no politiskās apgrozības izņemtu francūzi vienu apgrozībā esošu franku, kopā trīs miljonus franku. Viņš, sešu miljonu ievēlētais, prasīja zaudējumu atlīdzību par tām balsīm, kuras viņam ar iepriekšēju datumu bija atņemtas. Nacionālās sapulces komisija noraidīja nekauņu. Bonapartiskā prese sāka draudēt. Bet vai tad Nacionālā sapulce varēja sanaidoties ar republikas prezidentu tādā brīdī, kad tā principiāli un galīgi bija sanaidojusies ar nācijas masu? Viņa gan noraidīja gada civillisti, toties atvēlēja vienreizēju summu 2 160 000 franku apmērā. Atvēlot naudu un tajā pašā laikā ar savu īgnumu rādot, ka viņa piekāpjas pret savu gribu, sapulce izrādīja divkāršu vājumu. Mēs vēlāk redzēsim, kādam nolūkam Bonapartam bija vajadzīga šī nauda. Pēc šā nepatīkamā epiloga, kurš sekoja vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšanai un kurā Bonaparts attiecībā pret uzurpatorisko parlamentu savu pazemīgo marta un aprīļa krīzes laikā pieņemto toni bija apmainījis pret izaicinošu bezkaunību, — Nacionālā sapulce pārtrauca savas sēdes uz trim mēnešiem, no 11. augusta līdz 11. novembrim. Savā vietā viņa atstāja pastāvīgo komisiju, kuras 28 locekļu vidū nebija neviena bonapartista, toties gan daži mērenie republikāņi. 1849. gada pastāvīgajā komisijā bija ietilpuši tikai kārtības partijas pārstāvji un bonapartisti. Bet toreiz kārtības partija sevi izsludināja par pastāvīgu revolūcijas pretinieci, tagad parlamentārā republika izsludināja sevi par pastāvīgu prezidenta pretinieci. Pēc 31. maija likuma pieņemšanas kārtības partijai bija jārēķinās tikai ar šo sāncensi.

Kad Nacionālā sapulce no jauna sanaca 1850. gada novembrī, stāvoklis bija tāds, ka parlamenta un prezidenta agrāko sīko sadursmju vietā, likās, nenovēršami bija jāsākas abu varu lielai kaujai, nesaudzīgai cīņai uz dzīvību un nāvi.

Tāpat kā 1849. gadā, arī šoreiz kārtības partija parlamenta brīvdienās bija sadalījusies savās atsevišķajās frakcijās, no kurām katra bija nodarbināta pati ar savām restaurācijas intrigām, kas ar Luija Filipa nāvi bija ieguvušas jaunu ierosmi. Leģitīmistu karalis Anrī V pat bija iecēlis īstu ministru kabinetu, kas atradās Parīzē un kurā ietilpa daži pastāvīgās komisijas locekļi. Tātad Bonapartam bija pilnīgas tiesības savukārt apbraukāt Francijas departamentus un atkarībā no noskaņojuma pilsētā, kuru viņš aplaimoja ar savu apmeklējumu, vairāk vai mazāk atklāti izpļāpāt savus restaurācijas plānus un vervēt sev balsis. Sājos braucienos, kurus lielais oficiāl'ais vēstnesis «Moniteur» un Bonaparta mazie privātvēstneši, protams, izdaudzināja kā triumfa gājienus, viņu pastāvīgi pavadīja 10. decembra biedrības ļaudis. Sī biedrība bija nodibināta jau 1849. gadā. Slēpdamies zem labdarības biedrības maskas, Parīzes skrandu proletariāts organizējās slepenās sekcijās, kuras vadīja Bonaparta aģenti, bet visas sekcijas Bonaparta ģenerālis. Blakus paputējušiem uzdzīvotājiem ar apšaubāmu izcelšanos un aizdomīgiem eksistences līdzekļiem, blakus avantūristiem no buržuāzijas izvirtušajām padibenēm šajā biedrībā bija sastopami klaidoņi, atvaļināti karavīri, atbrīvoti kriminālnoziedznieki, izbēguši katordznieki, krāpnieki, āksti, lacaroni^106, kabatas zagļi, burvju mākslinieki, kāršu spēlmaņi, savedēji, publisko namu turētāji, nesēji, skribenti, leijerkastnieki, lupatlaši, nažu trinēji, katlu lāpītāji, ubagi — vārdu sakot, visa nenoteiktā, raibā masa, ko apstākļi svaida šurp un turp un ko franči sauc par la bohēme^232. No šiem sev radniecīgajiem elementiem Bonaparts izveidoja 10. decembra biedrības kodolu; tā bija «labdarības biedrība» tajā ziņā, ka visi tās biedri, līdzīgi Bonapartam, juta vajadzību darīt sev labu uz nācijas strādājošās daļas rēķina. Bonaparts, kas nostājies skrandu proletariāta priekšgalā, kas tikai tajā atradis savu personīgo interešu masveidīgu atspoguļojumu, kas šajos visu šķiru sārņos, atkritumos, atdalījumos saskatījis vienīgo šķiru, uz ko viņš var nešaubīgi balstīties, — tāds ir īstais Bonaparts, Bonaparts sans phrase^233. Vecs, rūdīts uzdzīvotājs, viņš tautu vēsturisko dzīvi un lielos notikumus tajā uzskata par komēdiju šā vārda vistriviālākā nozīmē, par maskarādi, kur greznie kostīmi, vārdi un pozas noder tikai kā maska vis-zemiskākai nelietībai. Tā viņa gājienā uz Strasburgu dresēta Šveices klija tēloja Napoleona ērgli. Iebrūkot Bu-loņā, viņš dažiem Londonas sulaiņiem uzģērba franču formas tērpu. Tie tēloja armiju.219 Viņa 10. decembra biedrībā 10 000 plukatām bija jātēlo tauta, tāpat kā audējs Pamatiņš grasījās tēlot lauvu. Brīdī, kad buržuāzija pati ar visnopietnāko seju spēlēja vistīrāko komēdiju, ievērojot visus pedantiskos franču dramatiskās etiķetes noteikumus, kad viņa pati, pa pusei piekrāpta, pa pusei pārliecināta, noticēja savu politisko izrāžu svinīgumam, — tādā brīdī dēkainim, kas komēdiju vienkārši uzskatīja par komēdiju, bija jāuzvar. Tikai pēc tam, kad viņš bija ticis galā ar savu uzpūtīgo pretinieku un savukārt sāka skatīties nopietni uz savu ķeizara lomu, iedomādamies sevi Napoleona maskā par īstu Napoleonu, — tikai tad viņš kļuva pats par sava pasaules uzskata upuri, par nopietno ākstu, kas vairs neuzskata pasaules vēsturi par komēdiju, bet gan savu komēdiju — par pasaules vēsturi. Ko sociālistiskajiem strādniekiem nozīmēja Nacionālās darbnīcas^234, ko buržuāziskajiem republikāņiem — Mobilā gvarde^235, to Bonapartam nozīmēja 10. decembra biedrība, šis viņam vienam pašam raksturīgais partijas cīņas spēks. Viņam ceļojot, pa dzelzceļu stacijām grupās izvietotajiem biedrības biedriem vajadzēja improvizēt publiku, būt par tautas entuziasma paudējiem, bļaut «Vive Г Empereur!»[236], apvainot un piekaut republikāņus, — tas viss, protams, policijas aizsardzībā. Bonapartam atgriežoties Parīzē, viņiem bija jābūt par avangardu, iepriekš jāaizkavē naidīgas demonstrācijas vai jāizklīdina tās. 10. decembra biedrība piederēja viņam, tā bija viņa radījums, visneapšaubāmākā viņa paša ideja. Visu, ko viņš bez tam sev piedēvē, viņam devuši apstākļi, visu citu, ko viņš dara, vai nu apstākļi veikuši viņa vietā, vai viņš apmierinājies ar citu darbu atdarināšanu; bet te, — kur Bonaparts publiski apber pilsoņus ar oficiālām frāzēm par kārtību, reliģiju, ģimeni, īpašumu, bet slepeni balstās uz Sūfterlu un Spīgelbergu biedrību, nekārtības, prostitūcijas un zādzību biedrību, — te Bonaparts ir oriģināls, un 10. decembra biedrības vēsture ir viņa paša vēsture. Kādreiz nu bija gadījies, ka 10. decembra biedrības biedru rungas bija ķērušas dažus kārtības partijas deputātus. Pat vai • rāk. Policijas komisārs Jons, kam bija uzdots sargāt Nacionālās sapulces drošību, pamatojoties uz kāda A!ē liecību, ziņoja pastāvīgajai komisijai, ka kāda 10. decembra biedrības sekcija esot nolēmusi nogalināt ģenerāli Sangarņjē un Nacionālās sapulces priekšsēdētāju Dipēnu un jau esot izraudzījusi zināmus cilvēkus. Var iedomāties, kā nobijās Dipēna kgs. 10. decembra biedrības parlamentārā izmeklēšana, t. i., Bonaparta noslēpumu atmaskošana, likās nenovēršama. Bet tieši pirms Nacionālās sapulces sanākšanas Bonaparts piesardzīgi likvidēja savu biedrību, protams, tikai uz papīra, jo vēl 1851. gada beigās policijas prefekts Karljē plašā memorandā veltīgi centās pamudināt viņu tiešām izklīdināt 10. decembra biedrību.

10. decembra biedrībai bija tik ilgi jāpaliek Bonaparta privātai armijai, kamēr viņam būs izdevies valsts armiju pārvērst par 10. decembra biedrību. Pirmo reizi Bonaparts to mēģināja drīz pēc Nacionālās sapulces darbības pārtraukšanas un turklāt vēl par naudu, ko viņš tikko bija izspiedis no tās. Kā fatālists viņš ticēja, ka ir kādas augstākas varas, kam cilvēks un sevišķi karavīrs nespēj turēties pretim. Šādām varām viņš vispirms pieskaitīja cigārus un šampanieti, aukstu putna cepeti un ķiplokdesu. Tāpēc viņš sāka ar to, ka Elizejas pils zālēs pacienāja virsniekus un apakšvirsniekus ar cigāriem un šampanieti, aukstu putna cepeti un ķiplokdesu. 3. oktobrī viņš atkārtoja šo manevru ar karaspēku Sentmoras parādē un 10. oktobrī to pašu manevru vēl lielākos apmēros Satorī ģe-nerālparādē. Tēvocis atcerējās Aleksandra karagājienus Āzijā, brāļadēls — Bakha iekarošanas gājienus tajā pašā zemē. Aleksandrs, tiesa, bija pusdievs, bet Bakhs taču bija īsts dievs un turklāt 10. decembra biedrības patrons.

Pēc 3. oktobra parādes pastāvīgā komisija sauca pie atbildības kara ministru d’Opulu. Tas apsolīja, ka tāds disciplīnas pārkāpums vairs neatkārtošoties. Ir zināms, kā Bonaparts 10. oktobrī turēja d’Opula doto vārdu. Abas parādes komandēja Sangarņjē kā Parīzes armijas virspavēlnieks. Sis Sangarņjē, reizē pastāvīgās komisijas loceklis, Nacionālās gvardes pavēlnieks, «glābējs» 29. janvārī un 13. jūnijā, «sabiedrības balsts», kārtības partijas kandidāts prezidenta amatam, paredzamais divu monarhiju Monks, — līdz šim nekad nebija sevi atzinis par pakļautu kara ministram, vienmēr bija atklāti ņirgājies par republikas konstitūciju un vajājis Bonapartu ar savu divkosīgi augstprātīgo protekciju. Tagad viņš dedzīgi nostājās par disciplīnu pret kara ministru un par konstitūciju pret Bonapartu. Kamēr 10. oktobrī daļa kavalērijas sauca «Vive Napoleon! Vivent Ies saucissons!»[237], Sangarņjē deva rīkojumu, lai vismaz kājnieki, kas defilēja garām, viņa drauga Ncimeijera komandēti, ledaini klusētu. Par sodu kara ministrs, Bonaparta pamudināts, atcēla ģenerāli Neimeijeru no viņa amata Parīzē ar ieganstu, ka gribot viņu iecelt par 14. un 15. divīzijas komandieri. Neimeijers atteicās no šās vietu maiņas, un tāpēc viņam bija jāatstāj dienests. Sangarņjē savukārt 2. novembrī izdeva pavēli, ar kuru viņš aizliedza karaspēkam visādus politiskus izsaucienus un demonstrācijas ierindā. Elizejas avīzes^220 uzbrdka Sangarņjē, kārtības partijas avīzes Bonapartam, pastāvīgā komisija vienu pēc otras noturēja slēgtas sēdes, kurās atkal un atkal lika priekšā pasludināt, ka tēvija ir briesmās; armija, likās, bija sašķēlusies divās naidīgās nometnēs ar diviem naidīgiem ģenerālštābiem — vienu Elizejas pilī, Bonaparta rezidencē, otru — Tiljcrijā, Sangarņjē rezidencē. Likās, vajadzēja tikai sanākt Nacionālajai sapulcei, lai atskanētu kaujas signāls. Par šīm sadursmēm starp Bonapartu un Sangarņjē franču publika sprieda tāpat kā tas angļu žurnālists, kas bija raksturojis stāvokli šādiem vārdiem:

«Francijas politiskās istabmeitas ar vecām slotām slauka ārā revolūcijas kvēlojošo lavu un baras, savu darbu darīdamas.»

Pa to laiku Bonaparts pasteidzās atcelt kara ministru d’Opulu, nekavējoties aizsūtīt viņu uz Alžīriju un par kara ministru viņa vietā iecelt ģenerāli Sramu. 12. novembrī viņš griezās pie Nacionālās sapulces ar amerikāniski plašu, sīkumiem pieblīvētu, pēc kārtības smaržojošu, izlīguma kāru, konstitūcijai padevīgu vēstījumu, kurā bija runa itin par visu, tikai ne par pašreizējiem questions brūlantes^238. It kā garāmejot viņš piezīmēja, ka saskaņā ar konstitūcijas precīzo jēgu noteikšana par armiju piederot vienīgi prezidentam. Vēstījums nobeidzās ar šādiem cēli svinīgiem vārdiem:

«Francija vispirms prasa mieru... Vienīgi mani saista zvērests, es turēšos šaurajās robežās, ko tas man nospraudis... Kas attiecas uz mani, ko ievēlējusi tauta, kurai vienīgajai esmu pateicību parādā par savu varu, es vienmēr padošos viņas likumīgi izteiktajai gribai. Ja jus šajā sesijā nolemsit, ka konstitūcija revidējama, tad šim nolūkam sasaukta Satversmes sapulce regulēs izpildu varas stāvokli. Ja ne, tad tauta 1852. gadā svinīgi pasludinās savu lēmumu. Bet, lai kādi būtu nākotnes atrisinājumi, panāksim saprašanos, lai kaislība, pārsteigums vai varmācība nekad neizlemtu lielas nācijas likteni ... Manu uzmanību vispirms saista nevis jautājums, kas valdīs pār Franciju 1852. gadā, bet gan, kā izlietot manā rīcībā esošo laiku, lai pārejas periods paietu bez satraukuma un apjukuma. Es vaļsirdīgi esmu atklājis jums savu sirdi. Jūs uz manu atklātību atbildēsit ar savu uzticību, uz maniem labajiem centieniem — ar savu atbalstu, un par pārējo parūpēsies dievs.»

Buržuāzijas pieklājīgā, liekulīgi mērenā, tikumīgi novazātā valoda savu dziļāko jēgu atklāj 10. decembra biedrības patvaldnieka un Sentmoras un Satorī pikniku varoņa vārdos.

Kārtības partijas burggrāfi ne mirkli nemaldījās par to, kādu uzticību pelna šī sirds atklāšana. Zvēresti viņiem jau sen bija apnikuši — viņu vidū bija politisku zvērestu laušanas veterāni un virtuozi — bet vārdi par armiju nebija aizgājuši garām viņu ausīm. Ar sašutumu viņi pamanīja, ka vēstījums, kur plaši uzskaitīti nesen izdotie likumi, ar tīšu klusēšanu pagājis garām vissvarīgākajam likumam — vēlēšanu likumam; pat vairāk: gadījumā, ja notiktu atteikšanās no konstitūcijas revidēšanas, tas atstāja tautai tiesības ievēlēt prezidentu 1852. gadā. Vēlēšanu likums bija svina bumba pie kārtības partijas kājām, kura neļāva viņai iet, kur tad nu vēl doties triecienā! Turklāt Bonaparts ar 10. decembra biedrības oficiālo likvidēšanu un kara ministra d’Opula atcelšanu pats savām rokām bija upurējis grēkāžus uz tēvzemes altāra. Viņš bija laupījis gaidītajai sadursmei tās asumu. Beidzot, kārtības partija pati gļēvi centās apiet, mīkstināt, notušēt izšķirošu konfliktu ar izpildu varu. Baidīdamās pazaudēt cīņā pret revolūciju gūtos iekarojumus, viņa ļāva savam sāncensim iegūt šo iekarojumu augļus. «Francija vispirms prasa mieru,» — tā kartības partija sauca revolūcijai kopš februāra*, tāpat tagad Bonaparts savā vēstījumā sauca kārtības partijai: «Francija vispirms prasa mieru.» Bonaparta rīcības nolūks bija uzurpācija, bet kārtības partija bija vainīga «nemierā», saceldama troksni par šo rīcību un hipohondriski to iztulkodama. Satorī desas bija klusas kā pelītes, ja neviens par tām nerunāja. «Francija vispirms prasa mieru». Tāpēc Bonaparts prasīja, lai ļauj viņam mierīgi rīkoties, bet parlamenta partiju paralizēja divkāršas bailes — bailes no jauna radīt revolucionāro nemieru un bailes būt par nemiera cēlēju savas pašas šķiras, buržuāzijas, acīs. Tā kā Francija vispirms prasīja mieru, kārtības partija neuzdrošinājās ar «karu» atbildēt uz Bonaparta «miera» vēstījumu. Publika bija gaidījusi lielus skandālus, kad tiks atklāta Nacionālā sapulce, bet šīs cerības tika piekrāptas. Opozīcijas deputātu prasību, lai pastāvīgā komisija uzrāda protokolus par oktobra notikumiem, vairākums noraidīja. Sapulce principā vairījās no katrām debatēm, kas varētu izraisīt satraukumu. Nacionālās sapulces darbība 1850. gada novembrī un decembrī nemodināja interesi.

Tikai decembra beigās sākās vairākas sīkas sadursmes atsevišķu parlamenta prerogatīvu dēļ. Kustība apsīka, izvērtās par sīkām ķildām abu varu prerogatīvu dēļ, pēc tam kad buržuāzija ar vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšanu pagaidām bija atkratījusies no šķiru cīņas.

Mogēnam, kādam deputātam, parādu dēļ tiesa bija piespriedusi sodu. Uz tiesas priekšsēdētāja pieprasījumu tieslietu ministrs Ruē paziņoja, ka bez kādām ceremonijām jāizdod parādnieka apcietināšanas pavēle, un Mogēns tika ieslodzīts parādnieku cietumā. Nacionālajā sapulcē sacēlās sašutuma vētra, kad tā uzzināja par šo deputātu neaizskaramības pārkāpšanu. Tā ne tikai nolēma tūlīt atbrīvot apcietināto, bet vēl tajā pašā vakarā lika savam ierēdnim ar varu aizvest viņu no Klišī^208. Bet, no otras puses, lai pierādītu savu ticību privātīpašuma svētumam un ar apslēptu domu, lai nepieciešamības gadījumā būtu gatava pajumte nepatīkamajiem montaņāriem, Sapulce pasludināja tautas pārstāvju apcietināšanu parādu lietās par pieļaujamu, ja iepriekš izprasīta tās atļauja. Tā aizmirsa ■dekretēt, ka arī prezidentu par parādiem var ieslodzīt cietumā. Tā iznīcināja savu pašas locekļu pēdējo neaizskaramības ilūziju.

Kā jau minēts, policijas komisārs Jons, pamatojoties uz kāda Alē liecību, bija denuncējis vienu no 10. decembra biedrības sekcijām, ka tā esot nodomājusi nogalināt Dipēnu un Sangarņjē. Tāpēc kvestori jau pirmajā sēdē ierosināja nodibināt īpašu parlamenta policiju, ko atalgotu no Nacionālās sapulces speciālā budžeta līdzekļiem un kas būtu pilnīgi neatkarīga no policijas prefekta. Iekšlietu ministrs Barošs protestēja pret šo iejaukšanos viņa resorā. Pēc tam noslēdza nožēlojamu kompromisu, saskaņā ar kuru parlamenta policijas komisārs gan jāalgo no viņa budžeta līdzekļiem, jāiecc] un jāatceļ viņa kvestoriem, bet

tikai iepriekš to saskaņojot ar iekšlietu ministru. Pa to laiku valdība sauca Alē pie atbildības tiesā, un tur tad nebija grūti pasludināt viņa izteicienus par mistifikāciju un ar prokurora palīdzību padarīt smieklīgu Dipēnu, Šangarņjē, Jonu un visu Nacionālo sapulci. Pēc tam,

29. decembrī, ministrs Barošs raksta vēstuli Dipēnam, kurā viņš pieprasa atcelt Jonu. Nacionālās sapulces birojs nolemj atstāt Jonu amatā, bet Nacionālā sapulce, nobijusies par savu varmācīgo rīcību Mogēna lietā un pieradusi par katru sitienu, ko viņa devusi izpildu varai, saņemt no tās divus sitienus atpakaļ, neapstiprina šo lēmumu. Sapulce atlaiž Jonu, tā atalgojot viņu par centību dienestā, un pati laupa sev parlamentārās prerogatīvas, kas nepieciešamas pret cilvēku, kurš nevis lemj naktī un izpilda dienā, bet lemj dienā un izpilda naktī.

Mēs redzējām, kā Nacionālā sapulce novembrī un decembrī vairījās un visādi atturējās no cīņas pret izpildu varu lielos, izšķirošos jautājumos. Tagad mēs redzam, kā tā spiesta pieņemt kauju sakarā ar visniecīgākiem iemesliem. Mogēna lietā viņa principā atļāva apcietināt deputātus par parādiem, paturot sev iespēju piemērot šo principu tikai pret nīstamiem deputātiem, un šās apkaunojošās privilēģijas dēļ tā sāka strīdu ar tieslietu ministru. Sapulce nevis izmantoja ziņojumu par it kā gatavoto atentātu pret Dipēnu un Šangarņjē, nevis prasīja izmeklēt 10. decembra biedrības darbību un galīgi atmaskot Bona-partu visas Francijas un Eiropas priekšā, parādot viņu īstā gaismā kā Parīzes skrandu proletariāta galvu, bet ļāva konfliktam noslīdēt līdz strīdam starp viņu un iekšlietu ministru par to,kam ir tiesība iecelt vai atcelt policijas komisāru. Tādējādi mēs redzam, ka kārtības partija, sava divkosīgā stāvokļa spiesta, visā šajā posmā savu cīņu pret izpildu varu pārvērta par sīkām ķildām kompetences robežu dēļ, par sīkumainiem pārmetumiem, tenkošanu, robežu konfliktiem un tukšas formalitātes jautājumus padarīja par savas darbības saturu. Viņa neuzdrošinās pieņemt kauju tajā brīdī, kad cīņai ir principiāla nozīme, kad izpildu vara patiešām sakompromitējusies, kad Nacionālās sapulces lieta būtu patiesi nacionāla lieta: ar to kārtības partija taču būtu devusi nācijai signālu uzsākt cīņu, bet viņa ne no kā cita tā nebaidās kā no nācijas iekustināšanas. Tāpēc tādās reizēs viņa noraida Kalna priekšlikumus un pāriet pie kārtējā darba. Pēc tam kad

31-896 kārtības partija atteikusies no liela mēroga cīņas, izpildu vara mierīgi nogaida brīdi, kad viņa to var sākt no jauna sakarā ar sīkiem, nenozīmīgiem iemesliem, kad cīņai, tā sakot, ir tikai parlamentāra, lokāla nozīme. Tad arī izlaužas aizturētais kārtības partijas niknums, tad viņa paceļ priekškaru no kulisēm, tad viņa norauj masku prezidentam, pasludina republiku briesmās, bet tad viņas patoss liekas nejēdzīgs un cīņas iemesls — vai nu liekulīgs iemesls, vai vispār neliekas cīņas vērts. Vētra parlamentā kļūst par vētru ūdens glāzē, cīņa — par intrigu, konflikts — par skandālu. Kamēr revolucionārās šķiras ar ļaunu prieku noskatās Nacionālās sapulces pazemošanā, jo viņām tikpat daudz rūp Nacionālās sapulces parlamentārās prerogatīvas kā šai Sapulcei — publiskās brīvības, buržuāzija ārpus parlamenta nesaprot, kā gan buržuāzija parlamentā var tērēt savu laiku tik sīkām ķildām un apdraudēt mieru, tik nožēlojamā kārtā sacenzdamās ar prezidentu. To samulsina tāda stratēģija, kad mieru līgst tajā brīdī, kad visi gaida karu, un sākas uzbrukums tad, kad visi domā, ka noslēgts miers.

20. decembrī Paskāls Diprā iesniedza iekšlietu ministram interpelāciju par zelta stieņu loteriju. Sī loterija bija «Elizejas meita»221. Bonaparts ar saviem rokaspuišiem to bija laidis pasaulē, un policijas prefekts Karljē to oficiāli protežēja, kaut gan Francijas likumi aizliedz visas loterijas, izņemot izlozes labdarīgiem mērķiem. Izlaida septiņus miljonus ložu, katru par vienu franku, ieņēmums it kā bija domāts Parīzes klaidoņu nosūtīšanai uz Kalifor-niju. Pa daļai bija domāts ar zelta sapņiem izgaisināt Parīzes proletariāta sociālistiskos sapņus, ar vilinošo izredzi saņemt lielo laimestu — doktrinārās tiesības uz darbu. Protams, mirdzošajos Kalifornijas zelta stieņos Parīzes strādnieki vairs nepazina neizskatīgos frankus, kas bija izvilināti no viņu kabatas. Vispār šī loterija bija tieša krāpšana. Klaidoņi, kas gribēja atklāt Kalifornijas zelta laukus, nemaz neizbraucot no Parīzes, bija pats Bonaparts un viņa parādos iestigusi svīta. Nacionālās sapulces piešķirtie trīs miljoni jau bija izšķērdēti; iztukšoto kasi šādā vai tādā veidā vajadzēja piepildīt no jauna. Veltīgi Bonaparts bija izsludinājis nacionālo parakstīšanos tā saukto citēs ouvriēres* ierīkošanai un pats kā

— strādnieku ciematu. Red.

pirmais figurēja ziedotāju sarakstā ar lielu summu. Cietsirdīgie buržuā neuzticīgi gaidīja, kad viņš iemaksās savu parakstīto summu, un, tā kā tas, protams, nenotika, šī spekulācija ar sociālistiskām gaisa pilīm pārplīsa kā ziepju burbulis. Zelta stieņiem bija lielākas sekmes. Bonaparts un viņa līdzdalībnieki neapmierinājās ar to, ka iebāza savā kabatā da|u ieņēmuma, kas palika pāri pēc tam, kad no septiņiem miljoniem franku atvilka loterijai domāto stieņu vērtību: viņi fabricēja viltotas lozes, ar vienu un to pašu numuru izdeva desmit, piecpadsmit, pat divdesmit ložu, — finanšu operācija 10. decembra biedrības garā! Šeit Nacionālās sapulces priekšā stāvēja nevis fiktīvais republikas prezidents, bet gan istais dzīvais Bonaparts. Šeit viņa to varēja pieķert nozieguma vietā, nevis noziegumā pret konstitūciju, bet pret Code penal^239. Ja sapulce uz Diprā interpolāciju atbildēja ar pāriešanu pie kārtējā darba, tas notika ne tikai tāpēc, ka Zirardēna priekšlikums, lai Sapulce atzīst sevi par «apmierinātu», atgādināja kārtības partijai viņas pašas sistemātisko korupciju. Buržuā — it īpaši līdz valstsvīram pacēlies buržuā — savu praktisko zemiskumu papildina ar teorētisku pārspīlētību. Kā valstsvīrs viņš — tāpat kā valsts vara, kas stāv viņam pretim, — kļūst par augstāku būtni, pret ko var cīnīties tikai augstākā, svinīgā veidā.

Bonaparts, kam kā bohēmietim un prinču kārtas skrandu proletārietim bija tā priekšrocība pret buržuāziskajiem blēžiem, ka viņš drīkstēja cīnīties zemiskiem līdzekļiem, redzēja tagad, pēc tam kad Nacionālā sapulce pati ar savu roku bija palīdzējusi viņam tikt pāri militāro banketu, karaspēka parāžu, 10. decembra biedrības un, beidzot, Code pēnal slidenajiem pamatiem, — ka pienācis bridis, kad viņš var no šķietamās aizstāvēšanās pāriet uzbrukumā. Viņu daudz neuztrauca sīkās sakāves, kas tajā laikā gadījās tieslietu ministram, kara ministram, flotes ministram un finanšu ministram, — sakāves, ar kurām Nacionālā sapulce ņurdēdama izteica savu nepatiku- Viņš ne tikai neļāva ministriem atkāpties un tādējādi atzīt izpildu varas pakļautību parlamentam. Viņš tagad varēja pabeigt to, ko bija sācis Nacionālās sapulces brīvdienu laikā, — atdalīt militāro varu no parlamenta: viņš atcēla Sangarņjē.

Kāda Elizejas avīze publicēja pavēli, kas maijā it kā bijusi izdota pirmajai divīzijai, — tātad Sangarņjē izdota, — kur virsniekiem ieteikts dumpja gadījumā nesaudzēt nodevējus savās rindās, tūlīt tos nošaut un nesūtīt karaspēka daļas, ja Nacionālā sapulce tās pieprasītu. 1851. gada 3. janvārī ministru kabinetam tika iesniegta interpolācija par šo pavēli. Ministru kabinets pieprasa lietas pārbaudīšanai sākumā trīs mēnešus, tad nedēļu un beidzot tikai divdesmit četras stundas. Sapulce pieprasa tūlītējus paskaidrojumus. Sangarņjē pieceļas un paziņo, ka tādas pavēles nekad neesot bijis. Viņš piebilst, ka vienmēr esot gatavs izpildīt Nacionālās sapulces prasību un ka konflikta gadījumā tā varot uz viņu paļauties. Nacionālā sapulce uzņem viņa paziņojumu ar ilgiem aplausiem un dekretē viņam uzticības votumu. Pieņemot ģenerāļa privāto protekciju, sapulce atsacījās no varas, dekretēja pati savu nevarību un armijas visvarenību; bet ģenerālis maldījās, nododams parlamenta rīcībā cīņai pret Bona-partu to varu, ko viņš bija saņēmis no tā paša Bonaparta tikai kā lēni, un savukārt gaidīdams aizsardzību no parlamenta, šā sava sargājamā klienta. Bet Sangarņjē ticēja noslēpumainajam spēkam, ar ko buržuāzija viņu bija apveltījusi kopš 1849. gada 29. janvāra. Viņš sevi uzskatīja par trešo varu blakus abām pārējām valsts varām. Viņa liktenis bija tāds pats kā pārējiem šā laikmeta varoņiem jeb, labāk sakot, svētajiem, kuri bija lieli tikai tajās subjektīvi augstajās domās, kādas par viņiem izplatīja viņu partija, un kuri bija parasti cilvēki, tiklīdz apstākļi no viņiem prasīja brīnumus. Vispār, neticība bija šo šķietamo varoņu un patieso svēto nāvīgais ienaidnieks. Tas arī bija iemesls viņu cienīgi tikumiskajam sašutumam par jokupēteriem un zobgaļiem, kam trūkstot entuziasma.

Tajā pašā vakarā ministrus uzaicināja ierasties Elizejas pilī. Bonaparts stingri prasīja Sangarņjē atcelšanu, pieci ministri atsacījās dot savu parakstu, avīze «Moni-teur» pavēstīja kabineta krīzi, un kārtības partijas prese draudēja ar parlamentāras armijas organizēšanu Sangarņjē vadībā. Saskaņā ar konstitūciju kārtības partijai bija tiesības tā rīkoties. Viņai vajadzēja tikai ievēlēt Sangarņjē par Nacionālās sapulces priekšsēdētāju un savas drošības dēļ pieprasīt, kādu vien vajadzīgs karaspēka daudzumu. Jo mierīgāk viņa to varēja darīt tāpēc, ka Sangarņjē tiešām vēl atradās armijas un Parīzes Nacionālās gvardes priekšgalā un to vien gaidīja, lai viņu kopā ar armiju sauc palīgā. Bonapartiskā prese vēl neuzdrošinājās apšaubīt Nacionālās sapulces tiesības tieši pieprasīt karaspēku — šādas juridiskās šaubas šajos apstākļos nesolīja nekādus panākumus. Ka armija būtu paklausījusi Nacionālās sapulces pavēlei, tas bija ļoti ticams, ja ņem vērā, ka Bonapartam tikai pēc nedējas izdevās sameklēt Parīzē divus ģenerāļus — Baragē d’Iljē un Senžanu d’Anželī, kas bija ar mieru parakstīt pavēli par Sangarņjē atcelšanu. Bet vai kārtības partija savās rindās un parlamentā būtu atradusi šādam lēmumam nepieciešamo balsu skaitu, par to var vairāk nekā šaubīties, ja ņem vērā, ka nedē[u vēlāk no viņas atdalījās 286 deputāti un ka Kalns noraidīja līdzīgu priekšlikumu pat vēl 1851. gada decembrī, pēdējā izšķiroša brīdī. Tomēr burggrāfiem šoreiz būtu varbūt vēl izdevies aizraut savas partijas masu līdz varoņdarbam — paslēpties aiz durk]u meža un pieņemt pakalpojumus no armijas, kas dezertējusi uz viņas nometni. Bet burggrāfu kungi darīja ko citu: viņi 6. janvāra vakarā devās uz Elizejas pili, lai ar diplomātiskiem paņēmieniem un argumentiem pierunātu Bonapartu atteikties no Sangarņjē atcelšanas. Ko cenšas pierunāt, to arī atzīst par situācijas kungu. Bonaparts, ko šis burggrāfu mēģinājums bija iedrošinājis, 12. janvārī iecēla jaunu ministru kabinetu, kur palika vecā kabineta vadītāji Fulds un Barošs. Senžans d’Anželī kļuva par kara ministru. Avīze «Moni» teur» publicēja dekrētu par Sangarņjē atcelšanu, viņa pienākumus sadalīja starp Baragē d’Iljē, kas dabūja pirmo karaspēka divīziju, un Pero, kas dabūja Nacionālo gvardi. «Sabiedrības balsts» bija atstādināts, un, ja arī tāpēc neviens akmens no jumta nenokrita, tad toties kāpa biržas kursi.

Atstumdama no sevis armiju, kas Sangarņjē personā piedāvāja viņai savus pakalpojumus, un tādējādi neatsaucami nododama to prezidenta rokās, kārtības partija pierādīja, ka buržuāzija zaudējusi spēju valdīt. Parlamentārs ministru kabinets vairs nepastāvēja. Tagad, kad kārtības partija bija zaudējusi varu pār armiju un Nacionālo gvardi, — kādi gan vēl piespiedu līdzekļi bija viņai palikuši, lai vienā laikā nosargātu parlamenta uzurpēto varu pār tautu un tā konstitucionālo varu pret prezidentu? Nekādi. Viņai atlika tikai apelēt pie nevarīgiem principiem, kurus viņa pati vienmēr bija uzskatījusi tikai kā vispārējas regulas, ko diktē citiem, lai pats varētu rīkoties jo brīvāk. Ar Sangarņjē atcelšanu, ar militārās varas pāriešanu Bonaparta rokās nobeidzas apskatāmā perioda, kārtības partijas un izpildu varas cīņas perioda, pirmais posms. Karš starp abām varām tagad ir atklāti pieteikts, to izcīna atklāti, bet tikai pēc tam, kad kārtības partija zaudējusi ir ieročus, ir kareivjus. Bez ministru kabineta, bez armijas, bez tautas, bez sabiedriskās domas, kopš 31. maija vēlēšanu likuma vairs nebūdama suverēnas nācijas pārstāve, bez acīm, bez ausīm, bez zobiem, bez visa Nacionālā sapulce pamazām bija pārvērtusies par veefranču parlamentu^222, kas aktīvu darbību atstāja valdībai un pats apmierinājās ar īdzīgu remonstrāciju iesniegšanu post festum^240.

Kārtības partija saņem jauno kabinetu ar sašutuma vētru. Ģenerālis Bedo atgādina pastāvīgās komisijas lēnību brīvdienu laikā un pārmērīgi delikāto atteikšanos publicēt savus protokolus. Iekšlietu ministrs tagad pats pastāv uz to, lai publicētu šos protokolus, kuri tagad, protams, kļuvuši nebaudāmi kā sastāvējies ūdens, neatklāj nekādus jaunus faktus un neatstāj nekādu iespaidu uz publiku, kas pie visa pieradusi. Pēc Remīza priekšlikuma Nacionālā sapulce atkāpjas uz savām kancelejām un ieceļ «ārkārtējo pasākumu komiteju». Parīze neiziet no parastās kārtības sliedēm jo vairāk tāpēc, ka tirdzniecība tajā laikā plaukst, rūpniecības uzņēmumi strādā, labības cenas zemas, pārtikas līdzekļu ir pārpilnām, krājkases ik dienas saņem jaunus noguldījumus. «Ārkārtējie pasākumi», ko parlaments tik trokšņaini bija pieteicis, ierobežojās ar neuzticības votumu ministriem 18. janvārī, turklāt Sangarņjē pat nepieminot. Kārtības partija bija spiesta tā formulēt savu votumu, lai nodrošinātu sev republikāņu balsis, kuri visā kabineta rīcībā atzina par labu vienīgi Sangarņjē atcelšanu, kamēr kārtības partija faktiski nevarēja pelt pārējos ministru kabineta aktus, ko viņa pati bija diktējusi.

18. janvāra neuzticības votumu pieņēma ar 415 pret 286 balsīm, tātad tikai tāpēc, ka galējie leģitīmisti un orleā-nisti bija koalīcijā ar tīrajiem republikāņiem un ar Kalnu. Tas pierādīja, ka kārtības partija bija zaudējusi ne tikai kabinetu, ne tikai armiju, bet — savos konfliktos ar

Bonapartu — arī savu patstāvīgo vairākumu parlamentā, ka daļa deputātu bija dezertējusi no viņas nometnes — aiz fanātiskām izlīgšanas tieksmēm, aiz bailēm no cīņas, aiz vājuma, aiz ģimeniskas pieķeršanās sirdij tuvajām valsts algām, spekulēdama uz vakantiem ministru posteņiem (Odilons Baro), aiz vulgāra egoisma, ar kādu parastais buržuā vienmēr ir gatavs upurēt savas šķiras kopējās intereses par labu vienam vai otram personīgam motīvam. Bonapartiskie deputāti no paša sākuma gāja kopā ar kārtības partiju tikai cīņā pret revolūciju. Katoļu partijas galva Montalambērs jau toreiz lika savu personīgo ietekmi Bonaparta svaru kausā, jo viņš bija zaudējis ticību parlamentārās partijas dzīvotspējai. Beidzot šās partijas vadoņi, orleānists Tjērs un legitimists Berjē, bija spiesti atklāti proklamēt sevi par republikāņiem, atzīt, ka viņi ar sirdi esot monarhisti, bet ar galvu — republikāņi un ka parlamentārā republika esot vienīgā iespējamā forma visas buržuāzijas valdīšanai. Tādējādi restaurācijas plānus, pie kuriem viņi joprojām nenogurstoši strādāja aiz parlamenta muguras, viņi bija spiesti nosodīt pašas buržuāzijas acīs kā intrigu, kas ir tikpat bīstama, cik neprātīga.

18. janvara neuzticības votums bija trieciens valdībai, bet nevis prezidentam. Bet taču prezidents, nevis ministru kabinets bija atcēlis Sangarņjē. Vai gan kārtības partijai nevajadzēja saukt pie atbildības pašu Bonapartu par viņa restaurācijas iekāri? Bet šī iekāre tikai papildināja viņas pašas restaurācijas iekāri. Par viņa sazvērniecisko rīcību karaspēka parādēs un 10. decembra biedrībā? Bet šos jautājumus viņa sen jau bija aprakusi zem kārtējo darbu kaudzes. Par to, ka viņš bija atcēlis 29. janvāra un 13. jūnija varoni, vīru, kas 1850. g. maijā bija draudējis dumpja gadījumā pielikt uguni Parīzei visos četros stūros? Bet viņas sabiedrotie no Kalna un Kaveņaks neatļāva viņai atbalstīt kritušo «sabiedrības balstu» pat ar oficiālu līdzjūtības apliecinājumu. Viņa pati nevarēja apstrīdēt, ka prezidentam pēc konstitūcijas ir tiesības atcelt ģenerāļus. Viņa trakoja tikai tāpēc, ka viņš savas konstitūcijas dotās tiesības bija izlietojis pret parlamentu. Vai tad viņa nepārtraukti nebija izlietojusi savas parlamentārās prerogatīvas pret konstitūciju, it sevišķi atceļot vispārējās vēlēšanu tiesības? Viņai tātad neatlika nekas cits kā turēties stingri parlamentāros ietvaros. Un tikai ar īpatnējo slimību, kas kopš 1848. gada plosījās visā kontinentā, ar parlamentāro kretīnismu, kas saslimušos tur iedomu pasaules gūstā un laupa viņiem katru saprašanu, katru atmiņu, katru izpratni par rupjo ārpasauli, — tikai ar šo parlamentāro kretīnismu var izskaidrotāka kārtības partija, kura pati savām rokām bija iznīcinājusi visus parlamentārās varas nosacījumus un kurai savā cīņā pret citām šķirām tie bija jāiznīcina, savas parlamentārās uzvaras vēl arvien uzskatīja par uzvarām un domāja, ka trāpa prezidentam, dodama triecienus viņa ministriem. Ar to viņa deva prezidentam tikai izdevību no jauna pazemot Nacionālo sapulci nācijas acīs. 20. janvārī avīze «Moni-teur» pavēstīja, ka visa kabineta demisija esot pieņemta. Aizbildinoties ar to, ka nevienai parlamenta partijai vairs neesot vairākuma, — kā to pierādot 18. janvāra votums, šis Kalna un rojālistu koalīcijas auglis, — un ka jānogai-dot jauna vairākuma izveidošanās, Bonaparts iecēla tā dēvēto pārejas kabinetu, kur neietilpa neviens parlamenta deputāts, bet visi tā locekli bija galīgi nepazīstamas un nenozīmīgas personas, īsts komiju un skrīveru kabinets. Kārtības partija tagad varēja šķiest savus spēkus, ņemoties ar šīm marionetēm, izpildu vara vairs nepiešķīra nekādu nozīmi tam, lai tā būtu nopietni pārstāvēta Nacionālajā sapulcē. Bonaparts toties redzamāk koncentrēja visu izpildu varu savā personā, un toties brīvāk viņš to varēja izmantot savos nolūkos, jo vairāk viņa ministri kļuva par vienkāršiem statistiem.

Ar Kalnu apvienojusies kārtības partija atriebās tādējādi, ka noraidīja priekšlikumu par 1 800 000 franku lielo dotāciju prezidentam, priekšlikumu, ko saviem ministriem komijiem bija pavēlējis iesniegt 10. decembra biedrības galva. Šoreiz jautājumu izšķīra tikai ar 102 balsu vairākumu, tātad kopš 18. janvāra kārtības partija bija zaudējusi vēl 27 balsis: tās sairšanas process gāja uz priekšu. Lai tomēr neviens pat ne mirkli nešaubītos par to, kāds raksturs ir kārtības partijas koalīcijai ar Kalnu, viņa tajā pašā laikā atteicās pat atklāt debates sakarā ar 189 Kalna locekļu parakstīto priekšlikumu par vispārēju amnestiju politiskajiem noziedzniekiem. Pietika, ka iekšlietu ministrs, kāds Veiss, paskaidroja, ka miers esot tikai šķietams, ka slepeni attīstoties spēcīga aģitācija, ka visur organizējoties slepenas biedrības, ka demokrātiskās avīzes no jauna gatavojoties iznākt, ka ziņojumi no departamentiem neesot labvēlīgi, ka Zenēvas emigranti vadot sazvērestību, kuras pavedieni caur Lionu izplatoties visā Dien-vidfrancijā, ka Francija atrodoties rūpniecības un tirdzniecības krīzes priekšvakarā, ka Rubē pilsētas fabrikanti esot samazinājuši darbalaiku, ka apcietinātie Belilā^223 esot sadumpojušies, — pietika pat ar to, ka kaut kāds Veiss uzbūra sarkano rēgu, lai kārtības partija bez debatēm noraidītu priekšlikumu, kas tā pieņemšanas gadījumā būtu sagādājis Nacionālajai sapulcei milzīgu popularitāti un piespiedis Bonapartu no jauna mesties viņas apkampienos. Kārtības partijai nevajadzēja vis jaut iebiedēt sevi ar jaunu nemieru perspektīvu, ko tēloja izpildu vara, bet tai vajadzēja dot kaut nelielu brīvību šķiru cīņai, lai tādējādi noturētu izpildu varu savā pakļautībā. Bet viņa nejutās pietiekami stipra šim uzdevumam — rotaļai ar uguni.

Pa to laiku tā dēvētais pārejas kabinets veģetēja tālāk līdz aprīļa vidum. Bonaparts nogurdināja un muļķoja Nacionālo sapulci ar vienmēr jaunām valdības kombinācijām. Viņš izrādīja vēlēšanos sastādīt gan republikāņu kabinetu ar Lamartinu un Bijo, gan atkal parlamentāru kabinetu ar neizbēgamo Odilonu Baro, kura vārds katrā ziņā parādās tur, kur vajadzīgs vientiesis, gan leģitīmistu kabinetu ar Vatimenilu un Benuā d’Azī, gan orleānistu kabinetu ar Malvilu. Ar tādiem paņēmieniem cenzdamies noskaņot dažādās kārtības partijas frakcijas vienu pret otru un biedēdams visu kārtības partiju ar republikāniska ministru kabineta iespēju un tādā gadījumā neizbēgamo vispārējo vēlēšanu tiesību atjaunošanu, Bonaparts tajā pašā laikā centās iedvest buržuāzijai pārliecību, ka viņa godīgie centieni sastādīt parlamentāru kabinetu atduroties uz rojālistisko frakciju nesamierināmību. Bet buržuāzija toties skaļāk prasīja pēc «stipras valdības» un toties mazāk uzskatīja par piedodamu atstāt Franciju «bez administrācijas», jo vairāk šķita tuvojamies vispārēja tirdzniecības krīze, kas sociālismam vervēja piekritējus pilsētās, tāpat kā postoši zemās labības cenas to darīja uz laukiem. Tirdzniecība ar katru dienu vairāk atslāba, nenodarbināto roku skaits manāmi auga, Parīzē vismaz 10 000 strādnieku bija bez maizes, Ruānā, Mīl-hauzenē*, Lionā, Rubē, Turkuēnā, Sentetjēnā, Elbefā utt. neskaitāmas fabrikas stāvēja dīkā. Sados apstākļos

— Mītuze. Red.

Bonaparts 11. aprīlī varēja uzdrošināties restaurēt 18. janvāra kabinetu, Ruē, Fulda, Baroša u. c. kgiem pievienodams vēl Leonu Fošē kungu, ko Satversmes sapulce viena no savām pēdējām sēdēm vienbalsīgi — izņemot piecas ministru balsis — bija nosodījusi ar neuzticības votumu par melīga satura telegrammu izplatīšanu. Tatad Nacionālā sapulce 18. janvārī bija guvusi uzvaru pār kabinetu un triju mēnešu laikā cīnījusies ar Bonapartu tikai tādēļ, lai 11. aprīlī Fulds un Barošs varētu kā trešo savā ministru savienībā uzņemt puritāni Fošē.

1849. g. novembrī Bonaparts bija apmierinājies ar ne-parlamentāru kabinetu, 1851. g. janvārī ar ārpusparla-meniāru, 11. aprīlī viņš jutās diezgan stiprs, lai sastādītu antiparlametiiāru kabinetu, kas harmoniski apvienoja sevī abu sapulču — Satversmes un Likumdošanas, republikāniskās un rojālistiskās — neuzticības votumus. Sī kabinetu gradācija bija termometrs, kas parlamentam rādīja pakāpenisku tā dzīvības temperatūras pazemināšanos. Aprīļa beigās šī temperatūra bija nokritusi tik zemu, ka Per-siņī personīgā sarunā varēja uzaicināt Sangarņjē pāriet prezidenta pusē. Viņš aizrādīja, ka Bonaparts Nacionālās sapulces ietekmi uzskatot par pilnīgi iznīcinātu; esot jau sagatavota proklamācija, kuru publicēšot pēc stingri nodomātā, bet nejauši atkal atliktā coup d’etat. Sangarņjē paziņoja kārtības partijas vadoņiem šo nāves spriedumu. Bet kas tad tic, ka blakts kodiens var nonāvēt? Un parlaments, lai cik tas bija nespēcīgs, sairis un nāvei tuvu, tomēr nevarēja sevi piespiest uzlūkot savu divkauju ar 10. decembra biedrības grotesko vadoni citādi kā vien par divkauju ar blakti. Bet Bonaparts atbildēja kārtības partijai kā Agesilajs ķēniņam Agisam: «Tev šķiet, ka es esmu skudra, bet pienāks laiks, kad es būšu lauva.»22*

VI

Koalīcija ar Kalnu un tīrajiem republikāņiem, pie kuras kārtības partijai vajadzēja ķerties savās veltīgajās pūlēs paturēt militāro varu un atkarot zaudēto virsvadību pār izpildu varu, neatspēkojami pierādīja, ka šai partijai bija zudis patstāvīgs vairākums parlamentā. Vienkārša kalendāra vara, pulksteņa rādītājs 28. maijā deva signālu tās pilnīgai iziršanai. Ar 28. maiju sākās Nacionālās sapulces mūža pēdējais gads. Viņai tagad bija jāizvēlas, vai atstāt konstitūciju negrozītu vai arī revidēt to. Bet konstitūcijas revīzija nozīmēja ne tikai izvēlēties starp buržuāzijas valdīšanu un sīkburžuāziskās demokrātijas valdīšanu, starp demokrātiju un proletārisko anarhiju, starp parlamentāro republiku un Bonapartu, — konstitūcijas revīzija līdz ar to nozīmēja arī izvēli starp Orleānu un Burbonu! Tādējādi paša parlamenta vidū nokrita strīda ābols, ap kuru vajadzēja atklāti iedegties cīņai starp interesēm, kas sadalīja kārtības partiju naidīgās frakcijās. Kārtības partija bija dažāda rakstura sabiedrisko elementu savienojums. Jautājums par konstitūcijas revīziju radīja politisku temperatūru, kādā šis savienojums sadrupa savās sākotnējās sastāvdaļās.

Bonapartistu ieinteresētība konstitūcijas revidēšanā izskaidrojama vienkārši. Viņi vēlējās vispirms atcelt 45. pantu, kas aizliedza Bonaparta otrreizēju ievēlēšanu un viņa varas pagarināšanu. Tikpat vienkārši bija izskaidrojama republikāņu nostāja. Viņi noteikti noraidīja katru revīziju, uzlūkojot to par vispārēju sazvērestību pret republiku. Tā kā viņu rīcībā bija vairāk nekā viena ceturtdaļa balsu Nacionālajā sapulcē un tā kā saskaņā ar konstitūciju vajadzēja trīs ceturtdaļas balsu, lai pieņemtu likumīgu lēmumu par revīziju un sasauktu speciālu revi-dēšanas sapulci, tad viņiem tikai bija jāsaskaita savas balsis, lai viņi būtu droši par uzvaru. Un viņi arī bija droši par uzvaru.

Pretstatā šīm skaidrajām pozīcijām kārtības partija bija sapinusies neatrisināmās pretrunās. Noraidot revīziju, viņa apdraudētu pastāvošo iekārtu, jo atstātu Bonapartam tikai vienu izeju — varmācīgu izeju un izšķirošā brīdī —

1852. gada maija otrajā svētdienā — viņa pamestu Franciju revolucionārās anarhijas varā, ar prezidentu, kas zaudējis varu, ar parlamentu, kam tādas sen vairs nav, un ar tautu, kas domā to atkarot. Ja viņa saskaņā ar konstitūciju balsotu par revīziju, viņa zināja, ka būtu balsojusi veltīgi, ka republikāņu veto, pamatojoties uz konstitūciju, izjauktu viņas nodomus. Ja viņa pretēji konstitūcijai paziņotu, ka pietiek ar vienkāršu balsu vairākumu, tad viņa varētu cerēt uzveikt revolūciju vienīgi tad, ja viņa pilnīgi pakļautos izpildu varai; tādā gadījumā viņa Bonaparta varā nodotu konstitūciju, konstitūcijas revīziju un pati sevi. Daļēja revīzija, kas pagarinātu prezidenta varas laiku, pašķirtu ceļu Bonaparta uzurpācijai. Vispārējai revīzijai, kas saīsinātu republikas mūžu, nenovēršami sekotu dinastisko pretenziju sadursme, jo Burbonu restaurācijas un Orleānu restaurācijas nosacījumi ne tikai bija dažādi, bet arī savstarpēji izslēdza viens otru.

Parlamentārā republika bija kaut kas vairāk nekā neitrālā teritorija, kur abas franču buržuāzijas frakcijas, leģi-tīmisti un orleānisti, lielais zemesīpašums un rūpniecība, varēja saimniekot blakus ar vienlīdzīgām tiesībām. Tā bija nepieciešams nosacījums viņu kopējai kundzībai, vienīgā valsts forma, kurai pastāvot viņu kopīgām šķiras interesēm tika pakļautas tiklab buržuāzijas atsevišķo frakciju pretenzijas, kā arī visas pārējās sabiedrības šķiras. Kā rojālisti viņi atgriezās pie sava vecā antagonisma, pie cīņas par zemesīpašuma vai naudas virsvaldību, un šā antagonisma augstākais izpaudums, tā personifikācija, bija viņu karaļi, viņu dinastijas. Ar to izskaidrojams, kāpēc kārtības partija pretojās Burbonu restaurācijai.

Orlcānists un deputāts Kretons 1849., 1850. un 1851. gadā regulāri iesniedza priekšlikumu atcelt dekrētu par karalisko ģimeņu izraidīšanu. Parlaments tikpat regulāri tēloja rojālistu sapulci, kas saviem izraidītajiem karaļiem stūrgalvīgi liedza ceļu atpakaļ uz dzimteni. Ričards III nogalināja Henriju VI, teikdams, ka viņš esot pārāk labs šai pasaulei un viņa vieta esot debesīs. Rojālisti atzina Franciju par pārāk sliktu, lai atdotu tai padzītos karaļus. Apstākļu spēks viņus bija piespiedis kļūt par republikāņiem un daudzkārt sankcionēt tautas lēmumu, kas viņu karaļus bija padzinis no Francijas.

Konstitūcijas revīzija — un apstākļi spieda apspriest šo jautājumu — reizē ar republiku padarīja nedrošu arī abu buržuāzijas frakciju kopējo valdīšanu un, radot iespēju atjaunoties monarhijai, lika atjaunoties to interešu sāncensībai, kuras monarhija pārmaiņus visvairāk bija pārstāvējusi, lika atjaunoties cīņai par virsvaldību starp abām buržuāzijas frakcijām. Kārtības partijas diplomāti domāja cīņu novērst ar abu dinastiju sakausēšanu, ar rojālistisko partiju un viņu karaļnamu tā dēvēto saplūšanu. Restaurācijas un Jūlija monarhijas īstā saplūšana bija parlamentārā republika, kurā orleānistu un leģi-tīmistu krāsas izdzisa un buržuā dažādās pasugas izzuda buržuā vispār, buržuā kā sugā. Bet tagad nu orleānistam vajadzēja kļūt par leģitīmistu un leģitīmislam par orleānistu. Monarhijai, kas personificēja viņu antagonismu, tagad nu bija jākjūst par viņu vienības iemiesojumu; viņu pretējo frakcijas interešu izpausmei bija jākļūst par viņu kopējo šķiras interešu izpausmi; monarhijai bija jāveic tas, ko varēja veikt un bija veikusi tikai abu monarhiju atcelšana, republika. Tāds bija tas gudrības akmens, ko cenzdamies atrast kārtības partijas alķīmiķi lauzīja savas galvas. It kā leģitīmā monarhija kādreiz varētu kļūt par rūpniecības buržuā monarhiju vai buržuāziskā monarhija par zemesīpašnieku dzimtaristokrātu monarhiju. It kā ze-mesīpašums un rūpniecība varētu mierīgi sadzīvot zem viena kroņa, turpretim īstenībā kronis var vainagot tikai vienu galvu, vecākā vai jaunākā brāļa galvu. It kā rūpniecība vispār varētu izlīgt ar zemesīpašumu, kamēr ze-mesīpašums pats nav nolēmis kļūt rūpniecisks. Ja AnrīV rīt nomirtu, Parīzes grāfs tomēr nekļūtu par leģitīmistu karali, varbūt vienīgi tai gadījumā, ja viņš vairs nebūtu orleānistu karalis. Tomēr saplūšanas filozofi, kas kļuva jo skaļāki, jo vairāk pirmajā vietā izvirzījās konstitūcijas revīzijas jautājums, un kas ar avīzi «Assemblēe natio-nale»141 bija radījuši sev oficiālu dienas orgānu un pat šajā brīdī (1852. g. februārī) atkal bija ķērušies pie darba, — visas grūtības izskaidroja ar abu dinastiju pretošanos un konkurenci. Mēģinājumi samierināt Orleānu dinastiju ar Anri V, kas bija sākušies pēc Luija Filipa nāves, bet kas kā jau visas citas dinastiskās intrigas norisinājās tikai Nacionālās sapulces brīvdienu laikā, starpbrīžos un aizkulisēs un kas vairāk bija sentimentāla koķetēšana ar veco māņticību nekā nopietni domāts darījums, tagad kļuva par augsta stila politiskām izrādēm, ko kārtības partija uzveda ne vairs kā diletantu priekšnesumus, kā tas bija līdz šim, bet uz publiskās skatuves. Kurjeri pastāvīgi drāzās no Parīzes uz Venēciju^225, no Venēcijas uz Klermontu, no Klermontas uz Parīzi. Grāfs Sambors izdeva manifestu, kurā viņš «ar visu savas ģimenes locekļu palīdzību» sludināja nevis savu, bet «nacionālo» restaurāciju. Orleānists Salvandī metas ceļos Anrī V priekšā. Leģitīmistu barveži Berjē, Benuā d’Azī un Sen-prists ceļoja uz Klermontu, lai pierunātu Orleānus, bet veltīgi. Saplūšanas piekritēji par vēlu nāca pie pārliecības, ka abu buržuāzisko frakciju intereses nav kļuvušas ne mazāk pretējas, ne arī vairāk piekāpīgas, ja tās saasinās ģimenes interešu, divu karaļnamu interešu, formā. Ja Anrī V arī atzītu Parīzes grāfu par troņmantnieku, — un tas ir vienīgais panākums, kāds saplūšanas piekritējiem labākā gadījumā varēja būt, — Orleānu dinastija neiegūtu nekā tāda, ko tai jau nebūtu nodrošinājis fakts, ka Anrī V nebija bērnu, toties tā zaudētu visas Jūlija revolūcijā iekarotās tiesības. Tā atteiktos no visām senām pretenzijām, no visām tiesībām, ko tā gandrīz simt gadu ilgā cīņā bija atkarojusi no vecākās Burbonu līnijas; tā atteiktos no savas vēsturiskās prerogatīvas, prerogatīvas uz modernu monarhiju, sava ciltskoka prerogatīvu labā. Tātad saplūšana nebūtu nekas cits kā Orleānu dinastijas labprātīga atteikšanās no savām tiesībām leģitīmisma labā, grēku nožēlas pilna atgriešanās no protestantiskās valsts baznīcas katoliciskajā. Bet šī atgriešanās neatdotu Orleāniem pat zaudēto troni, bet tikai tā troņa pakāpienu, uz kura viņi bija dzimuši. Vecie orleānistu ministri Gizo, Dišatels un citi, kas arī steidzās uz Klermontu, lai jau iepriekš sagatavotu saplūšanu, īstenībā pārstāvēja tikai pēc Jūlija revolūcijas radušās paģiras, vilšanos par buržuāzisko monarhiju un buržuā monarhiju, māņticīgi pieķeroties leģitimitātei kā pēdējam talismanam, kas glābi no anarhijas. Iedomādamies sevi par vidutājiem starp Orleāniem un Burboniem, viņi īstenībā bija tikai atkrituši orleānisti, un kā tādus viņus arī pieņēma princis Zuanvils. Toties dzīvesspējīgā un kareivīgā orleānistu da|a — Tjērs, Bāzs un citi — jo vieglāk pārliecināja Luija Filipa ģimeni, — ja katras tiešas monarhijas retaurāci-jas priekšnoteikums esot abu dinastiju saplūšana un katras tādas saplūšanas priekšnoteikums esot Orleānu dinastijas atteikšanās no savām tiesībām, tad pilnīgi atbilstot tās ģimenes tradīcijām pagaidām atzīt republiku un nogaidīt, līdz notikumi ļaušot padarīt prezidenta krēslu par troni. Papriekš izplatīja baumas par Zuanvila kandidatūru prezidenta amatam, publikas ziņkāre bija satraukta, un dažus mēnešus vēlāk, septembrī, pēc konstitūcijas revīzijas noraidīšanas, šo kandidatūru proklamēja atklātu

Tādējādi rojālistu mēģinājums panākt orleānistu un leģitīmistu saplūšanu ne tikai sabruka, — tas iznīcināja viņu parlamentāro saplūšanu, republikānisko formu, kas viņus apvienoja, un atkal sadalīja kārtības partiju tās sākotnējās sastāvdaļās- Tomēr, jo vairāk auga atsvešināšanās starp Klermontu un Venēciju un jo vairāk sabruka viņu vienprātība un pastiprinājās aģitācija Zuanvila labā.

toties intensīvākas un nopietnākas kļuva sarunas starp Bonaparta ministru Fošē un leģitīmistiem.

Kārtības partijas sairšanas process neapstājās pie viņas pamatelementu izjukšanas. Katra no abām lielajām frakcijām savukārt sašķēlās tālāk. Likās, ka visas vecās nianses, kas kādreiz abās nometnēs — tiklab leģitīmistu, kā arī orleānistu nometnē — bija apkarojušas viena otru, no jauna būtu atdzīvojušās kā sakaltušas infuzorijas, saskaroties ar ūdeni, likās, ka tās no jauna būtu guvušas pietiekamu dzīvības spēku, lai pašas veidotu atsevišķas grupas ar patstāvīgām, pretējām interesēm. Leģitīmisti savā iztēlē atcerējās to laiku, kad risinājās strīdi starp Tiljeri-jas pili un Marsa paviljonu, starp Vilelu un Poliņaku.226 Orleānisti no jauna pārdzīvoja zelta laiku, kad risinājās turnīrs starp Gizo, Molē, Brojī, Tjēru un Odilonu Baro.

Tā kārtības partijas daļa, kas gribēja revidēt konstitūciju, bet kam nebija vienprātības par revīzijas robežām un kur ietilpa leģitīmisti Berjē un Falū vadībā, no vienas puses, un Larošžaklēna vadībā, no otras puses, kā arī cīņā nogurušie orleānisti Molē, Brolī, Montalambēra un Odilona Baro vadībā, — vienojās ar bonapartistu deputātiem par šādu nenoteiktu un plaši formulētu priekšlikumu:

«Apakšā parakstījušies deputāti, spraužot par savu mērķi atdot nācijai viņas suverenitātes pilnīgas realizēšanas iespēju, iesniedz priekšlikumu revidēt konstitūciju.»

Bet tajā pašā laikā viņi caur savu referentu Tokvilu vienprātīgi paziņoja, ka Nacionālajai sapulcei neesot tiesību ierosināt republikas atcelšanu, ka šīs tiesības piederot vienīgai palātai, kas sasaukta konstitūcijas revidēša-nai. Bez tam konstitūciju varot revidēt tikai uz «likumīga» pamata, t. i., tikai tad, ja par revīziju nodotas trīs ceturtdaļas no visām balsīm, kā tas noteikts konstitūcijā. 19. jūlijā pēc sešu dienu ilgām vētrainām debatēm revīzija, kā jau bija sagaidāms, tika noraidīta. Par revīziju balsoja 446, pret 278 deputāti. Galējie orleānisti Tjērs, Sangarņjē un citi balsoja kopā ar republikāņiem un Kalnu.

Tādējādi parlamenta vairākums izteicās pret konstitūciju, bet pati konstitūcija izteicās par mazākumu, atzina tā lēmumu par saistošu. Bet vai tad kārtības partija tiklab 1850. gada 31. maijā, kā arī 1849. gada 13. jūnijā nebija nostādījusi parlamenta vairākumu augstāk par konstitūciju? Vai tad visa viņas līdzšinējā politika nebija pamatojusies uz konstitūcijas paragrāfu pakjaušanu parlamenta vairākuma lēmumiem? Vai tad viņa nebija vecās derības laiku māņticīgo izturēšanos pret likuma burtu atstājusi demokrātiem un pārmācījusi demokrātus par šo māņticību? Bet šajā brīdī konstitūcijas revīzija nenozīmēja neko citu kā prezidenta varas laika pagarināšanu, un konstitūcijas paturēšana nenozīmēja neko citu kā Bonaparta gāšanu. Parlaments izteicās par Bonapartu, bet konstitūcija izteicās pret parlamentu. Tātad, saplēšot konstitūciju, Bonaparts rīkojās parlamenta garā, un, padzenot parlamentu, viņš rīkojās konstitūcijas garā.

Parlaments bija izsludinājis konstitūciju un līdz ar to pats savu kundzību «ārpus vairākuma»; ar savu lēmumu viņš bija atcēlis konstitūciju un pagarinājis prezidenta varas laiku un tajā pašā laikā paziņojis, ka konstitūcija nevar nomirt un prezidenta vara nevar dzīvot, kamēr viņš pats vēl eksistē. Viņa kaprači jau stāvēja pie durvīm. Kamēr parlaments debatēja par konstitūcijas revidēšanu, Bonaparts atcēla no amata pirmās divīzijas komandieri ģenerāli Baragē d’Iljē, kas bija izrādījis nenoteiktību, un viņa vietā iecēla vienu no saviem ielikteņiem ģenerāli Maņjanu, Lionas uzvarētāju, decembra dienu varoni, kas jau Luija Filipa laikā sakarā ar Buloņas ekspedīciju vairāk vai mazāk bija sakompromitējies kā bonapartists.

Ar savu lēmumu par konstitūcijas revidēšanu kārtības partija pierādīja, ka viņa nav spējīga ne valdīt, ne kalpot, ne dzīvot, ne mirt, ne samierināties ar republiku, ne gāzt to, ne uzturēt konstitūciju spēkā, ne likvidēt to, ne sadarboties ar prezidentu, ne pārtraukt sakarus ar viņu. No kā tad viņa gaidīja visu pretrunu atrisināšanu? No kalendāra, no notikumu gaitas. Viņa vairs nepiedēvēja sev varu pār notikumiem. Ar to viņa atdeva sevi notikumu varā, t. i., tā spēka varā, kuram viņa savā cīņā pret tautu bija atdevusi vienu varas atribūtu pēc otra, līdz beidzot viņa pati bez varas stāvēja tam pretim. Lai izpildu varas galvam dotu iespēju jo netraucētāk apdomāt cīņas plānu pret viņu, pastiprināt savus uzbrukuma līdzekļus, izraudzīt savus ieročus, nostiprināt savas pozīcijas, kārtības partija šajā kritiskajā brīdī nolēma aiziet no skatuves un pārtraukt parlamenta sēdes uz trim mēnešiem, no 10. augusta līdz 4- novembrim.

Parlamenta partija ne vien bija sadalījusies abās savās lielajās frakcijās, ne vien katra no šīm frakcijām savukārt bija sairusi tālāk — kārtības partija parlamentā bija atsvešinājusies no kārtības partijas ārpus parlamenta. Buržuāzijas runātāji un rakstnieki, tās tribīne un prese, vārdu sakot, buržuāzijas ideologi un pati buržuāzija, pārstāvji un pārstāvētie, kā svešinieki stāvēja viens otram pretim un vairs nesapratās.

Provinces leģitīmisti ar savu aprobežoto apvārsni un neaprobežoto entuziasmu apsūdzēja savus parlamenta vadoņus Berjē un Falū, ka tie dezertējuši uz bonapartistu nometni un atkrituši no Anri V. Viņu nevainīgais kā Bur-bonu lilijas prāts ticēja grēkos krišanai, bet ne diplomātijai.

Daudz liktenīgāka un daudz izšķirošāka bija tirdzniecības buržuāzijas sanaidošanās ar saviem politiķiem. Leģitīmisti saviem politiķiem pārmeta, ka tie kļuvuši neuzticīgi principam, turpretim tirdzniecības buržuāzija, gluži otrādi, savējiem pārmeta turēšanos pie principiem, kas kļuvuši nederīgi.

Es jau agrāk aizrādīju, ka kopš Fulda iestāšanās kabinetā tā tirdzniecības buržuāzijas daļa, kurai Luija Filipa valdīšanas laikā bija piederējusi lauvas tiesa varā, t. i., finanšu aristokrātija, bija kļuvusi bonapartiska. Fulds nc tikai aizstāvēja Bonaparta intereses biržā, viņš tajā pašā laikā aizstāvēja biržas intereses pie Bonaparta. Finanšu aristokrātijas nostāju vislabāk raksturo citāts no tās Eiropas orgāna, Londonas žurnāla «Economist»227. Savā 1851. g. 1. februāra numurā tas ievietojis šādu korespondenci no Parīzes:

«Tagad mēs dzirdam no visām pusēm, ka Francija vispirms prasa mieru. Prezidents to paziņo savā vēstījumā Likumdošanas sapulcei, kā atbalss tas atskan no nacionālās runātāju tribīnes, to pašu apgalvo avīzes, to sludina baznīcā no kanceles, to pašu pierāda valsts vērtspapīru jutīgums pret mazāko miera apdraudējumu un to stabilitāte ikreiz, kad uzvar izpildu vara.»

Savā 1851. g. 29. novembra numurā «Economist» savā vārdā paziņo:

«Visās Eiropas biržās prezidents tagad atzils par kārtības sargu.»

Tātad kārtības partijas parlamentāro cīņu pret izpildu varu finanšu aristokrātija nosodīja kā kārtības traucēšanu un katru prezidenta uzvaru pār viņas pašas tā sauktajiem pārstāvjiem apsveica kā kārtības uzvaru. Ar finanšu aristokrātiju šeit jāsaprot ne tikai lielie valsts aizņēmumu

32 -896 veikalnieki un valsts vērtspapīru spekulanti, kuru intereses, pilnīgi saprotams, sakrīt ar valsts varas interesēm. Visa modernā naudas saimniecība, visa banku saimniecība ļoti cieši saistīta ar valsts kredītu. Daļa banku kapitāla nepieciešami tiek ieguldīta viegli realizējamos valsts vērtspapīros. Banku noguldījumi, banku rīcībā nodotais kapitāls, ko tās tālāk sadala tirgotājiem un rūpniekiem, pa daļai rodas no valsts kreditoru dividendēm. Ja visos laikos valsts varas stabilitāte visam naudas tirgum un šā tirgus priesteriem bijusi svētums, kā tad tas varētu būt citādi tagad, kad katri jauni plūdi draud aizskalot no zemes virsas kopā ar vecajām valstīm arī vecos valsts parādus?

Arī rūpniecības buržuāziju, kas fanātiski alka pēc kārtības, kaitināja parlamentārās kārtības partijas ķildošanās ar izpildu varu. Tjērs, Angless, Sentbēvs un citi pēc 18. janvāra balsošanas sakarā ar Sangarņjē atcelšanu saņēma no saviem vēlētājiem, pie tam tieši no rūpniecības apgabaliem, publisku rājienu, kur sevišķi viņu koalīcija ar Kalnu tika šaustītā kā kārtības nodevība. Ja, kā mēs redzējām, lielīgā ķircināšana un sīkās intrigas, kurās izpaudās kārtības partijas cīņa ar prezidentu, arī nepelnīja labāku uzņemšanu, tad, no otras puses, šī buržuāzijas daļa, kas no saviem pārstāvjiem prasīja, lai viņi bez pretošanās nodotu militāro spēku no viņas pašas parlamenta rokām pretendenta avantūrista rokās, nebija pat to intrigu vērta, kuras rīkoja viņas interesēs. Viņa parādīja, ka cīņa par viņas sabiedriskajām interesēm, par viņas pašas šķiras interesēm, par viņas politisko varu kā viņas privāto veikalu traucētāja viņu tikai apgrūtināja un kaitināja.

Buržuāzijas dūži departamentu pilsētās, municipālie padomnieki, tirdzniecības tiesu locekļi u. tml. visur gandrīz bez izņēmuma sagaidīja Bonapartu viņa apkārtbrau-cienos vispadevīgākā veidā pat tad, ja viņš, kā tas bija Dižonā, nesaudzīgi uzbruka Nacionālajai sapulcei un sevišķi kārtības partijai.

Kamēr tirdzniecība norisēja labi — kā tas bija vēl 1851. g. sākumā, — tirdzniecības buržuāzija nikni vērsās pret katru parlamentāro cīņu, baidīdamās, ka tikai no tās neciestu tirdzniecība. Kad tirdzniecība norisēja slikti — un tā kļuva pastāvīga parādība kopš 1851. g. februāra beigām —, tirdzniecības buržuāzija sūdzējās par parlamentāro cīņu kā par tirdzniecības sastinguma cēloni un prasīja tai darīt galu, lai tirdzniecība atkal kļūtu rosīga. Debates par konstitūcijas revīziju norisēja tieši šajā sliktajā laikā. Tā kā runa šeit bija par pastāvošās valsts formas dzīvību vai nāvi, tad buržuāzija domāja, ka viņai ir jo lielākas tiesības prasīt no saviem pārstāvjiem, lai viņi izbeigtu šo mokošo pārejas stāvokli un līdz ar to paturētu pastāvošo kārtību. Te nebija nekādas pretrunas. Kā pārejas stāvokļa izbeigšanu viņa saprata tieši šā stāvokļa pagarināšanu,-izšķirošā lēmuma atlikšanu uz ilgu laiku. Līdzšinējo kārtību varēja paturēt tikai divējādā ceļā: pagarinot Bonaparta pilnvaras vai arī viņam atkāpjoties saskaņā ar konstitūciju un ievēlējot Kaveņaku. Daļa buržuāzijas vēlējās otro atrisinājumu, bet nevarēja ieteikt saviem pārstāvjiem neko labāku kā klusēt un neskart aktuālo jautājumu. Ja viņas pārstāvji nerunāšot, tā viņa domāja, tad Bonaparts arī nerīkošoties. Viņa vēlējās strausu parlamentu, kas paslēpj galvu, lai paliktu nepamanīts. Otra buržuāzijas daļa gribēja atstāt Bonapartu prezidenta krēslā, ja jau viņš tur sēdēja, lai viss paliktu pa vecam. Viņa bija sašutusi par to, ka viņas parlaments nevēlējās atklāti pārkāpt konstitūciju un bez kādām ceremonijām atteikties no varas.

Departamentu ģenerālpadomes, šī provinču lielburžuā-zijas pārstāvība, kas Nacionālās sapulces brīvdienu laikā no 25. augusta noturēja sēdes, gandrīz vienbalsīgi izteicās par konstitūcijas revidēšanu, t. i., pret parlamentu un par Bonapartu.

Vēl nepārprotamāk nekā savu konfliktu ar parlamenta pārstāvjiem buržuāzija nodemonstrēja savu sašutumu pret saviem literārajiem pārstāvjiem, pret savu pašas presi. Ne tikai Francija, bet arī visa Eiropa bija pārsteigta par pārmērīgi lielajiem naudas sodiem un bezkaunīgajiem cietuma sodiem, kādus buržuāziskās tiesas piesprieda buržuāziskajiem žurnālistiem par katru uzbrukumu Bonaparta uzurpācijas tieksmēm, par katru preses mēģinājumu aizstāvēt buržuāzijas politiskās tiesības pret izpildu varu.

Ja parlamentārā kārtības partija, kā jau parādīju, saukdama pēc miera, pati devās pie miera, ja viņa, pati ar savām rokām iznīcinādama cīņā pret pārējām sabiedrības šķirām visus sava pašas režīma — parlamentārā režīma — nosacījumus, atzina buržuāzijas politisko kundzību par nesavienojamu ar buržuāzijas drošību un eksistenci, tad buržuāzijas masa ārpus parlamenta ar savu verdziskumu

32* pret prezidentu, ar parlamenta nozākāšanu un zvērisko izturēšanos pret savu pašas presi izaicināja Bonapartu apspiest, iznīcināt to viņas daļu, kas runāja un rakstīja, viņas politiķus un literātus, viņas runātāju tribīni un presi, — un visu to tikai tādēļ, lai viņa varētu droši nodoties saviem privātiem veikaliem stipras un neaprobežotas valdības aizsardzībā. Viņa nepārprotami paziņoja, ka dedzīgi vēlas atkratīties no savas pašas politiskās varas, lai tiktu vaļā no valdīšanas grūtībām un briesmām.

Un šī ārpus parlamenta esošā buržuāzija, kuras sašutumu izraisīja pat tīri parlamentārā un literārā cīņa par viņas pašas šķiras kundzību un kura nodeva šās cīņas vadoņus, — šī buržuāzija tagad pēc notikušā uzdrošinājās apsūdzēt proletariātu, ka tas neesot sācis asiņainu cīņu, cīņu uz dzīvību un nāvi buržuāzijas labā! Viņa, kas katru brīdi savas kopējās šķiriskās intereses, t. i., savas politiskās intereses, upurēja visšaurākām, visnetīrākām privātām interesēm un no saviem pārstāvjiem prasīja tādu pašu upuri, tagad vaimanāja, ka proletariāts viņas ideālās politiskās intereses esot upurējis savām materiālajām interesēm. Viņa centās iztēlot sevi par cēlu dvēseli, ko sociālistu maldinātais proletariāts neesot sapratis un izšķirošā brīdī esot pametis. Un viņas vaimanas atrada atbalsi visā buržuāziskajā pasaulē. Es šeit, protams, nerunāju par vācu kaktu politiķiem un ideoloģiskajiem pus-koka lēcējiem. Aizrādīšu, piemēram, uz to pašu žurnālu «Economist», kas jau 1851. g. 29. novembrī, tātad četras dienas pirms valsts apvērsuma, izsludināja Bonapartu par «kārtības sargu», bet Tjērus un Berjē par «anarhistiem» un kas jau 1851. g. 27. decembrī, pēc tam kad Bo-naparts bija nomierinājis šos «anarhistus», brēca, ka «nemācītās, trulās, neaudzinātās proletāriešu masas» nodevušas «vidējo un augstāko sabiedrības slāņu gara dāvanas, zināšanas, disciplīnu, garīgo ietekmi, intelektuālos resursus un morālo autoritāti». Trulā, nemācītā un nelietīgā masa nebija nekas cits kā pati buržuāzijas masa.

Tiesa, 1851. gadā Francija pieredzēja tādu mazu tirdzniecības krīzi. Februāra beigās kļuva redzams, ka eksports salīdzinājumā ar 1850. g. bija samazinājies, martā sašaurinājās tirdzniecība un tika slēgtas fabrikas, aprīlī rūpniecisko departamentu stāvoklis likās tikpat izmisuma pilns kā pēc februāra dienām, maijā stāvoklis vēl arvien nebija uzlabojies, vēl 28. jūnijā Francijas bankas portfelis ar ieguldījumu milzīgu pieaugumu un tikpat lielu diskonta operāciju samazināšanos liecināja par sastingumu ražošanā, un tikai oktobra vidū sākās pakāpeniska uzlabošanās. Franču buržuāzija izskaidroja sev šo tirdzniecības sastingumu ar tīri politiskiem cēloņiem, ar cīņu starp parlamentu un izpildu varu, ar valdības pagaidu formas nestabilitāti, ar 1852. gada maija otrās svētdienas drausmīgo perspektīvu. Es negribu noliegt, ka visi šie apstākļi sašaurināja dažas rūpniecības nozares Parīzē un departamentos. Bet katrā ziņā šī politisko apstākļu ietekme bija tikai lokāla un nenozīmīga. Tam vislabākais pierādījums ir tas, ka tirdzniecība sāka uzlaboties tieši oktobra vidū, t. i., tieši tajā brīdī, kad politiskais stāvoklis pasliktinājās, politiskais apvārsnis apmācās un katru mirkli varēja sagaidīt zibens spērienu no Elizejas pils. Franču buržuā, kura «gara dāvanas, zināšanas, izpratne un intelektuālie resursi» nesniedzas tālāk par viņa degungalu, varēja tomēr visā Londonas rūpniecības izstādes^228 laikā redzēt tieši sava deguna priekšā savu tirdzniecības neveiksmju cēloni. Kamēr Francijā tika slēgtas fabrikas, Anglijā izcēlās bankroti tirdzniecībā. Kamēr Francijā aprīlī un maijā savu augstāko pakāpi sasniedza rūpniecības panika, Anglijā aprīlī un maijā savu augstāko pakāpi sasniedza tirdzniecības panika. Vilnas rūpniecība, zīda manufaktūra cieta tiklab Francijā, kā arī Anglijā. Ja ari angļu kokvilnas fabrikas turpināja savu darbu, tās tomēr vairs nedeva tādu peļņu kā 1849. un 1850. gadā. Starpība bija tikai tā, ka Francijā bija rūpniecības krīze, bet Anglijā — tirdzniecības krīze; ka Francijā fabrikas tika slēgtas, bet Anglijā tās paplašināja ražošanu, kaut arī neizdevīgākos apstākļos nekā iepriekšējos gados; ka Francijā visvairāk cieta eksports, bet Anglijā imports. Kopējais cēlonis, kas, protams, nav meklējams franču politiskā apvāršņa robežās, bija acīm redzams. 1849. un 1850. gads bija vislielākā materiālā uzplaukuma un pārprodukcijas gads, kuras rezultāti parādījās tikai 1851. gadā. Sā gada sākumā pārprodukcija sevišķi pastiprinājās sakarā ar paredzēto rūpniecības izstādi. Klāt vēl nāca šādi sevišķi apstākļi: papriekš 1850. un 1851. gada kokvilnas neraža, pēc tam drošas izredzes uz lielāku kokvilnas ražu, nekā gaidīja, papriekš kokvilnas cenu kāpšana, tad pēkšņa krišana, vārdu sakot, kokvilnas cenu svārstības. Neapstrādātā zīda raža vismaz Francijā bija zemāka par vidējo. Beidzot, vilnas rūpniecība kopš 1848. gada bija pieaugusi tādā mērā, ka vilnas ražošana tai nespēja tikt līdzi, un neapstrādātās vilnas cenas kāpa nesamērīgi augstu salīdzinājumā ar vilnas fabrikātu cenām. Tātad jau redzam, ka izejvielas trim pasaules rūpniecības nozarēm dod trīskāršu pamatu tirdzniecības sastingumam. Nerunājot par šiem sevišķajiem apstākļiem, 1851. g. šķietamā krīze nebija nekas cits kā apstāšanās, ko pārprodukcija un pārmērīga spekulācija izdara ikreiz rūpniecības ciklā, iekams tā sasprindzina visus savus spēkus, lai drudžainā steigā izskrietu cikla pēdējo posmu un atkal atgrieztos pie sava izejas punkta, pie vispārējas tirdzniecības krizes. Šādos tirdzniecības vēstures starpposmos Anglijā izceļas bankroti tirdzniecībā, kamēr Francijā apstājas pati rūpniecība, pa daļai tāpēc, ka angļu konkurence, kuru tā vairs tad nespēj izturēt, to izspiež no visiem tirgiem, pa daļai tāpēc, ka tā kā greznuma priekšmetu rūpniecība ir sevišķi jutīga pret katru sastingumu saimnieciskajā dzīvē. Tādējādi Francija bez vispārējām krīzēm pārcieš arī savas nacionālās tirdzniecības krīzes, kuras tomēr daudz lielākā mērā noteic un nosaka pasaules tirgus vispārējais stāvoklis nekā lokālie Francijas apstākļi. Ir diezgan interesanti franču buržuā aizspriedumam nostatīt pretim angļu buržuā spriedumu. Kāda no lielākajām Liverpūles firmām raksta savā tirdzniecības gada pārskatā par 1851. g.:

«Reti kāds gads tik lielā mērā pievīlis sākumā uz to liktās cerības kā pagājušais gads; vienprātīgi gaidītā lielā uzplaukuma vietā tas bija viens no drūmākajiem gadiem pēdējos divdesmit piecos gados. Tas, protams, attiecas tikai uz tirdzniecības un nevis uz rūpniecības šķirām. Un tomēr šā gada sākumā, bez šaubām, bija pietiekams pamats gaidīt pretējo: preču krājumi bija mazi, kapitāli pārpilnībā, pārtikas preces bija lētas, izredzes uz bagātīgu ražu bija drošas; netraucēts miers kontinentā un nekādu politisku vai finansiālu grūtību pašu mājās, — tiešām likās, ka tirdzniecība varēs izplest savus spārnus plašāk nekā jebkad... Bet kas tad vainojams nelabvēlīgajā rezultātā? Mēs domājam, ka tirdzniecības hipertrofija tiklab ar importa, kā ar eksporta priekšmetiem. Ja māsu tirgotāji paši savai darbībai nenospraudīs šaurākas robežas, nekas cits mūs nevarēs noturēt līdzsvarā kā vienīgi panika ik pēc trim gadiem.»

Tagad iedomāsimies šajā tirdzniecības panikā franču buržuā ar viņa tirgošanās tieksmes apsēstajām smadzenēm, kuras visu laiku spīdzina, uztrauc un apdullina visādas baumas par valsts apvērsumiem un par vispārējo vēlēšanu tiesību atjaunošanu, cīņa starp parlamentu un izpildu varu, orleānistu un leģitīmistu karš, komunistiskas sazvērestības Dienvidfrancijā, iedomātās žakerijas Njev-ras un Sēras departamentā, dažādo prezidenta amata kandidātu reklāmas, avīžu skaļi izbazūnētie lozungi, republikāņu draudi aizstāvēt konstitūciju un vispārējās vēlēšanu tiesības ar ieročiem rokā, in partibus^81 emigrējušo varoņu vēstījumi, kas pravietoja pasaules galu 1852. g. maija otrajā svētdienā, — iedomāsimies visu to, un tad mēs sapratīsim, kāpēc buržuāzija, šajā neaprakstāmi trokšņainajā saplūšanas, revīzijas, pagarināšanas, konstitūcijas, konspirācijas, koalīcijas, emigrācijas, uzurpācijas un revolūcijas haosā slāpdama, neprātā sauc savai parlamentārajai republikai: «Labāk šausmīgs gals nekā šausmas bez gala!»

Bonaparts saprata šo saucienu. Viņa saprašanas spējas palielināja arvien pieaugošā kreditoru nepacietība, kuriem likās, ka ar katru saules rietu, kas tuvināja Bonaparta valdīšanas pēdējo dienu, — 1852. g. maija otro svētdienu — debesu spīdekļu kustība protestē viņu pasaulīgos vekseļus. Viņi kļuva par īstiem astrologiem. Nacionālā sapulce bija iznīcinājusi Bonaparta cerības uz viņa varas konstitucionālo pagarināšanu; prinča Zuanvila kandidatūra nepieļāva ilgāku vilcināšanos.

Ja kādreiz kāds notikums jau ilgi pirms savas iestāšanās metis sev pa priekšu ēnu, tad tas bija Bonaparta valsts apvērsums. Jau 1849. g. 29. janvārī, tikko vienu mēnesi pēc savas ievēlēšanas, Bonaparts iesniedza San-garņjē šāda satura priekšlikumu. Viņa paša premjerministrs Odilons Baro 1849. g. vasarā aizplīvuroti, bet Tjērs 1850. g. ziemā pavisam atklāti runāja par valsts apvērsuma politiku. Persiņī 1851. g. maijā vēlreiz mēģināja nodrošināt Sangarņjē atbalstu apvērsumam, bet avīze «Messager de l’Assemblēe»229 publicēja viņu sarunas. Bo-napartiskās avīzes katras parlamentārās vētras gadījumā draudēja ar valsts apvērsumu, un, jo vairāk tuvojās krīze, jo skaļāks kļuva viņu tonis. Orģijās, ko Bonaparts katru nakti rīkoja ar vīriešu un sieviešu dzimuma smalkiem afēristiem, ikreiz, kad tuvojās pusnakts stunda un dzērienu pārpilnība bija atraisījusi mēles un sakarsējusi fantāziju, tika nolemts valsts apvērsumu rīkot nākošajā rītā. Zobenus izvilka no makstīm, glāzes skanēja, tautas pārstāvjus meta ārā pa logu, ķeizara mantija krita uz Bonaparta pleciem, līdz nākamais rīts atkal aizdzina šos rēgus, un izbrīnījusies Parīze no vaļsirdīgām vestālienēm

un pļāpīgiem paladīniem uzzināja par briesmām, no kurām tā vēlreiz laimīgi bija izvairījusies. Septembrī un oktobrī baumas par coup d’etat* neapklusa ne mirkli. Ēna jau pārklājās krāsām tāpat kā krāsains dagerotips. Vajag tikai pašķirstīt Eiropas avīžu septembra un oktobra numurus, un jūs atradīsiet burtiski šādas ziņas: «Baumas par valsts apvērsumu klīst pa visu Parīzi. Runā, ka galvaspilsētu naktī ieņemšot karaspēks un otrā rītā parādīšoties dekrēti, kas atlaiž Nacionālo sapulci, izsludina Sē-nas departamentā aplenkuma stāvokli, atjauno vispārējās vēlēšanu tiesības, apelē pie tautas. Runā, ka Bonaparts meklējot ministrus šo nelikumīgo dekrētu izpildīšanai.» Korespondences, kas sniedz šīs ziņas, ikreiz beidzas ar liktenīgo vārdu: <rAtlikts»■ Valsts apvērsuma ideja pastāvīgi bija apsēdusi Bonapartu. Ar šo ideju viņš bija atgriezies Francijā. Sī ideja turēja viņu tādā mērā savā varā, ka viņš to pastāvīgi atklāja un izpļāpāja. Viņš bija tik bezspēcīgs, ka tikpat pastāvīgi no tās atteicās. Parīzieši bija tā pieraduši pie nākošā valsts apvērsuma rēga ēnas, ka negribēja ticēt tam, kad tas beidzot parādījās kā miesa un asinis. Tādējādi valsts apvērsums izdevās nepavisam ne tāpēc, ka 10. decembra biedrības galva būtu ievērojis stingru konspirāciju un Nacionālā sapulce būtu tikusi negaidīti pārsteigta. Tas norisinājās veiksmīgi, par spīti Bonaparta pļāpīgumam, un ar Sapulces pilnīgu ziņu kā iepriekšējās notikumu gaitas nepieciešams un nenovēršams rezultāts.

10. oktobrī Bonaparts paziņoja ministriem savu lēmumu atjaunot vispārējās vēlēšanu tiesības, 16. oktobrī ministri iesniedza savu demisiju, 26. oktobrī Parīze uzzināja, ka sastādīts Toriņī kabinets. Tajā pašā laikā policijas prefekta Karljē vietu ieņēma Mopā un pirmās divīzijas komandieris Maņjans galvaspilsētā savilka visuzticamākos pulkus. 4. novembrī Nacionālā sapulce atjaunoja savas sēdes. Tai neatlika nekas cits kā pēc īsa un koncentrēta konspekta vēlreiz atkārtot jau izņemto kursu un konstatēt, ka tā ir aprakta tikai pēc tam, kad bija nomirusi.

Pirmā pozīcija, ko Sapulce zaudēja cīņā pret izpildu varu, bija ministru kabinets. Tai vajadzēja svinīgi atzīt šo zaudējumu, izturoties pret Toriņī fiktīvo kabinetu kā pret īstu. Pastāvīgā komisija smiedamās saņēma 2iro kgu,

kad tas stādījās priekšā jaunā kabineta vārdā. Tik vājš kabinets tik spēcīgam pasākumam kā vispārējo vēlēšanu tiesību atjaunošana! Bet te lieta bija taisni tāda, ka nekas nav jādara ar parlamenta palidzibu, bet gan viss jādara pret parlamentu.

Jau pašā atklāšanas dienā Nacionālā sapulce saņēma Bonaparta vēstījumu, kurā viņš prasīja vispārējo vēlēšanu tiesību atjaunošanu un 1850. g. 31. maija likuma atcelšanu. Viņa ministri tajā pašā dienā ierosināja dekrētu ar šādu saturu. Sapulce tūlīt noraidīja ministru priekšlikumu atzīt dekrētu par steidzamu, un 13. novembrī tā noraidīja pašu likumu ar 355 pret 348 balsīm. Tādējādi viņa vēlreiz saplēsa savu mandātu, lieku reizi apstiprinot, ka viņa no brīvi vēlētas tautas pārstāvniecības pārvērtusies par vienas šķiras uzurpatorisku parlamentu, vēlreiz atzina, ka viņa pati pārgriezusi muskujus, kas savienoja parlamentāro galvu ar nācijas ķermeni.

Ja izpildu vara ar savu priekšlikumu atjaunot vispārējās vēlēšanu tiesības apelēja no Nacionālās sapulces pie tautas, tad likumdošanas vara ar savu kvestoru likumprojektu apelēja no tautas pie armijas. Ar šo likumu Nacionālā sapulce domāja stingri noteikt savas tiesības tieši izsaukt karaspēku, dibināt parlamenta armiju. Tādējādi, iece]ot armiju par šķīrējtiesnesi starp sevi un tautu, starp sevi un Bonapartu, atzīstot armiju par izšķirošo spēku valstī, Nacionālajai sapulcei, no otras puses, bija jāapstiprina, ka tā sen jau atteikusies no savām pretenzijām valdīt pār šo spēku. Debatēdama par tiesībām izsaukt karaspēku un nevis izsaukdama to nekavējoties, tā pati lika manīt, ka šaubās par savu varu. Noraidot kvestoru likumprojektu, tā atklāti atzinās savā nespēkā. Šis likums izgāzās ar 108 balsu mazākumu: Kalns izšķīra tā likteni. Kalns bija tādā pašā stāvoklī kā Buridana ēzelis, tikai tam bija jāizvēlas nevis starp diviem siena kušķiem neziņā, kurš ir pievilcīgāks, bet gan starp divām iespējām saņemt pērienu neziņā, kurš būs smagāks. No vienas puses, bailes no Šangarņjē, no otras puses — bailes no Bonaparta. Jāatzīstas, ka šī situācija nemaz nebija heroiska.

18. novembrī pie kartības partijas ierosinātā likuma par pašvaldību vēlēšanām iesniedza labojumu, saskaņā ar kuru pašvaldību vēlētājiem prasību nodzīvot vēlēšanu vietā trīs gadus samazināja uz vienu gadu. Labojums tika noraidīts ar vienas vienīgas balss vairākumu, bet ari šī balss, kā tūlīt noskaidrojās, bija nepareizi pieskaitīta. Saskaldījusies naidīgās frakcijās, kārtības partija sen jau bija zaudējusi savu patstāvīgo vairākumu parlamentā. Tagad tā parādīja, ka parlamentā vispār vairs nebija nekāda vairākuma. Nacionālā sapulce bija kļuvusi nespējīga pieņemt lēmumus. Viņas atomārās sastāvdaļas vairs nesaturēja nekāds kohēzijas spēks, viņa bija izlaidusi savu pēdējo dzīvības dvašu, viņa bija mirusi.

Beidzot arī buržuāzijas masai ārpus parlamenta dažas dienas pirms katastrofas svinīgi bija jāapstiprina, ka beigušies viņas sakari ar buržuāziju parlamentā. Tjērs, kas kā parlamenta varonis sevišķi stipri sirga ar parlamentārā kretīnisma neizdziedināmo slimību, pēc parlamenta nāves izdomāja jaunu parlamentāru intrigu ar Valsts padomi — atbildības likumu, kam vajadzēja stingri turēt prezidentu konstitūcijas ietvaros. Bonaparts, kas 15. septembrī, liekot pamatakmeni Parīzes jaunajai tirgus celtnei, ne sliktāk kā Mazanjello bija savaldzinājis tirgus dāmas, zivju pārdevējas — viena zivju pārdevēja gan reālā spēka ziņā atsvēra 17 burggrāfus —, tāpat kā viņš pēc kvestoru likumprojekta iesniegšanas bija sajūsminājis Elizcjas pilī pacienātos leitnantus, — tā viņš tagad, 25. novembrī, aizrāva rūpniecības buržuāziju, kas bija sapulcējusies cirka, lai no viņa rokām saņemtu medaļas par Londonas rūpniecības izstādi. Es citēšu viņa runas zīmīgāko daļu pēc avīzes «Journal des Dčbats»:

«Tik necerēti panākumi dod man tiesības atkārtot, cik dižena būtu Francijas republika, ja tai būtu ļauts rūpēties par savām reālajām interesēm un reformēt savas iestādes un ja to pastāvīgi netraucētu, no vienas puses, demagogi, no otras puses, monarhistiskas halucinācijas. (Skaļi, vētraini un ilgstoši aplausi no visām amfiteātra pusēm) Monarhistiskas halucinācijas kavē katru progresu un visas nopietnās rūpniecības nozares. Progresa vietā — tikai cīņa. Mēs redzam, ka ļaudis, kas agrāk bijuši karaļvaras un karaļa prerogatīvu cītīgākie aizstāvji, rīkojas Konventa garā, lai tikai mazinātu varu, kas cēlusies no vispārējām vēlēšanu tiesībām. (Skaļi un ilgstoši aplausi.) Mēs redzam, ka ļaudis, kas visvairāk cietuši no revolūcijas un visvairāk sūdzējušies par to, provocē jaunu revolūciju, un tas viss tikai tādēļ, lai ieslēgtu važās nācijas gribu... Es jums apsolu mieru nākotnē...» u. tin!., u. tml. (Saucieni: «Bravo, bravo», vētraini saucieni «Bravo».)

Tādējādi rūpniecības buržuāzija verdziskā iztapībā aplaudē 2. decembra valsts apvērsumam, parlamenta iznīcināšanai, savas pašas kundzības bojāejai, Bonaparta diktatūrai. 25. novembra aplausu dārdoņai atbildēja 4. decembra lielgabalu dārdoņa, un māju, kas piederēja Sa-landrūza kgm, kurš bija aplaudējis viscentlgāk, sadragāja visvairāk šāviņu.

Kromvels, atlaižot Ilgo parlamentu^230, viens pats ieradās sēžu zālē, izvilka savu pulksteni, lai parlamentam nejautu pastāvēt nevienu minūti ilgāk par noteikto termiņu, un ar jautrām, humoristiskām zobgalībām izvadīja ārā katru parlamenta locekli. Napoleons, neievērojamāks par šo savu prototipu, tomēr 18. brimērā devās uz likumdošanas sapulci un nolasīja tai — tiesa, drebošā balsi — tās nāves spriedumu. Otrais Bonaparts, kura rīcībā turklāt bija pavisam citāda izpildu vara nekā Kromvelam vai Napoleonam, sev paraugu meklēja nevis pasaules vēstures annālēs, bet gan 10. decembra biedrības annālēs, krimināltiesas annālēs. Viņš izzaga no Francijas bankas 25 miljonus franku, nopirka ģenerāli Maņjanu par vienu miljonu, kareivjus — katru par 15 frankiem un degvīnu piedevām, slepeni kā zaglis naktī satikās ar saviem palīgiem, pavēlēja iebrukt bīstamāko parlamenta vadoņu mājās, izraut no gultas un aizvest uz cietumu Kaveņaku, Lamorisjēru, Leflo, Sangarņjē, Sarasu, Tjēru, Bāzu u. c., pavēlēja karaspēka daļām okupēt svarīgākās vietas Parīzē, kā arī parlamenta ēku un agri no rīta izlipināt visā pilsētā lielīgus plakātus, kur bija paziņota Nacionālās sapulces un Valsts padomes atlaišana, vispārējo vēlēšanu tiesību atjaunošana un izsludināts aplenkuma stāvoklis Sēnas departamentā. Bet neilgi pēc tam viņš avīzē «Moni-teur» ievietoja viltotu dokumentu, ka ap viņu grupējoties ietekmīgi parlamenta locekļi, kas sastādījuši ārkārtējo Valsts padomi.

Parlamenta atliekas, galvenokārt leģitīmisti un orleā-nisti, sapulcējušies desmitā iecirkņa mērijas ēkā, vairākkārt saukdami «Lai dzīvo republika!», nobalso par Bonaparta atcelšanu, veltīgi griežas ar uzrunām pie dīkdieņu pūļa, kas sapulcējies mērijas priekšā, līdz viņus beidzot afrikāņu strēlnieku konvoja pavadībā aizved vispirms uz d’Orsē kazarmu, bet no turienes arestantu ratos uz Ma-zasas, Hamas un Vcnsēnas cietumu. Tāds bija kārtības partijas, Likumdošanas sapulces un februāra revolūcijas gals.

Pirms pārejam pie noslēguma, uzskicēsim īsu februāra revolūcijas vēstures shēmu.

I. Pirmais periods. No 1848. gada 24. februāra līdz 4. maijam. Februāra periods. Prologs. Vispārējas brāļošanās komēdija.

II. Otrais periods. Republikas un Nacionālās satversmes sapulces nodibināšanas periods.

1) No 1848. gada 4. maija līdz 25. jūnijam. Visu šķiru cīņa pret proletariātu. Proletariāta sakāve jūnija dienās.

2) No 1848. gada 25. jūnija līdz 10. decembrim. Tīro buržuāzisko republikāņu diktatūra. Konstitūcijas izstrādāšana. Aplenkuma stāvokļa izsludināšana Parīzē. Buržuāziskās diktatūras likvidēšana ar Bonaparta ievēlēšanu par prezidentu 10. decembrī.

3) No 1848. gada 20. decembra līdz 1849. gada 28. maijam. Satversmes sapulces cīņa pret Bonapartu un viņa sabiedroto — kārtības partiju. Satversmes sapulces bojāeja. Republikāniskās buržuāzijas sakāve.

III. Trešais periods. Konstitucionālās republikas un Nacionālās likumdošanas sapulces periods.

1) No 1849. gada 28. maija līdz 1849. gada 13. jūnijam. Sīkburžuāzijas cīņa pret buržuāziju un Bonapartu. Sīkburžuāziskās demokrātijas sakāve.

2) No 1849. gada 13. jūnija līdz 1850. gada 31. maijam. Kārtības partijas parlamentārā diktatūra, šī partija nobeidz savu kundzību ar vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšanu, bet zaudē parlamentāro ministru kabinetu.

3) No 1850. gada 31. maija līdz 1851. gada 2. decembrim. Cīņa starp parlamentāro buržuāziju un Bonapartu.

a) No 1850. gada 31. maija līdz 1851. gada 12. janvārim. Parlaments zaudē virspavēlniecību pār armiju.

b) No 1851. gada 12. janvāra līdz 11. aprīlim. Parlaments cieš neveiksmi mēģinājumā atkal pakļaut sev administratīvo varu. Kārtības partija zaudē patstāvīgo vairākumu parlamentā. Tās koalīcija ar republikāņiem un Kalnu.

c) No 1851. gada 11. aprīļa līdz 9. oktobrim. Revīzijas, saplūšanas, pilnvaru pagarināšanas mēģinājumi. Kārtības partija sairst savās atsevišķajās sastāvdaļās. Buržuāziskais parlaments un buržuāziskā prese galīgi sarauj sakarus ar buržuāzijas masu.

d) No 1851. gada 9. oktobra līdz 2. decembrim. Atklāta sakaru saraušana starp parlamentu un izpildu varu. Parlaments mirst, viņš kritis, viņa paša šķiras, armijas, visu pārējo šķiru atstāts. Parlamentārā režīma un buržuāzijas varas bojāeja. Bonaparta uzvara. Impērijas restaurācijas parodija.

VII

Sociālā republika radās kā frāze, kā pravietojums februāra revolūcijas priekšvakarā. 1848. g. jūnija dienās tā tika apslāpēta Parīzes proletariāta asinīs, bet tā klīst apkārt kā rēgs drāmas turpmākajos cēlienos. Uz skatuves parādās demokrātiskā republika. Tā izgaist 1849. g. 13. jūnijā kopā ar saviem izklīdušajiem šikajiem buržuā, bet bēgot tā met aiz sevis sevišķi lielīgas reklāmas. Parlamentārā republika kopā ar buržuāziju sagrābj visu skatuvi, izvēršas visā plašumā, bet 1851. g. 2. decembris to aprok, atskanot apvienoto rojālīstu baiļu kliedzieniem: «Lai dzīvo republika!»

Franču buržuāzija pretojās strādājošā proletariāta valdīšanai — viņa deva varu skrandu proletariātam ar 10. decembra biedrības šefu priekšgalā. Buržuāzija neļāva Francijai atjēgties no bailēm par nākošajām sarkanās anarhijas šausmām; Bonaparts diskontēja viņai šo nākotni, kad degvīna iedvesmotā kārtības armija pēc viņa pavēles 4. decembrī apšāva Monmartra un Itālijas bulvāra cienījamos buržuā, kas stāvēja pie saviem logiem. Viņa dievināja zobenu — zobens nu valda pār viņu. Viņa iznīcināja revolucionāro presi — viņas pašas prese nu ir iznīcināta. Viņa nolika tautas sapulces policijas uzraudzībā — viņas saloni nu ir policijas uzraudzībā. Viņa atlaida demokrātisko Nacionālo gvardi — viņas pašas Nacionālā gvarde ir atlaista. Viņa noteica aplenkuma stāvokli — aplenkuma stāvoklī atrodas viņa pati. Viņa aizstāja zvērināto tiesu ar militārām komisijām — viņas zvērināto tiesas ir aizstātas ar militārām komisijām. Viņa atdeva tautas izglītību baznīckungu varai, baznīckungi valda viņas pašas skolās. Viņa izsūtīja bez tiesas sprieduma — viņu izsūta bez tiesas sprieduma. Viņa apspieda katru sabiedrības kustību ar valsts varu — valsts vara apspiež katru viņas sabiedrības kustību. Aiz kaislīgas pieķeršanās savam naudas makam viņa dumpojās pati pret saviem politiķiem un literātiem — viņas politiķi un literāti ir nostumti pie malas, bet viņas naudas maku izlaupa, pēc tam kad viņas mute ir aizbāzta un viņas spalva salauzta. Buržuāzija nenogurdama sauca revolūcijai, kā svētais Arsēnijs sauca kristīgajiem: «Fuge, tace, quiesce! — Bēdz, klusē, apmierinies!», — Bonaparts sauc buržuāzijai: «Fuge, tace, quiesce! — Bēdz, klusē, apmierinies!»

Franču buržuāzija sen jau bija atrisinājusi Napoleona dilemmu: «Dans cinquante ans, l’Europe sera rēpublicaine ou cosaque.»[241] Viņa to atrisināja «republique cosaque»[242] veidā. Nevajadzēja nekādu Kirkes ļauno burvību, lai pārvērstu buržuāziskās republikas šedevru par nejauku briesmoni. 5i republika nav zaudējusi nekā, izņemot ārējo cienīgumu. Tagadējā Francija^243 gatavā veidā bija ietverta parlamentārajā republikā. Vajadzēja tikai vienu durkļa dūrienu, lai pūslis pārplīstu un briesmonis kļūtu skaidri saskatāms.

Kāpēc Parīzes proletariāts nesacēlās pec 2. decembra?

Buržuāzijas gāšana pagaidām bija tikai dekretēta, dekrēts vēl nebija izpildīts. Katra nopietna proletariāta sacelšanās tūdaļ būtu buržuāziju atdzīvinājusi, samierinājusi ar armiju un sagatavojusi strādniekiem otru jūnija sakāvi.

4. decembrī buržuā un sīktirgotāji sakūdīja proletariātu uz cīņu. Tās pašas dienas vakarā vairāki Nacionālās gvardes leģioni apsolīja ierasties kaujas laukā apbruņoti un formas tērpos. Lieta tāda, ka buržuā un sīktirgotāji bija izdibinājuši, ka Bonaparts vienā no saviem 2. decembra dekrētiem atcēlis aizklāto balsošanu un pavēlējis viņiem oficiālajos vēlētāju sarakstos ierakstīt savu «jā» vai «nē» blakus saviem vārdiem. Pretošanās 4. decembrī nobaidīja Bonapartu. Pa nakti viņš lika izlipināt visā Parīzē plakātus, kas pavēstīja par aizklātās balsošanas atjaunošanu. Buržuā un sīktirgotāji nodomāja, ka savu mērķi sasnieguši. Tieši viņi bija tie, kas otrā rīta palika mājās.

Naktī no 1. uz 2. decembri Bonaparts pēkšņā uzbrukumā bija atņēmis Parīzes proletariātam viņa vadoņus, viņa barikāžu komandierus. Būdams armija bez virsniekiem, proletariāts, kas pēc 1848. un 1849. gada jūnija, kā arī 1850. gada maija dienām ne mazākā mērā nevēlējās cīnīties zem Kalna karoga, ļāva savam avangardam, slepenajām biedrībām, glābt Parīzes dumpiniecisko godu, ko buržuāzija tik padevīgi bija nodevusi kareivju bandu patvaļai, ka Bonaparts vēlāk varēja atbruņot Nacionālo gvardi ar zobgalīgo motivāciju: viņš baidoties, ka anarhisti varētu izlietot gvardes ieročus pret pašu gvardi! «•C’est le triomphe complet et definitif du socia-lisme!»[244] — tā Gizo raksturoja 2. decembra apvērsumu. Bet, ja arī parlamentārās republikas gāšana dīglī ietver proletāriskās revolūcijas triumfu, tad tomēr tās tuvākais taustāmais rezultāts bija Bonaparta uzvara pār parlamentu, izpildu varas uzvara pār likumdošanas varu, frāzēm neaizsegtās varas uzvara pār frāzes varu. Parlamentā nācija savu vispārējo gribu pārvērta par likumu, t. i., pārvērta valdošās šķiras likumu par vispārējo gribu. Izpildu varas priekšā tā atsacījās no katras savas pašas gribas un pakļāvās cita gribas pavēlei, autoritātei. Izpildvara kā pretstats likumdošanas varai izteic nācijas hete-ronomiju pretstatā nācijas autonomijai. Tādējādi Francija bija izglābusies no vienas šķiras despotisma it kā tikai tādēļ, lai pakļautos viena indivīda despotismam un turklāt tāda indivīda autoritātei, kuram nebija nekādas autoritātes. Cīņa, šķiet, bija beigusies ar to, ka visas šķiras vienādi nevarīgas un vienādi mēmas zemojās šautenes laides priekšā.

Bet revolūcija ir pamatīga. Viņa vēl atrodas ceļojumā caur šķīstīšanas uguni. Viņa dara savu darbu metodiski. Līdz 1851. gada 2. decembrim viņa bija veikusi sava sagatavošanas darba pirmo pusi, tagad viņa veic otru pusi. Vispirms viņa noveda parlamentāro varu līdz pilnībai, lai varētu to gāzt. Tagad, kad viņa to sasniegusi, viņa noved līdz pilnībai izpildvaru, reducē to līdz tās tīrākajai izpausmei, izolē to, pretstata to sev kā vienīgo objektu, lai koncentrētu pret to visus savus iznīcināšanas spēkus. Un, kad revolūcija būs pabeigusi šo sava priekšdarba otro pusi, tad Eiropa celsies no savas vietas un gavilēdama teikts: labi rakts, veco kurmi![245]

Šī izpildvara ar savu milzīgo birokrātisko un militāro organizāciju, ar savu sarežģīto un mākslīgo valsts mašīnu, ar pusmiljona lielo ierēdņu armiju blakus otram pusmiljonam armijas, šis drausmīgais parazītiskais organisms, kas kā tīkls apņem franču sabiedrības ķermeni un aizsprosto tam visas poras, radās absolūtās monarhijas laikā, kad norisinājās feodālisma sabrukums, ko šis

organisms palīdzēja paātrināt. Zemesīpašnieku un pilsētu feodālās privilēģijas pārvērtās par tikpat daudziem valsts varas atribūtiem, feodālie augstmaņi — par algotiem ierēdņiem, un viduslaiku pretrunīgo suverēno tiesību karte, kas tikpat raiba kā preču paraugu kolekcija, pārvērtās par precīzi noteiktu valsts varas plānu, kur valda tāda pati darba dalīšana un tāda pati centralizācija kā fabrikā. Pirmajai franču revolūcijai, kuras uzdevums bija iznīcināt visus lokālos, teritoriālos, pilsētu un provinču īpašos varas orgānus, lai radītu nācijas pilsoņu vienību, bija tālāk jāattīsta tas, ko bija_ iesākusi absolūtā monarhija, — bija jāattīsta centralizācija, bet reizē ar to viņa paplašināja valdības varas apmērus, atribūtus un rokaspuišu skaitu. Napoleons pabeidza šās valsts mašīnas izveidošanu. Leģitīmā un Jūlija monarhija nepielika klāt nekā jauna, izņemot lielāku darba dalīšanu, kas auga samērā ar to, kā darba dalīšana buržuāziskajā sabiedrībā radīja jaunas interešu grupas, tātad jaunus objektus valsts pārvaldei. Jebkuras kopīgas intereses tūlīt tika atdalītas no sabiedrības, pretstatītas tai kā augstākas vispārējas intereses, tika izņemtas no sabiedrības locekļu pašdarbības sfēras un padarītas par valdības darbības objektu — sākot ar kādas ciema sabiedrības tiltu, skolas namu un pašvaldības īpašumu un beidzot ar Francijas dzelzceļiem, nacionālo īpašumu un valsts universitātēm. Beidzot parlamentārā republika savā cīņā pret revolūciju bija spiesta reizē ar represijām pastiprināt arī valdības varas līdzekļus un centralizāciju. Visi apvērsumi tikai pilnveidoja šo mašīnu, nevis salauza to. Partijas, kas, nomainot cita citu, cīnījās par virskundzību, uzskatīja šās milzīgās valsts ēkas sagrābšanu par uzvarētāja galveno trofeju.

Bet, pastāvot absolūtai monarhijai, pirmās revolūcijas laikā, Napoleona varas laikā, birokrātija bija tikai līdzeklis, lai sagatavotu buržuāzijas šķiras kundzību. Restaurācijas laikā, Luija Filipa laikā, parlamentārās republikas laikā, birokrātija, lai cik tā arī centās pēc patstāvīgas varas, bija tikai valdošās šķiras instruments.

Tikai otrā Bonaparta laikā valsts it kā kļūst pilnīgi patstāvīga. Valsts mašīna ir tādā mērā nostiprinājusi savu stāvokli attiecībā pret pilsonisko sabiedrību, ka tās priekšgalā tagad var būt 10. decembra biedrības šefs, kaut kāds no svešuma atklīdis avantūrists, ko godā cēluši

piedzēruši kareivji, kurus viņš bija nopircis ar degvīnu un desām un kuri viņam arvien no jauna bija jāpielabina ar desu. Tāpēc šis mazdūšīgais izmisums, šī neizsakāmā pazemojuma, kauna sajūta, kas žņaudz Francijas krūtis un ne|auj tai elpot. Viņa jūtas kā godu zaudējusi.

Un tomēr valsts vara nekarājas gaisā. Bonaparts ir šķiras pārstāvis, turklāt franču sabiedrības skaitā vislielākās šķiras — pārceļu zemniecības pārstāvis.

Tāpat kā Burboni bija lielo zemesīpašumu dinastija, kā Orleāni bija naudas dinastija, tā Bonaparti ir zemnieku, 1. i., franču tautas masu, dinastija. Zemnieku izraudzītais ir nevis tas Bonaparts, kas pakļāvās buržuāziskajam parlamentam, bet gan tas, kas padzina buržuāzisko parlamentu. Trīs gadus ilgi pilsētām bija izdevies sagrozīt 10. decembra vēlēšanu jēgu un krāpt zemnieku cerības uz impērijas atjaunošanu. 1848. gada 10. decembra vēlēšanas rada savu patieso izpausmi tikai 1851. gada 2. decembra apvērsumā.

Pārceļu zemnieki ir milzīga masa, kuras locekļi dzīvo vienādos apstākļos, tomēr nestājoties daudzveidīgās attiecībās cits ar citu. Viņu ražošanas veids izolē viņus citu no cita, nevis rada viņu starpā savstarpējus sakarus. So izolēšanu veicina vēl sliktie franču satiksmes ceļi un zemnieku nabadzība. Viņu ražošanas lauks, parcele, nepieļauj, to apstrādājot, nekādu darba dalīšanu, nekādu zinātnes izmantošanu, tātad arī nekādu attīstības dažādību, nekādu talantu atšķirību, nekādu sabiedrisko attiecību bagātību. Katra atsevišķa zemnieku ģimene iztiek gandrīz pati ar sevi, pati tieši ražo lielāko daļu no tā, ko viņa patērē, tādējādi iegūstot iztikas līdzekļus vairāk apmaiņā ar dabu nekā saskarsmē ar sabiedrību. Parcele, zemnieks un ģimene; blakus cita parcele, cits zemnieks un cita ģimene. Vairākas šādas vienības veido ciemu, un vairāki ciemi kopā veido departamentu. Tādējādi franču nācijas lielais vairums rodas, vienkārši saskaitot vienāda nosaukuma lielumus, līdzīgi tam kā viens maiss kartupeļu ir kartupeļu maiss. Ciktāl miljoni ģimeņu dzīvo ekonomiskos apstākļos, kas nošķir un naidīgi pretstata viņu dzīves veidu, intereses un izglītību citu šķiru dzīves veidam, interesēm un izglītībai, tiktāl tās ir šķira. Ciktāl starp pārceļu zemniekiem pastāv tikai lokāls sakars un viņu interešu indentitāte nerada starp viņiem nekādu kopību, nekādus sakarus nacionālajā mērogā, nekādu politisku organizāciju, tiktāl viņi nav šķira. Tāpēc viņi nav spējīgi aizstāvēt savas šķiras intereses savā pašu vārdā, vienalga, vai ar parlamenta vai Konventa starpniecību. Viņi nevar paši sevi pārstāvēt, viņi jāpārstāv citiem. Viņu pārstāvim reizē ar to jābūt arī viņu kungam, pār viņiem stāvošai autoritātei neierobežotas valdības varas veidā, kas viņus aizsarga no citām šķirām un sūta viņiem no augšas lietu un saules gaismu. Tātad pārceļu zemnieku politiskā ietekme galu galā izpaužas tādējādi, ka izpildu vara pakļauj sev sabiedrību.

Vēstures tradīcija franču zemniekos ir radījusi mistisku ticību, ka vīrs, kura vārds ir Napoleons, viņiem atkal atnesīs visus zaudētos labumus. Un, lūk, atradās kāds, kas, pamatojoties uz Code Napoleon^246 pantu, ka «La recherche de la paternitē est interdite»[247], uzdodas par šo vīru tāpēc, ka viņam ir Napoleona vārds. Pēc divdesmit gadu ilgas klaiņošanas un daudzām nejēdzīgām dēkām pareģojums piepildās, un šis vīrs kļūst par franču ķeizaru. Ideja, kas bija apsēdusi brāļadēlu, kļuva īstenība, jo tā saskanēja ar ideju, kas bija apsēdusi franču sabiedrības vislielāko šķiru.

Un te nu man var iebilst: bet zemnieku sacelšanās pusē Francijas, armijas rīkotā zemnieku tvarstīšana, zemnieku apcietināšana un izsūtīšana veselām masām?

Kopš Luī XIV laikiem Francija nebija pieredzējusi līdzīgu zemnieku vajāšanu «par demagoģiskām intrigām».

Bet lūdzu mani saprast. Bonaparta dinastija pārstāv nevis revolucionāro, bet gan konservatīvo zemnieku; nevis to zemnieku, kas cenšas izrauties no savas sociālās eksistences nosacījumiem, no parceles, bet gan to zemnieku, kas grib nostiprināt šos nosacījumus un šo pārcēli; nevis tos lauku iedzīvotājus, kas cenšas pieslieties pilsētām un ar pašu enerģiju gāzt veco kārtību, bet, gluži otrādi, tos, kas truli noslēdzas šajā vecajā kārtība un gaida, lai impērijas rēgs glābtu viņus un viņu parceles un piešķirtu viņiem privileģētu stāvokli. Bonaparta dinastija pārstāv nevis zemnieka izglītību, bet viņa māņticību, nevis viņa saprātu, bet viņa aizspriedumu, ne viņa nākotni, bet viņa pagātni, ne viņa modernos Sevenus^231, bet viņa moderno Vandcju^187.

Parlamentārās republikas trīsgadīgā bargā valdīšana bija da|u franču zemnieku atbrīvojusi no ilūzijām par Napoleonu un — kaut arī tikai pavirši — revolucionizējusi viņus; bet, tiklīdz viņi sakustējās, buržuāzija ikreiz atsvieda viņus ar varu atpakaj. Parlamentārās republikas laikā franču zemnieku apziņā norisinājās cīņa starp jaunajām idejām un tradīciju; šā procesa forma bija lauku skolotāju nepārtrauktā cīņa pret baznīckungiem, — buržuāzija savaldīja skolotājus. Zemnieki pirmo reizi pūlējās izturēties patstāvīgi pret valdības rīcību: tas izpaudās nepārtrauktos konfliktos starp mēriem un prefektiem, — buržuāzija atcēla mērus. Beidzot parlamentārās republikas periodā dažādās Francijas vietās zemnieki sacēlās pret savu pašu izdzimteni, pret armiju, — buržuāzija sodīja viņus ar aplenkuma stāvokli un eksekūcijām. Un šī pati buržuāzija tagad kliedz par trulajām masām, šo vile multitude^248, kas esot viņu nodevis Bonapartam. Viņa pati varmācīgi bija stiprinājusi zemnieku šķiras simpātijas impērijai, viņa uzcītīgi bija glabājusi apstākļus, uz kuru pamata izauga šī zemnieku reliģija. Tiesa, buržuāzijai tikpat daudz jābaidās no masu muļķības, kamēr masas paliek konservatīvas, kā no masu apzinīguma, tiklīdz tās kļūst revolucionāras.

Sacelšanās, kas sekoja coup d’ētat^249, daļa franču zemnieku ar ieročiem rokā protestēja pret savu pašu 1848. gada 10. decembra votumu. Skola, kādu viņi bija izgājuši kopš 1848. gada, bija asinājusi viņu prātu. Bet viņi bija pārdevuši savu dvēseli vēstures pekles lielkungam, vēsture viņus saistīja pie vārda, un vairākums vēl bija tik samulsināts, ka tieši vissarkanākajos departamentos lauku iedzīvotāji atklāti balsoja par Bonapartu. Nacionālā sapulce, pēc viņu domām, neļāvusi Bonapartam kaut ko uzsākt. Viņš tikai tagad esot salauzis važas, ko pilsētas uzlikušas lauku gribai. Vietām zemnieki pat bija aizrāvušies ar ērmoto domu: blakus Napoleonam likt Konventu.

Pēc tam kad pirmā revolūcija bija padarījusi pusdzimt-nieciskos zemniekus par brīviem zemesīpašniekiem, Napoleons nostiprināja un regulēja noteikumus, ar kādiem viņi netraucēti varēja izmantot tikko dabūto Francijas zemi un apmierināt savu jaunības kaislīgo tieksmi pēc īpašuma. Bet cēlonis tam, kāpēc tagad franču zemnieks grimst nabadzībā, ir tieši viņa parcele, zemesīpašuma sadrumstalošana, tā īpašuma forma, ko Napoleons nostiprināja Francijā. Tie ir tieši tie materiālie apstākļi, kas franču feodālo zemnieku padarīja par parceles īpašnieku un Napoleonu par ķeizaru. Pietika ar divām paaudzēm, lai rastos nenovēršamais rezultāts: zemkopības progresējoša pasliktināšanās, zemkopja parādu progresējoša augšana. «Napoleoniskā» īpašuma forma, kas XIX gadsimta sākumā bija Francijas lauku iedzīvotāju atbrīvošanas un bagātības vairošanas nosacījums, šā gadsimta laikā pārvērtās par viņu verdzības un nabadzības likumu. Un tieši šis likums arī ir pirmā no «idēes napolēoniennes»*, kas otrajam Bonapartam bija jāsarga. Ja viņš kopā ar zemniekiem vēl nododas ilūzijai, ka zemnieku izputēšanas cēlonis meklējams nevis pašā parcelārajā zemesīpašumā, bet gan ārpus tā, sekundāru apstākļu ietekmē, tad viņa eksperimenti, saskaroties ar ražošanas attiecībām, sašķīst kā ziepju burbuļi.

Parcelārā zemesīpašuma ekonomiskā atīstība pašos pamatos grozīja zemnieku attiecības pret pārējām sabiedrības šķirām. Napoleona laikā zemesīpašumu sadrumstalošana parcelēs uz laukiem papildināja brīvo konkurenci un topošo lielrūpniecību pilsētās. Zemnieku šķira bija visur esošs protests pret tikko gāzto zemes aristokrātiju. Saknes, ko parcelārais zemes īpašums bija laidis franču zemē, atņēma feodālismam visu dzīvības spēku. Parceles robežstabi bija buržuāzijas dabiskais nocietinājums pret katru tās agrāko valdnieku uzbrukumu. Bet XIX gadsimtā feodāļa vietā stājas pilsētas augļotājs, zemes feodālo klaušu un nodevu vietā — hipotēkas, aristokrātiskā zemesīpašuma vietā — buržuāziskais kapitāls. Zemnieka parcele ir tikai iegansts, kas ļauj kapitālistam gūt no zemes peļņu, procentus un renti, atstājot zemkopja paša ziņā, kā viņš tiek pie savas darba algas. Franču zemes hipotēku parāds uz franču zemnieku pleciem uzveļ tādu procentu nastu, kas līdzinās visai Anglijas valsts parāda gadskārtējo procentu summai. Parcelārais zemesīpašums tādā kapitāla verdzībā, — bet tā attīstība to turp nenovēršami ved — ir pārvērtis franču nācijas vairākumu par troglodī-tiem. 16 miljonu zemnieku (ieskaitot sievietes un bērnus) dzīvo alās, no kurām lielākajai daļai ir tikai viens logs, citām — divi un vislabākajā gadījumā — trīs logi. Bet logi namam ir tas pats, kas pieci prāti galvai. Buržuāziskā iekārta, kas gadsimta sākumā nolika valsti par sargu pie tikko radušās parceles un mēsloja to ar lauriem, ir kļuvusi par vampīru, kas sūc tās sirds asinis un galvas smadzenes un iemet to kapitāla alķīmiķu katlā. Code Napoleon tagad nav nekas vairāk kā tiesas spriedumu izpildīšanas, mantas aprakstīšanas un piespiedu izūtrupēšanas kodekss. Bez oficiālo datu uzdotajiem 4 miljoniem (bērnus utt. ieskaitot) ubagu, klaidoņu, noziedznieku un prostitūtu Francijā vēl ir pieci miljoni cilvēku, kas atrodas bezdibeņa malā un vai nu dzīvo laukos, vai arī ar savām skrandām un ar saviem bērniem pastāvīgi klejo no laukiem uz pilsētu un no pilsētas uz laukiem. Vārdu sakot, zemnieku intereses vairs nesaskan ar buržuāzijas interesēm, ar kapitālu, kā tas bija Napoleona laikā, bet atrodas nesamierināmā pretrunā ar tām. Tāpēc zemnieki savu dabisko sabiedroto un vadoni atrod pilsētu proletariātā, kura uzdevums ir gāzt buržuāzisko kārtību. Bet stipra un neierobežota valdība — un tā ir otra «idēe napoleonienne», ko vajag realizēt otrajam Napoleonam, — ir aicināta ar varas līdzekļiem aizstāvēt šo «materiālo» kārtību. Un tiešām, šī «ordre materiel»* arī ir vadmotīvs visās Bonaparta proklamācijās pret dumpīgajiem zemniekiem.

Bez hipotēkas parāda, ko parcelei uzliek kapitāls, uz to gulstas arī nodokļi. Nodokli ir birokrātijas, armijas, baznīckungu un galma, vārdu sakot, visa izpildu varas aparāta dzīvības avots. Stipra valdība un augsti nodokļi ir identiski jēdzieni. Parcelārais zemesīpašums pēc savas dabas ir piemērots pamats visvarenai un neskaitāmai birokrātijai. Tas rada attiecību un personu vienādu līmeni visā valsts teritorijā. Tāpēc tas dara iespējamu vienmērīgu iedarbību uz šo viendabīgo masu no viena augstāka centra. Tas iznīcina aristokrātisko starppakāpi starp tautas masu un valsts varu. Tāpēc tas izraisa valsts varas un tās tiešo orgānu vispusīgu tiešu iejaukšanos. Beidzot, tas rada nenodarbinātus liekus iedzīvotājus, kas neatrod sev vietu ne pilsētās, ne uz laukiem un tāpēc dzenas pēc valsts amatiem kā pēc kādas godājamas ubagu dāvanas un spiež palielināt valsts amatu skaitu. Ar durkli atklājot jaunus tirgus un izlaupot kontinentu, Napoleons ar procentiem atmaksāja uzliktos piespiedu nodokļus. Napoleona nodoklis bija līdzeklis, lai stimulētu zemnieku māj-rūpniecību, kamēr tagad tas laupa zemniekam viņa pēdējos resursus un atņem katru iespēju pretoties pauperismam. Un tresotā un labi paēdusī milzīgā birokrātija — šī «idēe napolēonienne», ir otrā Bonaparta sirdij tuvākā par visām citām. Kā gan tas varēja būt citādi, ja Bona-parts bija spiests blakus sabiedrības īstajām šķirām radīt mākslīgu kastu, kam viņa režīma saglabāšana kļuva par dienišķās maizes jautājumu? Tāpēc arī viena no viņa pirmajām finanšu operācijām bija ierēdņu algas paaugstināšana līdz agrākajiem apmēriem un jaunu sinekūru radīšana.

Otra «idēe napolēonienne» bija — baznīckungu kundzība kā valdības ierocis. Bet, ja tikko radusies parccle, būdama harmonijā ar sabiedrību, atrazdamās atkarībā no dabas spēkiem un pakļaudamās varai — savai augstākajai sardzei, protams, bija reliģioza, tad parādu satricinātā parcele, kas nonākusi konfliktā ar sabiedrību un varas orgāniem un spiesta tikt pāri savai aprobežotībai, protams, kļuva antireliģioza. Debesis bija diezgan jauka piedeva patlaban iegūtajai šaurajai zemes strēmelei, jo vairāk tāpēc, ka no debesīm atkarīgs laiks; bet debesis kļūst par izsmieklu, tiklīdz tās uzspiež parceles vietā. Tad baznīckungs jau kļūst par svaidītu pasaulīgās policijas okšķeri — tā arī ir «idēe napolēonienne». Ekspedīciju pret Romu nākošo reizi uzsāks pašā Francijā, tikai ne Mont-alambēra kga iedomātā, bet pretējā nozīmē.

Beidzot, «idēes napolčoniennes» kulminācijas punkts ir armijas dominējošā nozīme. Armija bija pārceļu zemnieku «point d’honneur»[250]: tā pārvērta viņus par varoņiem, kas aizsarga savu jauno īpašumu pret ārējiem ienaidniekiem, ceļ godā tikko iegūto nacionālo vienību, aplaupa un revolucionizē pasauli. Karavīra tērps bija viņu svētku tērps, karš — viņu poēzija, fantāzijā palielinātā un noapaļotā parccle — viņu tēvija un patriotisms — īpašuma sajūtas ideālā forma. Bet ienaidnieki, pret kuriem franču zemniekam nākas tagad aizstāvēt savu īpašumu, nav kazaki — tie ir tiesu izpildītāji un nodokļu piedzinēji. Parcele vairs neatrodas tā sauktajā tēvijā, bet gan ir ieķīlāta hipotēku grāmatā. Pati armija vairs nav zemnieku jaunatnes zieds, bet gan lauku skrandu proletariāta purva puķe. Pa lielākai daļai tajā bija rekrūši, kas dienēja citu vietā, aizstājēji, tāpat kā otrais Bonaparts pats ir tikai Napoleona vietā ieliktais aizstājējs. Savus varoņdarbus armija tagad veic, tvarstot zemniekus kā žandarmu dienesta izpildītāja; un, ja 10. decembra biedrības šefa sistēmas iekšējās pretrunas liks viņam doties pāri Francijas robežām, tad armija pēc dažiem bandītiskiem nedarbiem saņems nevis laurus, bet pērienu.

Tādējādi mēs redzam: visas «idēes napolēoniennes» — tās ir neattīstītās, jauneklīgi mundrās parceles idejas; tai parcelei, kas savu laiku nodzīvojusi, šīs idejas ir nejēdzība. Tās ir tikai viņas nāves agonijas^ halucinācijas, vārdi, kas kļuvuši par frāzēm, gari, kas pārvērtušies par rēgiem. Bet impērijas parodija bija nepieciešama tādēļ, lai franču nācijas masu atbrīvotu no tradīcijas sloga un tīrā veidā parādītu valsts varas pretstatu sabiedrībai. Līdz ar parcelārā zemesīpašuma augošo degradāciju sabrūk arī uz tā celtā valsts ēka. Valsts centralizācija, kas vajadzīga modernajai sabiedrībai, var rasties tikai uz cīņā pret feodālismu izveidotās militāri birokrātiskās valdības mehānisma drupām.[251]

Franču zemnieku stāvoklī meklējams atrisinājums mīklai par 20. un 21. decembra vispārējām vēlēšanām, kuras uzveda otro Bonapartu Sīnaja kalnā, nevis lai saņemtu likumus, bet lai tos izdotu.

Buržuāzijai tagad acīmredzot nebija citas izvēles, kā balsot par Bonapartu. Kad puritāņi Konstances koncilā^232 sūdzējās par pāvestu netikumīgo dzīvi un vaimanāja par tikumu reformu nepieciešamību, kardināls Pjērs d’Aijī uzsauca tiem dārdošā balsī: «Tikai pats velns vēl var glābt katoļu baznīcu, bet jūs prasāt eņģeļus!» Tā arī franču buržuāzija sauca, pēc tam kad bija noticis valsts apvērsums: tikai 10. decembra biedrības šefs vēl var glābt buržuāzisko sabiedrību! Tikai zādzība vēl var glābt īpašumu, zvēresta pārkāpšana — reliģiju, ārlaulības bērni — ģimeni, nekārtība — kārtību!

Bonaparts kā izpildvara, kas kļuvusi par patstāvīgu spēku, domā, ka viņš aicināts nodrošināt «buržuāzisko kārtību». Bet šās buržuāziskās iekārtas stiprums ir vidusšķira. Tāpēc viņš uzskata sevi par vidusšķiras pārstāvi un izdod atbilstošus dekrētus. Tomēr par kaut ko viņš kļuvis tikai tāpēc, ka salauzis un ik dienas no jauna lauž šās vidusšķiras politisko varu. Tāpēc viņš uzskata sevi par vidusšķiras politiskās un literārās varas pretinieku. Bet, apsargājot tās materiālo spēku, viņš no jauna rada tās politisko spēku. Tāpēc jāsarga cēlonis, bet jāiznīcina sekas, kur vien tās parādās. Tomēr nenovēršama ir cēloņa un seku zināma sajaukšanās, jo cēlonis un sekas savstarpējā iedarbībā zaudē savas atšķirīgās pazīmes. Seko jauni dekrēti, kas izdzēš robežlīniju. Tajā pašā laikā Bonaparts uzskata sevi par zemnieku un vispār tautas pārstāvi pret buržuāziju, kurš buržuāziskās sabiedrības ietvaros grib aplaimot tautas zemākās šķiras. Seko jauni dekrēti, kas jau iepriekš atņem «īstajiem sociālistiem»164 viņu valdīšanas gudrību. Bet Bonaparts jūtas vispirms kā 10. decembra biedrības šefs, kā skrandu proletariāta pārstāvis, pie kura pieder viņš pats, viņa apkārtne, viņa valdība un viņa armija un kuram galvenais mērķis ir dzīvot zaļi un vilkt Kalifornijas laimestus no valsts kases. Un viņš attaisno savu 10. decembra biedrības šefa nosaukumu gan ar dekrētiem, gan bez dekrētiem, gan par spīti dekrētiem.

Tāda šā cilvēka pretrunu pilnā misija izskaidro viņa valdības pretrunīgo rīcību: tā, nedroši taustoties, cenšas te pievilkt, te pazemot gan vienu, gan otru šķiru un vienādi noskaņo pret sevi visas šķiras; tās praktiskā nedrošība sevišķi komiski kontrastē ar valdības aktu kategorisko, pavēlošo stilu, kas verdziski nokopēts no tēvoča.

Rūpniecībai un tirdzniecībai, t. i., vidusšķiras veikaliem, stiprai valdībai pastāvot, jāuzzeļ kā siltumnīcā. Tiek piešķirtas neskaitāmi daudzas dzelzceļu koncesijas. Bet Bo-naparta skrandu proletariātam jāiedzīvojas bagātībā. Biržā sāk spēli personas, kam iepriekš uzticēts dzelzceļu koncesiju noslēpums. Bet nekādi kapitāli dzelzceļiem nerodas. Bankai uzdod aizdot naudu pret dzelzceļu akciju ieķīlāšanu. Bet Bonaparts tajā pašā laikā vēlas personīgi ekspluatēt banku, un tādēļ tā jāpielabina. Banku atbrīvo no pienākuma publicēt nedējas pārskatu, tā noslēdz līgumu ar valdību; šis līgums bankai nodrošina lauvas tiesu. Tautai jādod darbs. Tiek organizēti sabiedriski darbi. Bet sabiedriskie darbi palielina nodokļu nastu tautai. Tātad jāpazemina nodokļi, uzbrūkot rantjē ienākumiem ar 5% valsts aizņēmuma konversiju 4V2% aizņēmumā. Bet rūgtais piliens buržuāzijai atkal jāpasaldina; tāpēc vīna nodokli divkāršo tautai, kas vīnu pērk en detail’", un uz pusi samazina vidusšķirai, kas vīnu dzer en gros**. Pastāvošās strādnieku asociācijas tiek slēgtas, toties valdība sola brīnišķīgas asociācijas nākotnē. Jāpalīdz zemniekiem. Tiek nodibinātas hipotēku bankas, kas tikai palielina zemnieku parādus un īpašumu koncentrāciju. Bet šīs bankas jāizmanto tādā nolūkā, lai izspiestu ienākumus no konfiscētajām Orleānu dinastijas muižām. Tomēr neviens kapitālists neatzīst šo noteikumu, kura dekrētā nav, — un hipotēku banka paliek tikai dekrēts utt., utt.

Bonaparts vēlas būt patriarhāls labdaris visām šķirām. Bet viņš nevienai šķirai nevar dot, neatņemot otrai. Kā hercogs Gizs, par kuru Frondas laikā stāstīja, ka viņš esot cilvēks, kam ir visvairāk saistību Francijā, jo viņš visas savas muižas esot padarījis par savu piekritēju parādu saistībām pret viņu, tāpat arī Bonaparts gribētu būt par cilvēku, kuram visvairāk saistību Francijā, un padarīt visu Francijas īpašumu, visu darbu par parāda saistību pret viņu personīgi. Viņam gribas nozagt visu Franciju, lai uzdāvinātu to Francijai jeb, pareizāk sakot, lai nopirktu pēc tam Franciju par franču naudu, jo kā 10. decembra biedrības šefam viņam jāpērk tas, kam vajadzētu viņam piederēt. Un par pirkšanas objektu kļūst visi valsts institūti, senāts, Valsts padome, Likumdošanas korpuss, goda leģiona ordenis, karavīru medaļa, veļas mazgātavas, sabiedriskie darbi, dzelzceļi, Nacionālās gvardes ģenerālštābs bez kareivjiem, konfiscētās Orleānu dinastijas muižas. Par uzpirkšanas līdzekli kļūst ikkatra vieta armijā un valdības aparātā. Bet vissvarīgākais šajā procesā, šajā Francijas aplaupīšanā, lai uzdāvinātu viņu viņai pašai — ir procenti, kas apgrozības laikā atkrīt 10. decembra biedrības šefam un locekļiem. Asprātīgais

— mazumā. Red.

— vairumā. Red.

izteiciens, ar ko grāfiene L., deMornī kunga mīļākā, raksturoja Orleānu muižu konfiskāciju: «C’est le premier vol de l’aigle» [«Tas ir ērgļa pirmais lidojums»][252], attiecināms uz katru lidojumu, ko izdara šis ērglis, kas vairāk līdzīgs krauklim. Viņš un viņa piekritēji paši sev ik dienas saka tos pašus vārdus, ko kāds itāliešu kartēziešu mūks teica sīkstulim, kas lielīgi skaitīja savu bagātību, kuras viņam vēl ilgiem gadiem pietikšot: «Tu fai conto sopra i beni, bisogna prima far il conto sopra gli anni.»[253] Lai nekļūdītos gadu skaitā, viņi skaita minūtes. Galmā, ministrijās, pārvaldes un armijas augstākajos amatos bariem spraucas iekšā tādi tipi, no kuriem labāko var raksturot ar vārdiem, ka nav zināms, no kurienes viņš radies, — trokšņaina, šaubīga, laupījuma kāra bohēma, kas uzstiepj sev savus tresotos svārkus ar tādu pašu smieklīgu cieņu kā Suluka augstmaņi. Visuzskatāmāko priekšstatu par šo 10. decembra biedrības augstāko slāni var iegūt, ja ņem vērā, ka Verons-Krevels^254 ir viņa tikumu sargs un Granjē de Kasaņjaks — viņas domātājs. Gizo sava kabineta laikā, izmantodams kādā tumšā avīzē šo Granjē kā ieroci pret dinastisko opozīciju, parasti deva par viņu šādu glaimojošu atsauksmi: «C’est le roi des droles», «Tas ir ākstu karalis». Nebūtu taisnīgi, ja Luiia Bonaparta galmu un kliķi salīdzinātu ar pavaldonības^333 vai Luī XV laiku. Jo «Francija ne vienreiz vien jau piedzīvojusi metrešu valdību, bet nekad vēl nav piedzīvojusi alfonsu valdību».[255] Savas situācijas pretrunīgo prasību plosīts, pie tam atrazdamies burvju mākslinieka lomā, kas spiests arvien ar jauniem pārsteigumiem piesaistīt publikas uzmanību sev kā Napoleona aizstājējam, citiem vādiem sakot, katru dienu izdarīt valsts apvērsumu miniatūrā, Bonaparts iegrūž pilnīgā haosā visu buržuāzisko saimniecību, aizskar visu to, kas 1848. g. revolūcijai likās neaizskarams, vienus dara vienaldzīgus pret revolūciju, citus mudina uz revolūciju, rada īstu anarhiju kārtības vārdā un tajā pašā laikā norauj svētuma oreolu valsts mašīnai, profanē to, padara to reizē riebīgu un smieklīgu. Trīras svēto svārku^234 kultu viņš atkārto Parīzē kā Napoleona ķeizara mantijas kultu. Bet, ja ķeizara mantija beidzot kritīs uz Luija Bonaparta pleciem, tad Napoleona bronzas statuja nogāzīsies no Vandomas kolonnas^194 augstumiem.

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 8, стр. 115—217

Sarakstījis K. Markss no 1851. g. decembra līdz 1852. g. martam Iespiests kā žurnāla *Die Revolution» pirmais izlaidums, New-York.

1852

Paraksts: Kārlis Markss

BRITANIJAS KUNDZĪBA INDIJA^235

... Indostāna ir Āzijas mēroga Itālija. Himalaji atbilst Alpiem, Bengālijas līdzenums — Lombardijas līdzenumam, Dekānas kalnu grēda — Apenīniem un Ceilonas sala — Sicīlijai. Tā pati lielā zemes bagātību dažādība un tas pats sadrumstalojums politiskajā struktūrā. Un, tāpat kā Itālijā laiku pa laikam iekarotāja šķēps tikai ar varu apvienoja dažādās nacionālās masas, gluži to pašu mēs redzam Indostānā, — kad tā nav musulmaņu vai mo-golu^238, vai britu jūgā, tad mēs redzam to sadalītu tikpat daudzās vienā no otras neatkarīgās un savstarpēji naidīgās valstīs, cik ir pilsētu vai pat ciemu. Tomēr sociālā ziņā Indostāna ir nevis Itālija, bet gan Austrumu Īrija. Un šis dīvainais Itālijas un Īrijas, baudkāres pasaules un ciešanu pasaules, apvienojums ir bijis jau Indostānas reliģijas senajās tradīcijās. Sī reliģija ir vienlaikus juteklisku pārmērību un miesu nāvējoša askētisma reliģija, Lingama reliģija^237 un Džagernauta reliģija, mūka reliģija un bajadēras^238 reliģija.

Es nedomāju tā kā tie, kas tic, ka esot pastāvējis Indostānas zelta laikmets, kaut gan sava uzskata apstiprināšanai neminēšu kā pierādījumu Kulihanu,* kā to dara sers Čārlzs Vuds. Bet iedomājieties, piemēra dēļ, kaut vai Au-rangzeba laikus vai arī laikmetu, kad mogoli ieradās ziemeļos un portugālieši dienvidos; vai musulmaņu iebrukuma laiku un heptarhijas laiku Dienvidindijā^230, vai, ja gribat doties vēl tālāk atpakaļ senatnē, ņemiet pašu braminu^240 mitoloģisko hronoloģiju, kas Indijas posta sākumu

Nadiršahu. Tulk. red.

attiecina uz vēl senāku laikmetu nekā kristiānisms pasau* Ies radīšanu.

Tomēr nav nekādu šaubu, ka posts, ko Indostānai nodarījuši briti, ir būtiski citāds un nesalīdzināmi dziļāks nekā viss tas, ko Indostāna jebkad agrāk pārcietusi. Es te nedomāju eiropeisko despotismu, ko Ostindijas kompānija^241 uzpotējusi aziātiskajam despotismam un kas rezultātā dod drausmīgāku apvienojumu nekā svētie briesmoņi, kuri iedveš mums šausmas Salsetas^242 templī. Tāds apvienojums nav angļu koloniju pārvaldes sistēmas specifiska pazīme, bet tikai holandiešu sistēmas atdarinājums, un tas ir tādā mērā pareizi, ka britu Ostindijas kompānijas darbības raksturošanai pietiek vārdu vārdā atkārtot to, ko sers Stamfords Rafis, angļu gubernators Javā, teicis par veco holandiešu Ostindijas kompāniju:

«Holandiešu kompānija, vienīgi peļņas kāres dzīta, izturēdamās pret saviem pavalstniekiem nesaudzīgāk nekā kādreiz Rietumindijas plantators pret vergu baru, kas strādāja viņa plantācijā, — jo plan-talors bija maksājis naudu par savā īpašumā iegūtajiem cilvēkiem, kamēr holandiešu kompānija nebija maksājusi nekā, — ši kompānija izmantoja visu pastāvošo despotisma aparātu, lai no iedzīvotājiem izspiestu pēdējo grasi ar nodevām un liktu tiem strādāt līdz pēdējai iespējai. Tādējādi tā pastiprināja ļaunumu, ko šai zemei sagādāja patvaļīgā un pusbarbariskā valdība, apvienodama savā darbībā visu politiķa praktisko veiklību ar visu tirgotāja monopolistisko egoismu.»

Pilsoņu kari, iebrukumi, apvērsumi, iekarojumi, bada gadi — visas šīs viena otrai sekojošās nelaimes, lai cik bezgala sarežģīta, strauja un postoša bija to ietekme uz Indostānu, skāra tikai tās virspusi. Anglija turpretim sagrāva pašu Indijas sabiedrības pamatu, nemaz nemēģinādama līdz šim laikam to kaut cik pārveidot. Vecās pasaules zaudēšana, neiegūstot jaunu, padara Indijas iedzīvotāja tagadējo postu sevišķi drūmu un sarauj Britānijas pārvaldītās Indostānas sakaru ar visām tās senajām tradīcijām, ar visu tās pagājušo vēsturi.

Āzijā kopš senseniem laikiem vienmēr ir pastāvējušas tikai trīs pārvaldes nozares: finanšu resors jeb savas pašu tautas aplaupīšanas resors, kara resors jeb citu tautu aplaupīšanas resors un, beidzot, sabiedrisko darbu resors. Klimatiskie apstākļi un augsnes īpatnības, it sevišķi plaši tuksneša apvidi, kas sniedzas no Sahāras caur Arābiju, Persiju, Indiju un Tatāriju līdz visaugstākajiem Āzijas kalnaines apgabaliem, ir padarījuši mākslīgās apūdeņo-sanas sistēmu ar kanāliem un irigācijas ierīcēm par austrumu zemkopības pamatu. Tāpat kā Ēģiptē un Indijā, arī Mezopotāmijā, Persijā un citās zemēs plūdus izmanto, lai mēslotu laukus; augstu ūdens līmeni izmanto, lai piepildītu apūdeņošanas kanālus. Elementārā nepieciešamība taupīgi un kopīgi izmantot ūdeni, kas Rietumos, piemēram, Flandrijā un Itālijā, piespieda privātuzņēmējus apvienoties brīvprātīgās asociācijās, Austrumos, — kur civilizācija bija pārāk zemā līmenī un kur teritorija bija pārāk liela, lai varētu rasties brīvprātīgas asociācijas, — kategoriski prasīja, lai iejauktos centralizēta valdības vara. Tā radās tā ekonomiskā funkcija, kas bija jāveic visām Āzijas valdībām, un proti, sabiedrisko darbu organizēšanas funkcija. Sī augsnes auglības mākslīgās palielināšanas sistēma, kas bija atkarīga no centrālās valdības un tūdaļ panīka, tiklīdz šī valdība sāka nevērīgi izturēties pret apūdeņošanas un nosusināšanas darbiem, izskaidro to savādo faktu, kāpēc šodien mēs redzam, ka neauglīgas un tuksnešainas kļuvušas veselas teritorijas, kas kādreiz bija lieliski iekoptas, piemēram, Palmira, Petra, Jemenas drupas un plašas provinces Ēģiptē, Persijā un Indostānā- Ar to izskaidrojams arī tas fakts, ka viens vienīgs postošs karš uz veseliem gadsimtiem spēja padarīt zemi neapdzīvotu un laupīt tai visu civilizāciju.

Un, lūk, briti Austrumindijā pārņēma no saviem priekštečiem finanšu resoru un kara resoru, bet viņi pilnīgi pameta novārtā sabiedrisko darbu resoru. Tāpēc panīka zemkopība, kas nevar attīstīties saskaņā ar britu brīvās konkurences principu — ar principu laissez faire, laissez aller^256. Taču, kā tas parasti notiek, Āzijas valstīs zemkopība panīkst vienas valdības laikā un no jauna atdzimst kādas citas valdības laikā. Te raža ir atkarīga no labas vai sliktas valdības, tāpat kā Eiropā no laba vai slikta laika. Tāpēc nevarētu atzīt, ka britu iekarotājs, lai cik lielu ļaunumu viņš nodarījis zemkopībai, to pamezdams novārtā, tieši ar to būtu devis galīgo triecienu Indijas sabiedrībai, ja visam tam nesekotu svarīgāki apstākļi, kas ir kaut kas jauns visas aziātiskās pasaules hronikās. Lai cik ievērojamas bijušas politiskās pārmaiņas Indijas pagātnē, tās sociālie apstākļi palikuši nemainīgi kopš vissenākajiem laikiem līdz XIX gadsimta pirmajam gadu desmitam. Aužamās stelles un vērpjamais ratiņš, kas radīja neskaitāmu vērpēju un audēju armiju, bija Indijas sabiedrības struktūras pamats. Kopš neatminamiem laikiem Eiropa saņēmusi brīnišķīgākos audumus — indiešu darba produktu — un devusi pretim savus dārgmetālus, tā piegādādama materiālu zeltkalim, šim neiztrūkstošajam loceklim Indijas sabiedrībā, kuras patika pēc rotas lietām ir tik liela, ka pat viszemākās šķiras pārstāvji, kas staigā gandrīz kaili, parasti valkā pāri zelta auskaru un kaut kādu zelta rotu ap kaklu. Vispār izplatīti bija ari gredzeni uz roku un kāju pirkstiem. Sievietes, kā arī bērni, bieži vien valkāja masīvas zelta un sudraba roku un kāju sprādzes, dzīvokļos bija sastopami zelta un sudraba dievību tēli. Britu iebrucējs iznīcināja indiešu aužamās stelles un vērpjamo ratiņu. Anglija vispirms izspieda indiešu kokvilnas izstrādājumus no Eiropas tirgiem, pēc tam sāka ievest kokvilnas diedziņus Indostānā un beidzot pārplūdināja kokvilnas izstrādājumu dzimteni ar kokvilnas precēm. No 1818. gada līdz 1836. gadam diedziņu eksports no Lielbritānijas uz Indiju pieauga attiecībā 1 pret 5200. 1824. gadā uz Indiju eksportēja tikko 1000 000 jardu angju muslīna, kamēr 1837. gadā muslīna eksports pārsniedza 64 000000 jardu. Bet tai pašā laikā Dakas iedzīvotāju skaits samazinājās no 150 000 uz 20 000. Tomēr tas, ka panīka agrāk ar savu rūpniecību slavenās indiešu pilsētas, nebija angļu kundzības visļaunākās sekas. Britu tvaiks un britu zinātne visā Indostānā galīgi iznīcināja sakaru starp lauksaimniecību un amatniecību.

Abi šie apstākļi — no vienas puses, tas, ka indieši, tāpat kā visas austrumu tautas, atstāj centrālajai valdībai rūpes par lieliem sabiedriskiem darbiem, kuri ir viņu zemkopības un tirdzniecības pamatnosacījums, no otras puses — tas, ka Indijas iedzīvotāji, izkaisīti pa visu zemi, pastāvot patriarhālam sakaram starp zemkopības un amatniecības darbu, koncentrējās nelielos centros, — šie divi apstākļi kopš vissenākajiem laikiem radījuši savdabīgu sociālo sistēmu — tā saucamo ciema sabiedrību sistēmu, kas katrai no šīm mazajām savienībām deva patstāvīgu organizāciju un savrupu eksistenci. Šās sistēmas savdabīgās pazīmes mums rāda šāds apraksts, kas sastopams kādā angļu apakšnama vecā oficiālā pārskatā par Indijas jautājumiem:

«Ģeogrāfiskā ziņā ciems ir apvidus, kas aptver dažus simtus vai tūkstošus akru tīrumu un vecaines; politiskā ziņā tas ir līdzīgs korporācijai jeb pilsētas draudzei. Parasti tam ir šāds ierēdņu un kalpotāju štats: potels jeb vecākais, kam pieder vispārējā pārraudzība pār ciema lietām; viņš izšķir iedzīvotāju savstarpējos strīdus, izpilda policijas funkcijas un nodokļu vācēja pienākumu savā ciemā, — pienākumu, kura veikšanai viņš ir vispiemērotākā persona, jo viņam ir personīga ietekme un viņš sīki pazīst iedzīvotāju stāvokli un darīšanas. Karnums seko zemkopības stāvoklim un reģistrē visu, kas ar to ir sakarā. Tālāk nāk ialjari un toti: pirmā pienākumos ietilpst ievākt informāciju par noziegumiem un pārkāpumiem un pavadīt un apsargāt personas, kas pāriet no viena ciema uz otru; turpretim toti pienākumi, liekas, vairāk aprobežojas ar pašu ciemu, un tajos, starp citu, ietilpst pienākums apsargāt ražu un palīdzēt to novērtēt. Robežsargs sargā ciema robežas un, gadījumos, ja izceļas strīds, sniedz par tām ziņas kā liecinieks. Ūdens tvertņu un ūdens noteku uzraugs sadala ūdeni zemkopības vajadzībām. īpašs bramins pārzina kulta lietas ciemā. Tālāk nāk skolotājs, kas māca ciema bērnus lasīt un rakstīt smiltīs; bramins jeb astrologs, kas pārzina kalendāru utt. Sīs augstākās un zemākās amatpersonas izveido ciema administrāciju, bet dažās zemes daļās to skaits samazinās, jo dažus iepriekš minētos pienākumus un funkcijas veic viena un tā pati persona, turpretim citos apvidos viņu skaits pārsniedz iepriekš minēto personu skaitu. Ar šo primitīvo ciema pārvaldes formu iedzīvotāji dzīvojuši kopš neatminamiem laikiem. Ciemu robežas mainījušās reti, un, kaut gan kara, bada un slimību dēļ paši ciemi dažkārt ļoti cieta un pat tika pilnīgi izpostīti, — tas pats nosaukums, tās pašas robežas, tās pašas intereses un pat tās pašas ģimenes joprojām pastāvējušas simtiem gadu iigi. So ciemu iedzīvotāji nemaz neraizējās par veselu monarhiju bojāeju un sadalīšanu; kamēr viņu ciems palicis vesels un neskarts, viņus maz interesēja, kādas valsts varā tas nokļuvis un kādam valdniekam tas pakļauts, jo viņu iekšējā saimnieciskā dzīve palika nemainīga. Potels joprojām, tāpat kā agrāk, bija ciema vecākais un darbojās ciemā kā miertiesnesis un nodokļu ievācējs vai. atpircējs.»

Sīs mazās stereotipās sociālā organisma formas lielāko tiesu sabrukušas un izzūd uz visiem laikiem ne tik daudz britu nodok|u ievācēju un britu kareivju rupjās iejaukšanās rezultātā, cik angļu tvaika mašīnu un angļu brīvtirdzniecības ietekmē. Sīs ģimenes veidā organizētās ciema sabiedrības dibinājās uz mājrūpniecību, uz savdabīgu aušanas, vērpšanas un zemkopības roku darba savienojumu, kas tām piešķīra sevī noslēgtu raksturu. Angļu iejaukšanās, kuras rezultātā izrādījās, ka vērpēji ir Lan-kašīrā un audēji Bengālijā, vai arī tiklab indiešu vērpēji, kā indiešu audēji tika noslaucīti no zemes virsas, — sagrāva šīs mazās pusbarbariskās, puscivilizētās ciema sabiedrības, iznīcinot to ekonomisko pamatu, un tā izdarīja vislielāko un, patiesību sakot, vienīgo sociālo revolūciju, ko Āzija jebkad pieredzējusi.

Tomēr, lai arī cik bēdīgi no tīri cilvēcisku jūtu viedokja noraudzīties, kā sairst un sagrūst šie desmiti tūkstoši čaklo patriarhālo un mierīgo sociālo organizāciju, lai arī cik bēdīgi redzēt tās iegrūstas dzijās ciešanās un katru to locekli zaudējušu vienlaikus tiklab senās civilizācijas formas, kā arī savus no senčiem mantotos eksistences avotus, mēs tomēr nedrīkstam aizmirst, ka šīs idilliskās ciema sabiedrības, lai cik tās pirmajā acumirklī liktos nevainīgas, vienmēr ir bijušas stingrs pamats austrumu despotismam, ka tās ierobežojušas cilvēka prātu ļoti šauros ietvaros, padarot to par padevīgu māņticības ieroci, saistot to tradicionālu kanonu važās, laupot tām jebkādu diženumu, jebkādu vēsturisku iniciatīvu. Mēs nedrīkstam aizmirst barbaru egoismu, kuri, koncentrēdami visas savas intereses uz niecīgu zemes stūrīti, mierīgi noraudzījās, kā sabruka veselas valstis, kā tika pastrādātas neizsakāmas nežēlības, kā tika iznīcināti lielu pilsētu iedzīvotāji, — mierīgi noraudzījās uz visu to, neveltīdami tam vairāk uzmanības kā jebkurai dabas parādībai, un paši kjuva par nevarīgu upuri ikvienam iebrucējam, kam vien' labpatika pievērst viņiem savu skatienu. Mēs nedrīkstam; aizmirst, ka šī cilvēku necienīgā, gurdenā un veģetatīvā dzīve, šī pasīvā eksistences forma, no otras puses, pretēji sev izraisīja mežonīgus, aklus un neapvaldītus postošus spēkus un pat slepkavību padarīja Indostānā par reliģisku rituālu. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka šīs mazās, ciema sabiedrības bija apzīmogotas ar kastu nošķirtības un verdzības zīmogu, ka tās pakļāva cilvēku ārējiem apstākļiem, kur vajadzēja viņu pacelt par šo apstākļu noteicēju, ka tās pārvērta cilvēka sabiedrisko pašattīstību par nemainīgu, dabas lemtu likteni un tā radīja rupju dabas kultu, kura pazemojošais raksturs it sevišķi izpaužas tai faktā, ka cilvēks, šis dabas valdnieks, bijīgi metas ceļos pērtiķa Hanumana un govs Sabalas priekšā.

Tiesa, izraisot Indostānā sociālo revolūciju, Anglijai bija viszemiskākās intereses, un tā ar stulbiem paņēmieniem centās tās uzspiest Indijai. Bet tas šeit nav galvenais. Jautājums ir tāds: vai cilvēce var veikt savu misiju,, ja nenotiek kardināla revolūcija Āzijas sociālajā stāvoklī?-Ja ne, tad Anglija, par spīti visiem saviem noziegumiem,, izraisīdama šo revolūciju, neapzināti ir bijusi vēstures-

34 — 896 ierocis. Bet tādā gadījumā, lai arī kā mūsu personiskas jūtas sāpinātu senās pasaules sabrukuma aina, no vēstures viedokļa mums ir tiesība kopā ar Gēti izsaukties:

«Sollte diese Qual uns qualen,

Das sie unsre Lust vermehrt,

Hat nicht Myriaden Seelen Timur's Herrschaft aufgezehrt?»[257]

Iespiests pēc К. Маркс u Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 9, стр. 130—136.

Sarakstījis K. Markss 1853. g. 10. jūnijā Iespiests avīzē [257]New-York Daily Tribune», 3804 nr-ā 1853. g. 25. jūnijā Paraksts: Kārlis Markss

BR1TĀNIJAS KUNDZĪBAS NĀKAMIE REZULTĀTI INDIJĀ

Londonā, piektdien, 1853. g. 22. jūlijā

Ar šo rakstu gribu pabeigt savas piezīmes par Indiju.

Kā Indijā nodibinājās angļu virskundzība? Neaprobežoto Lielmogola^243 varu salauza viņa vicekaraļi. Viceka-raju varu salauza marati^244, maratu varu salauza afgāņi, un, kamēr visi karoja pret visiem, pēkšņi ielauzās brits un paspēja visus uzvarēt. Zeme, kur pastāvēja nesaskaņas ne tikai starp musulmaņiem un indusiem, bet arī starp ciltīm un kastām, sabiedrība, kura turējās kopā, pamatojoties uz zināmu līdzsvaru, ko nosacīja visu tās locekju vispārējā savstarpējā atgrūšanās un organiskā nošķirtība, — vai tādai zemei un tādai sabiedrībai nebija lemts, lai tās kļūtu par iekarotāja laupījumu? Ja mēs pat neko nezinātu par Indostānas agrāko vēsturi, vai tad mums nepietiktu ar to svarīgo un neapstrīdamo faktu, ka pat tagad Anglija tur Indiju verdzībā ar indiešu armijas palīdzību, kas tiek uzturēta uz Indijas rēķina? Tādējādi Indija nevarēja izvairīties no likteņa — kļūt iekarotai, un visu tās agrāko vēsturi, ciktāl tai vispār ir bijusi vēsture, veido cits citam sekojušie iekarojumi, kuru objekts tā bija. Indijas sabiedrībai nav nekādas vēstures, vismaz mums tā nav zināma. Tas, ko mēs saucam par tās vēsturi, ir tikai cits citam sekojušo iebrucēju vēsture. Tie dibināja savas valstis uz šās nepretojošās un sastingušās sabiedrības pasīvā pamata. Tāpēc jautājums ir nevis tāds,, vai Anglijai'bija tiesība iekarot Indiju, bet gan tāds, vai mēs atzītu par labāku, ka Indiju būtu iekarojuši turki, persieši, krievi un nevis briti.

34*

Anglijai Indijā ir jāveic divējāda misija: graujoša un radoša misija, — no vienas puses, jāiznīcina vecā aziā-tiskā sabiedrība un, no otras puses, jārada materiāls pamats Rietumu sabiedrībai Āzijā.

Arābi, turki, tatāri, mogoli, kas viens pēc otra iekaroja Indiju, ātri asimilējās ar iezemiešiem- Saskaņā ar negrozāmu vēstures likumu barbariskie iekarotāji paši pakļāvās iekaroto tautu augstākai civilizācijai. Briti bija pirmie iekarotāji, kam bija augstāka attīstības pakāpe nekā indiešiem, un tāpēc tie nepakļāvās indiešu civilizācijas ietekmei. Viņi to sagrāva, iznīcinādami vietējās ciema sabiedrības, izputinādami vietējo rūpniecību un nonivelēdami visu, kas Indijas sabiedriskajā iekārtā bija dižs un cēls. Angļu kundzības vēsture Indijā gandrīz ne par ko citu nestāsta kā tikai par graušanu; viņu jaunrades darbs ir tikko saredzams aiz drupu kaudzes. Tomēr šis darbs ir sācies.

Indijas politiskā vienība, kas šodien ir vairāk konsolidēta un aptver plašāku sfēru nekā jebkad Lielmogolu laikos, bija Indijas atdzimšanas pirmais nosacījums. So angļu šķēpa nodibināto vienību tagad stiprinās un uz visiem laikiem nodrošinās elektriskais telegrāfs. Britu apakšvirsnieku organizētā un izdresētā indiešu armija bija sine qua non^258, lai Indija atbrīvotos pašas spēkiem un nekļūtu vairs par katra ārvalstu iebrucēja laupījumu. Brīvā prese, kas pirmoreiz ieviešas Āzijas sabiedrībā un ko vada galvenokārt indiešu un eiropiešu kopīgie pēcnācēji, ir jauns un varens šās sabiedrības pārveidošanas faktors. Pat pretīgie zemindari un raiotvari^245 ir divi dažādi veidi zemes privātīpašumam, pēc kura tā alkst Āzijas sabiedrība. No Indijas iezemiešiem, kuriem ne labprāt un ļoti skopi tiek dota izglītība angļu uzraudzībā Kalkutā, aug jauna šķira, kurai ir zināšanas, kas nepieciešamas, lai pārvaldītu zemi, un kura pazīst Eiropas zinātni. Tvaiks ir darījis iespējamu regulāru un ātru satiksmi starp Indiju un Eiropu, ir saistījis Indijas galvenās ostas ar visām dienvidu un austrumu jūru ostām un tādējādi atbrīvojis Indiju no tā izolētā stāvokļa, kas bija Indijā valdošā sastinguma galvenais pamats. Nav vairs tālu tā diena, kad, savienojot dzelzceļus un tvaikoņu līnijas, laikā mērītais attālums no Anglijas līdz Indijai samazināsies līdz astoņām dienām ceļā un šī kādreiz leģendārā zeme patiesi tiks pievienota Rietumu pasaulei.

Lielbritānijas valdošās šķiras līdz šim tikai laiku pa laikam, tikai pārejoši un izņēmuma veidā bija ieinteresētas Indijas attīstībā. Aristokrātija gribēja to iekarot, plutokrātija gribēja to laupīt un rūpniecības magnāti gribēja to pakļaut ar savām lētajām precēm. Bet tagad stāvoklis ir mainījies. Rūpniecības magnāti ir atklājuši, ka viņiem ir kļuvis vitāli svarīgi pārvērst Indiju par ražojošu zemi un ka tāpēc vispirms ir nepieciešams apgādāt to ar apūdeņošanas ierīcēm un iekšējiem satiksmes ceļiem. Rūpnieki nodomājuši pārklāt Indiju ar dzelzceļu tīklu. Viņi to izdarīs, un sekas tam būs nepārredzamas.

Ir zināms, ka Indijas ražotājspēkus paralizē tās dažādo produktu pārvadāšanai un apmaiņai nepieciešamo transporta līdzekļu ārkārtīgais trūkums. Nekur pasaulē blakus lielām dabas bagātībām nav sastopams tāds sociāls posts, kāds pastāv Indijā; un šo postu rada tas, ka trūkst maiņas iespējas. 1848. gadā Anglijas apakšnama komisija noskaidroja, ka

«Kandešā kviešu cena bija 6 līdz 8 šil. par kvarleru, bet tai pašā laika Punā tos pārdeva par 64 līdz 70 šii. par kvarteru, un iedzīvotāji tur mira bada nāvē uz ielas, nespēdami piegādāt pārtikas krājumus no Kandešas, jo mālainie ceļi nebija lietojami.»

Dzelzceļu līnijas būvi viegli var izmantot lauksaimniecības mērķiem, ierīkojot ūdens tvertnes vietās, kur dzelzceļa uzbēruma vajadzībām izrok zemi, kā arī apgādājot ar ūdeni apvidus gar dzelzceļu. Tādējādi var stipri paplašināt mākslīgās apūdeņošanas sistēmu, šo zemkopības nepieciešamo sine qua non Austrumos, un novērst vietējā labības bada biežu atkārtošanos, kas rodas aiz ūdens trūkuma. Dzelzceļu universālā nozīme, no šā viedokļa raugoties, kļūs acīm redzama, ja atcerēsimies, ka par apūdeņojamu zemi pat rajonos, kas piekļaujas Gatu kalnu grēdai, maksā trīsreiz vairāk nodokļu, ka tur nodarbināts desmit un divpadsmit reizes vairāk cilvēku un tā ienes divpadsmit vai piecpadsmit reizes vairāk peļņas nekā tādas pašas platības neapūdeņojama zeme.

Dzelzceļi dod iespēju samazināt militāro aparātu un izdevumus tā uzturēšanai. Pulkvedis Vorens, Sent Vil-, jama forta priekšnieks, apakšnama speciālajā komitejā izteicās šādi:

«Iespēja saņemt ziņas no zemes attālākajām dajām pēc tikpat daudz stundām, cik tagad ir vajadzīgs dienu un pat nedē|u, iespēja visīsākā laikā nosūtīt instrukcijas kopā ar karaspēka daļām un proviantu — šo svarīgo apstākļu nozimi diezin vai var par augstu novērtēt. Garnizonus varētu novietot lielākos attālumos un veselīgākos apvidos nekā tagad, un ar to tiktu glābta dzīvība daudziem cilvēkiem, kas tagad iet bojā no slimībām. Nevajadzētu arī uzkrāt tik daudz provianta dažādās noliktavās, tā varētu novērst zudumus no pūšanas un klimata postošās ietekmes. Karaspēka daudzumu varētu samazināt tādā pašā proporcijā, kādā pieaugtu tā efektivitāte.»

Ir zināms, ka ciema sabiedrību municipālā organizācija un ekonomiskais pamats tika sagrauti, bet viņu sliktākā pazīme, un proti, sabiedrības saskaldīšanās vienveidīgos, savā starpā nesaistītos atomos, tās pārdzīvoja. Ciema sabiedrību izolētība radīja ceļu trūkumu Indijā, un ceļu trūkums padarīja mūžīgu ciemu sabiedrību izolētību. Tādos apstākļos ciema sabiedrība eksistēja attiecīgajā zemajā dzīves līmenī, gandrīz nemaz neuzturot sakarus ar citām sabiedrībām, neparādot nekādu tieksmi uz sociālo progresu un nepieliekot nekādas pūles, kas nepieciešamas, lai to panāktu. Tagad, kad briti ir salauzuši ciema sabiedrību patstāvīgo inerci, dzelzceļi radīs jaunu vajadzību pēc sakariem un maiņas. Turklāt

«vienā ziņā dzelzceļu sistēmas sekas būs tādas, ka šī sistēma ieviesīs katrā ciemā, kuru tā šķērsos, tādas zināšanas par citās zemēs ieviestiem uzlabojumiem un praktiskām ierīcēm un tā atvieglos to aizgūšanu, ka tas dos iespēju Indijas ciemu dzimto un algoto amatnieku šķirai, pirmkārt, pilnīgi parādīt savas spējas un, otrkārt, papildināt to, kas tai trūkst» (Ceprnens, «Kokvilna un Indijas tirdzniecība»).

Es zinu, ka angļu rūpniecības magnāti tikai tāpēc grib pārklāt Indiju ar dzelzceļiem, lai ar mazākiem izdevumiem varētu piegādāt savām fabrikām nepieciešamo kokvilnu un citas izejvielas. Bet, tiklīdz jūs zemē, kur ir dzelzs un ogles, būsit ieveduši kā satiksmes līdzekli mašīnas, tad jūs nevarēsit aizkavēt šo zemi pašai ražot tādas mašīnas. Jūs nevarat uzturēt kārtībā dzelzceļu tīklu milzu zemē, neorganizējot tajā ražošanas procesus, kādi ir nepieciešami, lai apmierinātu dzelzceļu satiksmes tiešās un kārtējās vajadzības, un tam katrā ziņā sekos mašīnu lietošana arī tādās rūpniecības nozarēs, kuras nav tieši saistītas ar dzelzceļu. Tāpēc dzelzceļi Indijā kļūs par patiesu modernās rūpniecības priekšvēstnesi. Vēl jo vairāk tas ir pareizi tāpēc, ka Indijas iedzīvotājiem, pēc pašu angļu varas orgānu atzinuma, piemīt īpaša spēja piemēroties pilnīgi jauniem darba apstākļiem un apgūt zināšanas, kas nepieciešamas, lai pārvaldītu rūpniecības mašinēriju. So faktu pārliecinoši pierāda indiešu mehāniķu spējas un zināšanas, ar kādām viņi jau daudz gadu apkalpo tvaika mašīnas Kalkutas naudas kaltuvē, kā arī vietējo iedzīvotāju darbs, kuri apkalpo dažādas tvaika mašīnas Hardva-ras ogļu rajonos, un citi piemēri. Pats Kempbela kgs, lai kā viņš iegrimis Austrumindijas kompānijas^241 aizspriedumos, spiests atzīt, ka

«indiešu tautas plašām masām piemīt liela rūpnieciska enerģija, tās ir ]oti spējīgas kapitāla uzkrāšanā, tām ir matemātisks prāts un labas spējas rēķināšanā un eksaktajās zinātnēs». «To intelekts,» viņš saka, «ir lielisks.»246

Modernā rūpniecība, kas ieviešas Indijā līdz ar dzelzceļiem, novedīs pie tā, ka sairs tradicionālā darba dalīšanas sistēma, uz kuru balstās Indijas kastas, šis galvenais kavēklis Indijas progresam un varenībai.

Viss, ko angļu buržuāzija būs spiesta Indijā realizēt, tomēr neatbrīvos tautas masas un ievērojami neuzlabos viņu sociālo stāvokli, jo tiklab viens, kā otrs ir atkarīgs ne tikai no ražotājspēku attīstības, bet arī no tā, vai tos iegūs tauta. Bet, ko viņa katrā ziņā darīs, tas ir tas, ka viņa radīs materiālos priekšnosacījumus tiklab viena, kā otra uzdevuma realizēšanai. Vai buržuāzija kādreiz ir darījusi ko vairāk? Vai viņa kādreiz ir panākusi progresu, neievilkdama tiklab atsevišķus cilvēkus, kā arī veselas tautas asinīs un dubjos, nabadzībā un pazemojumos?

Indijas iedzīvotāji nevarēs ievākt augļus, ko nesīs britu buržuāzijas viņu vidū izsētie jaunās sabiedrības elementi, kamēr pašā Lielbritānijā rūpniecības proletariāts nebūs padzinis tagad valdošās šķiras vai arī paši indieši nebūs kļuvuši pietiekami stipri, lai galīgi nokratītu angļu jūgu. Katrā ziņā mēs droši varam sagaidīt, ka tuvākā vai tālākā nākotnē no jauna atdzims šī lielā un interesantā zeme, kuras cildenie iedzīvotāji pat savās viszemākajās šķirās, lietojot kņaza Saltikova izteicienu, «sont plus fins et plus adroits que Ies italiens»[259], — zeme, kuras iedzīvotāji pat savu padevību izlīdzina ar kaut kādu mierīgu cildenumu un, neraugoties uz savu dabisko kūtrumu, ar savu drosmi rada izbrīnu angļu virsniekos, — zeme, kura bijusi mūsu valodu un reliģiju šūpulis un kura džatā^248 dod mums senā ģermāņa un braminā^240 — senā grieķa tipu.

Es nevaru atstāt Indijas jautājumu, neizteicis dažas beigu piezīmes.

Lielā liekulība un buržuāziskajai civilizācijai piemītošais barbarisms kļūst klaji redzams mūsu skatienam, kad mēs šo civilizāciju novērojam nevis savās mājās, kur tā iegūst respektablas formas, bet kolonijās, kur tā parādās gluži bez kādiem aizsegiem. Buržuāzija iztēlo sevi par īpašuma sargātāju, bet vai kāda revolucionāra partija kādreiz ir izdarījusi tādas agrāras revolūcijas, kādas notikušas Bengālijā, Madrasā un Bombejā? Vai Indijā buržuāzija, — lietojot paša lorda Klaiva, šā lielā laupītāja, izteicienu, — nav piekopusi nežēlīgu izspiešanu tur, kur ar vienkāršu uzpirkšanu nepietika, lai apmierinātu viņas ieraušanas kāri? Vai tai laikā, kad viņa Eiropā pļāpāja par nācijas parāda neaizskaramo svētumu, vai tai pašā laikā viņa Indijā nekonfiscēja radžu dividendes, kuri savus privātos ietaupījumus bija ieguldījuši pašas kompānijas vērtspapīros? Vai tai laikā, kad viņa, uzdodama par iemeslu «mūsu svētās reliģijas» sargāšanu, karoja pret franču revolūciju, — vai tai pašā laikā viņa neaizliedza izplatīt kristiānismu Indijā, un vai viņa nepadarīja par peļņas avotu slepkavību un prostitūciju Džagernauta^238 templī, lai izspiestu naudu no svētceļotājiem, kas plūst uz Orisas un Bengālijas tempļiem? Tādi ir šie «īpašuma, kārtības, ģimenes un reliģijas» sargi!

Angļu rūpniecības postošā iedarbība uz Indiju — tādu zemi, kas pēc sava apmēra nav mazāka par Eiropu un aptver 150 miljonu akru, — ir pilnīgi acīm redzama, un tā ir drausmīga. Bet mums nav jāaizmirst, ka šī iedarbība ir tikai organisks rezultāts, kas izriet no visas patlaban pastāvošās ražošanas sistēmas. Šī ražošana balstās uz kapitāla visvareno kundzību. Kapitāla centralizācija ir pilnīgi nepieciešama, lai kapitāls varētu pastāvēt kā neatkarīgs spēks, šās centralizācijas graujošā ietekme uz visu zemju tirgiem tikai milzu apmēros atsedz politiskās ekonomijas iekšējos organiskos likumus, kas tagad darbojas ikvienā civilizētā pilsētā. Vēstures buržuāziskā perioda uzdevums ir radīt jaunās pasaules materiālos, pamatus: no vienas puses — attīstīt pasaules sakarus, kas balstās uz visas cilvēces savstarpēju atkarību, kā arī šo sakaru līdzekļus; no otras puses •— attīstīt cilvēka ražotājspēkus un materiālo ražošanu pārvērst par da-basspēku pārvaldīšanu ar zinātnes palīdzību. Buržuāziskā rūpniecība un tirdzniecība rada šos jaunās pasaules materiālos nosacījumus tāpat, kā ģeoloģiskās revolūcijas ir radījušas zemes virsmu. Tikai tad, kad lielā sociālā revolūcija saņems savās rokās buržuāziskā laikmeta sasniegumus, pasaules tirgu un mūslaiku ražotājspēkus un pakļaus tos visprogresīvāko tautu kopīgai kontrolei, — tikai tad cilvēces progress vairs nelīdzināsies tam pretīgajam pagānu dieveklim, kas nektāru gribēja dzert tikai no nogalināta cilvēka galvaskausa.

Iespiests pēc К. Маркс и Ф. Энгельс, Сочинения, иэд. 2, т. 9, стр. 224—230

Sarakstījis K. Markss 1853. g. 22. jūlijā. Iespiests avīzes «New-York Daily Tribune» 3840. nr-ā 1853. g. 8. augustā Paraksts: Kārlis Markss

RUNA AVĪZES «THE PEOPLE’S PAPER» JUBILEJĀ

LONDONA 1856. GADA 14. APRĪLI^210

Tā saucamās 1848. g. revolūcijas bija tikai sīkas epizodes, niecīgas spraugas un plaisas Eiropas sabiedrības cietajā garozā. Bet tās atklāja zem šās garozas bezdibeni. Zem šķietami cietās virsmas atklājās neaptverams okeāns, kam vajag tikai sakustēties, lai saskaldītu gabalos veselus cietu klinšu kontinentus. Trokšņaini un juceklīgi tās pasludināja proletariāta atbrīvošanos — šo XIX gadsimta un tā revolūcijas noslēpumu,

Tiesa, šī sociālā revolūcija nebija nekāds jaunums, ko izgudroja 1848. gadā. Tvaiks, elektrība un vērpjamā mašīna bija nesalīdzināmi bīstamāki revolucionāri nekā pilsoņi Barbess, Raspajs un Blankī. Tomēr, lai gan atmosfēra, kurā mēs dzīvojam, spiež uz katru no mums ar 20 000 mārciņu lielu smagumu, vai jūs to jūtat? Tikpat maz to jūtat, cik maz Eiropas sabiedrība pirms 1848. g. juta revolucionāro atmosfēru, kas to ietvēra un spieda no visām pusēm.

Ir viens ievērojams fakts, kas raksturīgs XIX gadsimtam un ko neviena partija neiedrošināsies noliegt. No vienas puses, ir modušies dzīvei tādi rūpniecības un zinātnes spēki, par kādiem neviens no iepriekšējiem cilvēces vēstures laikmetiem pat iedomāties nevarēja. No otras puses, ir sabrukuma simptomi, kas tālu pārspēj visas vēsturē pazīstamās šausmas par Romas valsts beigu laikiem.

Mūsu dienās katra lieta it ka nes sevī savu pretstatu. Mēs redzam, ka mašīnas, kurām piemīt brīnišķīgs spēks samazināt un padarīt auglīgāku cilvēka darbu, nes cilvē-

kiem badu un nespēku. Jaunatklātie bagātības avoti ar dīvainu burvību kļūst par posta avotiem. Zinātnes uzvaras it kā pirktas par morālu degradāciju. Šķiet, ka atkarībā no tā, kā cilvfce pakļauj sev dabu, cilvēks kļūst par citu cilvēku vai sava paša zemiskuma vergu. Pat zinātnes tīrā gaisma, šķiet, var spīdēt tikai uz nezināšanas tumšā fona. Visi mūsu atklājumi un viss mūsu progress, liekas, noved pie tā, ka materiālajiem spēkiem tiek piešķirta intelektuāla dzīve, bet cilvēka dzīve tiek padarīta par trulu materiālu spēku. Sis pretstats starp mūslaiku rūpniecību un zinātni, no vienas puses, un mūslaiku nabadzību un sabrukumu — no otras puses, šis pretstats starp mūsu laikmeta ražotājspēkiem un sabiedriskajām attiecībām ir taustāms, neatspēkojams un neapstrīdams fakts. Dažas partijas gaužas par to, citas vēlas tikt vaļā no modernās tehnikas, lai līdz ar to glābtos no mūslaiku konfliktiem; vēl citas iedomājas, ka šāds tik ievērojams progress rūpniecībā katrā ziņā kā papildinājumu prasa tikpat ievērojamu regresu politikā. Mēs savukārt pazīstam tā viltīgā gara dabu, kurš pastāvīgi izpaužas visās šajās pretrunās. Mēs zinām, ka jaunajiem sabiedrības spēkiem, lai tie labi strādātu, vajadzīgs tikai viens: jauni cilvēki, kas tos ņem savās rokās, un šie jaunie cilvēki ir strādnieki. Strādnieki ir tādi paši jaunā laika izgudrojumi kā pašas mašīnas. Tajās parādībās, kas mulsina buržuāziju, aristokrātiju un nožēlojamos regresa praviešus, mēs pazīstam savu labo draugu Robiņu Gudfellovu, veco kurmi, kas prot tik ātri rakties zem zemes, šo cildeno sapieri — revolūciju. Angļu strādnieki ir mūslaiku rūpniecības pirmdzimtie dēli. Un viņi, protams, nebūs pēdējie, kas palīdzēs šās rūpniecības radītai sociālai revolūcijai, — revolūcijai, kas nozīmē viņu pašu šķiras atbrīvošanu visā pasaulē un kas ir tikpat universāla kā kapitāla kundzība un algotā darba verdzība. Es zinu varonīgās cīņas, ko angļu strādnieku šķira izcīnījusi kopš pagājušā gadsimta vidus, — cīņas, kas nekļūst mazāk slavenas tikai tāpēc, ka buržuāziskie vēsturnieki tās atstājuši ēnā un noklusējuši. Viduslaikos Vācijā bija slepena tiesa, kas atrieba visas valdošās šķiras ļaundarības, tā saucamā «Vehmgericht»*. Ja uz kādas mājas bija uzzīmēts

— «Femes tiesa». Red.

sarkans krusts, tad visi saprata, ka tās īpašnieku ir notiesājusi «Vehm». Tagad visas Eiropas mājas ir apzīmētas ar noslēpumainu sarkanu krustu. Pati vēsture tagad ir tiesnesis, un sprieduma izpildītājs ir proletariāts.

Iespiests aoizes *The People's Iespiests pēc К. Маркс и

Papērt 207. nr-ā 1856. g. 19. apriti Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2,

т. 12, стр. 3—5

PAR POLITISKĀS EKONOMIJAS KRITIKU^250

.

PRIEKŠVĀRDS

Es aplūkoju buržuāziskās ekonomijas sistēmu šādā secībā: kapitāls, zemesipašums, algots darbs, valsts, ārējā tirdzniecība, pasaules tirgus. Pirmajās trijās ailēs es pētīju ekonomiskos apstākļus, kādos dzīvo trīs lielās šķiras, kādās iedalās mūslaiku buržuāziskā sabiedrība; triju pārējo aiļu savstarpējais sakars ir acīm redzams. Pirmās grāmatas pirmais nodalījums, kas runā par kapitālu, sastāv no šādām nodaļām: 1) prece, 2) nauda jeb vienkāršā apgrozība, 3) kapitāls vispār. Sās burtnīcas saturs aptver pirmās divas nodaļas. Viss materiāls ir manā acu priekšā monogrāfiju veidā, kuras sarakstītas ar lieliem pārtraukumiem dažādos laikposmos nevis iespiešanai, bet lai pats tiktu pie skaidrības; šo monogrāfiju sistemātiska apstrādāšana pēc minētā plāna būs atkarīga no ārējiem apstākļiem.

Vispārējo ievadu^251, ko biju uzrakstījis uzmetumā, es atmetu, jo, tuvāk pārdomājot, esmu atzinis, ka iepriekš pateikti secinājumi, kas vēl tikai jāpierāda, varētu traucēt; lasītājam, kurš man vispār gribēs sekot, jābūt gata- 1 vam pacelties no atsevišķā uz vispārējo. Tomēr dažas pie- * zīmes par manu paša politiskās ekonomijas studiju gaitu šeit, man šķiet, ir vietā.

Mana specialitāte bija jurisprudence, bet līdzās filozofijai un vēsturei es studēju to tikai kā pakļautu disciplīnu. 1842. un 1843. gadā man kā «Rheinische Zei-tung»160 redaktoram pirmoreiz vajadzēja izteikties par tā saucamām materiālām interesēm, un es nonācu grūtā stāvoklī. Meža zādzību un zemesīpašuma sadrumstalošanas

apspriešana Reinas landtāgā, oficiālā polemika, kādu fon Sapēra kgs, toreizējais Reinas provinces virsprezidents, uzsāka ar «Rheinische Zeitung» jautājumā par Mozeles zemnieku stāvokli, beidzot, debates par tirdzniecības brīvību un aizsargmuitām bija man pirmā ierosme nodarboties ar ekonomiskiem jautājumiem. No otras puses, šai laikā, kad laba griba «iet tālāk» daudzkārt pārsniedza priekšmeta zināšanu, avīzē «Rheinische Zeitung» sāka atbalsoties .franču sociālisms un komunisms ar vāju filozofisku nokrāsu. Es izteicos pret šo diletantismu, bet līdz ar to polemikā ar Augsburgas avīzi «Allgemeine Zei-tung»252 atklāti atzinos, ka manas toreizējās zināšanas man neatļauj uzdrošināties izteikt kādu spriedumu par franču novirzienu pašu saturu. Lai no sabiedriskās arēnas atgrieztos savā studiju istabā, es ar jo lielāku prieku izmantoju avīzes «Rheinische Zeitung» vadītāju ilūziju, kuri ar avīzes mērenāku vadīšanu cerēja novērst tai pasludināto nāves spriedumu.

Pirmais darbs, pie kura ķēros, lai atrisinātu mani pārņēmušās šaubas, bija Hēgeļa tiesību filozofijas^260 kritiska analīze; šī darba ievads^261 tika iespiests Parīzē 1844. gadā izdotajā «Deutsch-Franzosische Jahrbūcher»12. Mani pētījumi noveda pie tā rezultāta, ka tiesiskās attiecības, tāpat kā valsts formas, nav izprotamas nedz pašas no sevis, nedz arī no tā saucamās cilvēka gara vispārējās attīstības, ka, gluži otrādi, tās izaug no materiālām dzīves attiecībām, kuru kopumu Hēgelis, sekodams XVIII gadsimta angļu un franču rakstnieku paraugam, nosaucis par «pilsonisko sabiedrību», un ka pilsoniskās sabiedrības anatomija ir meklējama politiskajā ekonomijā. Sās pēdējās pētīšanu, ko sāku Parīzē, es turpināju Briselē, uz kurieni biju pārcēlies sakarā ar Gizo kga pavēli par manu izraidīšanu no Parīzes. Vispārējais rezultāts, pie kura es nonācu un kurš pēc tam bija vadošais pavediens visos manos turpmākajos pētījumos, īsumā formulējams šādi. Savas dzīves 5 sabiedriskajā ražošanā cilvēki stājas noteiktās, nepiecie-!| šamās, no viņu gribas neatkarīgās attiecībās — ražošanas attiecībās, kas atbilst viņu materiālo ražotājspēku noteiktai attīstības pakāpei. So ražošanas attiecību kopums veido sabiedrības ekonomisko struktūru, reālo bāzi, uz kuras pacejas juridiskā un politiskā virsbūve un kurai atbilst noteiktas sabiedriskās apziņas formas. Materiālās dzīves ražošanas veids nosaka sociālo, politisko un garīgo dzīves procesu vispār. Nevis cilvēku apziņa noteic viņu esamību, bet gan otrādi — viņu sabiedriskā esamība noteic viņu apziņu. Savas attīstības zināmā pakāfē sabiedrības materiālie ražotājspēki nonāk pretrunā ar pastāvošajām ražošanas attiecībām jeb — kas ir tikai šo attiecību juridiska izteiksme — ar īpašuma attiecībām, kurās tie līdz šim attīstījušies. No ražotāisūjēkiLattīstības for-, mām šīs attiecības pārvēršas to važās. Tad iestājas sociālās revolūcijas laikmets. Līdz ar ekonomiskā pamata pārmaiņu straujāk vai lēnāk noris apvērsums visā milzīgajā virsbūvēj Aplūkojot tādus apvērsumus, vienmēr nepieciešams atšķirt materiālo, ar dabzinātnisku precizitāti konstatējamo apvērsumu ražošanas ekonomiskajos apstākļos no juridiskām, politiskām, reliģiskām, mākslinieciskām vai filozofiskām, īsi sakot, no ideoloģiskām formām, kurās cilvēki apzinās šo konfliktu un cīnās par to, lai šo konfliktu atrisinātu. Kā par atsevišķu cilvēku nevar spriest, pamatojoties uz to, ko viņš pats par sevi domā, gluži tāpat par tādu apvērsuma laikmetu nevar spriest pēc tā apziņas. Gluži otrādi — šī apziņa izskaidrojama ar materiālās dzīves pretrunām, ar esošo konfliktu starp sabiedriskajiem ražotājspēkiem un ražošanas attiecībām. Neviena sabiedriska formācija neaiziet bojā, iekām nav attīstījušies visi ražotājspēki, kam tā dod pietiekamu plašumu, un jaunas, augstākas ražošanas attiecības nekad neparādās agrāk, iekām to eksistences materiālie apstākļi nav nobrieduši pašas vecās sabiedrības klēpī. Tāpēc cilvēce vienmēr izvirza sev tikai tādus uzdevumus, ko tā var atrisināt, jo, pamatīgāk aplūkojot, vienmēr izrādās, ka pats uzdevums rodas tikai tad, kad tā atrisināšanas materiālie apstākļi jau pastāv vai vismaz atrodas tapšanas procesā. Aziātisko, antīko, feodālo un mūslaiku, buržuāzisko, ražošanas veidu vispārējos vilcienos var apzīmēt kā sabiedrības ekonomiskās formācijas progresīvus laikmetus. Buržuāziskās ražošanas attiecības ir sabiedriskā ražošanas procesa pēdējā antagonistiskā forma, antagonistiska nevis individuāla antagonisma nozīmē, bet gan tāda antagonisma nozīmē, kurš izaug no indivīdu sabiedriskajiem

dzīves apstākļiem; bet ražotājspēki, kas attīstās buržuāziskās sabiedrības klēpī, līdz ar to rada materiālos nosacījumus šī antagonisma atrisināšanai. Tāpēc ar buržuāzisko sabiedrisko formāciju noslēdzas cilvēku sabiedrības priekšvēsture.

Fridrihs Engelss, ar kuru es uzturēju pastāvīgu rakstisku domu apmaiņu kopš tā laika, kad (izdevumā «DeutSth-Franzosische Jahrbūcher») parādījās viņa ģeniālie uzmetumi par ekonomiskajām kategorijām^262, pa citu ceļu (salīdzini viņa «Strādnieku šķiras stāvokli Anglijā»[263]) līdz ar mani bija nonācis pie tā paša rezultāta; un, kad viņš 1845. g. pavasarī ari apmetās uz dzīvi Briselē, mēs nolēmām kopīgi- izstrādāt mūsu uzskatus pretstatā vācu filozofijas ideoloģiskajiem uzskatiem, būtībā norēķināties ar mūsu agrāko filozofisko sirdsapziņu. Sis nodoms tika realizēts, kritizējot pēchēgelisko filozofiju^264. Manuskripts — divu biezu oktāvformāta sējumu apjomā — jau sen bija nonācis tā izdošanas vietā Vestfālenē, kad saņēmām ziņu, ka mainījušies apstākļi nepieļauj tā iespiešanu. Ar jo vieglāku sirdi mēs atstājām manuskriptu grauzēju peļu kritikai, tāpēc ka savu galveno mērķi — tikt^262 pašiem pie skaidrības — bijām sasnieguši. No atsevišķiem darbiem, kuros mēs toreiz no vienas vai otras puses izteicām mūsu uzskatus publikai, minēšu tikai En-gelsa un manis kopīgi sarakstīto «Komunistiskās partijas manifestu»[265] un manis publicēto «Runu par tirdzniecības brīvību»[266]. Mūsu uzskatu izšķirošie punkti tika pirmoreiz zinātniski izteikti, kaut arī tikai polemikas veidā, manā darbā «Filozofijas nabadzība»******, kas iznāca 1847. gadā un bija vērsts pret Prudonu. Vācu valodā sarakstītais apcerējums «Algots darbs»*******, kurā biju sakopojis savas par šo tematu Briseles Vācu strādnieku biedrībā^63 lasītās lekcijas, netika iespiests; iespiešanu pārtrauca februāra revolūcija un manis piespiedu izraidīšana no Beļģijas sakarā ar šo revolūciju.

Avīzes «Neue Rheinische Zeitung»62 izdošana 1848. un 1849. gadā un vēlākie notikumi pārtrauca manas ekonomiskās studijas, un es tās varēju atjaunot tikai 1850. gadā Londonā. Milzīgais politiskās ekonomijas vēstures materiāls, kas savākts Britu muzejā, tas apstāklis, ka Londona ir izdevīga pozīcija buržuāziskās sabiedrības novērošanai, beidzot, jaunā attīstības stadija, kurā šī sabiedrība līdz ar Kalifornijas un Austrālijas zelta atklāšanu likās ieejam, — viss tas pamudināja mani sākt atkal no paša gala un kritiski pārstrādāt jauno materiālu. Sīs studijas pa daļai pašas par sevi noveda mani pie šķietami pavisam attālām disciplīnām, pie kurām man nācās lielāku vai mazāku laiku uzkavēties. Bet manā rīcībā esošo laiku jo sevišķi samazināja kategoriskā nepieciešamība strādāt dienišķās maizes dēj. Mana nu jau astoņus gadus ilgā līdzdalība pirmajā angļu un amerikāņu avīzē «New-York Daily Tribune»14® (ar tiešu korespondenču rakstīšanu avīzēm es nodarbojos tikai izņēmuma veidā) bija par cēloni tam, ka manas zinātniskās studijas tika bieži pārtrauktas. Tomēr raksti par izciliem ekonomiskiem notikumiem Anglijā un kontinentā sastādīja tik ievērojamu daļu no maniem apcerējumiem avīzei, ka es biju spiests tuvāk iepazīties ar praktiskām detaļām, kas bija ārpus tiešās politiskās ekonomijas zinātnes lauka.

Aprakstot savu studiju gaitu politiskās ekonomijas laukā, gribu tikai parādīt, ka mani uzskati, lai kā tos vērtētu un lai cik maz tie saskanētu ar valdošo šķiru egoistiskajiem aizspriedumiem, ir apzinīgu un ilggadīgu pētījumu rezultāts. Bet pie ieejas zinātnē, tāpat kā pie ieejas ellē, ir uzstādāma prasība:

«Qui si convien lasciare ogni sospetto;

Ogni viltā convien che qui sia morta.»[267]

1 Londonā 1859. g. janvāri Kārlis Markss

Pirmoreiz publicēts grāmatā: Iespiests pēc К. Маркс

<Zur Kritik der politischen Oekonomie и Ф. Энгельс. Сочинения,

von Karl Marx». Erstes Heft, изд. 2, т. 13, стр. 5—9

Berlin, 1859

F. ENGELSS

KĀRLIS MARKSS. «PAR POLITISKĀS EKONOMIJAS KRITIKU»

PIRMĀ BURTNĪCA, BERLĪNĒ, FRANCIS DUNKERS, 1859!sl

I

Vācieši jau sen ir pierādījuši, ka visās zinātnes nozarēs viņi ir līdzvērtīgi pārējām civilizētām nācijām un šo nozaru lielākajā daļā pat pārspēj tās. Tikai vienā zinātnē — politiskajā ekonomijā — tās korifeju vidū nebija neviena vienīga vācu vārda. Cēlonis tam ir saprotams. Politiskā ekonomija ir mūslaiku buržuāziskās sabiedrības teorētiska analīze, un tāpēc tās priekšnosacījums ir attīstītas buržuāziskas attiecības, attiecības, kādas Vācijā kopš reformācijas kariem un zemnieku kariem, bet it sevišķi kopš Trīsdesmit gadu kara^254 gadsimtiem ilgi nevarēja nodibināties. Holandes atdalīšanās no ķeizarvalsts^25® atstūma Vāciju no pasaules tirdzniecības un jau no paša sākuma samazināja tās rūpniecisko attīstību līdz visniecīgākajiem apmēriem; un, kamēr vācieši tik grūti un tik lēnām atžirga no pilsoņu karu postījumiem, kamēr viņi visu savu pilsonisko enerģiju, kas nekad nav bijusi sevišķi liela, izšķieda neauglīgā cīņā pret muitas robežām un nejēdzīgo tirdzniecības reglamentāciju, kurai katrs sīks firstiņš un ķeizarvalsts barons pakļāva savu pavalstnieku rūpniecību, kamēr ķeizarvalsts pilsētas nīka sīkumainā cunftismā un patriciešu iedomībā, — tikmēr Holande, Anglija un Francija iekaroja pirmās vietas pasaules tirdzniecībā, dibināja koloniju pēc kolonijas un attīstīja manufaktūrrūpniecību līdz augstākajam uzplaukumam, līdz beidzot Anglija ar tvaika palīdzību, kurš pirmoreiz padarīja vērtīgas tās ogļu un dzelzsrūdas atradnes, nostājās mūslaiku buržuāziskās attīstības priekšgalā. Bet tik ilgi, kamēr bija

jācīnās pret smieklīgi veclaicīgām viduslaiku atliekām, kas līdz 1830. g. bremzēja Vācijas materiālo buržuāzisko attīstību, tikmēr nebija iespējama nekāda vācu politiskā ekonomija. Ar muitas savienības^151 nodibināšanu vācieši sasniedza tādu stāvokli, kad tie vispār varēja tikai saprast politisko ekonomiju. No šā laika tiešām sākās angju un franču politiskās ekonomijas imports vācu buržuāzijas vajadzībām. Drīz vien mācītie vīri un birokrāti piesavinājās importēto materiālu un pārstrādāja to tādā veidā, kas nedara lielu godu «vācu garam». Afēristu, tirgotāju, skolmeistaru un birokrātu raibais ansamblis tad arī sarakstīja vācu ekonomisko literatūru, ko pēc savas vulgaritātes, sekluma, ideju trūkuma, daudzvārdības un svešu domu plaģiāta var salīdzināt tikai ar vācu romānu. Praktiska novirziena cilvēku aprindās vispirms radās rūp-nieku-protekcionistu skola, un tās autoritāte Lists vēl arvien ir tas labākais, ko radījusi vācu buržuāziskā ekonomiskā literatūra, kaut gan viss viņa izdaudzinātais darbs norakstīts no francūža Ferjē, šā kontinentālās sistēmas^14 teorētiskā nodibinātāja. Pretsvarā šim virzienam Baltijas provinču tirgotāji 40. gados nodibināja brīvtirdzniecības skolu, kuras naivajā, bet egoistiskajā ticībā atbalsojās angļu frītrēderu^183 argumentu atskaņas. Beidzot, skolmeistaru un birokrātu vidū, kuri nodarbojās ar zinātnes teorētisko pusi, bija neauglīgi, nekritiski faktu kolekcionāri, kā, piemēram, Raua kgs, un pārgudri spekulatīvi filozofi, kas cittautu autoru tēzes pārtulkoja nesagremojamā hēge-liskā valodā, kā, piemēram, Steina kgs, vai sīkumaini beletristi «kultūrvēstures» laukā, kā, piemēram, Rīla kgs. No visa tā beigu beigās iznāca kamerālistika^256, ar eklektiski ekonomisku mērci aplaistīta biezputra, savārīta no visādiem niekiem, ko der zināt cilvēkam, kas gatavojas uz valsts eksāmenu valdības ierēdņa amatam.

Kamēr buržuāzija, skolmeistari un birokrāti Vācijā vēl pūlējās iemācīties no galvas un kaut cik saprast angļu un franču politiskās ekonomijas elementāros principus, izturoties pret tiem kā pret neaizskaramām dogmām, — tai laikā radās vācu proletāriskā partija. Viss tās teorijas saturs radās, studējot politisko ekonomiju, un ar tās pašas rašanās momentu datējama arī zinātniskā, patstāvīgā vācu politiska ekonomija. Sī vācu politiskā ekonomija savā būtībā balstās uz vēstures materiālistisko izpratni, kuras pamatpazīmes īsumā izteiktas aplūkojamā darba priekšvārdā^268. So priekšvārdu tā pamatdajā ir jau iespiedusi avīze «Das Volk»257, un tāpēc mēs lasītājam uz to norādām. Ne tikai politiskajai ekonomijai vien, bet visām vēstures zinātnēm (un vēstures zinātnes ir tās, kuras nav zinātnes par dabu) revolucionizējoša bija tēze par to, ka «materiālās dzīves ražošanas veids nosaka sociālo, politisko un garīgo dzīves procesu vispār», ka visas sabiedriskās un valstiskās attiecības, visas reliģiskās un tiesiskās sistēmas, visi teorētiskie uzskati, kas parādās vēsturē, ir tikai tad izprotami, kad izprasti katra atbilstošā laikmeta materiālie dzīves apstākli un no šiem materiālajiem apstākļiem tiek atvasināts viss pārējais. «Nevis cilvēku apziņa noteic viņu esamību, bet gan otrādi — viņu sabiedriskā esamība noteic viņu apziņu». Sī tēze ir tik vienkārša, ka to pašu par sevi vajadzētu saprast ikvienam, kas nav iestidzis ideālistiskajos māņos. Bet no tā izriet ne tikai teorijai, bet arī praksei visaugstākā mērā revolu-' cionāri secinājumi. «Savas attīstības zināmā pakāpē sabiedrības materiālie ražotājspēki nonāk pretrunā ar pastāvošajām ražošanas attiecībām jeb — kas ir tikai šo attiecību juridiska izteiksme — ar īpašuma attiecībām, kurās tie līdz šim attīstījušies. No ražotājspēku attīstības formām šīs attiecības pārvēršas to važās. Tad iestājas sociālās revolūcijas laikmets. Līdz ar ekonomiskā pamata pārmaiņu straujāk vai lēnāk noris apvērsums visā milzīgajā virsbūvē... Buržuāziskās ražošanas attiecības ir sabiedriskā ražošanas procesa pēdējā antagonistiskā forma, antagonistiska nevis individuāla antagonisma nozīmē, bet gan tāda antagonisma nozīmē, kurš izaug no indivīdu sabiedriskajiem dzīves apstākļiem; bet ražotājspēki, kas attīstās buržuāziskās sabiedrības klēpī, līdz ar to rada materiālos nosacījumus šā antagonisma atrisināšanai.»[269] Tādējādi, attīstot tālāk mūsu materiālistisko tēzi un piemērojot to tagadnei, mums tūdaļ paveras lielas, visu laiku vislielākās revolūcijas perspektīva.

Bet tuvāk aplūkojot, tūdaļ arī izrādās, ka šķietami tik vienkāršā tēze, ka cilvēku apziņa ir atkarīga no viņu esamības un nevis otrādi, jau savos pirmajos secinājumos dod nāvīgu triecienu ikvienam, arī visapslēptākajam ideālismam. Ar šo tēzi tiek noliegti visi tradicionālie un

pierastie uzskati par visu vēsturisko. Viss tradicionālais politiskās domāšanas veids sabrūk; patriotiskā cēlsirdība ar sašutumu vēršas pret šādu rupju uzskatu. Tāpēc jaunajam pasaules uzskatam neizbēgami pretojas ne tikai buržuāzijas pārstāvji, bet arī liela daļa franču sociālistu, kuri grib apgriezt pasauli ar maģisko formulu: liberie, egalite, fraternitē^270. Bet sevišķi lielas dusmas šī teorija sacēla vācu vulgāri demokrātiskajos kliedzējos. Un tomēr tie ļoti centīgi mēģināja plaģiatoriski izmantot jaunās idejas, pie tam ar reti sastopamu neizpratni.

Attīstīt materiālistisko izpratni kaut arī vienā vienīgā ļ vēsturiskā piemērā bija zinātnisks darbs, kas prasīja gadiem ilgus mierīgus pētījumus, jo ir skaidrs, ka ar frāzēm vien te nekas nav izdarāms un ka tikai plašs, kri- ļ tiski pārbaudīts, pilnīgi apgūts vēsturisks materiāls dod iespēju atrisināt šādu uzdevumu. Bet februāra revolūcija izvirzīja mūsu partiju politiskajā arēnā un līdz ar to atņēma tai iespēju izvirzīt tīri zinātniskus mērķus. Neraugoties uz to, šis pamatuzskats kā sarkans pavediens vijas cauri visiem partijas literārajiem darbiem. Tajos viscaur katrā atsevišķā gadījumā tiek parādīts, kādā veidā darbība katru reizi radusies kā sekas tiešiem materiāliem ierosinājumiem un nevis darbību pavadošām frāzēm, kādā veidā, gluži otrādi, politiskās un juridiskās frāzes gluži tāpat kā politiskā darbība un tās rezultāti ir materiālo ierosinājumu rezultāts.

Pēc 1848. un 1849. g. revolūcijas sakāves pienāca brīdis, kad iedarbība uz Vāciju no ārzemēm kļuva arvien vairāk un vairāk neiespējama; tad mūsu partija atstāja emigrantu savstarpējo plūkšanos vulgārajai demokrātijai, jo plūkšanās bija palikusi vienīgā iespējamā darbība. Un, kamēr vulgārā demokrātija ar šo plūkšanos noņēmās pēc sirds patikas, šodien plūkdamās, lai rīt brāļotos un parīt atkal visas pasaules priekšā mazgātu savu netīro ve]u; kamēr šī vulgārā demokrātija staigāja ubagodama pa visu Ameriku, lai tūdaļ pēc tam sarīkotu jaunu skandālu sakarā ar pāris iegūto dālderu sadalīšanu, mūsu partija bija priecīga, ka no jauna atradusi zināmu mieru, lai nodotos zinātniskam darbam. Partijas lielā priekšrocība bija tā, ka tās teorētiskais pamats bija jauns zinātnisks pasaules uzskats, kura izveidošana tai sagādāja pietiekami

daudz darba. Jau tāpēc vien tā nevarēja tik dziļi grimt kā emigrācijas «lielie vīri».

So pētījumu pirmais auglis ir mūsu aplūkojamā grāmata.

II

Tādā apcerējumā, kāds ir mūsu aplūkojamais, nevar būt runa tikai par vienkāršu politiskās ekonomijas atsevišķu, savstarpēji atrautu tēžu kritiku, par vienu vai otru ekonomisku strīda jautājumu savrupu aplūkošanu. Gluži otrādi, šis apcerējums jau no paša sākuma ir izplānots kā visa ekonomisko zinātņu kompleksa sistemātisks kopsavilkums, kā buržuāziskās ražošanas un buržuāziskās maiņas likumu kopsakarīgs iztirzājums. Tā kā ekonomisti nav nekas cits kā šo likumu interpretētāji un apoloģēti, tad šis iztirzājums līdz ar to ir visas ekonomiskās literatūras kritika.

Kopš Hēgeļa nāves diezin vai ir kaut reizi mēģināts attīstīt kādu zinātni saskaņā ar viņas pašas, viņai piemītošo iekšējo sakarību. Oficiālā Hēgeja skola bija piesavinājusies no skolotāja dialektikas tikai manipulācijas ar visvienkāršākajiem paņēmieniem, ko tā lietoja viscaur un turklāt bieži vien ļoti nemākulīgi. Sī skola aprobežojās ar to, ka visu Hēgeļa atstāto mantojumu izlietoja kā tīru šablonu, ar kura palīdzību tika konstruēts jebkurš temats, un kā vārdu un frāžu sarakstu, kuri bija derīgi tikai tam, lai īstā laikā tos iespraustu tur, kur trūka domu un pozitīvu zināšanu. Tā iznāca, ka šie hēgelieši, kā teica kāds Bonnas profesors, kaut ko sajēdza par «neko», bet rakstīt varēja par «visu». Tā tas, protams, arī bija. Sie kungi, ar visu savu iedomību, tomēr tik labi apzinājās savu nespēku, ka turējās pēc iespējas tālāk no jebkādiem lieliem uzdevumiem; vecā rutinētā zinātne saglabāja savas pozīcijas tāpēc, ka tās pozitīvās zināšanas bija pārākas. Un tikai tad, kad Feierbahs spekulatīvo ideju pasludināja par nedibinātu, hēgelisms pamazām izdzisa, un likās, ka zinātnē atkal sākusies vecās metafizikas valstība ar tās sastingušajām kategorijām.

Sai parādībai bija savs dabisks cēlonis. Pēc Hēgeļa diadohu^258 režīma, kura laika valdīja tukša frāze, dabiski, sekoja laikmets, kad zinātnes pozitīvais saturs atkal bija pārsvarā par tās formālo pusi. Sai laikā Vācija ar tiešām

ārkārtīgu enerģiju metās uz dabaszinātnēm, un tas atbilda tās spēcīgajai buržuāziskajai attīstībai kopš 1848. g.; un līdz ar to, ka par modes lietu kļuva šīs zinātnes, kurās spekulatīvais virziens nekad nebija guvis kaut cik ievērojamu nozīmi, no jauna izplatījās arī vecais metafiziskais domāšanas veids līdz pat Volfa pliekanības galējām robežām. Hēgelis bija aizmirsts, attīstījās jaunais dabzināt-niskais materiālisms, kurš teorētiski gandrīz ne ar ko neatšķīrās по XVIII gadsimta materiālisma un kura vienīgā priekšrocība lielāko tiesu bija bagātīgāks dabzināt-niskais materiāls, īpaši ķīmijā un fizioloģijā. Sā pirms-kanta laikmeta aprobežotā filistriskā domāšanas veida banālo reprodukciju mēs sastopam pie Bīhnera un Fogta; un pat Molešots, kurš zvēr pie Feierbaha, ik brīdi visai amizantā veidā sapinas visvienkāršākajās kategorijās. Buržuāziskā ikdienišķā saprāta stīvais kleperis, protams, samulsis apstājas pie grāvja, kas šķir būtību no parādības, cēloni no sekām. Bet, ja dodamies medībās ar dzinējsuni pa abstraktās domāšanas ļoti nelīdzeno lauku, tad tieši nevaram sēsties uz klepera.

Šeit tādējādi bija jāatrisina cits jautājums, kam ar politisko ekonomiju kā tādu nav sakara. Kādu zinātniskās pētīšanas metodi izvēlēties? No vienas puses, pastāvēja Hēgeļa dialektika tajā pavisam abstraktajā, «spekulatīvajā» veidā, kāda to bija atstājis Ilēgclis; no otras puses, pastāvēja parasta, tagad atkal modē esošā, savā būtībā volfiski metafiziskā metode, pēc kuras tad arī buržuāzijas ekonomisti sarakstīja savas nesakarīgās, biezās grāmatas. So pēdējo metodi Kants un īpaši Hēgelis bija teorētiski tā sagrāvuši, ka tikai kūtrība un citas vienkāršas metodes trūkums varēja dot tai iespeju praktiski vēl pastāvēt. No otras puses, Hēgeļa metode savā esošajā formā bija pilnīgi nelietojama. Tā pēc būtības bija ideālistiska, bet šeit vajadzēja attīstīt tādu pasaules uzskatu, kas būtu materiālistiskāks par visiem iepriekšējiem uzskatiem. Tā pamatojās uz tīro domāšanu, bet šeit bija jāpamatojas uz visietiepīgākajiem faktiem. Metode, kas, pēc Hēgeļa atzinuma, «no nekā caur neko nonāca pie nekā»259, šādā veidā bija te pilnīgi nevietā. Tomēr no visa faktiskā loģiskā materiāla tā bija vienīgā, ko varēja vismaz izmantot. Sī metode nebija kritizēta, neviens to nebija atspēkojis, neviens no lielā dialektika pretiniekiem nebija varējis ielauzt plaisu šās metodes lepnajā

celtnē; tā bija aizmirsta tāpēc, ka Hēgeļa skola nezināja, ko ar to iesākt. Tāpēc vispirms vajadzēja Hēgeļa metodi pamatīgi izkritizēt.

Hēgeļa domāšanas veids atšķīrās no visu citu filozofu domāšanas veida ar ārkārtīgu vēsturisku izjūtu, kas bija tā pamatā. Kaut gan fdrma bija ļoti abstrakta un ideālistiska, tomēr viņa domu attīstība vienmēr gāja līdztekus pasaules vēstures attīstībai, un pēdējai īstenībā vajadzēja tikai apstiprināt pirmo. Ja līdz ar to arī pareizā attiecība tika apgriezta ačgārni un nostatīta uz galvas, tad tomēr filozofijā viscaur iekļuva reālais saturs, jo vairāk tāpēc, ka Hēgelis no saviem skolniekiem atšķīrās ar to, ka neplātījās ar ignoranci kā viņi, bet bija viens no visu laiku visizglītotākajiem cilvēkiem. Viņš pirmais mēģināja parādīt vēsturē attīstību un iekšējo sakarību, un, lai cik dīvains mums daudz kas tagad izliktos viņa vēstures filozofijā, tomēr viņa pamatuzskatu grandiozitāte pat vēl šodien pelna apbrīnošanu, sevišķi salīdzinājumā ar viņa priekštečiem vai ar tiem, kas pēc viņa uzdrošinājušies izteikt vispārējus spriedumus par vēsturi. «Fenomenoloģijā», «Estētikā», «Filozofijas vēsturē» — visur kā sarkans pavediens vijas cauri šī grandiozā vēstures izpratne, un visur viela tiek aplūkota vēsturiski, noteiktā, kaut arī sagrozītā abstraktā sakarībā ar vēsturi.

Šī vēstures izpratne, kas radīja veselu laikmetu, bija tiešs teorētisks priekšnosacījums jaunajam materiālistiskajam uzskatam, un jau ar to bija dots pieturas punkts arī loģiskajai metodei. Ja šī aizmirstā dialektika jau no «tīrās domāšanas» viedokļa bija novedusi pie šādiem rezultātiem, ja tā turklāt it kā rotaļādamās bija tikusi galā ar visu agrāko loģiku un metafiziku, tad katrā ziņā tajā bija kaut kas vairāk nekā vienkārši sofistika un sholas-tiska vingrināšanās. Bet šās metodes kritika nebija viegls uzdevums; visa oficiāla filozofija baidījās un vēl tagad baidās pie tās ķerties.

A^arkss bija un paliek vienīgais cilvēks, kurš varēja uzņemties darbu — izlobīt no Hēgeļa loģikas to kodolu, kas ietver sevī Hēgeļa patiesos atklājumus šai laukā, un atjaunot dialektisko metodi, atbrīvotu no tās ideālistiskajām čaulām, tajā vienkāršajā veidā, kādā tā kļūst par domu attīstības vienīgo pareizo formu. Marksa izstrādāto metodi, uz kuras viņš pamatoja savu politiskās ekonomijas kritiku, mēs uzskatām par rezultātu, kas pēc savas nozīmes diezin vai ir mazsvarīgāks f>ar materiālistisko pamatuzskatu.

Politisko ekonomiju pat saskaņā ar iegūto metodi varēja kritizēt divējādi: vēsturiski vai loģiski. Tā kā vēs-tureT tāpat kā tās literārajā atspoguļojumā, attīstība kopumā virzās no vienkāršākām attiecībām uz komplicētākām, tad politiskās ekonomijas literatūras vēsturiskā attīstība deva dabisku vadošu pavedienu, kam kritika varēja sekot, turklāt ekonomiskās kategorijas visumā parādītos tai pašā secībā kā loģiskā attīstībā. Sai formai ir tā priekšrocība, ka tā šķiet skaidrāka, tāpēc ka te tiek izsekota istenā attīstība, bet patiesībā tāda forma labākajā gadījumā būtu tikai populārāka. Vēsture bieži taisa lēcienus un iet līkločiem, un, ja tai būtu visur jāseko, tad ne vien nāktos ņemt vērā daudz mazsvarīga materiāla, bet bieži vien vajadzētu pārtraukt arī domu gaitu. Turklāt nav iespējams, rakstīt politiskās ekonomijas vēsturi bez buržuāziskās sabiedrības vēstures, un tas padarītu darbu bezgalīgu, j.o nav veikts nekāds sagatavošanas darbs. Tādējādi noderīgs bija vienīgi loģiskais izklāstīšanas veids. Bet šis veids būtībā nebija nekas cits-'kā tas pats vēsturiskais veids, tikai atbrīvots no tā vēsturiskās formas un to traucējošām nejaušībām. Ar ko sākas vēsture, ar to ''pašu jāsākas arī domu gaitai, un tās tālākais risinājums nebūs nekas cits kā vēsturiskā procesa atspoguļojums abstraktā un teorētiski konsekventā formā; koriģēts atspoguļojums, bet koriģēts atbilstoši likumiem, ko dod pats īstenais vēstures process, pie tam ikvienu momentu var aplūkot tajā tā attīstības punktā, kurā process sasniedz pilnu briedumu un klasisku formu.

Lietojot šo metodi, mēs sākam ar pirmo un visvienkāršāko attiecību, kas vēsturiski, faktiski ir mūsu priekšā, tātad* — ar pirmo ekonomisko attiecību, kuru mēs atrodam. Šo attiecību mēs analizējam. Jau pats fakts, ka tā ir attiecība, nozīmē, ka tajā ir divas puses, kas attiecas viena pret otru. Katru no šīm pusēm mēs aplūkojam atsevišķi; no tā izriet viņu savstarpējās attiecības raksturs, viņu mijiedarbība. Pie tam atklājas pretrunas, kas prasa atrisinājumu. Bet, tā kā mēs šeit neaplūkojam abstrakta domas procesu, kas notiek tikai mūsu galvā, bet īstenu procesu, kas kādreiz tiešām ir noticis vai vēl arvien notiek, tad arī šīs pretrunas attīstās praksē un, jādomā, ir atradušas savu atrisinājumu. Mēs izsekosim, kā tās ir atrisinājušās, un atradīsim, ka tas panākts ar jaunas attiecības nodibināšanu un ka mums tagad jāattīsta divas pretējas puses šajā jaunajā attiecībā utt.

Politiskā ekonomija iesākas ar preci, ar to momentu, kad atsevišķi cilvēki vai pirmatnējās kopienas apmaina produktus vienu pret otru. Produkts, kas nonāk maiņā, ir prece. Bet tas tikai tāpēc ir prece, ka ar šo lietu, ar šo produktu saistās attiecība starp divām personām vai kopienām, attiecība starp ražotāju un patērētāju, kuri šeit vairs nav apvienoti vienā un tai pašā personā. Šeit mūsu priekšā tūda| ir īpatnēja fakta piemērs, un šis fakts velkas cauri visai politiskajai ekonomijai un buržuāzisko ekonomistu galvā rada lielu sajukumu: politiskā ekonomija nodarbojas nevis ar lietām, bet ar attiecībām starp cilvēkiem un galu galā starp šķirām, bet šīs attiecības vienmēr ir saistītas ar lietām un parādās kā lietas. So sakaru, par kuru, protams, atsevišķos gadījumos vienam vai otram ekonomistam bija radusies tikai nojauta, pirmoreiz ir atsedzis Markss un parādījis visu tā lielo nozīmi visā politiskajā ekonomijā, un tādējādi visgrūtākos jautājumus viņš ir padarījis tik vienkāršus un skaidrus, ka tagad pat buržuāziskie ekonomisti spēs tos saprast.

Ja mēs aplūkojam preci no tās dažādām pusēm un turklāt preci tās pilnīgā attīstībā un nevis tai stāvoklī, kad tā ar grūtībām attīstās pirmatnējā maiņas tirdzniecībā starp divām pirmatnējām kopienām, tad mēs to varam aplūkot no diviem viedokļiem: no lietošanas vērtības un no maiņas vērtības viedokļa. Un šeit mēs tūdaļ nonākam ekonomisku strīdu laukā. Kas grib redzēt spilgtu piemēru tam, ka vācu dialektiskā metode savā tagadējā attīstības pakāpē ir vismaz tikpat daudz pārākā par veco pliekani pļāpīgo metafizisko metodi, cik dzelzceļi ir pārāki par viduslaiku transportlīdzekļiem, tas lai palasa Ādamu Smitu vai kādu citu pazīstamu oficiālu ekonomistu, kadas mokas šiem kungiem sagādā maiņas vērtība un lietošanas vērtība, cik grūti viņiem tās precīzi atšķirt vienu no otras un saprast katru tās savdabīgaja noteiktībā, un tad lai salīdzina to ar skaidro, vienkāršo šā jautājuma iztirzājumu Marksa darba.

Pēc tam kad lietošanas vērtība un maiņas vērtība ir izskaidrota, prece parādās kā šo abu tieša vienība tādā veidā, kādā tā stājas maiņas procesā. Kādas šeit rodas

pretrunas, lasāms 20. un 21. lappusē^271. Piezīmēsim tikai, ka šīs pretrunas modina ne tikai abstraktu teorētisku interesi, bet vienlaikus atspoguļo arī tās grūtības, kādas rodas no tiešās maiņas attiecības rakstura, no vienkāršās maiņas tirdzniecības, atspoguļo tās neiespējamības, ar kurām neizbēgami saduras šī pirmā rupjā maiņas forma. Sīs neiespējamības atrisināmas tādējādi, ka īpašība reprezentēt visu citu preču maiņas vērtību tiek pārnesta uz vienu speciālu preci — naudu. Nauda jeb vienkāršā apgrozība tiek apskatīta otrā nodaļā, un proti: 1) nauda kā vērtības mērs, pie tam tiek tuvāk izskaidrota arī naudā mērīta vērtība, cena\ 2) kā apgrozības līdzeklis un 3) kā abu definējumu vienība, kā reāla nauda, kā visas materiālās buržuāziskās bagātības pārstāve. Ar to beidzās pirmās burtnīcas saturs, atstājot naudas pārvēršanos par kapitālu otrai burtnīcai.

Mēs redzam, ka, lietojot šo metodi, loģiskajai attīstībai nepavisam nav jāturas tīri abstraktā laukā. Gluži otrādi, tai vajadzīgas vēsturiskas ilustrācijas, nepārtraukta saskarsme ar īstenību. Tāpēc šeit tiek minēti daudzi dažādi piemēri, gan kā aizrādījumi uz vēsturisko notikumu patieso gaitu sabiedriskās attīstības dažādās pakāpēs, gan ari kā norādījurfii uz ekonomisko literatūru; šo piemēru uzdevums ir panākt, lai no paša sākuma izstrādātos skaidri ekonomisko attiecību definējumi. Atsevišķu vairāk vai mazāk vienpusīgu vai juceklīgu uzskatu kritika savā būtībā jau ir dota pašā loģiskajā attīstībā un tāpēc var tikt izteikta īsi.

Trešajā rakstā apskatīsim pašas grāmatas ekonomisko saturu.253

Sarakstījis F. Engelss 1859. g. no 3. līdz Iespiests pēc К. Маркс

15. augustam и ф. Энгельс. Сочинения.

изд. 2, т. 13, стр. 489—499

Iespiests avīzes кDas Volk» 14. un 16. n-rā 1859. g. 6. un 20. augusta

К. MARKSS

VĒSTULES

MARKSS — PĀVELAM VASiĻJEVICAM AISIŅENKOVAM PARĪZE

Briselē [1846. g.] 28. decembrī

Dārgais Aņņenkova kgs!

Jūs sen jau būtu saņēmis manu atbildi uz Jūsu 1. novembra vēstuli, ja mans grāmatu tirgotājs nebūtu piesūtījis man Prudona kga grāmatu «Nabadzības filozofija» tikai pagājušajā nedēļā. Es to izskatīju divās dienās, lai man tūlīt būtu iespējams paziņot Jums savas domas. Tā kā grāmatu izlasīju uz ātru roku, tad nevaru kavēties pie detaļām. Varu runāt tikai par vispārīgo iespaidu, kādu tā atstāja uz mani. Ja gribat, es varu sīkāk par šo grāmatu rakstīt nākamajā vēstulē.

Atklāti atzīstos, ka grāmata, pēc manām domām, ir slikta, ļoti slikta. Jūs paši jokojat savā vēstulē par «vācu filozofijas kaktiņu», ar kuru lepojas Prudona kgs šai bezveidīgajā un pretenciozajā darbā, bet Jās domājat, ka filozofiskā inde neesot saindējusi viņa ekonomiskos pētījumus. Es arī nedomāju, ka Prudona kga ekonomisko pētījumu kļūdu cēlonis būtu viņa filozofija. Ne tāpēc Prudona kgs nepareizi kritizē politisko ekonomiju, ka viņam ir smieklīga filozofija, — viņš mums sniedz smieklīgu filozofiju tāpēc, ka nav sapratis mūslaiku sabiedrisko iekārtu tās sakarībā [engrēnement], ja lietojam vārdu, ko Prudona kgs, tāpat kā daudz ko citu, patapinājis no Furjē.

Kāpēc Prudona kgs runā par dievu, par vispārīgo saprātu, par bezpersonīgo cilvēces saprātu, kurš nekad nekļūdās, kurš vienmēr bijis līdzīgs pats sev, par kuru vajag tikai izveidot sev pareizu priekšstatu, lai iegutu

patiesību? Kāpēc viņš ķeras pie pavirši apgūta hēgelisma, lai iztēlotu sevi par dzi|u domātāju?

Viņš pats mums palīdz atminēt šo mīklu. Prudona kgs redz vēsturē zināmu rindu sabiedrisku evolūciju. Viņš atrod vēsturē progresa realizēšanos. Viņš atzīst, beidzot, ka cilvēki kā atsevišķi indivīdi nav zinājuši, ko darījuši, ka viņi aplam iedomājušies paši savu kustību, t. i., ka pirmajā «acu uzmetienā viņu sabiedriskā attīstība šķiet kaut kas atšķirīgs, atsevišķs, neatkarīgs no viņu individuālās attīstības. Viņš nespēj izskaidrot šos faktus, un te tad nu parādās hipotēze par vispārīgo saprātu, kas izpauž sevi. Nekas nav vieglāk kā izgudrot mistiskus cēloņus, t. i., frāzes tais gadījumos, kad trūkst veselā saprāta.

Bet vai Prudona kgs, atzīdamies, ka viņš it nemaz nesaprot cilvēces vēsturisko attīstību, — un viņš to atzīst, kad ķeras pie ska|iem vārdiem par vispārīgo saprātu, par dievu u. tml., — vai viņš līdz ar to nenovēršami neatzīstas, ka nespēj saprast arī ekonomisko attistibu?

Kas tad ir sabiedrība, lai arī kāda būtu tās forma? Cilvēku savstarpējās darbības produkts. Vai cilvēki brīvi var izvēlēties vienu vai otru sabiedrības formu? Nekādā ziņā. Ņemiet cilvēku ražotājspēku noteiktu attīstības pakāpi, un jūs dabūsiet noteiktu maiņas [commerce] un patērēšanas formu. Ņemiet noteiktu ražošanas, maiņas un patērēšanas attīstības pakāpi, un jūs dabūsiet noteiktu sabiedrisko iekārtu, noteiktu ģimenes, kārtu vai šķiru organizāciju, vārdu sakot, noteiktu pilsonisko sabiedrību. Ņemiet noteiktu pilsonisko sabiedrību, un jūs dabūsiet noteiktu politisko iekārtu, kas ir tikai pilsoniskās sabiedrības oficiāla izteiksme. Lūk, to nekad nesapratīs Prudona kgs, tāpēc ka viņš iedomājas, ka veic kaut ko diženu, kad apelē no valsts pie pilsoniskās sabiedrības, t. i., no sabiedrības oficiālā rezumējuma pie oficiālās sabiedrības.

Ir lieki piemetināt, ka cilvēki nevar brīvi izvēlēties savus ražotājspēkus, kas veido visu viņu vēstures pamatu, tāpēc ka ikviens ražotājspēks ir iegūts spēks, iepriekšējās darbības produkts. Tādējādi ražotājspēki ir cilvēku praktiskās enerģijas rezultāts, bet pašu šo enerģiju nosaka tie apstākļi, kuros cilvēki atrodas, ražotājspēki, kas iegūti jau agrāk, sabiedrības forma, kas pastāvējusi pirms tiem un ko radījuši ne šie cilvēki, bet iepriekšējā paaudze. Un vienkārši tikai tāpēc, ka katra sekojošā paaudze atrod iepriekšējo paaudžu iegūtos ražotājspēkus un šie ražotāj-spēki ir tai izejmateriāls jaunai ražošanai, — tikai tāpēc rodas sakarība cilvēces vēsturē, izveidojas cilvēces vēsture, kas jo lielākā mērā kļūst par cilvēces vēsturi, jo vairāk ir attīstījušies cilvēku ražotājspēki un tātad arī viņu sabiedriskās attiecības. No tā izriet nepieciešams secinājums: cilvēku sabiedrības vēsture vienmēr ir tikai vinu individuāla* attīstības vesture, vai nu viņi īoapzinas, vaTTieTVĪņu materiālās attiecības veido visu viņu attiecību" pamatu. Sīs materiālās attiecības ir tikai nepieciešamas formas, kurās realizējas viņu materiālā un individuālā darbība.

Prudona kgs sajauc idejas ar lietām. Cilvēki nekad neatsakās no tā, ko viņi ieguvuši, bet tas nenozīmē, ka viņi neatteiksies no tās sabiedrības formas, kurā tie ieguvuši noteiktus ražotājspēkus. Gluži otrādi. Lai nezaudētu sasniegto rezultātu, lai nezaudētu civilizācijas augļus, cilvēki ir spiesti mainīt visas mantotās sabiedriskās formas tajā momentā, kad viņu sakaru [commerce] veids vairs neatbilst iegūtajiem ražotājspēkiem. — Es lietoju te vārdu «commerce» visplašākajā nozīmē, kādā vāpiski lieto vārdu «Verkehr». — Piemērs: privilēģijas, cunftu un korporāciju dibināšana, viss viduslaiku reglamentācijas režīms bija tādas sabiedriskās attiecības, kas vienīgās atbilda iegūtajiem ražotājspēkiem un agrāk pastāvējušai sabiedrības iekārtai, no kuras šie institūti bija cēlušies. Cunftu reglamentācijas režīma aizsardzībā uzkrājās kapitāli, attīstījās jūras tirdzniecība, tika dibinātas kolonijas, un cilvēki būtu zaudējuši visa tā augļus, ja viņi būtu gribējuši saglabāt formas, kuru aizsardzībā šie augļi nobrieda. Tāpēc nāca divi zibens spērieni — 1640. un 1688. gada revolūcija. Visas vecās ekonomiskās formas, tām atbilstošās sabiedriskās attiecības, politiskā iekārta, kas bija vecās pilsoniskās sabiedribas oficiāla izteiksme, — tas viss Anglijā tika sagrauts. Tādējādi ekonomiskās formas, kādās cilvēki ražo, patērē, maina, ir pārejošas un vēsturiskas formas. Iegūdami jaunus ražotājspēkus, cilvēki maina savu ražošanas veidu, bet līdz ar ražošanas veidu viņi maina visas ekonomiskās attiecības, kas bija tikai esoša, noteiktā ražošanas veida nepieciešamās attiecības.

To Prudona kgs nav sapratis un vēl jo tnazāk ir pierādījis. Nespēdams izsekot vēstures patiesajai gaitai, Prudona kgs tā vietā sniedz mums fantasmagoriju, kas pretendē būt dialektiska fantasmagorija. Viņš nejūt vajadzību runāt par XVII, XVIII un XIX gadsimtu, tāpēc ka viņa vēsture norit iztēles mākoņos un lidinās augstu pāri laika un telpas robežām. Vārdu sakot, tās ir Hēgeja grabažas; tā nav vēsture, parastā vēsture — cilvēku vesture, bet svētā vēsture — ideju vēsture. No viņa viedokļa cilvēks ir tikai ierocis, kuru ideja jeb mūžīgais saprāts izlieto savai attīstībai. Evolūcijas, par kurām runa Prudona kgs, — tās ir evolūcijas, kas norit absolūtās idejas mistiskajā klēpī. Ja jūs atsegsiet šo mistisko frazeoloģiju, tad ieraudzīsiet, ka Prudona kgs apraksta jums to kārtību, kādā ekonomiskās kategorijas novietojušas viņa galvā. Man nav grūti pierādīt, ka tā ir ļoti juceklīgas galvas kārtība.

Prudona kgs sāk savu gramatu ar prātojumiem par

vērtību, ar savu jājamo zirdziņu. Šoreiz es neiztirzāšu šos viņa prātojumus.

Vairākas mūžīgā saprāta ekonomiskas evolūcijas sakas ar darba dalīšanu. Prudona kgm darba dalīšana ir gluži vienkārša lieta. Bet vai tad kastu iekārta nebija noteikts darba dalīšanas veids? Vai tad cunftu iekārta nebija cits darba dalīšanas veids? Un vai darba dalīšana manufaktūras periodā, kas Anglijā sākās XVII gadsimta vidū un beidzās XVIII gadsimta otrajā pusē, visnoteiktākajā veidā neatšķiras no darba dalīšanas lielrūpniecībā, mūslaiku nūpniecībā?

Prudona kgs tik slikti saprot lietas butibu, ka neievero pat to, ko neaizmirst parastie ekonomisti. Runājot par darba dalīšanu, viņš nemaz nejūt vajadzību runāt par pasaules tirgu. Lūk, kā! Bet vai tad darba dalīšanai XIV un XV gadsimtā, kad vēl nebija koloniju, kad Eiropa vēl nekā nezināja par Amerikas pastāvēšanu un kad sakarus ar Austrumāziju uzturēja tikai ar Konstantinopoles starpniecību, vai tad darba dalīšanai nebija pašos pamatos jāatšķiras no darba dalīšanas XVII gadsimtā, kad bija jau pilnīgi attīstītas kolonijas?

Bet tas vēl nav viss. Vai tad visa tautu iekšeja organizācija, visas to starptautiskās attiecības nav noteikta darba dalīšanas veida izteiksme? Vai visam tam nav jāmainās līdz ar darba dalīšanas mainīšanos?

Prudona kgs tik vāji saprot jautājumu par darba dalīšanu, ka pat nepiemin pilsētas atdalīšanos no laukiem, kas, piemēram, Vācijā notika no IX līdz XII gadsimtam. Tāpēc Prudona kgm šī atdalīšanās ir mūžīgs likums, jo

viņš nezina ne tās izcelšanos, ne tās attīstību. Visā savā grāmatā viņš spriež tā, ka šis noteikta ražošanas veida produkts pastāvēs līdz pasaules galam. Viss, ko Prudona kgs saka par darba dalīšanu, nav nekas vairāk kā rezumējums un turklāt ļoti paviršs, nepilnīgs rezumējums tam, ko pirms viņa teicis Ādams Smits un ļoti daudzi citi.

Otrā evolūcija-»:-mašīnas. Sakars starp darba dalīšanu un mašīnām Prudona kgm ir pilnīgi mistisks. Katram darba dalīšanas veidam ir bijuši savi specifiski ražošanas rīki. No XVII gadsimta vidus līdz XVIII gadsimta vidum, piemēram, cilvēki visu nedarīja ar rokām. Viņiem bija instrumenti un pat ļoti sarežģīti — kā, piemēram, darbgaldi, kuģi, sviras utt., u. tml.

Tādējādi ir pilnīgi aplam uzlūkot mašīnu rašanos kā darba dalīšanas sekas vispār.

Garāmejot piezīmēšu, ka Prudona kgs mašīnu attīstības vēsturi ir sapratis tikpat maz kā mašīnu izcelšanās vēsturi Var teikt, ka līdz 1825. g. — pirmās vispārējās krīzes laikmetam — patērēšanas vajadzības vispār auga ātrāk nekā ražošana un mašīnu attīstība bija tirgus vajadzību nenovēršamas sekas. Sākot ar 1825. g., mašīnu izgudrošana un lietošana bija tikai uzņēmēju un strādnieku kara rezultāts. Bet tas ir pareizi tikai attiecībā uz Angliju; kas attiecas uz Eiropas nācijām, tad lietot mašīnas tās spieda Anglijas konkurence tiklab šo nāciju pašu iekšējā tirgū, kā arī pasaules tirgū. Beidzot, Ziemeļamerikā mašīnu "ievešanu izraisīja tiklab konkurence ar citām tautām, kā arī darbaroku trūkums, t. i., Ziemeļamerikas rūpniecības vajadzības neatbilda tās iedzīvotāju skaitam. No šiem faktiem Jūs varat secināt, cik tālredzīgs ir Prudona kgs*, izsaukdams konkurences rēgu kā trešo evolūciju, kā mašīnas antitēzi! •

Beidzot, vispār ir aplamība padarīt māsiņu par ekonomisku kategoriju, kāda ir darba dalīšana, konkurence, kredīts utt.

Mašīna tikpat maz ir ekonomiska kategorija kā vērsis, kas velk arklu. Tagadējā mašīnu lietošana ir viena no mūsu tagadējās ekonomiskās iekārtas attiecībām, bet mašīnu ekspluatācijas veids nemaz nav tas pats, kas pašas mašīnas. Pulveris paliek pulveris, vai nu to lieto, lai cilvēku ievainotu, vai arī lai izārstētu tā paša cilvēka ievainojumus.

Prudona kgs pārspēj pats sevi, radīdams savā galvā konkurenci, monopolu, nodokli vai policiju, tirdzniecības

bilanci, kredītu un īpašumu tieši tādā secībā, kādā es tos te uzskaitu. Gandrīz visas kredītiestādes Anglijā attīstījās XVIII gadsimta sākuma, jau pirms mašīnu izgudrošanas. Valsts kredīts bija tikai jauns paņēmiens, lai paaugstinātu nodokļus un apmierinātu jaunās vajadzības, kas radās, kad buržuāzijas šķira ieguva varu.

Beidzot, īpašums ir pēdējā kategorija Prudona kga sistēmā. īstenajā pasaulē turpretim darba dalīšana un visas pārējās Prudona kga kategorijas ir sabiedriskās attiecības, kas savā kopumā veido to, ko tagad sauc par īpašumu; ārpus šīm attiecībām buržuāziskais īpašums nav nekas cits kā metafiziska un juridiska ilūzija. Cita laikmeta īpašums, feodālais īpašums, attīstās pavisam citās sabiedriskās attiecībās. Definēdams īpašumu kā neatkarīgu attiecību, Prudona kgs izdara kaut ko ļaunāku nekā metodoloģisku kļūdu: viņš parāda, ka nesaprot to sakaru, kas savieno visas buržuāziskās ražošanas formas; viņš parāda, ka nesaprot noteikta laikmeta ražošanas formu vēsturisko un parājošo raksturu. Neredzēdams, ka mūsu sabiedriskie institūti ir vēsturiskas attīstības produkti, nesaprazdams ne to izcelšanos, ne to attīstību, Prudona kgs var tos kritizēt tikai dogmatiski.

Lai izskaidrotu attīstību, Prudona kgs spiests ķerties pie fikcijas. Viņš iedomājas, ka darba dalīšana, kredīts, mašīnas utt. ir izgudroti, lai kalpotu viņa uzmācīgajai idejai — vienlīdzības idejai. Viņa izskaidrojums ir ļoti naivs. Visas šīs lietas ir izgudrotas vienlīdzības labā, bet, kā par nelaimi, tās ir vērsušās pret vienlīdzību. Tas arī ir viss viņa prātojums, t. i., viņš ņem patvaļīgu hipotēzi, bet, tā kā īstenā attīstība uz katra soļa ir pretrunā ar viņa fikciju, tad viņš no tā secina, ka pastāv pretruna. Viņš neslēpj, ka pretruna pastāv tikai starp viņa uzmācīgajām idejām un patieso kustību.

Tādējādi Prudona kgs, vispirms tāpēc, ka viņam nav 1 vēstures zināšanu, nav sapratis, ka cilvēki, attīstīdami savus ražotājspēkus, t. i., dzīvodami, attīsta noteiktas attiecības viens pret otru un ka šo attiecību raksturs nenovēr- i sami mainās līdz ar šo ražotājspēku pārveidošanos un augšanu. Viņš nav sapratis, ka ekonomiskās kategorijas ir tikai šo īsteno attiecību abstrakcijas un ir patiesības tikai tiktāl, ciktāl pastāv šīs attiecības. Tādējādi viņš izdara buržuāzisko ekonomistu kļūdu, kuri šajās ekonomiskajās kategorijās redz mūžīgus un nevis vēsturiskus

36 — 896 likumus — likumus, kas darbojas tikai noteiktā vēsturiskās attīstības stadijā, noteiktā ražotājspēku attīstības stadijā. Tātad Prudona kgs, mistiski sagrozīdams jautājumu, ^aplūko politiskās ekonomijas kategorijas nevis kā īstenu,' pārejošu, vēsturisku sabiedrisko attiecību abstrakcijas, bet īstenajās attiecības redz tikai šo abstrakciju iemiesojumu. Pašas šīs abstrakcijas ir formulas, kas snaudušas dieva tēva klēpī no pašas pasaules radīšanas.

Te mūsu labajam Prudona kgm sākas smaga prāta piepūle. Ja visas šīs ekonomiskās kategorijas ir dieva sirds emanācijas, ja tās ir apslēptā un mūžīgā cilvēku dzīve, tad kā gan iznāk, vispirms, ka pastāv attīstība un, otrkārt, ka Prudona kgs nav konservatīvais? Šīs acīm redzamās pretrunas viņš izskaidro ar veselu antagonismu sistēmu.

Lai apgaismotu šo antagonismu sistēmu, aplūkosim piemēru.

Monopols ir labs, tāpēc ka tas ir ekonomiska kategorija un tātad dieva emanācija. Konkurence ir laba, tāpēc ka tā ari ir ekonomiska kategorija. Bet, ja kas ir slikts, tad tā ir monopola īstenība un konkurences īstenība. Vēl sliktāk ir tas, ka monopols un konkurence savstarpēji aprij viens otru. Ko lai dara? Tā kā abas šīs mūžīgās dieva domas ir pretrunā viena ar otru, tad Prudona kgm šķiet acīm redzams, ka dieva klēpī tāpat ir arī abu domu sintēze, kurā monopola ļaunumu līdzsvaro konkurence un vice versa*. Cīņai starp abām idejām būs tās sekas, ka uz āru parādīsies tikai to labā puse. Jāizrauj dievam šī slepenā doma un pēc tam tā jāizlieto, un viss būs labi. Jāatrod sintētiskā formula, kas slēpjas cilvēces bczpersonīgā saprāta tumsā. Prudona kgs, ne mirkli nešaubīdamies, uzstājas kā persona, kas atklāj šo noslēpumu.

Bet palūkojieties mirkli uz īsteno dzīvi. Mūslaiku ekonomiskajā dzīvē jūs atradīsiet ne tikai konkurenci un monopolu, bet arī šo abu sintēzi, kas ir nevis formula. bet kustiba. Monopols rada konkurenci, konkurence rada monopolu. Un tomēr šis vienādojums, nenovērsdams tagadējā stāvokļa grūtības, kā to iedomājas buržuāziskie ekonomisti, rezultātā rada vēl smagāku un vel sarežģītāku stāvokli. Tādējādi, mainot pamatu, uz kura balstās

— otrādi. Red.

mūslaiku ekonomiskās attiecības, iznīcinot mūslaiku ražošanas veidu, jūs iznīcināt ne tikai konkurenci, monopolu un viņu antagonismu, bet arī viņu vienību, viņu sintēzi — kustību, kurā tieši notiek konkurences un monopola patiesā līdzsvarošanās.

Tagad es Jums minēšu Prudona kga dialektikas paraugu.

Brīvība un verdzība ir antagonisms. Man nav vajadzības runāt ne par brīvības labajām, ne ļaunajām pusēm. Kas attiecas uz verdzību, nav ko runāt par tās ļaunajām pusēm. Vienīgais, ko vajag izskaidrot, — tā ir verdzības labā puse. Runa nav par netiešo verdzību, par proletāriešu verdzību. Runa ir par tiešo verdzību, par nēģeru verdzību Surinarnā, Brazīlijā, Ziemeļamerikas dienvidu apgabalos.

Tiešā verdzība ir tāds pats mūsu modernās rūpniecības pamats kā mašīnas, kredīts utt. Bez verdzības nav kokvilnas, bez kokvilnas nav modernās rūpniecības. Verdzība piešķīra vērtību kolonijām, kolonijas radīja pasaules tirdzniecību, un pasaules tirdzniecība ir nepieciešams nosacījums mašinizētai lielrūpniecībai. Iekams nodibinājās tirdzniecība ar nēģeriem, kolonijas deva Vecajai pasaulei maz produktu un kaut cik manāmi nepārmainīja pasaules seju. Tādējādi verdzība ir ekonomiska kategorija, kam milzīga nozīme. Bez verdzības Ziemeļamerika — pati progresīvākā zeme — būtu pārvērtusies par patriarhālu zemi. Izsvītrojiet tikai Ziemeļameriku no pasaules kartes, un jūs dabūsiet anarhiju, pilnīgu tirdzniecības un modernās civilizācijas pagrimumu. Bet verdzības iznīcināšana nozīmētu, ka Amerika tiek dzēsta no pasaules kartes. Tādējādi verdzība tieši tāpēc, ka tā ir ekonomiska kategorija, ir sastopama pie visām tautām kopš pasaules radīšanas. Tagadnes tautas ir spējušas tikai aizmaskot verdzību savās mājas un atklāti ieviest to Jaunajā pasaulē. Ko uzsāks labais Prudona kgs pēc šiem prātojumiem par verdzību? Viņš meklēs brīvības un verdzības sintēzi, patieso zelta vidusceļu, citādi sakot, — līdzsvaru starp verdzību un brīvību.

Prudona kgs ir ļoti labi sapratis, ka cilvēki ražo vadmalu, audeklu, zīda audumus, — un nav nekāds īpašs nopelns saprast šādu nieku! Bet to gan Prudona kgs nav sapratis, ka cilvēki atbilstoši saviem ražotājspēkiem producē ari sabiedriskās attiecības, kurās tie ražo vadmalu un audeklu. Vēl mazāk Prudona kgs ir sapratis, ka cilvēki,

kas producē sabiedriskās attiecības atbilstoši savai materiālajai ražošanai, tāpat rada ari idejas un kategorijas, t. i., šo pasu sabiedrisko attiecību abstraktās, ideālās izteiksmēs. Tādējādi kategorijas ir mūžīgas tikpat mazā mērā kā tās attiecības, kuru izteicējas tās ir. Tās ir vēsturiski un pārejoši produkti. Bet Prudona kgm, gluži otrādi, sākotnējais cēlonis ir abstrakcijas, kategorijas. Pēc viņa domām, tās un nevis cilvēki rada vēsturi. Abstrakcija, kategorija pati par sevi, t. i., atrauta no cilvēkiem un viņu materiālās darbības, ir, protams, nemirstīga, nemainīga, nekustīga. Tā ir tikai tīrā prāta veidojums, kas. nozīmē vienkārši to, ka abstrakcija kā tāda ir abstrakta. Brīnišķīga tautoloģija!

Tādējādi ekonomiskās attiecības, kas tiek aplūkotas kā kategorijas, Prudona kgm ir mūžīgas formulas, kuram ' nav ne izcelšanās, ne attīstības.

Citiem vārdiem: Prudona kgs tieši neapgalvo, ka bur-'žuāziskā dzīve viņam ir mūžīga patiesība. Viņš apgalvo to netieši, dievišķodams kategorijas, kas ideju veidā izteic buržuāziskās afetiecības. Tā kā buržuāziskās sabiedrības produktus viņš saprot kā kategorijas, idejas, tad viņš pieņem tās par mūžīgām būtnēm, kas rodas patvaļīgi un kas dzīvo savu patstāvīgu dzīvi. Tādējādi viņš nepaceļas pāri buržuāziskam apvārsnim. Tā kā viņš pētī buržuāziskās idejas, atzīdams tās par mūžīgām patiesībām, tad viņš meklē šo ideju sintēzi un līdzsvaru un neredz, ka šo ideju tagadējais līdzsvarošanas veids ir vienīgais iespējamais veids.

Būtībā viņš dara to pašu, ko dara visi laga buržua. Visi viņi saka, ka konkurence, monopols utt. principā, t. i., ja tos ņemam kā abstraktus jēdzienus, esot vienīgie dzīves pamati, bet ka praksē tiem esot daudz trūkumu. Visi viņi grib konkurenci bez konkurences bēdīgajām sekām. Visi viņi grib neiespējamo, t. i., buržuāziskās dzīves apstākļus bez šo apstākļu nepieciešamajām sekām. Neviens no viņiem nesaprot, ka buržuāziskais ražošanas veids ir vēsturiska un pārejoša forma, tāpat kā vēsturiska un pārejoša bija feodālā forma. Sī kļūda notiek tāpēc, ka viņiem cilvēks-buržuā ir ikvienas sabiedrības vienīgais pamats, tāpēc ka viņi nevar iedomāties sabiedrisku iekārtu, kur cilvēks vairs nebūtu buržuā.

Prudona kungs tāpēc nenovēršami ir doktrinārs. Vēsturisko kustību, kas izdara apvērsumu tagadnes pasaulē,

Red.

viņš padara par uzdevumu atklāt divu buržuāzisku domu pareizu līdzsvaru sintēzi. Tādējādi ar sofismu palīdzību šis veiklais puisis atklāj apslēpto dieva domu, divu atsevišķu domu vienību, kuras tikai tāpēc ir atsevišķas, ka Prudona kgs tās ir atdalījis no praktiskās dzīves, no modernās ražošanas, kas ir šajās domās izteikto realitāšu kopums. Lielo vēsturisko kustību, kas rodas no konflikta j starp jau iegūtajiem cilvēku ražotājspēkiem un viņu sabiedriskajām attiecībām, kuras vairs neatbilst šiem ražo- I tājspēkiem; drausmīgos karus, kas tiek gatavoti starp ’ vienas nācijas dažādām šķirām un starp dažādām nāci-1 jām; masu praktisko un revolucionāro darbību, kas vienīgā spēs atrisināt šīs sadursmes, — visu šo plašo, ilgstošo un komplicēto kustību Prudona kgs aizstāj ar primitīvu kustību [mouvcment cacadauphinļ, kas notiek viņa galvā. Tādējādi vēsturi darina zinātnieki, cilvēki, kas spēj dievam nolaupīt viņa slepeno domu. Bet vienkāršajai tautai viņu atklājumi ir tikai jāizlieto praksē.

Tagad jūs saprotat, kāpēc Prudona kgs ir jebkādās politiskas kustības nikns ienaidnieks. Tagadnes problēmu atrisināšanu viņš redz nevis sabiedriskā darbībā, bet gan dialektiskās kustībās, kas notiek viņa galvā. Tā kā kategorijas, pēc viņa domām, ir dzinējspēki, tad nav vajadzības pārmainīt praktisko dzīvi, lai pārmainītu kategorijas. Gluži otrādi. Jāpārmaina kategorijas, un sekas būs pastāvošās sabiedrības pārmaiņa.

Gribēdams samierināt pretrunas, Prudona kgs pamet pilnīgi neievērotu jautājumu: vai nebūtu jāgāž pats šo pretrunu pamats? Viņš visādi ir līdzīgs politiskam doktrināram, kas grib paturēt ir karali, ir deputātu palātu, ir augšpalātu kā sabiedriskās dzīves sastāvdaļas, kā mūžīgas kategorijas. Viņš tikai meklē jaunu formulu, lai līdzsvarotu šos spēkus, kuru līdzsvars tieši ir to tagadējā kustībā, kur viens no šiem spēkiem ir gan otra uzvarētājs, gan vergs. Tā, piemēram, XVIII gadsimtā liels daudzums viduvēju galvu centās atrast patieso formulu, lai līdzsvarotu sabiedriskās kārtas, muižniecību, karali, parlamentus utt., bet otrā dienā nebija vairs ne karaļa, ne parlamentu, ne muižniecības. īstais paņēmiens šā antagonisma līdzsvarošanai bija visu to sabiedrisko attiecību gāšana, kuras bija šo feodālo institūtu un šo feodālo institūtu antagonisma pamats.

Tā kā Prudona kgs vienā pusē liek mūžīgās idejas, tīrā prāta kategorijas, un otrā pusē — cilvēkus un viņu praktisko dzīvi, kas, pēc viņa domām, ir šo kategoriju piemērošana, tad Jūs sastapsiet pie viņa no paša sākuma duālismu starp dzīvi un idejām, starp dvēseli un miesu — duālismu, kas atkārtojas dažādās formās. Jūs tagad redzat, ka šis antagonisms ir tikai Prudona kga nespēja saprast to kategoriju izcelšanos un parasto vēsturi, kuras viņš padara dievišķīgas.

Mana vēstule ir iznākusi pārāk gara, un es vairs nevarēšu pakavēties pie Prudona kga smieklīgajām apsūdzībām pret komunismu. Pagaidām Jūs būsiet vienis prātis ar mani, ka cilvēks, kurš nav sapratis sabiedrības tagadējo stāvokli, vēl mazāk spēj saprast to kustību, kas cenšas sagraut šo sabiedrību, un šās revolucionārās kustības atspoguļojumu literatūrā.

Vienīgais punkts, kur es pilnīgi esmu vienis prātis ar Prudona kgu, ir tas, ka viņam ir pretīga sociālistiskā sentimentalitāte. Pirms viņa es izraisīju pret sevi daudz ienaida, izsmiedams sentimentālo, utopisko jēra sociālismu. Bet vai pats Prudona kgs nerada sev dīvainas ilūzijas, ja viņš savu sīkā buržuā sentimentalitāti — es domāju viņa deklamācijas par ģimeni, par laulāto draugu mīlestību un visas viņa banalitātes — nostata pretī sociālistiskai sentimentalitātei, kas, piemēram, Furjē darbos ir daudz dziļāka nekā mūsu labā Prudona kga pretenciozās pliekanības. Viņš pats tik labi sajūt savu argumentu niecīgumu, savu pilnīgo nespēju runāt par visām šīm lietām, ka, pēkšņi aizmirsdamies, kļūst nikns un irae honii nis probi* sāk kliegt, trako, lamājas, atmasko, apsūdz, nolād, sit sev pie krūtīm un lielās dieva un cilvēku priekšā, ka viņš esot tīrs no sociālistiskām neķītrībām! Viņš nekritizē sociālistisko sentimentalitāti vai to, ko viņš uzlūko par sentimentalitāti. Kā svētais, kā pāvests viņš nolād nabaga grēciniekus un dzied slavas dziesmu sīkburžuāzi-jai un mājas pavarda nožēlojamām mīlestības un patriar-halitātes ilūzijām. Un tā nav nejaušība. Prudona kgs no galvas līdz kājām ir sīkburžuāzijas filozofs un ekonomists. Šikais buržuā attīstītā sabiedrībā, sava paša stāvokļa spiests, no vienas puses, kļūst par sociālistu un, no otras puses, par ekonomistu, t. i., viņu apžilbina

— ceļā sašutumā. Red.

lielburžuāzijas krāšņums un viņš jūt līdzi tautas ciešanām. Viņš vienā un tai pašā laikā ir gan buržuā, gan tauta. Savas dvēseles dziļumos viņš lepojas ar to, ka viņš esot objektīvs, esot atradis patieso līdzsvaru, kam ir pretenzijas atšķirties no zelta vidusceļa. Tāds sīkais buržuā pretrunu padara dievišķīgu, tāpēc ka pretruna ir viņa būtības pamats. Viņš pats nav nekas cits kā iemiesota sabiedriska pretruna. Viņam teorijā jāattaisno tas, kas viņš ir praksē, un Prudona kgm pieder nopelns but par Iranču sīkburžuāzijas zinātnisko paudēju; tas ir īsts nopelns, tāpēc ka sīkburžuāzija būs visu nākamo sociālo revolūciju sastāvdaļa.

Es gribētu, lai man būtu iespējams nosūtīt Jums kopā ar šo vēstuli savu grāmatu par politisko ekonomiju,260 bet līdz šim laikam man nav izdevies izdot ne šo darbu, ne vācu filozofu un sociālistu kritiku^272, par kuru Jums stāstīju Briselē. Jūs nevarat iedomāties, kādas grūtības sagādā šādam izdevumam Vācijā, pirmkārt, policija, otrkārt, izdevēji, kuri ir visu to virzienu ieinteresētie pārstāvji, kam es uzbrūku. Un, kas attiecas uz mūsu pašu partiju, tad tā ir ne tikai trūcīga, bet turklāt liela daļa vācu komunistiskās partijas biedru dusmojas uz mani par to, ka es uzstājos pret viņu utopijām un deklamācijām.. .

Iespiesta pēc К. Маркс и Ф. Энгельс.

Сочинения, изд. 2, т. 27, стр. 401—412

MARKSS — JOZEFAM VEIDEMEIJERAM

ŅUJORKA

Londonā 1852. g. 5. martā

... Kas uz mani attiecas, tad man nepieder ne tas nopelns, ka es būtu atklājis šķiru pastāvēšanu tagadējā sabiedrībā, ne arī tas nopelns, ka es būtu atklājis šo šķiru savstarpējo cīņu. Buržuāziskie vēsturnieki jau sen pirms manis ir attēlojuši šās šķiru cīņas vēsturisko attīstību un buržuāziskie ekonomisti — šķiru ekonomisko anatomiju. Tas, ko es esmu izdarījis jaunu, ir pierādījums sekojošam: 1) ka šķiru pastāvēšana ir saistīta tikai ar noteiktām ražošanas attīstības vēsturiskām fāzēm, 2) ka šķiru cīņa nepieciešami noved pie proletariāta diktatūras, 3) ka šī diktatūra pati ir tikai pāreja uz visu šķiru iznīcināšanu un uz sabiedrību bez šķirām ...

Iespiesta pēc К. Маркс и Ф. Энгельс.

Сочинения, изд. 2, т. 28, стр. 424—427

MARKSS — ENGELSAM MANČESTRĀ

Londonā [1856. g.] 16. aprīli

... Aizvakar bija neliels bankets sakarā ar avīzes «People’s Paper»24a gadadienu. Šoreiz, ciktāl laiks, kā man likās, to prasīja, es pieņēmu ielūgumu, vēl vairāk tāpēc, ka no visiem emigrantiem biju ielūgts es viens pats (par ko bija paziņots avīzē) un pirmais tosts bija atvēlēts man. Man bija jāuzsauc tosts proletariāta kundzībai visās zemēs. Es teicu angliski nelielu runu, tomēr iespiešanai to nedošu^273. Mans nolūks ir sasniegts. Talandjē kgs, kam vajadzēja samaksāt par ieejas biļeti 2 1/2 šiliņus, un visa pārējā franču un citu emigrantu banda pārliecinājās, ka mēs esam vienīgie «intīmie» čartistu sabiedrotie, un, ja arī mēs atturamies no publiskām akcijām un ļaujam frančiem publiski koķetēt ar čartismu, tad tomēr mūsu varā ir jebkurā momentā atkal ieņemt vietu, kas mums vēsturiski jau pieder. Tas kļuvis jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka 25. februāra mītiņā, kuru vadīja Piā, uzstājās vācu nepraša Sercers (vecais blēdis) un patiesi drausmīgā cunftiskā aprobežotībā denuncēja vācu «zinātniekus», «intelektuālos darbiniekus», kas pametuši viņus (neprašas) likteņa varā un lidz ar to piespieduši viņus izgāzties citu nāciju priekšā. Tu taču pazīsti Serceru jau no Parīzes. Es atkal vairākas reizes sastapu savu draugu Saperu un redzēju, ka viņš ir grēcinieks, kas ļoti nožēlo savus grēkus. Noslēgtā dzīve, kādu viņš dzīvo pēdējos divus gadus, acīmredzot diezgan labvēlīgi ir ietekmējusi viņa garīgās spējas. Tu saproti, ka katram gadījumam vienmēr ir labi, ja šis cilvēks ir sasniedzams, un vēl svarīgāk ir izraut viņu no Villiha rokām. Sapērs pašlaik ir ļoti nikns uz Vindmilla^261 neprašām.

Tavu vēstuli Stefenam es nogādāšu. L.[274] vēstuli Tev vajadzēja atstāt pie sevis. Rīkojies tā vispār ar visām vēstulēm, ko es nelūdzu sūtīt atpaka]. Jo mazāk tās ies pa pastu, jo labāk. Es pilnīgi esmu vienis prātis ar Tevi par Reinas provinci. Mums nepatīkams ir tas, ka, ieskatoties nākotnē, es redzu tur kaut ko tādu, kas ož pēc «tēvijas nodevības». No tā, kā risināsies notikumi Berlīnē, būs lielā mērā atkarīgs, vai mūsu nostāja, nepieciešamības sgiesta, nekļūs līdzīga Maincas klubistu^262 nostājai vecās revolūcijas laikā. Tas nebūs viegli. Mēs taču labi zinām, kāda vērtība ir dūšīgajiem brāļiem frančiem viņpus Reinas! Vācijā viss būs atkarīgs no iespējas atbalstīt proletārisko revolūciju ar kaut kādu zemnieku kara otro izdevumu. Tad viss būs lieliski...

Iespiesta pēc К. Маркс и Ф. Энгельс. Сочинения, изд. 2, т. 29, стр. 34—37

MARKSS — ENGELSAM RAIDA

[Londonā] 1857. g. 25. septembri

...Tava «Armija»[275] ir lieliska, tikai tās apmēri mani pārsteidza, jo Tev ir kaitīgi tik daudz strādāt. Ja es būtu zinājis, ka Tu strādāsi pa naktīm, es labāk būtu aiztriecis pie velna visu šo pasākumu.

Armijas vēsture visuzskatāmāk apstiprina, ka pareizs ir mūsu uzkats par ražotājspēku un sabiedrisko attiecību sakaru. Vispār armijai ir svarīga nozīme ekonomiskajā attīstībā. Piemēram, darba alga pirmoreiz pilnīgi attīstījās seno tautu armijā. Tāpat arī romiešiem peculium castrensc^276 bija pirmā tiesiskā forma, kādā sāka atzīt kustamo īpašumu, kas nepiederēja ģimenes galvām. Gluži

tāpat cunftu iekārta pirmoreiz radās fabri^277 korporācijā. Te pirmoreiz sastopama lielos apmēros arī mašīnu lietošana. Pat sevišķa metālu vērtība un to lietošana naudas nozīmē acīmredzot sākotnēji dibinājās uz metālu militāro nozīmi, tiklīdz bija beidzies Grimma akmens laikmets. Arī darba dalīšana katrā ražošanas nozarē pirmoreiz tika realizēta armijās. Armijas vēsturē turklāt ārkārtīgi skaidri rezumējas pilsoniskās sabiedrības vēsture. Ja Tev kādreiz būs laiks, tad Tev šis jautājums jāizpētī no šā viedokļa.

Vienīgie punkti, kas, pēc manām domām, izlaisti Tavā iztirzājumā, ir šādi: 1) īsta algota karaspēka pirmā parādīšanās lielos apmēros un uzreiz pie kartāgiešiem (es izskatīšu mūsu pašu vajadzībām kāda bcrlīnieša^278 apcerējumu par kartāgiešu karaspēku, par kuru es uzzināju tikai nesen). 2) Kara lietu attīstība Itālijā XV gadsimtā ^ un XVI gadsimta sākumā. Tieši te izveidojās taktikas paņēmieni. Pie reizes jāsaka, ka Makiavelli Florences vēsturē ir ļoti amizants apraksts par to, kā cīnījušies kon-dot jēri^263. (Es Tev izdarīšu izrakstu.) (Bet, ja es aizbraukšu pie Tevis uz Braitonu — bet kad? — es labāk atvedīšu Tev Makiavelli sējumu. Vina Florences vēsture ir šedevrs.) Beidzot, 3) aziātiskā kara sistēma tajā veidā, kā tā pirmoreiz parādījās pie persiešiem; vēlāk tā, kaut arī stipri pārveidoti, figurē, starp citu, pie mongoļiem, turkiem utt. ...

Iespiesta pēc К. Маркс и Ф. Энгельс.

Сочинения, usd. а. т. 29, сгр. 154

RĀDĪTĀJI

1 «Tēzes par Feierbahu» K. Atarkss uzrakstīja Briselē 1845. g. pavasari, kad viņš pamatvilcienos jau bija pabeidzis savas materiālistiskās vēstures teorijas attīstību un attiecinājis materiālismu uz cilvēku sabiedrības izpratni. Pēc Engelsa formulējuma šīs tēzes ir «Pirmais dokuments, kur ietverts jaunā pasaules uzskata ģeniālais dīglis» (sk. šā izdevuma 3. sēj., priekšvārdu grāmatai «Ludvigs Feierbahs»).

«Tēzēs par Feierbahu» K. Markss atklāj tiklab Feierbaha materiālisma, kā arī visa iepriekšējā materiālisma galveno trūkumu, tā pasīvi vērojošo raksturu, cilvēka revolucionārās, «praktiski kritiskās» darbības nozīmes neizpratni. Markss uzsver revolucionārās prakses noteicošo lomu pasaules izzināšanā un pārveidošanā.

«Tēzes par Feierbahu» ierakstītas Marksa 1844.—1847. g. «Piezīmju grāmatiņā» ar virsrakstu «Sakarā ar Feierbahu». Engelss, izdodams «Tēzes» 1888. gadā, izdarīja tajās dažus redakcionālus grozījumus, lai padarītu šo dokumentu, ko Markss nebija domājis iespiest, saprotamāku lasītājam. Sai izdevumā, tāpat kā K. Atarksa un F. Engelsa Rakstu 2. izdevumā, «Tēzes» iespiestas tādā veidā, kādā Engelss tās bija publicējis, izdarot (uz Marksa manuskripta pamata) kursinājumus un ierakstot pēdiņas, kuru 1888. gada izdevumā trūkst. Nosaukumu «Tēzes par Feierbahu» devis Marksisma-ļeņinisma institūts. — 9.

2 «Vācu ideoloģija. Jaunākās vācu filozofijas kritika šās filozofijas pārstāvju Feierbaha, B. Bauera un Stirnera personā un vācu sociālisma kritika tā dažādo praviešu personā» ir K. Marksa un F.. Engelsa kopīgs darbs, pie kura viņi strādāja Briselē 1845. un 1846. gadā. «Vācu ideoloģijā» Markss un Engelss pirmoreiz ir vispusīgi izstrādājuši materiālistisko vēstures izpratni kā zinātniskā komunisma teorijas filozofisko pamatu.

«Vācu ideoloģijas» manuskripts sastāvēja no diviem sējumiem, no kuriem pirmajā bija kritizēta filozofija pēc Hēge|a, bet otrajā — «patiesais sociālisms».

Pirmā sējuma 1 noda|ā izklāstīts visa darba galvenais pozitīvais saturs. Tāpēc «Vācu ideoloģijas» I noda|a ir visa darba vissvarīgākā nodaļa un tai ir patstāvīga nozīme.

Pirmās nodaļas manuskriptā ietilpst trīs daļas melnrakstā un

divas daļas tirrakslā nodaļas sākumā. Atbilstoši tam nodaļas teksts iedalīts četrās daļās.

Nodaļas I daļa ir tīrraksta otrais variants, kuram no pirmā varianta pievienots tas, kas nav izmantots otrajā variantā. II daļa ir visas nodaļas sākotnējais kodols. III un IV daļa ir teorētiskas

atkāpes, kas ņemtas no nodaļas par Štirneru (1. sējuma III nodaļa). Vispārējo saturu, kas ietilpst katrā no četrām daļām, var formulē? šādi. I daļa: Ievads, vispārīgs vācu pēchēgcļa filozofijas ideālismā raksturojums. Materiālistiskās vēstures izpratnes priekšnoteikumi, būtība un vispārējas kontūras. II daļa: Vēstures procesa materiālistiskā koncepcija un secinājumi no vēstures materiālistiskās izpratnes. Vēstures ideālistiskās izpratnes kritika vispār, jaunhēgeliešu un Feierbaha kritika it īpaši. III daļa: Kā radās vēstures ideālistiskā

izpratne. IV daļa: Ražotājspēku attīstība, darba un īpašuma lorrpu dalīšana. Sabiedrības šķiriskā struktūra. Politiskā virsbūve. Sabiedriskās apziņas formas.

Visi redakcijas dotie virsraksti un nepieciešamie redakcionālie • iestarpinājumi likti kvadrātiekavās. Kvadrātiekavas norāditi arī manuskripta lappušu numuri. Galvenā, otrā tīrraksta lapas, ko numurējuši Markss un Engelss, apzīmētas ar burtu «1» un ciparu: [1.1.utt. Pirmā tīrraksta lappusēm riav autoru paginācijas, tās norādītas ar burtiem «lpp.» un ciparu: [1. lpp.] utt. Triju melnraksta daļu lappuses, ko sanumurējis Markss, norādītas vienkārši ar ciparu: [lļ utt. — 12.

3 Domāts D. Strausa galvenais darbs «Jēzus dzīve» (D. F. StrauB. «Das Leben Ješu», Bd. 1—2. Tubingen, 1835—1836), ar kuru sākās reliģijas filozofiskā kritika un Hēgeļa skolas sadalīšanās vechēgelie-šos un jaunhēgeliešos. — 12.

4 Diadohi — Maķedonijas Aleksandra karavadoņi, kas pēc viņa nāves uzsāka niknu savstarpēju cīņu par varu. Sās cīņas gaitā (IV gs. beigas—III gs. sākumā pirms m. ē.) Aleksandra monarhija, kas bija nestabila militāri administratīva apvienība, saira vairākās atsevišķās valstīs. — 12.

5 <rPasauli satricinošas domas» — izteiciens no kāda anonīma raksta žurnālā «Wigand’s Vierteljahrsschrift» 1845. g., IV sēj., 327. lpp. Sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 3, с. 86.

«гWigand’s Vierteljahrsschrift» («Viganda gada ceturkšņa žurnāls») — filozofisks jaunhēgeliešu žurnāls; to izdeva O. Vigands Leipcigā 1844. un 1845. gadā. Žurnāla līdzstrādnieki bija B. Bauers, M. Stirners, L. Feierbahs u. c. — 15.

6 Terminam «Verkehr» «Vācu ideoloģijā» ir ļoti plašs saturs. Sis termins ietver sevī atsevišķu indivīdu, sociālo grupu un veselu zemju materiālo un garīgo saskarsmi. Markss un Engelss savā darbā rāda, ka materiālā saskarsme un vispirms cilvēku saskarsme ražošanas procesā ir katras citas saskarsmes pamats. Ar terminiem «Ver-kehrsform», «Verkehrsweise», «Verkehrsvcrhāltnisse», «Produktions-und Verkchrsverhāltnisse» («saskarsmes forma», «saskarsmes veids», «saskarsmes attiecības», «ražošanas un saskarsmes attiecības»), kas lietoti «Vācu ideoloģijā», izteikts ražošanas attiecību jēdziens, kāds tas tolaik veidojās Marksa un Engelsa apziņā. — 17.

7 Terminam «Stamm», kas «Vācu ideoloģijā» tulkots kā «cilts», XIX gs. 40. gados vēstures zinātnē bija plašāka nozīme nekā tagad.

Ar to apzīmēja cilvēkus ar kopēju izcelsmi no viena un tā paša senča, un tas ietvēra tagadējos jēdzienus «ģints» (Gēns) un «cilts» (Stamm). Sos jēdzienus pirmais precīzi definējis un šķīris L. Morgans savā grāmatā «Senā sabiedrība» (1877). Saja izcilā amerikāņu etnogrāfa un vēsturnieka galvenajā darbā pirmoreiz noskaidrota ģints kā pirmatnējās kopienas iekārtas pamatšūniņas nozīme un līdz ar to likts zinātnisks pamats visai pirmatnējās sabiedrības vēsturei. Apkopojis Morgana pētījumu rezultātus, Engelss vispusīgi parādīja jēdzienu «ģints» un «cilts» saturu savā darbā «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās» (1884) (sk. šā izdevuma 3. sēj.). — 18.

8 Romas tautas tribūnu Licīnija un Sekstija agrārais likums, ko pieņēma 367. gada pirms m. ē. pret patriciešiem vērstās plebeju cīņas rezultātā, aizliedza Romas pilsoņiem izmantot vairāk nekā 500 jugeru (apmēram 125 ha) zemes no valsts zemes fonda (ager publicus). — 18.

9 Domāts B. Bauera raksts «Ludviga Feierbaha raksturojums»

žurnālā «Wigand’s Vierteljahrsschrift» 1845. g., Ill sēj., 86.—

146. lpp. — 25, 39.

10 Sk. Гегель. «Философия истории», Введение, Географическая основа всемирной истории. — 27.

11 Domāts В. Bauera izteiciens viņa rakstā «Ludviga Feierbaha raksturojums» («Wigand’s Vierteljahrsschrift» 1845. g., III sēj., 130. lpp). Sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2. т. 3, с. 79— 89. - 27.

12 * Deuisch-Franzosische Jahrbiicher» («Vācu-franču gadagrāmata») iznāca Parīzē К. Marksa un A. Ruges redakcijā vācu valodā. Nāca klajā tikai pirmais, dubultnumurs 1844. g. februārī. Taja bija publicēti K. Marksa darbi — «Par ebreju jautājumu» un «Par Hē-ge]a tiesību filozofijas kritiku. Ievads», kā arī F. Engelsa darbi — «Uzmetumi par politiskās ekonomijas kritiku» un «Anglijas stāvoklis. Tomass Kārlails. «Pagātne un tagadne»» (sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, г. I, с. 382—413, 414 429, 544—571, 572—597). Šie darbi iezīmē Marksa un Fngelsa galīgo pareju uz materiālismu un komunismu. Galvenais cēlonis, kāpēc žurnāls beidza iznākt, bija Marksa principiālās domstarpības ar buržuāzisko radikāli Rūgi. — 32, 542.

«3 Sis secinājums, ka proletāriskās revolūcijas uzvara iespējama tikai vienlaikus visās attīstītajās kapitālistiskajās zemēs un tātad revolūcijas uzvara nav iespējama vienā zemē, kas vispilnīgāk tika formulēts Engelsa darbā «Komunisma principi» (1847) (sk. šā sējuma 94. 95. lpp.), bija pareizs pirmsmonopolistiskā kapitālisma periodā. Jaunos vēsturiskos apstākļos, monopolistiskā kapitālisma periodā, V. 1. Ļeņins, pamatojoties uz paša atklāto likumu par kapitālisma ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērību imperiālisma laikmetā, izdarīja jaunu secinājumu, ka sociālistiskās revolūcijas uzvara iespējama sākuma dažās vai pat vienā atsevišķā zemē un ka revolūcijas uzvara nav iespējama vienlaikus visās zemēs vai to lielākajā daļā. Šā jaunā secinājumā formulējums pirmoreiz dots V. I. Ļenina raksta «Par Eiropas Savienoto Valstu lozungu» (1915). — 35, 94, 288.

14 Kontinentālo sistēmu jeb kontinentālo blokādi — aizliegumu Eiropas kontinenta zemēm tirgoties ar Angliju — 1806. gadā ieviesa Napoleons I. Pēc Napoleona sakāves Krievijā kontinentālā blokāde vairs nebija spēkā. — 37, 322, 547.

15 «Marseljēza», «Karmaņola», *Ģa ira» — XVIII gadsimta beigu franču buržuāziskās revolūcijas revolucionārās dziesmas. Pēdējai dziesmai bija piedziedājums: «Ah! ?a ira, ņa ira, ņa ira. Les aris-toerates ā la lanterne!» («Tā lieta ies. Aristokrātus — pie laternas staba!»). — 39.

16 Izteiciens no M. Stirnera grāmatas «Vienīgais un viņa īpa

šums» (M. Stirner. «Der Einzige und scin Eigenthum». Leipzig, 1845). Sk. K. Markss un F. Engelss. Vācu ideoloģija. R., 1963,

138,—143. lpp. — 40.

17 Sis izteiciens ņemts no B. Bauera raksta «Ludviga Fcierbaha raksturojums» (sk. žurnālu «Wigand's Vierleljahrsschrift» 1845. g., III sēj., 139. lpp.). — 43.

18 Izteiciens по M. Stirnera grāmatas «Vienīgais un viņa īpašums». Sk. K. Markss un F. Engelss. Vācu ideoloģija. R., 1963,

111,—116., 143,—150. lpp. — 43.

19 eHallische Jahrbiicher» un «Deutsche Jahrbūcher» — saīsināts jaunhēgeliešu literāri filozofiskā žurnāla nosaukums. Žurnāls iznāca kā dienas lapiņa Leipcigā no 1838. g. janvāra līdz 1841. g. jūnijam ar nosaukumu «Hallische Jahrbūcher fiir dcutschc Wissenschaft und Kunst» («Halles gadagrāmata vācu zinātnes un mākslās jautājumos») un no 1841. g. jūlija līdz 1843. g. janvārim ar nosaukumu «Deutsche Jahrbūcher fiir Wissenschaft und Kunst» («Vācu gadagrāmata zinātnes un mākslas jautājumos»). 1843. g. janvārī valdība žurnālu aizliedza. — 43.

20 B. Bauer. «Geschichte der Politik, Cultur und Aufklārung des achtzehnten Jahrhunderts», Bd. 1—2. Charlottenburg, 1843—1845 (B. Bauers. «Astoņpadsmitā gadsimta politikas, kultūras un izglītības vēsture», 1.—2. sēj. Sarlotenburga, 1843—1845). — 43.

21 Dziesma par Reinu — nacionālistu plaši izmantotais vācu slk-buržuāziskā dzejnieka N. Bekera dzejolis «Vācu Reina»; šis dzejolis uzrakstīts 1840. gadā, un kopš tā laika tam daudzkārt komponēta mūzika. — 44.

22 Domāts L. Feierbaha raksts «Par «Kristiānisma būtību» sakarā ar «Vienīgo un viņa īpašumu»» žurnālā «Wigand’s Vierteljahrs-schrift» 1845. gadā, II sēj., 193.—205. lpp. Raksts beidzas šādi: «Tātad F[eierbahu] nevar nosaukt ne par materiālistu, ne par ideālistu, ne par identitātes filozofu. Kas tad viņš ir? Viņš domās ir tas pats, kas īstenībā, garā tas pats, kas miesā, savā jutekliskajā būtībā: viņš ir cilvēks, vai pareizāk, — jo F. citādi cilvēka būtību neiedomājas kā sabiedrisku būtibu, — sabiedrisks cilvēks, komunists» (Л. Фейербах. Избранные философские произведеия, т. II. М., 1955, с. 420). — 44.

23 L. Feuerbach. «Grundsātze der Philosophic der Zukunft». Zurich und Winterthur, 1843, S. 47 (L. Feierbahs. «Nākotnes filozofijas pamattēzes». Cīrihē un Vintertūrā, 1843, 47. lpp.).

Savās piezīmēs, kas nosauktas «Feierbahs» un acīmredzot domātas «Vācu ideoloģijas» pirmā sējuma I nodajai, Engelss cite un komentē minēto vietu no Feierbaha grāmatas:

««Esamība nav vispārīgs, no lietām šķirams jēdziens. Tā ir vienota ar to, kas ir... Esamība ir būtības noteikšana. Kas ir mana būtība, tas ir mana esamība. Zivs ir ūdenī, bet no šīs esamības nevar nošķirt tās būtību. Jau valoda identificē esamību un būtību. Tikai cilvēka dzīvē un ari tad tikai nenormālos, nelaimīgos gadījumos esamība nošķiras no būtības; te gadās, ka cilvēka būtība nav tur, kur ir viņa esamība, bet tieši šās nošķirtības dē| viņš jau arī patiesībā ar visu dvēseli nav tur, kur īstenībā ir viņa miesa. Tikai tur, kur ir tava sirds, esi Tu. Bet visas lietas — izņemot pretdabiskus gadījumus — labprat ir tur, kur tās ir, un labprāt ir tas, kas tās ir.» (47. lpp.)

Lieliska pastāvošās kārtības apoloģija. Izņemot pretdabiskus gadījumus, nedaudzus nenormālus gadījumus, Tu sava septītajā mūža gadā labprāt kļūsti par durvju vērēju ogļu šahtā, četrpadsmit stundas viens pats pavadīdams tumsa, un, ja tāda ir Tava esamība, tad tada ir arī Tava būtība. Gluži tāpat piešķetinātājs pie selfak-tora. Та ir Tava «būtība», ka Tev jābūt pakļautam kādai darba nozarei» (K. Markss un F. Engelss. «Vācu ideoloģija». R., 1963, 567. lpp.). — 45.

24 Markss un Engelss te domā «Vācu ideoloģijas» pirmā sējuma III nodaļu (sk. K. Markss un F. Engelss. Vācu ideoloģija. R., 1963, 154,—156. lpp.). Minētā nodaļas daļa par Feierbahu sākumā ietilpa šajā III nodaļā un sekoja tieši aiz teksta, uz kuru šeit atsaucas Markss un Engelss. Norādītajā III nodaļas vietā Markss un Engelss citē Hēgcļa darbu «Vēstures filozofija» u. c. — 48.

25 Liga pret labības likumiem ir Anglijas rūpniecības buržuāzijas organizācija. So Līgu nodibināja 1838. gadā Mančestras fabrikanti Kobdens un Braits. Tā sauktos labības likumus, kas ierobežoja vai aizliedza labības ievešanu no ārzemēm, izdeva Anglijā lielo zemes īpašnieku — lendlordu interesēs. Izvirzīdama prasību pēc pilnīgas tirdzniecības brīvības, Līga centās panākt labības likumu atcelšanu, lai pazeminātu strādnieku darba algu un vājinātu agrārās aristokrātijas ekonomiskās un politiskās pozīcijas. Sās cīņas rezultātā 1846. gadā tika pieņemts bits par labības likumu atcelšanu, un tas nozīmēja rūpniecības buržuāzijas uzvaru pār agraro aristokrātiju. — 51.

26 «Savienība» («Verein»), pēc Stirnera domām, ir brīvprātīga egoistu apvieniba (sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 3, с. 387—418). — 52.

27 J. Aikin. «А Description of the Country from thirty to forty Miles round Manchester». London, 1795 (Dž. Eikins. «Apraksts par Mančestras apkārtni trīsdesmit līdz četrdesmit jūdžu rādiusā». Londonā, 1795). — 59.

28 Citēta «Lettre sur la Jalousie du Commerce» («Vēstule par sāncensību tirdzniecībā») no I. Pinto grāmatas «Traitē de la Circulation et du Credit». Amsterdam, 1771 («Traktāts par apgrozību un kredītu». Amsterdamā, 1771), 234. un 283. lpp. — 59.

37 — 8У6

29 A. Smith. «An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations». London, 1776 (A. Smits. «Pētījums par dabu

un tautu bagātības cēloņiem». Londonā, 1776). — 60. |

30 2. Z. Ruso grāmatu «Du Contract social; ou, Principes du ■;

droit politique» («Par sabiedrisko līgumu jeb Politisko tiesību principi»), kas nāca klajā Amsterdamā 1762. gadā. — 69. it

31 Domāti M. Stirnera spriedelējumi viņa rakstā «Štirnera recenzenti», kas publicēts žurnāla «Wigand’s Vierteljahrsschrift» 111 sējumā 1845. gadā, 187. lpp. Sk. K. Markss un F. Engelss. Vācu ideoloģija. R., 1963, 79.—80. lpp. — 70.

32 Normaņi iekaroja Angliju 1066. g.; Neapoli — 1130. gadā. — 72.

33 Austrumromas impērija — valsts, kas 395. g. atdalījās no verg

turu Romas impērijas, ar centru Konstantinopolē, vēlāk ieguva Bi-zantijas nosaukumu; pastāvēja līdz 1453. gadam, kad to iekaroja !'

Turcija. — 72, 397.

34 Itālijas pilsēta Amalfi X—XI gadsimtā bija plaukstošs tirdzniecības centrs. Amalfi pilsētas jūras tiesības (Tabula Amalphitana) bija spēkā visā Itālijā, un tās bija plaši izplatītas Vidusjūras zemēs. — 79.

35 Darbs «Komunisma principi» ir Komunistu savienības programmas projekts, ko F. Engelss uzrakstīja Savienības Parīzes apgabala komitejas uzdevumā. Uzskatīdams to par provizorisku projektu, Engelss savā 1847. g. 23.—24. novembra vēstulē Marksam ieteica atteikties no katķisma formas un izstrādāt Komunistu savienības programmu «Komunistiskā manifesta» veidā. Komunistu savienības otrajā kongresā (no 29. novembra līdz 8. decembrim) Marksa un Engelsa uzskati guva pilnīgu atzinību; viņiem uzdeva izstrādāt Savienības programmu — «Komunistiskās partijas manifestu». Rakstot «Manifestu», marksisma pamatlicēji izmantoja vairākas «Komunisma principos» izvirzītās tēzes.

Darbā «Komunisma principi» Engelss ir teorētiski pamatojis dažus svarīgus proletariāta partijas programmas un taktikas principus, norādījis pasākumus, ar kuriem varu iekarojušais proletariāts sagatavos pāreju no kapitālisma uz sociālismu. — 83.

33 Manuskriptā, tai vietā, kur jābūt atbildei uz 22., kā arī uz j nākošo, 23. jautājumu, rakstīts vārds «paliek». Acīmredzot tas nozīmē, ka atbildei jāpaliek tādai pašai, kāda tā bija formulēta vienā no iepriekšējiem Komunistu savienības programmas projektiem, kas līdz mūsdienām nav saglabājušies. — 97.

37 «Komunistiskās partijas manijests» — pirmais zinātniskā komunisma programmas dokuments, kurā ietverts Marksa un Engelsa dižās mācības pamatu viengabalains un harmonisks izklāsts. «Šai darbā ar ģeniālu skaidrību un spilgtumu attēlots jauns pasaules uzskats, konsekvents materiālisms, kas ietver arī sociālās dzīves nozari, dialektika kā vispusīgākā un dziļākā mācība par attīstību, šķiru cīņas teorija un teorija par proletariāta — jaunas, komunistiskas sabiedrības radītāja — vispasaules vēsturisko revolucionāro lomu»

(V. I. Ļeņins. Raksti, 21. sēj., 30. lpp.).

«Komunistiskās partijas manifests» zinātniski pierādīja proletariātam kapitālisma sabrukuma un proletāriskās revolūcijas triumfa tienovēršamību, noteica revolucionārās proletariāta kustības uzdevumus un mērķus.

«Manifestu», ko Markss un Engelss uzrakstīja kā Komunistu savienības programmu, pirmoreiz publicēja Londonā 1848. gada februārī. Sai izdevumā līdz ar pašu darbu ievietoti ari priekšvārdi visiem izdevumiem, izņemot priekšvārdu angļu izdevumam, kas nāca klajā 1888. gadā, jo tajā izteiktās domas izklāstītas citos priekšvārdos, piemēram, priekšvārdā vācu 1890. gada izdevumam. Priekšvārdu angļu izdevumam sk. brošūrā K. Markss un F. Engelss. «Komunistiskās partijas manifests». R., 1973, 18,—22. lpp. — 101,. 112.

38 «Komunistu savienība» — pirmā Marksa un Engelsa dibinātā proletariāta starptautiskā komunistiskā organizācija, kas pastāvēja no 1847. līdz 1852. gadam. Sk. F. Engelsa rakstu «Par Komunistu savienības vēsturi» (šā izdevuma 3. sēj.). — 101, 185, 418.

39 Domāta 1848. g. februāra revolūcija Francijā. — 101.

40 «The Red Republikan» («Sarkanais republikānis») — čartistu

nedēļas avīze, ko izdeva Dž. Garnijs Londonā 1850. gadā no jūnija līdz novembrim. «Manifestu» saīsināti publicēja 21.—24. nr-ā 1850. g. novembrī. — 101.

41 Jūnija sacelšanās — Parīzes strādnieku varonīgā sacelšanās 1848. g. no 23. līdz 26. jūnijam, ko franču buržuāzija ārkārtīgi nežēlīgi apspieda. Sacelšanās bija vēsturē pirmais lielais pilsoņu karš starp proletariātu un buržuāziju. — 101, 105, 226, 369, 435.

42 «Le Sociāliste» («Sociālists») — nedēļas avīze, ko franču valodā izdeva Ņujorkā no 1871. gada oktobra līdz 1873. gada maijam; šī avīze bija Internacionāles Ziemeļamerikas federācijas franču sekciju orgāns; pēc Hāgas kongresa sarāva sakarus ar Internacionāli.

Minētais «Komunistiskās partijas manifesta» franču tulkojums tika publicēts avīzē «Lc Sociāliste» 1872. gadā no janvāra līdz martam. — 101.

43 Runa ir par «Komunistiskās partijas manifesta» pirmo krievu

izdevumu, kas iznāca 1869. gadā Zenēvā Bakuņina tulkojumā. Baku-ņins tulkodams vairākās vietās bija sagrozījis «Manifesta» saturu. Pirmā izdevuma trūkumi tika novērsti izdevumā, kas nāca klajā Zenēva 1882. g. Pļehanova tulkojumā. Ar Pļehanova tulkojumu sākas «Manifesta» ideju plaša izplatīšanās Krievijā. — 101, 102.

44 Domāta «Brīvā krievu tipogrāfija», kurā iespieda A. Hercena un N. Ogareva izdoto revolucionāri demokrātisko avīzi «Kolokol» («Zvans»), Hercena dibinātā tipogrāfija līdz 1865. g. atradās Londonā, bet pēc tam to pārcēla uz Zenēvu. Sai tipogrāfijā 1869. g. iespieda minēto «Manifesta» izdevumu. Sk. 43. piezīmi. — 102.

45 Markss un Engelss te domā apstākļus, kas bija izveidojušies pēc tam, kad narodovolieši 1881. gada 1. martā nogalināja ķeizaru Aleksandru II un kad tronī uzkāpušais Aleksandrs III glābās Gat-činā aiz bailēm no jauniem «Narodnajas voļas» slepenās Izpildu komitejas terora aktiem. — 103.

46 Ķelnes komunistu prāva (1852. gadā no 4. oktobra līdz 12. novembrim) — provokatoriska prāva, ko Prūsijas valdība organizēja pret 11 Komunistu savienības biedriem. Septiņiem savienības biedriem,

ko apsūdzēja valsts nodevībā, pamatojoties uz viltotiem dokumentiem un nepatiesām liecībām, piesprieda ieslodzījumu cietoksnī uz laiku no 3 līdz 6 gadiem. Markss un Engelss atmaskoja zemiskās provokatoriskās metodes, ko Prūsijas policejiskā valsts lietoja pret starptautisko strādnieku kustību (sk. Engelsa rakstu «Nesenā prāva Ķelnē» šā sējuma 417.—423. Ipp. un Marksa pamfletu «Atmaskojumi par Ķelnes komunistu prāvu». К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 8, с. 423—491). — 105, 416.

47 So teorētisko tēzi Markss un Engelss ir izteikuši vairākos savos darbos, sākot ar XIX gadsimta 40. gadiem; šai formulējumā tā ietverta Starptautiskās Strādnieku Asociācijas Statūtos (sk. šā izdevuma 2. sēj.). — 107.

48 So priekšvārdu Engelss uzrakstīja 1890. g. 1. maijā, dienā, kad vairākās Eiropas un Amerikas zemēs saskaņā ar II Internacionāles Parīzes kongresa (1889. g. jūlijā) lēmumu tika sarīkotas strādnieku masu demonstrācijas, streiki un mītiņi, kuros viņi prasīja ieviest 8 stundu darbadienu un izpildīt citus kongresa lēmumus. Kopš tā laika visu zemju strādnieki sāka katru gadu atzīmēt 1. maiju kā proletariāta revolucionāro spēku un starptautiskās solidaritātes cīņas skates dienu. — 107.

49 Kongresa Polija — tā dēvēja Polijas daļu, ko saskaņā ar 1814. un 1815. gada Vīnes kongresa lēmumu pievienoja Krievijai ar oficiālu nosaukumu — Polijas Carisle. — 108.

50 Engelss šo piezīmi ievietoja arī «Komunistiskās partijas manifesta» 1890. g. vācu izdevumā, izlaižot tikai pēdējo teikumu. — 113.

51 Markss un Engelss savu vēlāko laiku darbos jēdzienu «darba vērtība», «darba cena» vietā lietoja Marksa ieviestos precīzākos jēdzienus — «darbaspēka vērtība», «darbaspēka cena» (sk. par to Engelsa ievadu Marksa darbam «Algots darbs un kapitāls» šā sējuma 149.—157. Ipp.). — 119.

52 Domāta kustība par vēlēšanu tiesību reformu, ko Anglijas apakšnams tautas masu spiediena rezultātā pieņēma 1831. gadā un ko lordu palāta galīgi apstiprināja 1832. gada jūnijā. Reforma bija vērsta pret agrārās un finansu aristokrātijas politisko monopolu un pavēra ce|u uz parlamentu rūpniecības buržuāzijas pārstāvjiem. Proletariātu un sīkburžuāziju, kas cīņā par reformu bija galvenais spēks, liberālā buržuāzija piekrāpa, un viņi vēlēšanu tiesības neieguva. — 132.

53 Leģitimisti — 1830. gadā gāztās Burbonu «leģitīmās» («likumīgās») dinastijas, kas pārstāvēja mantotās zemes lielīpašnieku intereses, piekritēji. Cīņā pret valdošo Orleānu dinastiju (1830—1848), kas balstījās uz finanšu aristokrātiju un lielburžuāziju, daja leģi-tīmistu nereti izmantoja sociālo demagoģiju, iztēlojot sevi par darbaļaužu aizstāvjiem pret ekspluatatoriem buržujiem. — 133, 223, 331.

54 «Jaunā Anglija» — grupa angļu politisko darbinieku un literātu, kas piederēja pie toriju partijas; izveidojās XIX gadsimta 40. gadu sākumā. Izteikdami agrārās aristokrātijas neapmierinātību ar buržuāzijas ekonomiskās un politiskās varenības pastiprināšanos, «Jaunās Anglijas» darbinieki lietoja demagoģiskus paņēmienus, lai pakļautu savai ietekmei strādnieku šķiru un izmantotu to savā cīņa pret buržuāziju. — 133.

65 Runa ir par sīkburžuāziskajiem demokrātiem — republikāņiem un sīkburžuāziskajiem sociālistiem — franču avīzes «Reforma» («La Rēforme») (iznāca Parīzē no 1843. līdz 1850. gadam) piekritējiem, kas uzstājās par republikas nodibināšanu un demokrātisku un sociālu reformu īstenošanu. — 141.

se Par avīzi «La Rēforme» sk. 55. piezīmi. — 142, 241.

57 Polijas nacionālās atbrīvošanas nolūkos 1846. gada februārī Polijas zemēs gatavoja sacelšanos. Sacelšanās galvenie iniciatori bija poļu revolucionārie demokrāti (Dembovskis un cili). Taču šļah-tas elementu nodevības dēļ un tāpēc, ka Prūsijas policija apcietināja sacelšanas vadītājus, vispārējā sacelšanās izjuka, un notika tikai atsevišķi revolucionāri uzliesmojumi. Vienīgi Krakovā, ko kopš 1815. g. kopīgi kontrolēja Austrija, Krievija un Prūsija, nemierniekiem 22. februārī izdevās gūt uzvaru un izveidot Nacionālo valdību, kas izdeva manifestu par feodālo klausību atcelšanu. Sacelšanos Krakovā apspieda 1846. gada marta sākumā. 1846. gada novembrī Austrija, Prūsija un Krievija parakstīja līgumu par Krakovas pievienošanu Austrijas impērijai. — 142, 220.

58 šis raksts ir daļa no K. Marksa darba «Buržuāzija un kontrrevolūcija», kas sarakstīts 1848. gada decembrī. Šai darbā Markss no vēsturiskā materiālisma viedokļa aplūko Prūsijā notikušās kontrrevolūcijas uzvaras cēloņus un parada Vācijas marta revolūcijas raksturu un īpatnības. — 144.

59 Runa ir par kārtu orgānu, kurā ietilpa visu Prūsijas provinču landtāgu pārstāvji. Šai gadījumā Markss domā Otro Savienoto landtāgu, ko sasauca 1848. gada 2. aprīlī Kamphauzena valdības laikā. Šis landtāgs pieņēma likumu par Prūsijas Nacionālās sapulces vēlēšanām un piekrita aizņēmumam, kuru valdībai bija atteicis 1847. gada Savienotais landtāgs. Pēc šā notikuma landtāgu 1848. g. 10. aprīlī likvidēja. — 144.

60 Domāta 1566.—1609. g. buržuāziskā revolūcija Nīderlandē (tagadējā Beļģija un Holande), kas ietilpa Spānijas lielvalsts sastāvā; revolūcijā apvienojās buržuāzijas un tautas masu cīņa pret feodālismu ar nacionālās atbrīvošanās karu pret Spānijas kundzību. 1609. gadā pēc vairākām sakāvēm Spānija bija spiesta atzīt buržuāziskās Holandes republikas neatkarību. Nīderlandes XVI gs. buržuāziska revolūcija ievadīja uzvarošo buržuāzisko revolūciju laikmetu Eiropā. Tagadējās Beļģijas teritorija palika spāņu rokās līdz 1714. gadam. — 145.

61 Publicēdams darbu «Algots darbs un kapitālsMarkss izvirzīja sev uzdevumu populārā veida attēlot ekonomiskās attiecības, kas kapitālistiskajā sabiedrībā ir šķiru cīņas materiālais pamats. Viņš centās dot proletariātam teorētisku ieroci — dziļi zinātnisku izpratni par to, uz ko kapitālistiskajā sabiedrībā balstās buržuāzijas šķiras kundzība un strādnieku algotā verdzība. Attīstīdams savas virsvērtības teorijas pamattēzes, Markss vispārējā veidā formulē tēzi par strādnieku šķiras relatīvo un absolūto grimšanu nabadzībā kapitālisma apstākļos.

Sai izdevumā darbs publicēts pēc K. Marksa un F. Engclsa Rakstu otrā izdevuma 6. sējuma teksta, ievērojot grozījumus, ko Engelss izdarījis 1891. gada izdevumā. — 149, 158.

82 «Neue Rheinische Zeitung. Organ der_ Demokratie» («Jaunā Reinas avīze. Demokrātijas orgāns») — iznāca katru dienu Ķelnē Marksa redakcijā no 1848. gada 1. jūnija līdz 1849. gada 19. maijam; redakcijas sastāvā bija Engelss. — 149, 196, 237, 382, 545.

** Vācu strādnieku biedrību Briselē Markss un Engelss nodibināja 1847. g. augusta beigās, lai politiski izglītotu vācu strādniekus, kas dzīvoja Beļģijā, un lai propagandētu viņu vidū zinātniskā komunisma idejas. Marksa un Engelsa un_ viņu cīņas biedru vadībā biedrība kļuva par legālu vācu revolucionāro proletāriešu apvienošanās centru Beļģijā. Biedrības labākie elementi ietilpa Komunistu savienības Briseles organizācijā. Briseles Vācu strādnieku biedrības darbība izbeidzās drīz pēc 1848. g. februāra buržuāziskās revolūcijas Francijā sakarā ar to, ka Beļģijas policija apcietināja un izsūtīja šās biedrības biedrus. — 149, 544.

84 Domāta cara karaspēka intervence Ungārijā 1849. gadā, lai apspiestu Ungārijas buržuāzisko revolūciju un atjaunotu Austrijas Habsburgu varu. — 149.

85 Runa ir par tautas masu sacelšanās cīņām Vācijā 1849. gadā no maija līdz jūlijam, aizstāvot impērijas konstitūciju (ko Frankfurtes Nacionālā sapulce pieņēma 1849. g. 28. martā, bet vairākas vācu valstis noraidīja). Sīs sacelšanās nebija savā starpā saistītas, notika stihiski un apmēram 1849. gada jūlija vidū tika apspiestas. — 149, 186.

86 Vēlāk Marksa manuskriptu mantojumā atrada rokrakstā sagatavotu uzmetumu pēdējai vai vairākām pēdējām lekcijām par algotu darbu un kapitālu ar virsrakstu «Alga». Uz manuskripta vāka bija piezīme: «Briselē 1847. g. decembrī» (sk. К- Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 6., с. 579—602). Pēc satura šis manuskripts daļēji papildina Marksa nepabeigto darbu «Algots darbs un kapitāls». Taču iespiešanai sagatavotas sacerējuma «Algots darbs un kapitāls» nobeiguma daļas Marksa manuskriptos nav atrastas. — 149.

87 Markss «Kapitālā» raksta: «Ar klasisko politisko ekonomiju es saprotu visu politisko ekonomiju, sākot ar V. Petiju; tā pētī buržuāzisko ražošanas attiecību iekšējās atkarības» (sk. K. Markss. Kapitāls, 1. sēj. R., 1973, 84. lpp.). Klasiskās politiskās ekonomijas ievērojamākie pārstāvji Anglijā bija A. Smits un D. Rikārdo. — 150.

88 F. Engelss darbā «Anti-Dīrings» raksta: «lai gan politiskā ekonomija šaurākā nozīmē ir radusies ģeniālu cilvēku galvās XVII gadsimta beigās, tomēr savā pozitīvajā formulējumā, kādu tai devuši fiziokrāti un Ādams Smits, tā pēc būtības ir XVIII gadsimta bērns» (sk. F. Engelss. Anti-Dīrings. R., 1952, 169. lpp.). — 151.

89 Engelss te domā Pirmā maija svinēšanu 1891. gadā. Dažās zemēs (Anglijā, Vācijā) Pirmā maija svētkus atzīmēja nākamajā svētdienā pēc 1. maija. 1891. gadā šī svētdiena iznāca 3. maijā.— 157.

70 Kā norāda Engelss (sk. šā sējuma 149. lpp.), darbs palika nepabeigts. Rakstu iespiešanu pārtrauca sakarā ar to, ka Markss uz

laiku aizbrauca no Ķelnes, un vēlāk tāpēc, ka Vācijā saasinājās politiskais stāvoklis un avīze «Neue Rheinische Zeitung» vairs neiznāca. Sk. ari 66. piezīmi. — 184.

71 «Centrālās komitejas uzsaukumu Komunistu savienībai» Markss un Engelss sarakstīja 1850. g. marta beigās, kad viņi vēl cerēja, ka sāksies jauni revolūcijas uzplūdi. Izstrādādami proletariāta teoriju un taktiku gaidāmajā revolūcijā, Markss un Engelss «Uzsaukumā» it sevišķi uzsver nepieciešamību radīt patstāvīgu proletariāta partiju, norobežoties no sīkburžuāziskajiem demokrātiem. Galvenā vadošā ideja, ko marksisma pamatlicēji formulējuši «Uzsaukumā», ir ideja par nepārtrauktu revolūciju, kurai jāiznīcina privātīpašums un šķiras un jānodibina jauna sabiedrība.

«Centrālās komitejas uzsaukumu» slepeni izplatīja Komunistu savienības biedru vidū. 1851. gadā šis dokuments, ko Prūsijas policija atrada pie dažiem apcietinātajiem Komunistu savienības biedriem, tika publicēts vācu buržuāziskajās avīzēs un divu policijas ierēdņu Vermūta un Stībcra grāmatā. — 185.

72 Svētā savienība — reakcionāra Eiropas monarhu apvienība, ko 1815. gadā nodibināja cariskā Krievija, Austrija un Prūsija, lai apspiestu revolucionārās kustības atsevišķās zemēs un saglabātu tajās feodāli monarhistiskos režīmus. — 187, 220, 331.

73 Domāta Francijas galvaspilsēta — Parīze, ko kopš XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas laikiem uzskatīja par revolūcijas centru. — 187.

74 Kreisais spārns Frankfurtes sapulcē — sīkburžuāzisks kreisais spārns Nacionālajā sapulcē, ko sasauca pēc marta revolūcijas Vācijā un kas sāka noturēt savas sēdes 1848. g. 18. maijā Frankfurtē pie Maiņas. Sapulces galvenais uzdevums bija likvidēt Vācijas politisko sadrumstalotību un izstrādāt Visvācijas konstitūciju. Taču tās liberālā vairākuma gļēvulības un svārstīšanās dē| un kreisā spārna nenoteiktības un nekonsekvences dē] Sapulce baidījās saņemt savās rokās augstāko varu Vācijā un neprata nostāties stingrās pozīcijās Vācijas 1848.—1849. gada revolūcijas pamatjautājumos. 1849. gada 30. maijā Sapulce bija spiesta pārcelties uz Stutgarti. 1849. g. 18. jūnijā karaspēks to padzina. — 187, 384.

75 «Neue Oder-Zeitung» («Jaunā Oderas Avīze») — buržuāziski demokrātiska vācu dienas avīze, ar šo nosaukumu iznāca Breslavā (Vroclavā) no 1849. līdz 1855. gadam. 1855. gadā Markss bija šās avīzes Londonas korespondents. — 190.

73 Šeit izteiktie uzskati par agrāro jautājumu cieši saistīti ar Marksa un Engelsa 40.—50. gados doto revolūcijas attīstības perspektīvu vispārējo novērtējumu. Kā norādījis Ļeņins, marksisma pamatlicēji toreiz uzskatījuši, ka kapitālisms jau k|uvis nevarīgs, bet sociālisms jau ir tuvu. Pamatojoties uz to, Markss un Engelss «Uzsaukumā» izsakās pret muižniekiem konfiscētās zemes nodošanu zemniekiem, par io, ka zeme jāpadara par valsts īpašumu un jānodod asociētā lauku proletariāta strādnieku koloniju rīcībā.

Pamatojoties uz Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas pieredzi Krievijā, kā ari uz revolucionārās kustības pieredzi citās zemēs, Ļeņins attīstīja tālāk Marksa uzskatus par agrāro jautājumu. Atzīstot, ka

attīstītajās kapitālistiskajās zemēs pēc proletariāta revolūcijas ir lietderīgi saglabāt galvenokārt lielus lauksaimniecības uzņēmumus, viņš rakstīja: «Tomēr būtu vislielākā kļūda pārspīlēt vai šablonizēt šo noteikumu un nekad nepieļaut, ka daja ekspropriatoriem ekspropriētās zemes bez maksas tiek nodota apkārtējiem sīkzemniekiem un dažreiz arī vidējiem zemniekiem» (V. I. Ļeņins. Raksti, 31. sēj., 132. Ipp.). — 193.

77 K. Marksa darbs «Šķiru ciņa Francijā no 1848. līdz 1850. g.» ir rakstu sērija ar kopīgu virsrakstu «No 1848. līdz 1849. g.». Šai darbā materiālistiski izskaidrots vesels Francijas vēstures periods un izstrādātas svarīgākās proletariāta revolucionārās taktikas tēzes. Pamatojoties uz masu revolucionārās cīņas praktisko pieredzi, Markss darba «Šķiru cīņa Francijā» ir attīstījis savu revolūcijas un proletariāta diktatūras teoriju. Pieradīdams, ka strādnieku šķirai nepieciešams iekarot politisko varu, Markss šeit pirmoreiz lieto terminu «proletariāta diktatūra» un norada šās diktatūras politiskos, ekonomiskos un ideoloģiskos uzdevumus. Markss šai darbā formulē ideju par strādnieku šķiras un zemniecības savienību, kurā strādnieku šķirai ir vadoša loma. Darba «Šķiru cīņa Francijā» sākotnējā plānā bija ietverti 4 raksti: «1848. gada jūnija sakāve», «1849. g. 13. jūnijs», «13. jūnija sekas kontinenta» un «Pašreizējais stāvoklis Anglijā». Taču nāca klajā tikai trīs raksti. Jautājumi par 1849. g. jūnija nolikumu ietekmi kontinentā un par stāvokli Anglijā tika apgaismoti citos žurnāla numuros, konkrēti, starptautiskajos apskatos, ko kopīgi bija sarakstījuši Markss un Engelss. Izdodot Marksa darbu 1895. gadā, Engelss papildus pievienoja ceturto nodaļu, kurā ietilpa Francijas notikumiem veltītie «Trešā starptautiskā apskata» nodalījumi (sk. К- Маркс и Ф. Энгельс. Соч., над. 2, т. 7, с. 464—467 и 473—483). šai nodaļai Engelss devis virsrakstu «Vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšana 1850. gadā», šai sējumā, tāpat kā Rakstos, pirmo triju nodaļu virsraksti doti pēc žurnāla teksta, ceturtās nodaļas virsraksts — atbilstoši 1895. gada izdevumam. — 196, 216.

7S Ievadu Marksa darbam «Šķiru cīņa Francijā no 1848. līdz 1850. g.» Engelss uzrakstīja šā darba atsevišķajam izdevumam, kas nāca klajā Berlīnē 1895. gadā.

Parādījis, cik svarīga ir 1848.—1849. g. revolūcijas norises un mācību analīze, ko sniedzis Markss savā darbā, Engelss lielāko daļu sava ievada veltī proletariāta šķiras cīņas tālākās pieredzes, vispirms jau Vācijā gūtas pieredzes apkopošanai. Engelss sava darbā uzsver nepieciešamību revolucionāri izmantot visus legālos līdzekļus, lai sagatavotu proletariātu sociālistiskai revolūcijai, prasmīgi savienotu ciņu par demokrātiju ar cīņu par sociālistisko revolūciju, lai pirmo uzdevumu pakārtotu otrajam uzdevumam. Savā ievadā Engelss atkal pamato marksisma ļoti svarīgo tēzi, ka cīņas taktisko metožu un formu izvēle atkarīga no konkrētiem vēsturiskiem apstākļiem, ka revolucionārās darbības mierīgās formas, kas proletariātam ir vislabākās, jāaizstāj ar vardarbīgām, gadījumā, ja revolucionārās valdošās šķiras lieto vardarbību.

Publicējot ievadu, Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas Valde neatlaidīgi prasīja, lai Engelss mīkstinātu darba, kā Valde domāja, parak revolucionāro toni un piešķirtu tam piesardzīgāku formu. Engelss kritizēja partijas vadības nenoteikto nostāju, tās tieksmi «rīkoties vienīgi likumības ietvaros». Taču, būdams spiests rēķināties ar Valdes domam, Engelss piekrita izlaist korektūrā vairākas vietas un grozīt dažus formulējumus. (Sie grozījumi un īsinājumi atzīmēti zem s\'ītras. Saglabājušās slejas, kurās bija izdarīti šie grozījumi, un ievada manuskripts dod iespēju pilnīgi atjaunot sākotnējo tekstu.)

Tai pašā laika atsevišķi sociāldemokrātijas līderi, pamatojoties uz šo darbu, mēģināja iztēlot, ka Engelss ir tikai par mierīgu varas pāreju strādnieku šķiras rokās jebkuros apstāk|os, ka Engelss aizstāvot «likumību par katru cenu». Dziji sašutis, Engelss uzstāja, lai viņa ievadu publicē žurnālā «Neue Zeit». Taču arī šeit to publicēja ar tiem pašiem īsinājumiem, kas autoram bija jāizdara iepriekš minētajā atsevišķajā izdevumā. Tomēr ievads, kaut arī to publicēja ar īsinājumiem, nemaz nezaudēja savu revolucionāro raksturu.

Nesaīsināts Engclsa ievada teksts pirmoreiz publicēts PSR Savienībā 1930. gadā gramatā: К- Маркс. «Классовая борьба oo Франции 1848—1850». — 196.

79 «Neue Rkeinische Zeitung. Politisch-okonomische Revue» («Jaunā Reinas avīze. Politiski ekonomisks apskats») — žurnāls, ko nodibināja Markss un Engelss 1849. g. decembrī un ko viņi izdeva līdz 1850. g. novembrim; Komunistu savienības teorētisks un politisks orgāns. To iespieda Hamburgā. Iznāca 6 žurnāla numuri. Pārstāja eksistēt Vācijā notikušo policejisko vajāšanu un materiālo līdzekļu trūkuma dēj. — 198, 304.

80 Domātas valdības dotācijas, ko Engelss ironiski dēvē pēc Bis-marka muižas nosaukuma; šī muiža atradās Hamburgas tuvumā Saksenvaldē (Saksijas mežs) un bija Vilhelma I dāvāta. — 199.

81 In parlibus infidelium (burtiski: «neticīgo zemē») — pielikums pie titula, kāds bija katoļu bīskapiem, kurus iecēla tīri nominālos amatos nekristīgo zemēs. Sis izteiciens bieži sastopams /Marksa un Engelsa darbos attiecībā uz dažādām emigrantu valdībām, kas veidojās ārzemēs, nemaz neievērojot reālos apstākļus valstī. — 200, 313, 319, 432, 459, 503.

82 Runa ir par divām monarhistiskām franču buržuāzijas partijām XIX gs. pirmajā pusē — leģitīmistiem (sk. 53. piezīmi) un orleānistiem.

Orleānisti — Burbonu dinastijas jaunākā zara, Orleānas hercoga piekritēji; Burbonu dinastija atradās pie varas no 1830. g. Jūlija revolūcijas laikiem, un to gāza 1848. gada revolūcija. Orleānisti pārstāvēja finanšu aristokrātijas un lielburžuāzijas intereses.

Otrās republikas laikā (1848—1851) abi monarhistiskie grupējumi izveidoja apvienotas konservatīvās «kārtības partijas» kodolu. — 203, 235, 445.

83 Napoleona III laikā Francija piedalījās Krimas karā (1854 un 1855), karoja ar Austriju Itālijas dēļ (1859), kopā ar Angliju piedalījās karos pret Ķīnu (1856—1858 un I860), sāka iekarot Indoķīnu (I860 un 1861), organizēja bruņotu intervenci Sīrijā (I860 un 1861) un Meksikā (1862—1867), beidzot karoja pret Prūsiju (1870 un 1871). — 203.

84 F. Engelss lieto terminu, kas izteica vienu no bonaparliskas Otrās impērijas (1852—1870) valdošo aprindu ārpolitikas principiem.

So tā dēvēto «tautību principu» plaši izmantoja lielvalstu valdošās šķiras, lai ideoloģiski maskētu savus iekarošanas plānus un ārpolitiskās avantūras. «Tautību princips», kam nebija nekā kopēja ar nāciju pašnoteikšanās tiesību atzīšanu, bija vērsts uz to, lai uzkurinātu nacionālo naidu un padarītu nacionālo kustību, it īpaši mazo tautu nacionālo kustību, par savā starpā konkurējošo lielvalstu kontr-revolucionārās politikas ieroci. — 203.

85 Vācijas savienība, ko Vīnes kongress nodibināja 1815. g. 8. jūnijā, bija Vācijas feodāli absolūtisko valstu apvienība un nostiprināja Vācijas politisko un ekonomisko sadrumstalotību. — 203, 327.

86 Franču-prūšu karā (1870 un 1871) Francija tika uzvarēta un izveidojās Vācijas impērija, kurā Austrija tomēr neietilpa, — tāpēc arī nosaukums cMazvācijas impērija». Napoleona III sakāve bija stimuls revolūcijai Francijā. Sī revolūcija gāza Luiju Bonapartu, un tās rezultātā Francijā 1870. g. 4. septembrī nodibināja republiku. — 204.

87 Nacionālā gvarde — bruņota pilsoņu brīvprātīga zemessardze ar vēlētu pavēlniecību, pastāvēja Francijā un dažās citās Rietumeiropas zemēs. Pirmoreiz to izveidoja Francijā 1789. g. buržuāziskās revolūcijas sākumā; ar pārtraukumiem pastāvēja līdz 1871. gadam. 1870. un 1871. gadā Parīzes nacionālajai gvardei, kurā franču-prūšu kara apstākļos ieplūda plašas demokrātiskas masas, bija liela revolucionāra nozīme. Nacionālās gvardes Centrālā komiteja, kas nodibinājās 1871. g. februārī, vadīja proletariāta sacelšanos 1871. g. 18. martā un 1871. g. Parīzes Komūnas sākotnējā periodā (līdz 28. martam) izpildīja vēsturē pirmās proletāriskās valdības funkcijas. Pēc Parīzes Komūnas apspiešanas nacionālo gvardi likvidēja. — 204, 221.

88 Pēc sakāves 1870. un 1871. gada franču-prūšu karā Francija izmaksāja Vācijai 5 miljardu franku lielu kontribūciju. — 205.

89 Izņēmuma likumu pret sociālistiem Vācijā ieviesa 1878. gada 21. oktobrī. Saskaņā ar šo likumu aizliedza visas sociāldemokrātiskās partijas organizācijas, strādnieku masu organizācijas, strādnieku presi, konfiscēja sociālistisko literatūru, pret sociāldemokrātiem vērsa represijas. Zem strādnieku masu spiediena likumu atcēla 1890. gada 1. oktobrī. — 205.

90 Vispārējās vēlēšanu tiesības Bismarks ieviesa 1866. g. Ziemeļ-vācijas reihstāga vēlēšanām un 1871. g. apvienotās Vācijas impērijas reihstāga vēlēšanām. — 206.

91 Engelss citē Marksa uzrakstīto teorētisko ievaddaļu franču Strādnieku partijas programmai, ko pieņēma kongresā Havrā 1880. gadā (sk. К. Маркс, и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 19, с. 246).— 206.

92 1870. g. 4. septembri Francijā tautas masu revolucionārās cīņas rezultātā Lika gazta Luija Bonaparta valdība un pasludināta republika. 1870. g. 31. oktobri blankisti nesekmīgi mēģināja izraisīt sacelšanos pret nacionālas aizsardzības valdību. — 210.

93 Kauja pie Vagramas notika 1809. g. 5. un 6. jūlijā Austrijas un Francijas 1809. g. kara laikā. Sājā kaujā franču karaspēks Napoleona I vadībā sakava Austrijas erchercoga Kārļa armiju.

Kauja pie Vaterlo (Beļģijā) notika 1815. gada 18. jūnijā. Napoleona armiju sakāva. Kaujai pie Vaterlo bija izšķiroša loma 1815. g. kampaņā, tā noteica Eiropas lielvalstu pret Napoleonu vērstās koalīcijas galīgo uzvaru un Napoleona I impērijas krišanu. — 211, 279.

94 Engelss te domā ilgstošo cīņu starp hercogu varu un muižniekiem Mcklcnburgas-Sverīnes un Meklenburgas-Strelicas hercogistēs, kas beidzās ar to, ka 1755. gadā Rostokā parakstīja konstitucionālu līgumu par muižnieku mantojuma tiesībām. Ligums apstiprināja viņu agrākās brīvības un privilēģijas, nostiprināja viņu vadošo stāvokli kārtu landtāgos; atbrīvoja no nodokļiem pusi viņu zemes; fiksēja nodokļu apmērus attiecībā uz tirdzniecību un ražošanu, kā arī viņu daļu valsts izdevumos. — 212.

95 1894. g. 5. decembri Vācijas reihstāgā tika iesniegts jauns pret sociālistiem vērsta likuma projekts. So projektu noraidīja 1895. gada

11. maijā. — 215.

96 Orleānas hercogs uzkāpa Francijas tronī ar Luija Filipa vārdu. — 216.

97 1832. gada 5. un 6. jūnijā notika sacelšanās Parīzē. Strādnieki, kas tajā piedalījās, uzcēla vairākas barikādes un aizstāvējās ļoti vīrišķīgi un sīksti.

1834. g. aprīli notika strādnieku sacelšanās Lionā. Tā bija viena no pirmajām Francijas proletariāta masu akcijām. Sacelšanos, ko atbalstīja republikāņi vairākās citās pilsētās, it sevišķi Parīzē, nežēlīgi apspieda.

1839. g. 12. maija sacelšanos Parīzē, kurā tāpat galvenā loma bija revolucionārajiem strādniekiem, sagatavoja slepenā republikāniski sociālistiskā Gadalaiku biedrība O. Blankī un A. Barbesa vadībā; sacelšanos sakāva karaspēks un nacionālā gvarde. — 217.

98 Jūlija monarhija — Luija Filipa valdīšanas laiks (1830—1848), kas nosaukumu ieguva no Jūlija revolūcijas. — 217, 434.

99 Zonderbunds — septiņu ekonomiski atpalikušu Šveices katoļu kantonu separāta savienība, ko noslēdza 1843. gadā, lai pretotos progresīviem buržuāziskiem pārkārtojumiem Šveicē un aizstāvētu baznīcas no jezuītu privilēģijām. Šveices seima 1847. gada jūlija lēmums par Zonderbunda likvidēšanu noderēja Zonderbundam par ieganstu, lai novembra sākumā sāktu karadarbību pret pārējiem kantoniem.

1847. g. 23. novembrī federālās valdības karaspēks sakāva Zonderbunda armiju. Zonderbunda kara laikā Rietumeiropas reakcionārās lielvalstis, kas agrāk bija ietilpušas Svētajā savienībā, — Austrija un Prūsija — mēģināja iejaukties Šveices lietās Zonderbunda labā. Gizo faktiski atbalstīja šīs lielvalstis, jo aizstāvēja Zonderbundu. — 220.

100 Bizansā (Endras departaments) 1847. g. pavasarī pēc bada cietēju strādnieku, apkārtējo sādžu iedzīvotāju iniciatīvas tika izdarīts uzbrukums pārtikas noliktavām, kas piederēja spekulantiem; tas izraisīja asiņainas sadursmes starp iedzīvotājiem un karaspēku. Bizan-sas notikumu rezultāts bija nežēlīgas valdības represijas: četriem notikumu tiešajiem dalībniekiem 1847. g. 16. aprīlī izpildīja nāvessodu un daudziem citiem piesprieda katorgu. — 220.

101 <rLe National» («Nacionālā avīze») — franču dienas avīze, iznāca Parīzē no 1830. līdz 1851. gadam; mēreno buržuāzisko rcpub-likāņu orgāns. Sā virziena ievērojamākie pārstāvji pagaidu valdībā bija Marasts, Bastids un Garnjē-Pažess. — 221, 437.

102 *La Gazette de France» («Francijas Avīze») — dienas avīze, iznāca Parīzē no 163l.g., XIX gs. 40. gados leģilīmistu, Burbonu dinastijas restaurācijas piekritēju orgāns. — 223.

i°3 Francijas republikas pastāvēšanas pirmajās dienās izvirzījās jautājums par valsts karoga izvēli. Parīzes revolucionārie strādnieki prasīja pasludināt par valsts karogu sarkanu karogu, kas lika pacelts Parīzes strādnieku priekšpilsētās 1832. gada jūnija sacelšanās laikā. Buržuāzijas pārstāvji uzstāja, lai karogs būtu trīskrāsains (zili balti sarkans), kas bija Francijas karogs XVIII gs. beigu buržuāziskās revolūcijas un Napoleona I impērijas laikā. Sis karogs jau pirms

1848. g. revolūcijas bija ap avīzi «National» grupējušos buržuāzisko republikāņu emblēma. Strādnieku pārstāvji bija spiesti piekrist tam, ka par Francijas republikas valsts karogu pasludina trīskrāsaino karogu. Taču pie karoga kāta vienmēr piestiprināja sarkanu rozeti.— 226, 443.

104 <rLe Moniteur universal» («Vispārējais Ziņotājs») — franču dienas avīze, oficiāls valdības orgāns, iznāca Parīzē no 1789. līdz 1901. gadam. «Moniteur» slejās obligāti publicēja valdības aktus, parlamenta pārskatus un citus oficiālus materiālus; 1848. g. avīzē iespieda arī pārskatus par Luksemburgas komisijas sēdēm. — 226, 448.

105 Runa ir par summu, ko Francijas karaliskie varas orgāni

1825. g. asignēja kā kompensāciju aristokrātiem, kuru īpašumus konfiscēja XVIII gadsimta beigu franču buržuāziskās revolūcijas

laikā. — 230.

106 Lacaroni — Itālijas deklasēto, skrandu proletariāta elementu palama; reakcionāri monarhistiskas aprindas vairākkārt izmantoja lacaronus cīņā pret liberālo un demokrātisko kustību. — 231, 475.

107 Saskaņā ar angļu «likumu par trūcīgajiem», ko pieņēma 1834. gadā, tika pieļauts tikai viens veids, kā palīdzēt trūcīgajiem, — ievietot viņus darba namos ar katorgas cietuma režīmu; tajos strādniekus izmantoja neražīgā, vienmuļā un nogurdinošā darbā; šos darba namus tauta nosauca par «nabagu bastīli-jām». — 232.

108 1848. g. 15. maijā tautas demonstrācijas laikā Parīzes strādnieki un amatnieki iekļuva Satversmes sapulces sēžu zālē, pasludināja to par atlaistu un izveidoja revolucionāru valdību. Taču demonstrantus drīz vien izklīdināja laikā atsteigusies nacionālā gvarde un karaspēks. Strādnieku vadoņus (Blankī, Barbesu, Albēru, Raspaju, Sobrijē u. c.) apcietināja. — 236, 369, 434.

1848. g. 16. apriti Parīzē strādnieku mierīgo demonstrāciju ar petīciju pagaidu valdībai «organizēt darbu» un «likvidēt iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku» apturēja buržuāziskā nacionālā gvarde, kas bija speciāli mobilizēta šim nolūkam. — 241, 369, 449.

110 Domāts ievadraksts avīzē «Journal des Dēbats» 1848. gada 28. augusta.

«Journal des Dēbats politiques et liitēraires» («Politisko un literāro debašu avīze») — franču buržuāziska dienas avīze, kas nodibināta Parīzē 1789. gadā. Jūlija monarhijas laikā — valdības avīze, orleānistiskās buržuāzijas orgāns. 1848. g. revolūcijas laikā avīze pauda kontrrevolucionārās buržuāzijas, tā dēvētās kārtības partijas uzskatus. — 243, 437.

111 Konstitūcijas pirmais projekts tika iesniegts Nacionālajā sapulcē 1848. gada 19. jūnijā. — 248.

1,2 Saskaņā ar bībeles leģendu Zauls, pirmais ebreju valsts ķēniņš, ciņā pret filistiešiem sakāva tūkstoti savu ienaidnieku, bet viņa ieročnesējs Dāvids, kuru Zauls protežēja, — desmit tūkstošus. Pēc Zaula nāves Dāvids kļuva par ebreju valsts ķēniņu. — 250.

113 Lilija — heraldiska Burbonu monarhijas zīme, vijolītes — bonapartistu emblēma. — 251, 452.

114 Markss atsaucas uz 18. decembra ziņojumu no Parīzes, kas 1848. gada 21. decembrī publicēts avīzes «Neue Rheinische Zeitung» 174. nr-ā un parakstīts ar korespondenta Ferdinanda Volta zīmi. Iepējams, ka minētie vārdi pieder Marksam pašam, kas visu avīzes materiālu rūpīgi rediģēja. — 251.

115 Mīda ausis — ēzeļa ausis, ar kurām, kā stāsta sena teika, Apollons apveltījis frīģiešu ķēniņu Midu. — 253.

116 Kārtības partija — 1848. gadā nodibinātā konservatīvās liel-buržuāzijas partija bija divu Francijas monarhistisko frakciju — leģi-tīmistu un orleānistu (sk. 53. un 82. piezīmi) koalīcija. No 1849. g. līdz pat 1851. g. 2. decembra valsts apvērsumam šī partija bija Otrās impērijas Likumdošanas sapulces vadošā partija. — 266, 445.

117 Restaurācija — laiks, kad Francijā otrreiz, no 1814. līdz 1830. gadam, valdīja Burbonu dinastija. Burbonu reakcionāro režīmu, kas pārstāvēja muižnieku un klerikāļu intereses, nogāza 1830. gada jūlija revolūcija. — 266, 445.

118 Buržā 1849. gadā no 7. marta līdz 3. aprīlim notika 1848. g. 15. maija notikumu dalībnieku prāva (sk. 108. piezīmi). Barbesam piesprieda mūža ieslodzījumu, Blankī — ieslodzījumu cietumā uz 10 gadiem. Albēram, Deflotam, Sobrijē, Raspajam un citiem — ieslodzīšanu cietumā uz dažādu laiku un trimdu kolonijā. — 268, 457.

119 Ģenerāli Breā, kas Parīzes proletariāta jūnija sacelšanās apspiešanas laika komandēja karaspēka daļu, nonāvēja insurgenli pie Fontenblo 1848. g. 25. jūnijā. Sakarā ar to tika sodīti ar nāvi divi sacelšanas dalībnieki. — 268.

120 «La Democratic paeijique («Miermīlīga demokrātija») — fur-jeristu dienas avīze, iznāca Parīzē no 1843. līdz 1851. gadam V. Kon-siderāna redakcijā.

1849. g. 12. jūnija vakarā avīzes redakcijas telpās notika Kalna partijas deputātu sapulce. Sapulces dalībnieki atteicās lietot ieročus un nolēma apmierināties ar mierīgu demonstrāciju. — 275.

121 Manifestā, kas 1849. g. 13. jūnijā publicēts avīzes «Le Pcuple» («Tauta») 206. nr-ā, «Konstitūcijas draugu demokrātiskā asociācija» aicināja Parīzes pilsoņus piedalīties mierīgā demonstrācijā, lai protestētu pret izpildu varas «nekaunīgajiem tīkojumiem». — 275.

122 Kalna proklamācija bija iespiesta 1849. gada 13. jūnijā avīzes «Reformē» un «Democratic paciiique», ka arī Prudona avīzē «Peuple». — 275.

123 Markss te domā pāvesta Pija IX komisiju, kurā ietilpa 3 kardināli un kura, izmantodama franču armijas atbalstu, pēc Romas republikas apspiešanas atjaunoja Romā reakcionāro režīmu. Kardināli valkāja sarkanus tērpus. — 280.

214 «Le Siicle» («Gadsimts») — franču dienas avīze, iznāca Parīzē no 1836. līdz 1939. gadam; XIX gs. 40. gados atspoguļoja tās sīkburžuāzijas da]as uzskatus, kura aprobežojās ar merenu konstitucionālu reformu prasību; 50. gados — mēreni republikāniska avīze. — 280.

125 «La Presse» («Prese») — dienas avīze, iznāca Parīzē kopš 1836. gada; Jūlija monarhijas laikā tai bija opozicionārs raksturs; 1848. un 1849. gadā — buržuāzisko republikāņu orgāns; vēlāk — bonapartistu orgāns. — 280, 471.

126 Domāts grāfs Sambors (kas sevi dēvēja par Anri V), Bur-bonu dinastijas vecākā zara pretendents uz Francijas troni. Viena no Sambora pastāvīgajām rezidencēm Rietumvācijā līdz ar Visbā-deni bija Emsa. — 281, 453.

127 Londonas apkārtnē, Klermontā, pēc 1848. gada februāra revolūcijas dzīvoja no Francijas aizbēgušais Luijs Filips. — 282, 453.

128 «Molu proprio» («uz paša ierosmi») — pāvesta īpašā veida vēstījumu pirmie vārdi. Sos vēstījumus pieņēma bez saskaņošanas ar kardināliem, un parasti tie skāra Pāvesta apgabala iekšpolitiskos un administratīvos jautājumus. Sai gadījumā runa ir par pāvesta Pija IX 1849. gada 12. septembra aicinājumu. — 282.

129 Iznākums nesaskan; jābūt 578 178 000, nevis 538 000 000; jādomā, ka skaitļos iezagusies iespiedkļūda. Tomēr tas neietekmē vispārējo secinājumu: kā vienā, tā otrā gadījumā uz vienu iedzīvotāju iznāk mazāk par 25 frankiem tīrā ienākuma. — 293.

130 Garas departamentā sakarā ar deputāta — leģitīmista de Bona nāvi notika papildu vēlēšanas. Ar 20 tūkstošu balsu vairākumu no 36 tūkstošiem tika ievēlēts Kalna piekritēju kandidāts Favons. — 294.

131 1850. gadā valdība sadalīja Francijas teritoriju piecos lielos kara apgabalos, kā rezultātā iznāca, ka Parīze un tās apkārtējie departamenti atradās pārējo četru visrūdītāko reakcionāru vadīto apgabalu ielenkumā. Uzsvērdama reakcionāro ģenerālu neierobežotās varas līdzību ar turku pašā despotisko varu, republikāniskā prese nosauca šos apgabalus par pašalikiem. — 294.

132 Domāts prezidenta Luija Bonaparta 1849. gada 31. oktobra vēstījums Likumdošanas sapulcei. Sai vēstījumā viņš paziņoja, ka ir atcēlis Baro valdību un nodibinājis jaunu valdību. — 295.

133 1849. g. 10. novembra vēstījumā jaunieceltais Parīzes policijas prefekts Karljē aicināja izveidot «Sociālu līgu pret sociālismu», lai aizstāvētu «reliģiju, darbu, ģimeni, īpašumu, lojalitāti». — 295.

134 «Le Napoleon» («Napoleons») — nedējas avīze, iznāca Parīzē

1850. gadā no 6. janvāra līdz 19. maijam. — 296.

135 Brīvības kokus iestādīja Parīzes ielās pēc 1848. gada februāra revolūcijas uzvaras. Brīvības koku — parasti ozolu vai pape|u — stādīšana Francijā bija kļuvusi par tradīciju jau XVIII gs. beigti buržuāziskās revolūcijas laikā un savā laikā nostiprināta ar Konventa lēmumu. — 299.

136 Jūlija kolonnu, ko uzcēla Parīzē 1840. gadā Bastīlijas laukumā kā pieminekli kritušajiem 1830. g. Jūlija revolūcijas cīnītājiem, ar imortelu (salmeņu) vainagiem rotāja no 1848. gada februāra revolūcijas laikiem. — 300.

137 Deflots, Blankī piekritējs un Parīzes revolucionārā proletariāta pārstāvis, 1850. g. 15. marta vēlēšanās ieguva 126 643 balsis. — 302.

133 Ķoblenca — pilsēta Rietumvācijā; XVIII gs. beigu franču buržuāziskas revolūcijas laikā bija kontrrevolucionārās emigrācijas centrs. — 303.

139 1797. gadā Anglijas valdība izdeva speciālu aktu par banku restrikciju (ierobežošanu), kas noteica obligātu banknošu kursu un atcēla banknošu apmaiņu pret zeltu. Banknošu apmaiņu pret zeltu atjaunoja tikai 1819. gadā. — 306.

140 Par burggrāļiem viņu neattaisnojamās varaskāres un reakcionāro tieksmju dēļ dēvēja 17 orleānistu un leģitīmistu barvežus, kas ietilpa Likumdošanas sapulces komisijā jaunā vēlēšanu likuma projekta izstrādāšanai. Palama aizgūta no Viktora Igo tāda paša nosaukuma vēsturiskās drāmas par viduslaiku Vācijas dzīvi. Vācijā par burggrāfiem sauca ķeizara ieceltos pilsētu un apgabalu valdniekus. — 308, 470.

141 «L’Assemblee nationale» («Nacionālā sapulce») — franču mo-narhistiski Ieģitīmistiska virziena dienas avīze, iznāca Parīzē no 1848. līdz 1857. gadam. Laikā no 1848. līdz 1851. gadam pauda abu dinastisko partiju — leģitīmistu un orleānistu — apvienošanās piekritēju uzskatus. — 310, 493.

142 «Le Constitutionneh («Konstitucionālists») — franču buržuāziska dienas avize; iznāca Parīzē no 1815. līdz 1870. gadam; 40. gados orleānistu mērenā spārna orgāns; 1848. g. revolūcijas laikā izteica ap Tjēru grupējušās kontrrevolucionārās buržuāzijas uzskatus; pēc valsts apvērsuma 1851. g. decembrī — bonapartistu avīze. — 310.

143 «Baiser Lamourette» («Lamureta skūpsts») — mājiens uz zināmo XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas laika epizodi. 1792. g. 7. jūlijā Likumdošanas sapulces deputāts Lamurets bija ierosinājis izbeigt visas partiju ķildas ar brāļa skūpstu. Sekojot viņa aicinājumam, naidīgo partiju pārstāvji metās viens otra apkampienos, bet, kā tas bija gaidāms, jau otrajā dienā šis liekulīgais «brāļa skūpsts» tika aizmirsts. — 311.

144 «Le Pouvoir» («Vara») — bonapartistu avīze, ko nodibināja Parīzē 1849. gadā; ar šo nosaukumu iznāca no 1850. g. jūnija līdz

1851. g. janvārim. — 312.

145 Saskaņā ar Francijas republikas konstitūcijas 32. pantu bija paredzēts uz Likumdošanas sapulces sēžu brīvdienām izveidot pastā-vīģu komisiju, kurā ietilptu 25 vēlēti locekļi un Sapulces birojs. Komisijai bija tiesības nepieciešamības gadījumā sasaukt Likumdošanas sapulci. 1850. gadā šās komisijas sastāvā faktiski bija 39 cilvēki: 11 biroja locekļi, 3 kvestori un 25 vēlēti locekļi. — 313.

146 Runa ir par leģitīmistu paredzēto ministru kabinetu de Levisa, Senprista, Berjē, Pastorē un Deskāra sastāvā gadījumam, ja pie varas nāktu grāfs Sambors. — 313.

147 Domāts tā dēvētais «Visbādenes manifests» — apkārtraksts, ko 1850. g. 30. augustā Visbadenē grāfa Sambora uzdevumā uzrakstīja Likumdošanas sapulces leģitīmistu frakcijas sekretārs De-bartelemī. Sai apkārtrakstā bija noteikta leģitīmistu politika, gadījumā ja viņi nāks pie varas; grāfs Sambors paziņoja, ka viņš «oficiāli un kategoriski noraida jebkādu aicinājumu tautai, jo šāds aicinājums nozīmē atteikšanos no dižā nacionālā .monarhijas mantošanas principa». Sis paziņojums izraisīja polemiku presē sakarā ar protestu, ko izteica vairāki monarhisti ar deputātu Larošžaklēnu priekšgalā. — 314.

148 Engelsa darbā «Revolūcija un kontrrevolūcija Vācijā» rezumēti Vācijas 1848. un 1849. g. revolūcijas rezultāti un no vēsturiskā materiālisma pozīcijām dziļi analizēti tās priekšnoteikumi, galvenie attīstības posmi, dažādu šķiru un partiju nostāja. Sai darbā attīstīti proletariāta revolucionārās cīņas taktikas principi un likti pamati marksisma mācībai par bruņotu sacelšanos.

Rakstu sērija «Revolūcija un kontrrevolūcija Vācijā» tika publicēta avīzē «New-York Daily Tribune» 1851. un 1852. gadā, un to sarakstīt Engelsu bija lūdzis Markss, kurš tolaik nodarbojās ar ekonomiskiem pētījumiem. Avīzē «Tribune» šo sēriju publicēja ar Marksa parakstu, jo Markss bija avi/.es oficiālais korespondents; tikai 1913. gadā, kad tika publicēta Marksa un Engelsa sarakste, kļuva zināms, ka šo darbu sarakstījis Engelss. — 319.

149 «Tribune» — progresīvās buržuāziskās avīzes «New-York Daily Tribune» («Ņujorkas ikdienas tribīne») saīsināts nosaukums; avīze iznāca no 1841. līdz 1924. gadam. Ko 1851. g. augusta līdz 1862. g. martam taja darbojās Markss un Engelss. — 321, 418, 545.

150 1818. g. aizsardzības muitu tarifs — iekšējo muitu likvidēšana Prūsijas teritorijā. — 323.

151 Muitas savienība, ko nodibināja 1834. g. Prūsijas virsvadībā, apvienoja gandrīz visas Vācijas valstis; noteikusi kopīgu muitas robežu, tā turpmāk veicināja Vācijas politisko apvienošanos. — 323, 547.

182 Silēzijas audēju sacelšanos 1844. gadā no 4. līdz 6. jūnijam — pirmo lielo šķiru sadursmi starp proletariātu un buržuāziju Vācijā — un čehu strādnieku sacelšanos 1844. g. jūnija otraja pusē valdības karaspēks nežēlīgi apspieda. — 326.

153 Bundestāgs — Vācijas savienības centrālais orgāns, kas noturēja savas sēdes Frankfurtē pie Maiņas, bija Vācijas valdibu reakcionārās politikas ierocis. — 327.

154 Tā dēvēta Muitas savienība (Steuerverein) nodibinājās 1834. g.

maijā, tās sastāvā ietilpa vācu valstis: Hanovera, Braunšvciga,

Oldenburga un Šaumburga-Lipe, kas bija ieinteresētas tirdzniecībā ar Angliju. Ap 1854. g. šī separātā savienība saira un tās dalībnieki pievienojās Muitas savienībai (sk. 151. piezīmi). — 327.

īss Vīnes kongresā 1814. un 1815. g. Austrija, Anglija un cariskā Krievija, kuras atradās Eiropas reakcijas priekšgalā, pārveidoja Eiropas karti, lai pretēji tautu nacionālās apvienošanās un neatkarības interesēm restaurētu leģitīmās monarhijas. — 328.

168 1830. g. jūlijā Francijā notika buržuāziska revolūcija, kurai sekoja sacelšanās vairākās Eiropas zemēs: Beļģijā, Polijā, Vācijā un Itālijā. — 329.

157 «Jaunā Vācija» — literātu grupa, kas radās 30. gados; savos daiļdarbos un publicistiskajos rakstos tā atspoguļoja sīkburžuāzijas opozicionāro noskaņojumu, aizstāvēja sirdsapziņas un preses brīvību. — 329.

158 <rBerliner politisches Wochenblatl» («Berlīnes politiskā nedēļas avīze») — galēji reakcionārs orgāns, to izdeva no 1831. līdz 1841. gadam, piedaloties vairākiem vēsturiskās tiesību skolas pārstāvjiem. — 331.

159 Vēsturiskā tiesību skola — reakcionārs virziens vēstures un tiesību zinātnē, kurš radās Vācijā XVIII gadsmita beigās. — 331.

160 «Rheinische Zeitung fiir Politik, Handel und Gewerbe» («Rei-nas avīze politikas, tirdzniecības un rūpniecības jautājumos») — dienas avīze, iznāca Ķelnē no 1842. g. 1. janvāra līdz 1843. gada 31. martam. No 1842. g. aprīļa Markss bija avīzes līdzstrādnieks, bet no tā paša gada oktobra viņš kļuva par vienu no tās redaktoriem. — 333, 541.

161 Apvienotās komisijas — kārtu padomdevēji orgāni Prūsijā, ko provinču landtāgi ievēlēja no sava vidus. — 334.

182 Seehandlung (Jūras tirdzniecība) — 1772. gadā Prūsijā nodibināta tirdzniecības un kredīta sabiedrība, kas baudīja vairākas svarīgas valsts privilēģijas un piešķīra valdībai lielus aizņēmumus. — 334.

163 Apvienotais landtāgs — provinču kārtu landtāgu apvienotā sapulce, ko sasauca Berlīnē 1847. g. aprīlī, lai garantētu karalim ārvalstu aizņēmumu. Sakarā ar karaļa atteikšanos apmierināt landtāga buržuāziskā vairākuma ļoti pieticīgās politiskās prasības landtāgs atteicās garantēt aizņēmumu, par ko karalis tā paša gada jūnijā to atlaida. — 335.

164 Mājiens uz vācu jeb «īstā» sociālisma pārstāvju darbiem. Vācu jeb «īstais» sociālisms — reakcionārs virziens, kas Vācijā XIX gs. 40. gados bija izplatīts lielākoties sīkburžuāziskās inteliģences vidū. — 336, 520.

165 Gotas partija, ko kontrrevolucionārās lielburžuāzijas pārstāvji, labējie liberāļi, nodibināja 1849. g. jūnijā, izvirzīja sev mērķi apvienot Prūsijas Hohencollernu virskundzībā visu Vāciju, izņemot Austriju. — 338.

106 «Vācu katolicisms» — reliģiska kuslība, kas radās 1844. g. un aptvēra diezgan lielus vidējās buržuāzijas un sīkburžuāzijas slāņus; vērsās pret galējām misticisma un svētulības izpausmēm kato|u baznīcā. Noraidot Romas pāvesta virskundzību un daudzus kātoju baznīcas dogmatus un ceremonijas, «vācu katoļi» centās pielāgot katolicismu vācu buržuāzijas vajadzībām.

«Brivās draudzes» — draudzes, kas 1846. gadā nodalījās no oficiālās protestantu baznīcas. Sī reliģiskā opozīcija bija viens no veidiem, kā vācu XIX gs. 40. gadu buržuāzija pauda savu neapmierinātību ar reakcionāro kārtību Vācijā. 1859. g. «brīvās draudzes» apvienojās ar «vācu katoļu» draudzēm. — 339.

167 Unitārieši jeb antitrinitārieši — reliģiska virziena pārstāvji. Sis virziens radās Vācijā XVI ģs. un atspoguļoja tautas masu un buržuāzijas radikālās daļas cīņu pret feodālo iekārtu un feodālo baznīcu. Anglijā un Amerikā unitārisms ieviesās, sākot ar XV^711 gadsimtu. Unitārisma doktrīna XIX gs. izvirzīja pirmaja vietā reliģijas morāli ētiskos momentus, vērsdamās pret tās ārējo, ceremoniālo pusi. — 340.

168 Līdz 1806. g. augustam Vācija ietilpa tā dēvētajā Vācu nācijas Svētajā Romas impērijā, kas bija nodibināta X gs. un kurā bija apvienotas feodālās firstu valstis un brīvpilsētas, kuras atzina ķeizara augstāko varu. — 340.

169 Vienotas un nedalāmas Vācijas republikas lozungu Markss un Engelss izvirzīja jau revolūcijas priekšvakarā (sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2,. т. 4, с. 316 и т. 5, с. 1). — 341.

170 Runa ir par tā dēvēto pirmo opija karu (1839—1842) — Anglijas aneksionistisko karu pret Ķīnu, ar kuru sakās Ķīnas pārvēršanās par puskoloniālu zemi. — 342.

171 1846. g. februārī un martā vienlaikus ar nacionālās atbrīvošanās sacelšanos Krakovā uzliesmoja plaša zemnieku sacelšanās Galīcijā, ko Austrijas varas orgāni izmantoja, lai apspiestu šļahtas sacelšanās kustību. Tikusi galā ar sacelšanos Krakovā, Austrijas valdība apspieda arī zemnieku sacelšanos Galīcijā. — 343.

172 Domāts itāliešu tautas nacionālās atbrīvošanās karš pret Austrijas kundzību 1848. un 1849. gadā. Itālijas valdošās šķiras, kas baidījās no Itālijas apvienošanās revolucionārā ceļā, ar savu nodevīgo rīcību noveda pie sakāves cīņā pret Austriju. — 351.

173 1848. g. 26. augustā Malmē Dānijas un Prūsijas starpā tika noslēgts pamiers. Tautas masu spiestai, Prūsijai bija jāpiedalās karā Slēzvigas un Hoišteinas nemiernieku pusē, kuri cīnījās par apvienošanos ar Vāciju pret Dānijas kundzību. Simulēdama karu pret Dāniju, Prūsija noslēdza ar to kaunpilnu 7 mēnešus ilgu pamieru, kuru Frankfurtes Nacionālā sapulce septembrī ratificēja. Karš atsākās 1849. gada martā. Taču 1850. g. jūlijā Prūsija noslēdza ar Dāniju miera līgumu, kas deva Danijai iespēju sakaut nemierniekus. — 360.

174 Husītu kari — čehu tautas nacionālās atbrīvošanās kari pret vācu feodāļiem un katoļu baznīcu. Tie notika laikā no 1419. līdz 1437. gadam, savu nosaukumu ieguva pēc čehu Reformācijas vadoņa — Jana Husa (1369—1415) vārda. — 364.

173 Sai rakstā Engelss skar jautājumu par tolaik Austrijas impērijā ietilpušo tautu (čehu, slovaku, horvātu u. c.) nacionālo kustību.

Markss un Engelss, kas nacionālo jautājumu vienmēr aplūkoja no revolūcijas interešu viedokļa, ar lielām simpātijām izturējās pret viņu cīņu, kad tajā bija stipras revolucionāri demokrātiskās tendences. Bet, kad šai kustībā guva pārsvaru labējie buržuāziski muižnieciskie elementi un reakcionārajiem monarhistiskajiem spēkiem izdevās izmantot šo tautu nacionālo kustību pret Vācijas un Ungārijas revolūciju, Markss un Engelss mainīja savu attieksmi pret to. «Tāpēc un tikai tāpēc Markss un Engelss bija pret čehu un dienvidslāvu nacionālo kustību,» rakstīja V. I. Ļeņins (sk. Raksti, 22. sēj., 313. ipp.).

Engelss savā darbā ir pareizi novērtējis objektīvo lomu, kāda bija Austrijas slāvu tautu nacionālajām kustībām konkrētajos 1848. un 1849. gada apstākļos, taču šai darbā ir arī daži kļūdaini apgalvojumi par šo tautu vēsturiskajiem likteņiem. Engelss attīsta domu, ka šīs tautas vairs nav spējīgas uz patstāvīgu nacionālu eksistenci un ka stiprākais kaimiņš tās nenovēršami aprīs. Sis Engelsa secinājums izskaidrojams galvenokārt ar to vispārējo priekšstatu, kāds viņam tolaik bija izveidojies par mazu tautu vēsturiskajiem likteņiem. Engelss uzskatīja, ka kapitālisma apstākļos vēsturiskās attīstības galvenā tendence ir centralizācija un lielu valstu izveidošanās, tāpēc šis attīstības gaitā lielākās nācijas aprīs mazās tautas. Pareizi pamanījis kapitālismam raksturīgo tendenci uz centralizāciju, uz lielu valstu izveidošanos, Engelss neņēma vērā citu tendenci — mazo tautu cīņu pret nacionālajiem spaidiem par savu neatkarību, to tieksmi izveidot savu valsti. Līdz ar plašu tautas masu iesaistīšanos nacionālās atbrīvošanās cīņā, līdz ar to, ka tās kļuva apzinīgākas un labāk organizētas, mazo tautu, arī Austrijas slāvu tautu nacionālās atbrīvošanās kustība ieguva arvien demokrātiskāku, progresīvāku raksturu un paplašināja revolucionārās cīņas fronti. Vēsture parādīja, ka mazās slāvu tautas, kas agrāk ietilpa Austrijas impērijā, ne tikai apliecināja spējas uz patstāvīgu nacionālo attīstību un savas valsts izveidošanu, bet arī izvirzījās visprogresīvākās sabiedriskās iekārtas radītāju rindās. — 364.

176 Slāvu kongress, kas sanāca Prāgā 1848. g. 2. jūnijā, parādīja, ka Habsburgu impērijas apspiesto slāvu tautu nacionālajā kustībā pastāv divi virzieni. Tas nespēja izstrādāt vienotu viedokli nacionālā jautājuma risināšanai. Daļa kongresa delegātu, kas piederēja pie radikālā spārna un aktīvi piedalījās Prāgas sacelšanās cīņā 1848. g. jūnijā, tika nežēlīgi represēti. Prāgā palikušie mēreni liberālā spārna pārstāvji 16. jūnijā pasludināja, ka kongresa sēdes tiek atliktas uz nenoteiktu laiku. — 366.

177 Cartistu uz 1848. g. 10. aprīli noliktā masu demonstrācija Londonā, lai iesniegtu parlamentā petīciju par Tautas hartas pieņemšanu, beidzās neveiksmīgi tās organizētāju nenoteiktības un svārstī-šanās dēļ. Demonstrācijas neveiksmi izmantoja reakcijas spēki, lai uzbruktu strādniekiem un vērstu represijas pret čartistiem. — 369.

178 1848. g. 15. maijā Neapoles karalis Ferdinands II apspieda tautas sacelšanos, atlaida nacionālo gvardi, padzina parlamentu un atcēla reformas, kas bija izdarītas tautas masu spiediena rezultātā 1848. gada februārī. — 369.

179 Saskaņā ar Austrijas valdības 1848. g. 1. aprīlī publicētajiem

pagaidu noteikumiem par presi, lai iegūtu tiesības izdot avīzi, vajadzēja iemaksāt lielu drošības naudu. — 373.

180 1848. g. 25. aprīļa konstitūcija noteica augstu īpašuma cenzu un dzīves vietas cenzu reihstāga vēlēšanām, nodibināja divas pala-tas — apakšpalātu un senātu, saglabāja provinciālās kārtu pārstāvībās iestādes un piešķīra ķeizaram tiesības noraidīt palatu pieņemtos likumus. — 373.

181 1848. g. 8. maija vēlēšanu likums atņēma vēlēšanu tiesības strādniekiem, dienas strādniekiem un mājkalpotājiem. Daļu senatoru iecēla ķeizars, otru daļu, pamatojoties uz divpakāpju vēlēšanām, ievēlēja no to personu vidus, kas maksāja vislielāko nodokļu summu. Apakšpalātas vēlēšanas arī bija divpakāpju vēlēšanas. —373.

182 Akadēmiskais leģions — militarizēta civilorganizācija, kurā ietilpa radikāli noskaņoti Vīnes universitātes studenti. — 373.

188 Fritrēderi bija par tirdzniecības brīvību un valsts neiejaukšanos ekonomiskajā dzīvē. XIX gs. 40. un 50L gados frītrēderi bija īpašs politisks grupējums, kas vēlāk pievienojās liberāļu partijai. — 381, 547.

184 pie VUagošas 1849. g. 13. augustā Ģergeja komandētā ungāru armija padevās cara karaspēkam, kas bija sūtīts, lai apspiestu sacelšanos Ungārijā. — 382.

188 Lankastera skolas — pamatskolas trūcīgu vecāku bērniem, kurās lietoja savstarpējas apmācības sistēmu. Šīs skolas nosauktas angļu pedagoga Džozefa Lankastera (1778—1831) vārdā. — 384.

188 1636. gadā Džons Hempdens, vēlāk viens no ievērojamākajiem angļu XVII gs. buržuāziskās revolūcijas darbiniekiem, atteicās maksāt apakšnama neapstiprināto nodokli — «kuģu naudu». Prava, kura viņu tiesāja, veicināja pret absolūtismu vērstās opozīcijas pieaugumu angļu sabiedrībā.

Prologs karam par Anglijas Ziemeļamerikas koloniju neatkarību (1775—1783) bija amerikāņu atteikšanās maksāt angļu valdības ieviesto zīmognodevu 1766. gadā un angļu preču boikota taktika XVIП gs. 70. gadu sākumā. — 387.

187 Mājiens uz kontrrevolucionāro dumpi Vandejā (Francijas rietumu province), ko 1793. gadā sacēla iranču rojālisti, kuri izmantoja šās provinces atpalikušo zemniecību cīņai pret franču revolūciju. — 392, 514.

188 1848. g. 21. martā pēc prūšu buržuāzisko ministru iniciatīvas Berlīnē tika sarīkots svinīgs karaļa izbraukums, kura laikā notika manifestācijas Vācijas apvienošanas labā. Fridrihs Vilhelms IV brauca pa Berlīnes ielām, apsējis ap piedurkni melnsarkanzelta saiti — vienotās Vācijas simbolu, un teica pseidopatriotiskas runas. — 399.

189 Domātā konference, ko sasauca tā dēvētās impērijas konstitūcijas parstradāšanai. Konferences rezultātā 1849. g. 26. maijā Prūsijas, Saksijas un Hanoveras karaļu starpā noslēdza vienošanos («triju karaļu ūniju»). «Onija» bija Prūsijas monarhijas mēģinājums panakt hegemoniju Vācijā, jo par impērijas reģentu vajadzēja kļūt Prūsijas karalim. Taču Austrijas un Krievijas spiediena rezultātā Prūsijai bija jaatkāpjas un jau 1850. g. novembrī jāatsakās no «ūnijas». — 402.

190 So. Pāvila baznīcā Frankfurtē pie Maiņas laikā no 1848. g. 18. maija līdz 1849. g. 30. maijam notika Visvācijas Nacionālās sapulces sēdes. — 413.

191 Sās sērijas pēdējais raksts avīzē «New-York Daily Tribune» neparādījās. Angļu 1896. g. izdevumā, ko iespiešanai sagatavoja Marksa meita Eleonora Marksa-Evelinga, kā arī vairākos turpmākajos izdevumos kā pēdējais raksts tika ievietots Engelsa darbs «Nesenā prāva Ķelnē», kas šai sērijā neietilpa (sk. šā sējuma 417.— 423. lpp.). — 416.

192 Francijā vietējās organizācijās, kas piederēja pie Villiha— Sapēra frakcijas, kura 1850. gada septembrī bija atšķēlusies no Komunistu savienības, 1851. g. septembrī tika izdarīti biedru aresti. Sās frakcijas sīkburžuāziskā sazvērnieciskā taktika ļāva franču un prūšu policijai, izmantojot provokatoru Servalu, kurš vadīja vienu no Parīzes organizācijām, safabricēt lietu par tā dēvēto vācu un franču sazvērestību. 1852. g. februārī apcietinātos notiesāja par valsts apvērsuma gatavošanu. Prūsijas policijas mēģinājumi inkriminēt Marksa un Engelsa vadītajai Komunistu savienībai līdzdalību vācu un franču sazvērestībā pilnīgi izgāzās. — 420.

193 Marksa darbs «Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs», kas sarakstīts uz Francijas 1848.—1851. g. revolucionāro notikumu konkrētas analīzes pamata, ir viens no svarīgākajiem marksisma sacerējumiem. Sai darbā tālāk attīstītas visas vēsturiskā materiālisma pamattēzes: šķiru cīņa un proletariāta revolūcijas teorija, mācība par valsti un proletariāta diktatūru. Ārkārtīgi svarīga nozīme ir Marksa secinājumam jautājumā par proletariāta attieksmi pret buržuāzisko valsti. «Visi apvērsumi tikai pilnveidoja šo mašīnu, nevis salauza to» (512. lpp), viņš norādīja. Ļeņins šo secinājumu nosauca par pašu galveno un fundamentālo marksisma mācībā par valsti (sk. 25. sēj., 372. lpp.).

Darbā «Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs» tālāk izstrādāts jautājums par zemniecību kā strādnieku šķiras sabiedroto gaidāmajā revolūcijā, paradīta politisko partiju loma sabiedriskajā dzīvē, dziļi raksturota bonapartisma būtība. — 424, 428.

194 Vandomas kolonna, ko uzcēla 1806.—1810. gadā Parīzē par godu Napoleona Francijas uzvarām, bija izlieta no pretinieku lielgabalu bronzas. Kolonnu noslēdza Napoleona statuja. 1871. g. 16. maijā saskaņa ar Parīzes Komūnas lēmumu Vandomas kolonnu noārdīja; 1875. g. reakcija to atjaunoja. — 425, 523.

195 J. C. L. Sismonde de Sismondi. «Etudes sur l’ēconomie politique». T. 1. Paris, 1837, p. 35 (2. S. L. Sismonds de Sis-

mondī. «Politiskās ekonomijas apcerējumi», 1. sēj. Parīzē, 1837, 35. lpp.). — 426.

196 1851. g. 2. decembris — diena, kad notika Luija Bonaparta un viņa piekritēju izdarītais kontrrevolucionārais valsts apvērsums Francijā. — 426, 430.

197 Brimērs — mēnesis franču republikas kalendārā. 1799. g. 18. brimērā (9. novembrī) Napoleons Bonaparts izdarīja valsts

apvērsumu un nodibināja militāru diktatūru. Ar «astoņpadsmitā bri-mēra otro izdevumu» Markss domājis 1851. gada 2. decembra valsts apvērsumu. — 428.

198 Bedlams — vājprātīgo nams Londonā. — 430.

199 1848. g. 10. decembrī vispārējās balsošanas rezultātā Luiju Bonapartu ievēlēja par Francijas republikas prezidentu. — 430.

209 Izteiciens «nožēlot Ēģiptes galas podus» aizgūts no bībelcs leģendas: laikā, kad ebreji bēga no Ēģiptes gūsta, mazdūšīgākajiem ceļa grūtību un bada dēļ kļuva žēl nebrīvē pavadīto dienu, kad viņi bija vismaz paēduši. — 430.

201 Hic Rhodus, hie saltai (Šeit Rodoša, šeit lec!) — šie vārdi ņemti no Егора fabulas, kur stāstīts par lielībnieku, kas, alsaukda-mies uz lieciniekiem, apgalvojis, ka Rodošā viņš reiz izdarījis lielisku lēcienu. Viņam uz to atbildēts: «Kam vajadzīgi liecinieki; šeit Rodoša, šeit lec!» Pārnestā nozīmē: parādi darbos, ko tu spēj.

Šeit ir roze, šeit deji — iepriekšējā citāta perifrāze (’PoSog — grieķiski salas nosaukums, kā ari «roze»), ko Hēgelis minējis grāmatas «Tiesību filozofija» priekšvārdā. — 432.

202 Saskaņā ar Francijas 1848. g. konstitūciju jaunā prezidenta vēlēšanām bija jānotiek ik pēc četriem gadiem maija otrajā svētdienā. 1852. ģ. maijā izbeidzās Luija Bonaparta prezidenta pilnvaras. — 432.

203 Hiliasli (no grieķu vārda «chiliastai» — tūkstoš)—cilvēki, kas sludināja reliģiski mistisku mācību par Kristus otrreizēju atnākšanu un par to, ka zemes virsū iestāšoties «tūkstošgadu valstība», kurā valdīs taisnība, vispārēja vienlīdzība un laime. — 432.

204 Ķapitolijs — pakalns Romā, nocietināta citadele, kur uzcelti Jupitera. Junonas u. c. tempļi. Saskaņā ar teiku 390. g. pirms m. ē., gailu iebrukuma laikā, Romu izglāba vienīgi Junonas tempļa zosis, kuras ar savu gāgāšanu uzmodināja aizmigušo Kapitolija sardzi. — 432.

205 Saskaņā ar Romas vēsturnieka J. Kesara apgalvojumu ķeizars Konstantīns I 312. gadā, tieši pirms uzvaras pār Maksenciju, debesīs esot ieraudzījis krustu ar uzrakstu: «Ar šo zīmi tu uzvarēsi.» — 436.

206 Vines traktāti — līgumi, ko Vīnē 1815. g. maijā un jūnijā noslēdza valstis — Napoleona karu dalībnieces (sk. 155. piezīmi). — 438.

297 Konstitucionālā harta, ko pieņēma pēc 1830. g. buržuāziskās revolūcijas Francijā, bija Jūlija monarhijas pamatlikums. Harta formāli pasludināja nācijas suverēnās tiesības, mazliet ierobežodama karaļa varu. — 439.

208 KliŠi — parādnieku cietums Parīzē no 1826. līdz 1867. gadam. — 442, 480.

209 Par pretoriāņiem Senajā Romā dēvēja karavadoņa vai ķeizara privileģēto personisko gvardi; pretoriaņi pastāvīgi piedalījās iekšējas jukās un nereti uzcēla tronī savus ielikteņus. Scit domāta 10. decembra biedrība (par to sk. šā sējuma 475.—477. lpp.). — 444.

510 Domāla Neapoles karalistes un Austrijas kopīgā piedalīšanās intervencē pret Romas republiku 1849. g. no maija līdz jūlijam. — 444.

211 Markss te domājis šādus Luija Bonaparta biogrāfijas faktus: 1832. g. Luijs Bonaparts pieņēma Šveices pavalstniecību Turgavas kantonā; 1848. g., uzturēdamies Anglijā, viņš brīvprātīgi iestājās speciālo konsteblu (Anglijā — policijas rezerve no civilpersonām) rindās. — 444.

212 Romas imperatoru Kaligulu (37—41) uzcēla tronī pretoriāņu gvarde. — 447.

213 Par kvestoriem Likumdošanas sapulcē dēvēja pilnvarotos, kas pārzināja saimniecību un finanses un bija atbildīgi par tās drošību (analoģiski Senas Romas kvestoriem). Likumprojektu, kurā bija paredzēts piešķirt Nacionālās sapulces priekšsēdētājām tiesības izsaukt karaspēku, iesniedza kvestori-rojālisti Leflo, Bāzs un Panā 1851. g. 6. novembri. Pēc asām debatēm to 17. novembrī noraidīja. — 448.

2,4 Fronda — muižnieku un buržuāzijas kustība Francijā no 1648. līdz 1653. gadam pret absolūtismu. Kustibas muižnieciskie vadītāji, balstīdamies uz savām svītām un uz ārvalstu karaspēku, izmantoja savās interesēs toreizējās zemnieku sacelšanās un demokrātisko kustību pilsētās. — 450.

215 Mājiens uz Luija Bonaparta plāniem, kurš cerēja saņemt Francijas kroni no Romas pāvesta Pija IX rokām. Pēc bībeles teikas Dāvidu, senebreju ķēniņu, valdīšanai iesvaidījis pravietis Zā-muels. — 461.

216 Kauja pie Austerlicas (Morāvijā) 1805. g. 2. decembrī (20. novembrī) beidzās ar Napoleona 1 uzvaru pār krievu un austriešu karaspēku. — 461.

217 Mājiens uz Luija Bonaparta grāmatu «Napoleoniskās idejas» («Des idēes napolēoniennes»), kas паса klajā Parīzē 1839. gadā. — 466.

218 Saskaņā ar preses likumu, ko Likumdošanas sapulce pieņēma 1850. g. jūlijā, tika ievērojami palielināta drošības nauda, kas bija jāiemaksā avīžu izdevējiem, un ieviesta zīmognodeva, ko attiecināja arī uz brošūrām. — 471.

219 Mājiens uz diviem Luija Bonaparta biogrāfijas faktiem: 1836. g. 30. oktobrī viņš ar divu artilērijas pulku palīdzību mēģināja sacelt dumpi Strasburgā. Dumpiniekus atbruņoja, bet pašu Luiju Bonapartu apcietināja un izsūtīja uz Ameriku. 1840. g. 6. augustā viņš atkal mēģināja organizēt dumpi Buloņas vietējā garnizona karaspēkā. Pēc dumpja izgāšanās viņam piesprieda mūža ieslodzījumu cietumā, bet 1846. gadā viņš aizbēga uz Angliju. — 475.

220 Domātas bonapartiska virziena avīzes; nosaukums nāk no Eli-zejas pils — Luija Bonaparta rezidences Parīzē, kad viņš bija prezidents. — 478.

221 Markss šeit vārdu spēlei izmantojis rindas no Sillera dzejoja «Priekam», kura dzejnieks cildina prieku — Elisija jeb Elizejas lauku meitu (seniem autoriem paradīzes sinonīms). Elizejas lauki — tā sauca arī Parīzes prospektu, kurā atradās Luija Bonaparta rezidence. — 482.

222 Parlamenti — augstākie tiesas orgāni Francijā lidz XVIII gadsimta beigu buržuāziskajai revolūcijai. Parlamenti reģistrēja karaja dekrētus, un viņiem bija tā dēvētās remonstrācijas tiesības, t. i., tiesības protestēt pret dekrētiem, kas neatbilda valsts parašām un likumdošanai. — 486.

223 Belila — sala Biskajas jūras līcī; politieslodzīto ieslodzījuma vieta. — 489.

524 Markss šeit izmantojis, neatstāstot gluži precīzi, šādu epizodi, ko pastāstījis antīkais rakstnieks Atenejs (II—III gs.) savā grāmatā «Mācītu vīru galda runas» («Deipnosophistae»). Ēģiptes faraons Tahoss, izdarīdams mājienu uz mazo augumu, kāds bija Spartas ķēniņam Agesilajam, kas ar savu karaspēku bija atnācis viņam palīgā, sacīja: «Kalns bija grūts. Zevs nobijās. Bet kalns dzemdēja peli.» Agesiiajs atbildēja: «Tev šķiet, ka esmu pele, bet pienāks laiks, kad šķitišu tev esam lauva.» — 490.

225 Venēcijā XIX gs. 50. gados uzturējās grāfs Sambors, kas bija leģitīmistu pretendents uz Francijas troni. — 493.

226 Domātas domstarpības taktikas jautājumos leģitīmistu nometnē Restaurācijas laikā. Vīlels (Luī XVIII piekritējs) izteicās par reakcionāru pasākumu piesardzīgu īstenošanu, Poliņaks (grāfa d’Artuā, no 1824. g. karaja Kārja X piekritējs) bija par pirmsrevolūcijas kartības pilnīgu atjaunošanu.

Tiljerijas pils Parīzē — Luī XVIII rezidence; Marsa paviljons — viena no pils ēkām. kas Restaurācijas laikā bija grāfa d’Artuā rezidence. — 495.

227 «The Economist» («Ekonomists») — ang|u nedējas žurnāls ekonomikas un politikas jautājumos, rūpniecības lielburžuāzijas orgāns, iznāk Londonā kopš 1843. gada. — 497.

228 Londonas rūpniecības izstāde — pirmā pasaules tirdzniecības un rūpniecības izstāde; notika 1851. gadā no maija līdz oktobrim. — 501.

229 *Le Messager de l’Assemblče» («Sapulces Vēstnesis») — antibonapartiska virziena franču dienas avīze; iznāca Parīzē 1851. gadā no 16. februāra līdz 2. decembrim. — 503.

230 Ilgais parlaments (1640—1653) angļu parlaments, ko

sasauca karalis Kārlis 1 sākušās buržuāziskās revolūcijas apstākļos un kas pārvērtās par tās likumdošanas orgānu. 1649. g. parlaments piesprieda Kārlim 1 nāves sodu un pasludināja Angliju par republiku; Kromvels to padzina 1653. gadā. — 507.

231 Sevenī — Francijā Langedokas provincē kalnu rajons, kur 1702,—1705. gadā zemnieku sacelšanās, kas sākās protestantu vajāšanas dēj, ieguva spilgti izteiktu antifeodālu raksturu. — 514.

232 Ķonstances koncilu (1414—1418) sasauca, lai nostiprinātu kātoju baznīcas stāvokli, kas bija pasliktinājies, sākoties reformācijas kustībai. — 519.

233 Domāta Orieānas Filipa pavaldonība Francijā no 1715. līdz: 1723. gadam, Luī XV mazgadības laikā. — 522.

234 Triras svētie svārki — Trīras katedrālē glabātā katoļu relikvija — tērps, kas esot novilkts Kristum nāves soda izpildīšanas laikā. Trīras svētie svārki bija svētceļotāju pielūgsmes priekšmets. — 523.

235 Marksa raksti «Britānijas kundzība Indijā» un «Britānijas kundzības nākamie rezultāti Indijā» ir Marksa labākie darbi nacionālajā un koloniju jautājumā. 5ais rakstos Markss, izmantodams kā, piemēru Britānijas kundzību Indijā, kurā ir kolosālas dabas bagātības un ļoti sena civilizācija, rāda iezīmes, kas raksturo kapitālistisko valstu koloniālo kundzību pār ekonomiskā ziņā atpalikušajām Austrumu zemēm, šās kundzības sistēmu. Aplūkodams svarīgākos posmus Indijas iekarošanā un koloniālajā verdzināšanā, Markss norāda, ka angļu kolonizatori ar laupīšanu un aneksijārn Indijā darīja-bagātāku un stiprāku zemes magnatu un naudas dūžu oligarhiju pašā Anglijā. Viņš nonāk pie revolucionāra secinājuma, ka Indijas atbrīvošanu var panākt ar proletariāta revolūciju Anglijā vai ari pašas Indijas tautas atbrīvošanās cīņā pret kolonizatoru kundzību. — 524.

236 Mogoli — tjurku izcelsmes iekarotāji, kas XVI gs. sākumā iebruka Indijā no Vidusāzijas austrumu daļas un 1526. gadā nodibināja Ziemeļindijā Lielmogolu (tā dēvēja šās impērijas valdoša dinastiju) impēriju, kas pastāvīgo ķildu dēļ, pastiprinoties (eodālt separātistiskajām tendencēm, XVIII gs. pirmajā pusē faktiski saira. — 524.

237 Lingama reliģija — dieva Sivas kults, kas bija izplatīts dien-vidindiešu lingaitu sektas vidū (no «lingas» — Sivas emblēmas)-Sī sekta neatzina kastu atšķirības un noliedza gavēšanu, upurēšanu un svētceļošanu. — 524.

238 Džagernauts (Džaganaths) — viens no indiešu dieva Višnu iemiesojumiem. Džagernauta tempļa priesteri guva lielus ienākumus-no svētceļotāju masam (turklāt tika veicināta templī dzīvojošo sieviešu — bajadēru prostitūcija). Džagernauta kults izcēlās ar ārkārtīgi greznu rituālu un arī ar ārkārtīgi reliģisku fanātismu, kas izpaudās ticīgo pašmocībās un pašnāvībās. Lielu svinību dienās daži no viņiem metās zem ratiem, kuros veda Višnu-Džagernauta. attēlu. — 524, 536.

239 Heptarhija (septiņu vara) — termins, kas pieņemts angļu historiogrāfijā, lai apzīmētu Anglijas politisko iekārtu agrīno viduslaiku posmā, kad Anglija bija sadrumstalota septiņās anglosakšu karalistēs (no VI lidz Vili gadsimtam); Markss pēc analoģijas lieto šeit šo terminu, lai apzīmētu Dekanas (Centrālās un Dienvidu Indijas) feodālo sadrumstalotību pirms tam, kad to iekaroja musulmaņi. — 524.

240 Bramini — viena no četrām vissenākajām Indijas kastām, pie kuras sākumā piederēja galvenokārt privileģētā priesteru kārta; vēlāk tā, tāpat kā citas indiešu kastas, līdz ar priesteriem aptvēra dažādu profesiju un sociālā stāvokļa ļaudis, neizslēdzot arī nabadzībā nonākušos zemniekus un amatniekus. — 524, 536.

241 Ostindijas kompāniju — angļu tirdzniecības kompāniju, kas-bija angļu koloniālās politikas ierocis Indija, Ķīnā un citās Āzijas zemēs, nodibināja 1600. gadā. 1853. gadā pieņemtais likums par hartu apcirpa Kompānijas monopoltiesības pārvaldīt Indiju. Kompāniju galīgi likvidēja 1858. gadā. — 525, 535.

242 Salsetas sala, kas atrodas ziemeļos no Bombejas, bija slavena ar saviem 109 budistu alu tempļiem. — 525.

243 Lieimogols —- tituls, ko eiropieši piešķīra Mogolu impērijas valdniekiem (sk. 236. piezīmi), kuri sevi dēvēja par padišahiem. — 531.

244 Marati — Indijas tautiba, kas apdzīvoja teritoriju Dekanas ziemeļrietumu daļā. XVII gs. vidū, dodami nopietnu triecienu Liel-mogolu impērijai un veicinādami tās sairšanu, marati izveidoja neatkarīgu valsti, kuras feodālā virsotne drīz vien uzsāka iekarošanas karus. XVII gs. beigas maratu valsti novājināja feodālās ķildas. .Noasiņojušas cīņā par virskundzību Indijā un iekšējo nesaskaņu dēļ, maratu firstistes kļuva par laupījumu Ostindijas kompānijai, kura 1803.—1805. gada angļu-maratu kara rezultātā pakļāva šīs firstistes sev. — 531.

245 Zemindari un raiolvari sistēmas — divas zemes nodokļu sistēmas, ko angļu varas orgāni ieviesa Indijā XV11I gs. beigās un XIX gs. sākumā. — 532.

248 G. Campbell. «Modern India: a Sketch of the System of Civil Government». London, 1852, p. 59—60 (Dž. Kempbels. «Mūsdienu Indija. Apcerējums par civilparvaldes sistēmu». Londonā, 1852, 59. un 60. lpp.). — 535.

247 Markss citējis no A. Saltikova grāmatas «Lettres sur l’Inde». Paris, 1848, p. 61 («Vēstules par Indiju». Parīzē, 1848, 61. lpp.). Krievu izdevums nāca klajā Maskavā 1851. gadā. — 535.

248 Džati — kastas grupa Ziemeļindijā; tās galvenā masa bija zemkopji, pie tās piederēja arī militāri feodālās kārtās pārstāvji. — 536.

24S 1856. g. 14. aprīlī banketā, kas bija organizēts par godu čar-tistu avīzes «People's Paper» ceturtajai gadadienai, Markss, izmantodams piešķirtās tiesības runāt pirmajam, teica runu par proletariāta pasaulvēsturisko lomu. Marksa piedalīšanās avīzes «People’s Paper» jubilejā ir viens no spilgtajiem piemēriem, kas liecina par zinātniskā komunisma pamatlicēju saitēm ar angļu čartistiem, par Marksa un Engeisa centieniem idejiski ietekmēt angļu proletariātu un atbalstīt čartisma vadoņus, lai atdzīvinātu strādnieku kustību Anglijā uz jauna, sociālistiska pamata.

*The People’s Paper» («Tautas avīze») — čartistu nedēļas avīze, iznāca Londonā no 1852. g. maija līdz 1858. g. jūnijam; no 1852. g. oktobra līdz 1856. g. decembrim avizē darbojās lidzi Markss un Engelss, sniegdami arī palīdzību tās rediģēšanā. 1858. g. jūnija avīze nonaca buržuāzisko veikalnieku rokās. — 538, 568.

250 ķ Marksa darbs «Par politiskās ekonomijas kritiku» iezīmēja svarīgu posmu marksistiskās politiskās ekonomijas radīšanā. Pirms šās grāmatas sarakstīšanas Markss piecpadsmit gadu nodevās zinātniskiem pētījumiem, kuru gaitā izstudēja milzum daudz literatūras un izstrādāja savas ekonomiskas mācības pamatus. Sava darba rezultātus Markss bija iecerējis izklāstīt lielā ekonomiskā darbā. 1857. g. augusta un septembri viņš sāka sistematizēt savāktos materiālus un uzraksta šā darba plāna pirmo uzmetumu. Dažos turpmākajos mēnešos Markss detalizē savu plānu un nolemj izdot paredzēto darbu pa daļām, atsevišķās burtnīcās. Noslēdzis iepriekšēju līgumu ar Berlīnes izdevēju F. Dunkeru, viņš strādā pie pirmās burtnīcas, kas nāca klajā 1859. gada jūnijā.

Tūlīt pēc pirmās burtnīcas Markss grasījās publicēt otro, kurā vajadzēja atspoguļot kapitāla problēmas. Taču turpmākie pētījumi pamudināja Marksu grozīt savu lielā darba sākotnējo plānu. Otrās un turpmāko burtnīcu vietā Markss sagatavoja^ «Kapitālu», kurā pārstrādātā veidā ietvēra arī darba «Par politiskās ekonomijas kritiku» pamattēzes. — 541.

251 Domāts nepabeigtais «Ievads», ko Markss bija paredzējis lielam ekonomiskam darbam (sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., нзд.

т. 12, с. 709-738). — 541.

252 «Allgemeine Zeiiung» («Vispārējā avīze») — reakcionāra vācu dienas avīze, ko nodibināja 1798. gadā; no 1810. līdz 1882. gadam-iznāca Augsburgā. 1842. gadā savās slejās falsificēja utopiskā komunisma un sociālisma idejas; šo falsifikāciju Markss ir atmaskojis savā-rakstā «Komunisms un Augsburgas «Allgemeine Zeitung»» (sk. К. Маркс и Ф. Энгельс. Соч., изд. 2, т. 1, с. 114—118). — 542.

253 Sis Engelsa raksts ir recenzija par K. /Marksa grāmatu «Par politiskās ekonomijas kritiku». Engelss to raksturo kā izcilu proletariāta partijas zinātnisku sasniegumu un svarīgu posmu proletariāta zinātniskā pasaules uzskata izstrādāšanā. Recenzija palika nepabeigta. Publicētas tikai pirmās divas daļas. Trešā daļa, kurā Engelss bija nodomājis iztirzāt grāmatas ekonomisko saturu, presē neparādījās sakarā ar to, ka avīze vairs neiznāca. Sās daļas manuskripts nav atrasts. — 546, 555.

254 Trīsdesmit gadu karš (1618—1648) — Eiropas karš, ko izraisīja cīņa starp protestantiem un katoļiem. Vācija kļuva par šās cīņas galveno arēnu, par kara datībnieku militāro laupījumu un aneksionistisko tīkojumu objektu. — 546.

255 No 1477. līdz 1555. gadam Holande ietilpa Vācu nācijas Svētās Romas impērijas sastāvā; pēc šās impērijas sadalīšanas Holande tika pakļauta Spānijai. XVI gs. buržuāziskās revolūcijas beigās Holande atbrīvojās no Spānijas virskundzības un kļuva par neatkarīgu buržuāzisku republiku. — 546.

256 Kamerālistika (jeb kamerālās zinātnes) — vienots administratīvo, finanšu, ekonomisko un citu disciplīnu kurss, kuras pasniedza vairāku Eiropas zemju viduslaiku universitātēs, bet vēlāk ari buržuāziskās universitātēs. — 547.

257 «Dos Volti» («Tauta») — nedēļas avīze; iznāca vācu valodā Londonā 1859. gadā no 7. maija līdz 20. augustam, Marksam aktīvi tajā piedaloties; jūlija sākumā viņš kļuva par tās faktisko redaktoru. — 548.

258 Šeit ir ironisks mājiens uz labējiem hēgeliešiem, kas XIX gs. 30.—40. gados darbojās daudzās vācu universitāšu katedrās un izmantoja savu stāvokli, lai uzbruktu radikālāka virziena pārstāvjiem/ filozofijā. Par diadohiem sk. 4. piezīmi. — 550.

259 Sk. G. V. F. Hēgelis. «Loģikas zinātne», 1. daļa, 2. nodalījums. — 551.

260 Runa ir par Marksa iecerēto darbu «Politikas un politiskās ekonomijas kritika». — 567.

261 Domāta Londonas Vācu strādnieku izglītības biedrība, kas XIX gs. 50. gados atradās Greitvindmillstrītā. Biedrību 1840. g. februāri nodibināja K. Sapērs, I. Mols un cili Taisnīgo savienības darbinieki. 1849. un 1850. g. biedrība aktīvi darbojās Markss un Engelss. 1850. g. 17. septembri Markss un Engelss un vairāki viņu piekritēji izstājās no Biedrības sakarā ar to, ka liela tās daļa nostājās Villiha—Sapēra sektantiski avantūrisliskās frakcijas pusē. Ar Internacionāles nodibināšanos 1864. gadā Biedrība kļuva par Starptautiskās Asociācijas vācu sekciju Londonā. Londonas Izglītības biedrība pastāvēja līdz pat 1918. gadam, kad Anglijas valdība to slēdza. — 569.

262 Pēc tam kad franču revolucionārā armija ieņēma Maincu, vācu demokrāti-republikāņi 1792. g. oktobri nodibināja pilsētā tā dēvēto Vienlīdzības un brālībās draugu klubu. Maincas klubisti aģitēja iznicināt veco feodālo kartību, nodibināt republikānisku iekārtu un pievienot Reinas kreiso krastu revolucionārajai Francijai. Viņu uzskati nerada simpātijas un atbalstu ne pilsētas iedzīvotāju, ne zemnieku vidū. 1793. g. jūlijā, kad prūši ieņēma Maincu, Maincas klubistu darbība tika pārtraukta.— 569.

263 Kondoijeri — militāru algotņu vienību vadītāji Itālijā XIV—XV gadsimtā. — 570.

PERSONU RADĪTĀJS

А

Agesilajs (ap 442—ap 358. pirms m. ē.) — Spartas ķēniņš (ap 399.—ap 358. pirms m. ē.) — 490.

Agiss / (miris ap 399. g. pirms m. ē.) — Spartas ķēniņš (ap 426,—ap 399. pirms m. ē.). — 490.

Aiji (Ailly) Pjērs d’ (1350. — miris 1420. vai 1425.) —

franču kardināls; viņam bija ievērojama loma Konstances koncilā. — 519.

Albērs (Albert) (īstais vārds Aleksandrs Martēns) (1815— 1895) — franču strādnieks,

sociālists; 1848. g. Pagaidu valdības loceklis. — 221, 224, 236.

Alē (Allais) Luijs Pjērs Konstāns (dz. ap 1821. g.) — franču

policijas aģents. — 476, 481.

Aleksandrs, Maķedonijas (356— 323 pirms m. ē.) — ievērojams senatnes karavadonis un valstsvīrs. — 55, 164, 316,

477.

Aleksandrs I (1777—1825) —

Krievijas ķeizars (1801—

1825). — 328.

Aleksandrs III (1845—1894) — Krievijas ķeizars (1881 —

1894). — 103.

Aņņenkovs Pāvels (1812—1887)—-liberāls krievu muižnieks, literāts. — 556—567.

Angless (Angles) Fransuā Ernests (1807—1861) — franču zemesīpašnieks. Likumdošanas sapulces deputāts (1850—1851), kārtības partijas pārstāvis. — 498.

Anri V — sk. Sambors Anrī Saris.

Auersvalds (Auerswald) Rūdolfs (1795—1866)— Prūsijas valstsvīrs, ministru prezidents un ārlietu ministrs (1848. g. no jūnija līdz septembrim). —386.

Augusts (63. g. pirms m. ē.— m. ē. 14. g.) — pirmais Romas ķeizars (27. g. pirms m. ē.—m. ē. 14. g.). — 25.

Aurangzebs (1618—1707) — Indijas padišahs (1658—1707) no Lielmogolu dinastijas. — 524.

В

Babeļs (Babcuf) Grakhs (īstais vārds — Fransuā Noels) 1760—1797) — franču revolucionārs, izcils utopiskā nolīdzinošā komunisma pārstāvis, «vienlīdzīgo» sazvērestības organizētājs. — 139.

Baiji (Bailly) Zans Silvēns 1736—1793)— XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, viens no liberālās kontitucionālās buržuāzijas vadītājiem. — 430.

Bakuņins Mihails (1814—1876) — krievu demokrāts, publicists, 1848.—1849. g. revolūcijas dalībnieks Vācija; viens no anar-hisma ideologiem; I Internacionālē uzstājās kā nikns marksisma ienaidnieks; Hāgas kongresā 1872. gadā izslēgts no I Internacionāles par šķeltnie-cisku darbību. — 101, 106,409.

Balzaks (Balzac) Onorē de (1799-1850) — dižs franču

rakstnieks reālists. — 522.

Baragē d’lljē (Baraguay d’Hil-liers) Ašils (1795—1878) — franču ģenerālis; Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, 1851. g. komandēja Parīzes garnizonu; bonapartists. — 279, 485, 496.

Barbess (Barbēs) Armāns (1809— 1870) — franču revolucionārs, sīkburžuāzisks demokrāts; aktīvs 1848. g. revolūcijas darbinieks, par piedalīšanos 1848. g. 15. maija notikumos notiesāts ar mūža ieslodzījumu cietumā, amnestēts 1854. gadā. — 259, 301, 538.

Baro (Barrot) Odilons (1791 — 1873) — franču buržuāzisks

politisks darbinieks, līdz 1848. g. februārim liberālās dinastiskās opozīcijas galva; no 1848. g. decembra līdz 1849. g. oktobrim vadīja ministru kabinetu, kas balstījās uz kārtības partiju. — 213, 221, 242, 243, 253—260, 264, 273, 279, 282, 284, 446—448, 451, 463—465, 473, 487, 489, 495, 503.

Barošs (Baroche) Pjērs Zils (1802—1870) — franču politisks darbinieks un valstsvīrs, kārtības partijas pārstāvis, pēc tam bonapartists; 1849. g. apelācijas tiesas ģenerālprokurors. — 301, 470, 480, 481, 485, 490.

Basermans (Bassermann) Fridrihs Daniēls (1811—1855) — vācu buržuāzisks politisks darbinieks, Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie labējā centra. — 389.

Bastia (Bastiat) Frederiks (1801—1850) — franču vulgārais ekonomists. •— 217.

Bastids (Bastide) Zils (1800— 1879) — franču buržuāzisks

politisks darbinieks un publicists; viens no avīzes «National» redaktoriem (1836—1846); ārlietu ministrs (1848. g. no maija līdz decembrim.) — 246.

Bauers (Bauer) Brūno (1809— 1882) — vācu filozofs ideālists, viens no ievērojamākajiem jaunhēgeliešiem, buržuāzisks radikālis; pēc 1886. g. nacio-nālliberālis. — 14, 15, 25, 27, 38—40, 43-45.

Bāzs (Bāze) Zans Didjē (1800— 1881) — franču advokāts un politisks darbinieks, orleā-nists. — 494, 507.

Bēbelis (Bebel) Augusts (1840— 1913) — izcils starptautiskās un vācu strādnieku kustības darbinieks, no 1867. g. vadīja Vācijas strādnieku biedrību savienību, I Internacionāles loceklis, no 1867. g. reihstāga deputāts, viens no vācu sociāldemokrātijas dibinātājiem un vadoņiem, Marksa un Engeiša draugs un cīņas biedrs; II Internacionāles darbinieks. —206.

Bedo (Bedeau) Mārī Alfons (1804—1863) — franču ģenerālis un politisks darbinieks, mērens buržuāzisks republikānis; Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces viceprezidents. — 451, 486.

Bems (Bern) Juzefs (1795— 1850) — poļu ģenerālis, 1830.— 1831. gada sacelšanās dalībnieks; 1848. g. piedalījās revolucionārajā cīņā Vīnē; viens no revolucionārās armijas vadītājiem Ungārijā. — 379.

Benuā d’Azī (Benoit d'Azy) Denī (1796—1880) — franču politisks darbinieks, finansists; Likumdošanas sapulces viceprezidents (1849—1851), legitimists. — 489, 493.

Berjē (Berryer) Pjērs Antuāns (1790—1868) — franču advokāts un politisks darbinieks, leģitīmists. — 283, 454, 470, 487, 493, 495, 497, 500.

Bernārs (Bernard) — franču pulkvedis, vadīja kara komisijas, kas izrēķinājās ar Parīzes 1848. g. jūnija sacelšanās dalībniekiem; pēc 1851. g. 2. decembra valsts apvērsuma viens no tiem, kas organizēja tiesas vajāšanas pret republikāņiem — antibonapartistiem. — 444.

Betihers (Boetticher) Kārlis Vilhelms (miris 1868. g.) — prūšu ierēdnis, 30. gados Prūsijas provinces obcrprezidents. — 570.

Bijo (Billault) Ogists Adolfs Mārī (1805—1863) — franču politisks darbinieks, orleānists, no 1849. g. bonapartists. Satversmes sapulces loceklis (1848—1849); iekšlietu ministrs (1854—1858). — 489.

Bihners (Buchner) Ludvigs (1824—1899) — vācu buržuāzisks fiziologs un filozofs, vulgārā materiālisma pārstāvis. — 551.

Bismarks (Bismarck) Oto, firsts (1815—1898) — Prūsijas un Vācijas valstsvīrs un diplomāts, prūšu junkuru pārstāvis; Prūsijas ministru prezidents (1862—1871), Vācijas impērijas kanclers (1871— 1890). — 109, 200, 203, 204, 206, 214.

Bivens (Bevan) U. — Svonsijas Trcdjūniju padomes priekšsēdētājs, 1887. g. bija priekšsēdētājs tredjūniju kongresā, kas notika šai pilsētā. — 106.

Bizo de la Pikonri (Bugeaud de la Piconnerie) Tomā Robērs (1784—1849) — franču maršals; deputātu palātas loceklis Jūlija monarhijas laikā, orleānists, 1848—1849. g. Alpu armijas virspavēlnieks, Likumdošanas sapulces deputāts. —254.

Blanki (Blanqui) Luijs Ogists (1805—1881) — franču revolucionārs, utopiskais kpmu-nists, 1848. g. revolūcijas laikā atradās Francijas demokrātiskās un proletāriskās kustības galēji kreisajā flangā; viņara vairākkārt piespriests ieslodzījums cietumā. — 234, 259, 299, 300, 301, 435, 538.

Blāns (Blanc) Luijs (1811— 1882) — franču sīkburžuāzis-kais sociālists, vēsturnieks; 1848. g. pagaidu valdības loceklis un Luksemburgas komisijas priekšsēdētājs; no 1848. g. augusta viens no sīkburžuazis-kās emigrācijas vadītājiem Londonā. — 142, 221, 224, 227, 232, 234, 236, 242, 243, 255, 268, 300, 320, 428.

Blūms (Blum) Roberts (1807— 1848) — vācu sīkburžuāzisks demokrāts, Frankfurtes Nacionālajā sapulcē vadīja kreiso spārnu; 1848. g. oktobrī piedalījās Vīnes aizstāvēšanā, pēc tam kad pilsētu ieņēma kontr-revolucionārais karaspēks, nošauts. — 384, 385, 393.

Boguslavskis (Boguslawski) Alberts (1834—1905) — vācu ģenerālis un kara rakstnieks. — 212, 214.

Bomaršē (Beaumarchais) Pjērs Ogistēns (1732—1799) — izcils franču dramaturgs. — 259.

Bonalds (Bonald) Luijs Gabriels Ambruāzs (1754—1840) —

franču politisks darbinieks un publicists, monarhists. — 331.

Bonaparti — ķeizaru dinastija Francijā (1804—1814, 1815,

1852—1870). — 513, 515.

Bonaparts —• sk. Napoleons III.

Bonaparts (Bonaparte) Napoleons Zozefs Saris Pols (1822— 1891) — Zeroma Bonaparta

dēls, Luija Bonaparta brālēns, Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts. — 283.

Bonaparts (Bonaparte) Zeroms (1784—1860) — Napoleona I jaunākais brālis, Vestfālencs karalis (1807—1813. — 283.

Braits (Bright) Džons (1811 — 1889) — angļu fabrikants,

viens no tiem, kas dibināja Līgu pret labības likumiem, kopš 60. g. beigām viens no liberāļu partijas līderiem; ieņēma vairākus ministru posteņus liberāļu kabinetos. — 287.

Brandenburgs (Brandenburg) Fridrihs Vilhelms, grāfs (1792— 1850) — prūšu ģenerālis un valstsvīrs, kontrrevolucionārā ministru kabineta ' galva (no 1848. g. novembra līdz 1850. g. novembrim). — 144.

Breā (Brēa) Zans Batists Fidels (1790—1848) — franču ģenerālis, reakcionārs, piedalījās 1848. g. jūnija sacelšanās apspiešanā, nemiernieku nošauts. — 268.

Brentāno (Brentano) Lorencs (1813—1891) — Bādenes sik-buržuāziskais demokrāts;

1848. g. Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie kreisā spārna; 1849. g. vadīja Bādenes pagaidu valdību, pēc sacelšanās sakāves emigrēja. — 410.

Brojī (Broglie) Ašils Saris (1785—1870) — franču valstsvīrs, premjerministrs (1835— 1836), Likumdošanas sapulces deputāts (1849—1851), orleā-nists. — 470, 495. ___

Bruts (Marks, Jūnijs Bruts) (ap 85.—42. g. pirms m. ē.) — Romas politisks darbinieks, vadīja sazvērestību pret Jūliju Cēzaru. — 429.

Buagilbērs (Boisguillebert) Pjērs (1646—1714) — franču ekonomists, fiziokrātu priekštecis, klasiskās buržuāziskās politiskās ekonomijas pamatlicējs Francijā. — 290.

Burboni — Francijas karaļdinas-tija (1589—1792, 1814—1815 un 1815—1830). — 266, 283, 445, 452, 492, 494, 497, 513.

C

Cēzars (Gajs Jūlijs Cēzars) (ap 100.—44. g. pirms m. ē.) — slavens romiešu karavadonis un valstsvīrs. — 282, 429.

C

Cepmens (Chapman) Džons (1801—1854) — angļu publicists, buržuāzisks radikālis, piekrita reformu īstenošanai Indijā. — 534.

D

Dālmans (Dahlmann) Fridrihs Kristofs (1785—1860) — vācu vēsturnieks un politisks darbinieks, liberālis, 1848. un 1849. g. Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie labējā centra. — 338.

Dante Aligjēri (Dante Alighieri) (1265—1321) — izcils itāliešu dzejnieks. — 111, 545.

Dantons (Danton) Zoržs Zaks. (1759—1794) — viens no ievērojamajiem XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas darbiniekiem, jakobīņu labējā spārna vadonis. — 405, 428, 429.

Darvins (Darwin) Čārlzs Roberts (1809—1882) — izcils angļu dabaspētnieks, zinātniskās evolūcijas bioloģijas pamatlicējs.— 105.

Dejlots (Dc Flotte) Pols (1817—

1860)—franču jūras virsnieks, Blank! piekritējs, aktīvs Parīzes 1848. g. 15. maija notikumu un jūnija sacelšanās dalībnieks, Likumdošanas sapulces deputāts (1850—1851). — 300, 301, 469.

Demestrs (De Maistre) Zozefs (1753—1821) — franču rakstnieks, viens no aristokrātiskās un klerikālās reakcijas ideologiem, nikns XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas ienaidnieks. — 331.

Dēmoslens (384—322 pirms m. ē.) — izcils sengrieķu orators un politisks darbinieks.— 283.

Demulēns (Desmoulins) Kamills (1760—1794) — franču publicists, XVIII gs. beigu buržuāziskās revolūcijas darbinieks, labējais jakobīnis. — 429.

Dies (Dietz) Osvalds (ap 1824— 1864) — vācu arhitekts,

1848.—1849. g. revolūcijas dalībnieks, emigrējis uz Londonu, Komunistu savienības Centrālās komitejas loceklis, pēc Savienības šķelšanās piederēja pie Villiha—Sapēra sektantiski avantūristiskās frakcijas, vēlāk piedalījās Pilsoņu kara Amerikas Savienotajās Valstīs ziemeļnieku pusē. — 419.

Dijors (Dufoure) Zils Armāns Stanisla (1798—1881) — franču buržuāzisks politisks darbinieks, orleānists; 1848. g. Satversmes sapulces deputāts, 1848. g. no oktobra līdz decembrim iekšlietu ministrs Kavenjaka valdibā. — 249, 251, 288.

Diklērs (Duclerc) Saris Teodors Ežēns (1812—1888) — franču politisks darbinieks, avīzes «National» redakcijas loceklis (1840—1846). — 262.

Diokletiāns (ap 245—313) —

Romas ķeizars (284—305). —

212.

Dipēns (Dupin) Andrē Mārī Zans Zaks (1783—1865) —

franču jurists un politisks darbinieks, orleānists, Likumdošanas sapulces priekšsēdētājs (1849—1851); vēlāk bonapar-tists. — 309, 477, 480, 48,1.

Dipons de l’Ers (Dupont de L’Eure) Zaks Saris (1767— 1855) — franču politisks darbinieks, liberālis; XVIII gs. beigu buržuāziskās revolūcijas un 1830. gada revolūcijas dalībnieks; 1848. g. pagaidu valdības priekšsēdētājs. — 221.

Diprā (Duprat) Paskāls (1815—

1885) — franču žurnālists,

buržuāzisks republikānis; Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, uzstājās pret Luiju Bonapartu. — 482, 483.

Dišatels (Duchātel) Saris (1803— 1867) — franču valstsvīrs, orleānists, iekšlietu ministrs (1839—1840, no 1840. līdz 1848. g. februārim). — 494.

Doblhojs (Doblhoff) Antons (1800—1872)—Austrijas valstsvīrs, mērenais liberālis, 1848. g. tirdzniecības ministrs (maijā) un iekšlietu ministrs (no jūlija līdz oktobrim). — 374.

Dunkers (Duncker) Francis (1822—1888) — vācu buržuāzisks politisks darbinieks un izdevējs. — 546.

E

Eihhorns (Eichhorn) Johans Л1-brehts Fridrihs (1779—1856) — Prūsijas valstsvīrs, ministrs kulta, izglītības un medicīnas lietās Prūsijā (1840—1848). — 340.

Eikins (Aikin) Džons (1747— 1822) — angļu ārsts, radikāls publicists. — 59.

Eizenmanis (Eisenmann) Gotfrīds (1795—1867) — vācu

publicists, Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie centra un vēlāk pie kreisā spārna. — 329.

Engelss (Engels) Fridrihs (1820—1895) (biogrāfiskas ziņas). — 105—107, 113, 149, 150, 196, 198, 544, 568—569.

F

Falū (Falloux) Alfreds (1811 —

1886) — franču politisks darbinieks, legitimists un klerikālis, 1848. gadā nacionālo darbnīcu likvidēšanas iniciators, iedvesmoja jūnija sacelšanās apspiešanu Parīzē, izglītības ministrs (1848—1849). — 253, 263, 273, 284, 451, 463, 464, 495, 497.

Feierbahs (Feuerbach) Ludvigs (1804-—1872) —• ievērojams

vācu materiālistiskais filozofs pirms Marksa. — 8—12, 15— 17, 43—45, 66, 550, 551.

Ferdinands 1 (1793—1875) —

Austrijas ķeizars (1835—

1848). — 373, 375, 384.

Ferdinands II (1810—1859) — Neapoles karalis (1830—1859); ieguva palamu «Karalis-bum-ba» par Mesīnas bombardēšanu 1848. gadā. — 369.

Ferjē (Ferrier) Fransua Luijs Ogists (1777—1861) — franču vulgārais buržuāziskais ekonomists. — 547.

Fieri (Floury) Čārlzs (īstais vārds Kārlis Fridrihs Augusts Krauze) (dz. 1824. g.) — tirgotājs Londonā, prūšu spiegs un policijas aģents. — 420— 422.

Flokons (Flocon) Fcrdināns (1800—1866) — franču politisks darbinieks, sīkburžuāzisks demokrāts, viens no avīzes «Rēforme» redaktoriem; 1848. g. pagaidu valdības loceklis. — 221.

Fogts (Vogt) Kārlis (1817— 1895) — vācu dabaspētnieks, vulgārais materiālists, sīkburžuāzisks demokrāts; 1848. un 1849. g. Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie kreisā spārna. — 406, 551.

Fošē (Faucher) Leons (1803— 1854) — franču buržuāzisks politisks darbinieks, orleānists, ekonomists-maltusietis, iekšlietu ministrs (no 1848. g. decembra līdz 1849. g. maijam, 1851), vēlāk bonapartists. — 217, 253, 259, 261, 471, 490, 495

Francis / (1768—1835)—Austrijas ķeizars (1804—1835). — 346, 348.

Francis Jozefs I (1830—1916) — Austrijas ķeizars (1848— 1916). — 392.

Frēbels (Frobel) Jūliuss (1805— 1893) — vācu publicists un progresīvās literatūras izdevējs, sīkburžuāzisks radikālis, vēlāk liberālis; Vācijas 1848.—1849. g. revolūcijas dalībnieks, Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie kreisā spārna. — 384.

Fridrihs II (iesaukts «Lielais») (1712—1786) — Prūsijas karalis (1740—1786). — 211.

Fridrihs Augusts II (1797— 1854) — Saksijas karalis

(1836—1854). — 404.

Fridrihs Vilhelms III (1770— 1840) — Prūsijas karalis

(1797—1840). — 331, 333, 334.

Fridrihs Vilhelms IV (1795— 1861) — Prūsijas karalis

(1840—1861) — 331—335,

352—354, 387, 399.

Fukjē-Tenvils (Fouquier-Tinvillc) Antuāns Kantēns (1746 —

1795) — ievērojams XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, 1793. gidā Revolucionārā tribunāla sabiedriskais apsūdzētājs. — 265.

Fulds (Fould) Ašils (1800— 1867) — franču baņķieris, orleānists, vēlāk bonapartists, laikā no 1849. g. līdz 1867. ga-dam bija vairākkārt finanšu ministrs. — 231, 245, 257, 285, 288, 289, 465, 485, 490, 497.

Furjē (Fourier) Saris (1772— 1837) —■ izcils franču utopiskais sociālists. — 139, 141,

556, 566.

Fušē (Fouchē) Zozefs (1759— 1820) — franču XV1I1 gs.

beigu buržuāziskās revolūcijas darbinieks, jakobīnis, policijas ministrs Napoleona I laikā; izcēlās ar ārkārtīgu neprinci-pialitāti. — 295.

G

Gervlnuss (Gervinus) Georgs Gotfrīds (1805—1871) — vācu buržuāzisks vēsturnieks, liberālis; 1848. gadā Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts. — 339.

Gēte (Goethe) Johans Volfgangs (1749—1832) — izcils vācu

rakstnieks un domātājs. — 25, 433, 530.

Ginārs (Guirtard) Ogists Zozefs (1799—1874) — franču sīkburžuāzisks demokrāts, aktīvi piedalījās Kalna partijas akcijā 1849. gada 13. jūnijā. — 301.

Gizo (Guizot) Fransuā Pjērs Gijoms (1787—1874) — franču buržuāzisks vēsturnieks un valstsvīrs, no 1840. līdz 1848. g. faktiski vadīja Francijas ārējo un iekšējo politiku. — 112, 217, 220, 221, 238, 246, 253, 260, 279, 284, 429, 441, 494, 495, 511, 522, 542.

Gizs, hercogs — sk. Heinrihs II, Lotaringas.

Grakhi, brāji Gajs Sempronijs (153—121 pirms m. ē.) un Tibērijs Sempronijs (163— 133 pirms m. ē.) — tautas tribūni Senajā Romā, cīnījās par zemnieku interesēm atbilstošu agrāro likumu ieviešanu. — 214, 429.

Grandens (Grandiņ) Viktors (1797—1849) — franču fabrikants, deputātu palātas loceklis (1839—1848); Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, ieņēma galēji konservatīvu nostāju. —• 217.

Graņjē de Ķasaņjaks (Granier de Cassagnac) Ādolfs (1806— 1880) — franču žurnālists, ne-principiāls politiķis, līdz 1848. g. orleānists, pēc tam bonapartists; Otrās impērijas laikā Likumdošanas korpusa deputāts. — 310, 522.

Greifs (Greif) — prūšu policijas virsnieks, XIX gs. 50. gadu sākumā viens no Prūsijas aģentūras vadītājiem Londonā. — 420—422,.

Grins (Grūn) Kārlis (1817—■

1887) — vācu sīkburžuāzisks publicists, 40. gadu vidū viens no galvenajiem «īstā sociā-lisma> pārstāvjiem. — 138.

Gudšo (Goudchaux) Mišels (1797—1862) — franču baņķieris, buržuāzisks republikānis, 1848. g. finanšu ministrs pagaidu valdībā. — 243.

<?

Ģerģejs (Gorgey) Arturs (1818— 1916) — Ungārijas 1848.—

1849. g. revolūcijas militārs darbinieks, Ungārijas armijas virspavēlnieks (1849. g. no aprīļa līdz jūnijam). — 382.

H

Hainavs (Haynau) Jūlijs Jākobs (1786—1853) — austriešu ģenerālis, kas nežēlīgi apspieda revolucionāro kustību Itālijā un Ungārijā 1848. un 1849. gadā. — 281, 364.

Haksthauzens (Haxthausen) Augusts (1792—1866) — prūšu ierēdnis un rakstnieks, sarnk-slījis darbu, kurā aprakstītas obščinas iekārtas paliekas Krievijas agrārajās attiecībās. — 113.

Hanzemans (Hansemarin) Dāvids (1790-1864) — lielka

pitālists, viens no Reinas provinces liberālās buržuāzijas līderiem; 1848. g. no marta līdz septembrim Prūsijas finanšu ministrs. — 144, 145, 353, 356, 363, 364, 386.

Hēgelis (Hegel) Georgs Vilhelms Fridrihs (1770— 1831) — vācu klasiskās filozofijas ievērojamākais pārstāvis, objektīvais ideālists. — 12, 13, 14, 27, 42, 43, 46, 48, 329, 428, 542, 547, 550—552, 559.

Heine (Heine) Heinrihs (1797— 1856) — izcils vācu revolucionārs dzejnieks. — 360, 368.

Heinrihs II, Lotaringas, hercogs Gizs (1614—1664) — viens no Frondas darbiniekiem. — 521.

Heinrihs LXXI1, Reisas-Loben-šteinas-Ebersdorfas (1797— 1853) — vācu pundurvalstiņas Reisas jaunākās līnijas valdošais firsts (1822—1848). —396.

Heiis (Heydt) Augusts, barons fon der (1801 —1874) — Prūsijas valstsvīrs, tirdzniecības, rūpniecības un sabiedrisko darbu ministrs (1848—1858). — 144.

Helvēcijs (Helvētius) Klods Adrians (1715—1771) — izcils

franču filozofs, mehānistiskā materiālisma pārstāvis, ateists. — 271.

Hempdens (Hampden) Džons (1594—1643) — ievērojams

XVII gs. angļu buržuāziskās revolūcijas darbinieks, pauda buržuāzijas un par buržuā kļuvušo muižnieku intereses. — 387.

Henrijs VI (1421—1471) — Anglijas karalis (1422—1461). — 492.

Henrijs VIII (1491 —1547) — Anglijas karalis (1509—1547). — 56.

Hervēgs (Hcrwegh) Georgs (1817—1875) — pazīstams

vācu dzejnieks, sīkburžuāzisks demokrāts. — 283.

Hiršs (Hirsch) Vilhelms — Ham-burgas komijs, XIX gs. 50. gadu sākumā prūšu policijas aģents Londonā. — 420—422.

1

Igo (Hugo) Viktors (1802— 1885) — ievērojams franču

rakstnieks, Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts. — 283, 311, 425, 464, 507.

J

Jelačičs (Jeaanitl) Josips, grāfs (1801—1859) — austriešu ģenerālis, Horvātijas, Dalmācijas un Slovēnijas bans (1848—

1859), aktīvi piedalījās 1848. un 1849. g. revolūcijas apspiešanā Ungārijā un Austrijā. — 373, 375, 376, 378, 380, 381.

Johans (1782—1859) — austriešu erchercogs, no 1848. g. jūnija līdz 1849. g. decembrim Vācijas impērijas reģents. — 358, 406, 413.

Jons (Yon) — franču policijas komisārs, kas 1850. g. bija atbildīgs par Likumdošanas sapulces apsardzību. — 476, 480, 481.

Jordāns (Jordan) Silvestrs (1792—1861) — vācu jurists un politisks darbinieks, 1848. un 1849. g. Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts. — 329.

Jozefs II (1741—1790) — tā dēvētas Svētas Romas impērijas ķeizars (1765—1790). — 345, 346.

Juvenāls (Decims Jūnijs Juvenāls) (dz. ap 60. g. — miris pēc 127. g.) — slavens romiešu dzejnieks satīriķis. — 214.

К

Kabē (Cabet) Etjēns (1788— 1856) — franču publi

cists, proletariāta 30.—40. g. politiskās kustības dalībnieks, ievērojams mierīgā utopiskā komunisma pārstāvis, grāmatas «Cc|ojums uz Ikariju» autors.— 107, 141, 234.

Ķaligula (12—41) — Romas ķeizars (37—41). — 447.

Kamphauzens (Camphauscn) Lū-dolfs (1803—1890)—vācu baņķieris, viens no Reinas provinces liberālās buržuāzijas līderiem; 1848. g. no marta līdz jūnijam Prūsijas ministru prezidents. — 145, 353, 356, 363, 364, 386.

Kants (Kant) Imanuēls (1724— 1804) — izcils vācu filozofs, lika pamatus XVIII gs. beigu un XIX gs. sākuma vācu ideālismam. — 284, 551.

Kapjigs (Capefiguc) 2ans Batists Onorē Remons (1802—1872) — franču publicists un vēsturnieks, monarhists. — 310.

Kārlis X (1757—1836) — Francijas karalis (1824—1830). — 301.

Kārlis Lielais (ap 742—814) — franku karalis (768—800) un ķeizars (800-814). — 74, 361.

Kārlis Alberts (1798—1849) — Pjemontas karalis (1831 —

1849). — 264.

Karljē (Carlier) Pjērs (1799— 1858) — Parīzes policijas prefekts (1849 — 1851), bonapar-tists. — 295, 296, 466, 477, 482, 504.

Kārno (Carnot) Lazārs Ipolits (1801—1888) — franču publicists un politisks darbinieks, buržuāzisks republikānis; pagaidu valdības loceklis (1848); Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, pēc 1851. g.

viens no republikāņu līderiem, kas bija nostājušies pret Bona-parta režīmu. — 300, 301.

Kārno (Carnot) Lazārs Nikolā (1753—1823) — franču matemātiķis un fiziķis, politisks un militārs darbinieks, buržuāzisks-republikānis; XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas laika pieslējās jakobīņiem, viens no tiem, kas organizēja Francijas aizsardzību pret Eiropas valstu koalīciju. — 300.

Katons (Marks Porcijs Katons Vecākais) (234—149 pirms m. ē.) — Romas politisks darbinieks un rakstnieks. — 246.

Kaveņaks (Cavaignac) Litijs Ežēns (1802—1857) — franču ģenerālis un politisks darbinieks, mērens buržuāzisks republikānis; no 1848. g. maija kara ministrs; sevišķi nežēlīgi apspieda Parīzes strādnieku jūnija sacelšanos; izpildu varas galva (1848. g. no jūnija līdz decembrim). — 238, 241, 242, 245, 246, 248-252, 256, 257, 262—264, 270, 275, 370, 438, 443—445, 451, 487, 499, 507.

Kellers (Koller) Ernsts Matiāss (1841—1928)— reakcionārs Vācijas valstsvīrs, reihstāga deputāts (1881 — 1888), 1894. un

1895. g. Prūsijas iekšlietu ministrs; ieturēja sociāldemokrātiskās partijas vajāšanas politiku. — 215.

Kempbels (Campbell) Džordžs (1824—1892) — angju koloniju ierēdnis Indijā, sarakstījis vairākus darbus par Indiju; parlamenta loceklis, liberālis. — 535.

Kibjērs (Cubičres) Amedejs Luijs (1786—1853) — franču ģenerālis un valstsvīrs, orleānists; 1847. g. degradēts par kukuļņemšanu un ļaunprātībām. — 288.

Klaivs (Clive) Roberts (1725— 1774) — Bengālijas gubernators (1757—1760 un 1765— cijas darbinieks, protestantisma (luterānisma) nodibinātājs Vācijā; vācu birģeru ideologs. — 428.

M

Makfārleina (Macfarlane) Elena — 1849. un 1850. g. aktīva čariistu avīžu līdzstrādniece, «Komunistiskās partijas manifesta» tulkotāja angju valodā. — 101.

Makiavelli (Machiavelli) Nikolo (1469—1527) — itāliešu politisks darbinieks, vēsturnieks un rakstnieks. — 570.

Maks-Maons (Mac-Mahon) Marī-Edms Patriss Moriss (1808— 1893) — reakcionārs franču,

karavīrs un politisks darbinieks, bonapartists; viens no bendēm, kas izrēķinājās ar Parīzes Komūnas dalībniekiem; Trešās republikas prezidents. — 204.

Maksimilians П (1811—1864) — Bavārijas karalis (1848—

1864). — 396.

Malvils (Maleville) Leons (1803— 1879) — franču politisks darbinieks, orleānists, Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, iekšlietu ministrs (1848. g. decembra otrajā pusē). — 489.

Manteijels (Manteuffel) Oto Teodors, barons (1805—1882) — Prūsijas valstsvīrs, iekšlietu ministrs (1848—1850), ministru prezidents (1850—1858). —

387.

Maņjans (Magnan) Bernārs Pjērs (1791 — 1865) — franču maršals, bonapartists, viens no 1851. gada 2. decembra valsts apvērsuma organizētājiem. — 496, 504, 507.

Marasts (Marrast) Armāns (1801—1852) — franču publicists, viens no mēreno buržuā

zisko republikāņu līderiem, avīzes «National» redaktors; 1848. g. pagaidu valdības loceklis un Parīzes mērs, Satversmes sapulces priekšsēdētājs (1848-1849). — 234, 242, 246, 247, 249, 262, 270, 320, 430,

439, 448.

Mari (Marie) Aleksandrs (1795— 1870) — franču politisks darbinieks, mērens buržuāzisks republikānis; 1848. g. sabiedrisko darbu ministrs, pēc tam tieslietu ministrs Kaveņaka valdībā. — 232.

Markss (Marx) Kārlis (1818—

1883) (biogrāfiskas ziņas). — 104, 108, 110, 149—151, 154,

196—199, 202, 205, 422-427,

541, 542, 544, 545, 552-556,

567—570.

Alaršs (Marche) — franču strādnieks, kas tautas vārdā prasīja, lai pagaidu valdība 1848. gadā pasludina tiesības uz darbu.—

223.

Matjē de la Droms (Mathieu de la Drome) Filips Antuāns (1808—1865) — franču sīkbur-žuāzisks demokrāts, Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts; šais sapulcēs pieslējās Kalna partijai; no 1851. g. emigrants. — 260.

Maurers (Maurer) Georgs Ludvigs (1790—1872) — ievērojams vācu buržuāzisks vēsturnieks, senās un viduslaiku Vācijas sabiedriskās iekārtas pētnieks. — 113.

Mazanjello (Masaniello) (palama Tomazo Anjello) (1620— 1647) — zvejnieks, 1647. g. Neapolē vadīja tautas sacelšanos pret spāņu virskundzību. — 506.

Meisners (Meissner) Oto Kārlis (1819—1902) — Hamburgas

gramatu izdevējs, laida klajā «Kapitālu» un vairākus citus Marksa un Engelsa darbus. — 198.

Meroslavskis (Mieroslawski) Lud-viks (1814—1878) — po|u politisks un militārs darbinieks, 1830.—1831. g. po|u sacelšanās dalībnieks; vadīja sacelšanos Poznaņā 1848. g., pēc tam vadīja nemiernieku cīņu Sicīlijā; 1849. gadā Bādenes-Pfalcas sacelšanās laikā komandēja revolucionāro armiju; 1863. g. po|u sacelšanās laikā tika izsludināts par diktatoru, pēc sacelšanās sakāves emigrēja uz Franciju. — 411.

Mesenhauzers (Messenhauser) Cēzars Vencels (1813—1848) — austriešu virsnieks, 1848. g. oktobra sacelšanās laikā nacionālās gvardes komandieris un Vīnes komandants, pēc tam kad pilsētu ieņēma kontrrevolucio-nārais karaspēks, nošauts. — 379.

Meternihs (Metternich) Klemenss, firsts (1773—1859) — reakcionārs Austrijas valstsvīrs; ārlietu ministrs (1809—1821) un kanclers (1821 —1848), viens no Svētās savienības organizētājiem. — 112, 330, 342—349, 351, 352, 367, 372.

Mogētis (Mauguin) Fransua (1785—1854) — franču jurists, līdz 1848. g. viens no liberālās dinastiskās opozīcijas vadoņiem; Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts. — 480, 481.

Molē (Molē) Luijs Matjē, grāfs (1781—1855) — franču valstsvīrs, orleānists, premjerministrs (1836—1837; 1837—1839); Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts. — 279, 280, 470, 495.

Molešots (Moleschott) Jākobs (1822—1893) — buržuāzisks

fiziologs un filozofs, vulgārā materiālisma pārstāvis; pasniedza Vācijas, Šveices un Itālijas mācību iestādēs. — 551.

Moljērs (Moliēre) Zans Batists (īstais uzvārds Poklēns) (1622—1673) — izcils franču dramaturgs. — 311.

Molls (Moli) Jozefs (1813— 1849) — ievērojams vācu un starptautiskās strādnieku kustības darbinieks, viens no Taisnīgo savienības vadītājiem, Komunistu savienības Centrālās komitejas loceklis, Bādcnes-Pt'alcas 1849. g. sacelšanās dalībnieks, kritis kaujā pie Murga s. — 186.

Monks (Monk) Džordžs (1608— 1670) — angju ģenerālis; aktīvi palīdzēja atjaunot Anglijā monarhiju 1660. gadā. — 260, 477.

Montalambērs (Montalembcrt) Saris (1810—1870) — franču publicists. Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, orleānists, katoļu partijas galva. — 290, 309, 487, 495, 518.

Mopā (Maupas) Sarlemans Emīls (1818—1888) — franču advokāts, bonapartists, Parīzes policijas prefekts (1851), viens no 1851. g. 2. decembra valsts apvērsuma organizētājiem, policijas ministrs (1852—1853).— 504.

Morgans (Morgan) Ljuiss Henrijs (1818—1881) — izcils amerikāņu zinātnieks, pirmatnējās sabiedrības vēsturnieks, stihiskais materiālists. — 113.

Morni (Mornv) Saris Ogists Luijs Zozefs, grāfs de (1811.—

1865) — franču politisks darbinieks, bonap'artists. Likumdošanas sapulces deputāts (1849— 1851), viens no 1851. g. 2. decembra valsts apvērsuma organizētājiem, iekšlietu ministrs (no 1851. g. decembra līdz 1852. g. janvārim). — 522.

Mosle (Mosle) Johans Ludvigs (1794—1877) — vācu virs

nieks; 1848. g. nosūtīts uz Vīni ka impērijas komisārs. — 384.

N

Nadiršahs (Kulihans) (1688— 1747) — Irānas šahs (1736— 1747); 1738. un 1739. g. organizēja laupīšanas karagājienu uz Indiju. — 524.

Napoleons I Bonaparts (1769— 1821) — Francijas ķeizars

Napoleona I brāļadēls, Otrās republikas prezidents (1848— 1851), Francijas ķeizars (1852— 1870). — 109, 198, 203, 204,

245, 250, 252—258, 260, 263, 265, 267, 269, 271—273, 281— 284, 289-291, 295, 296, 299— 301, 311-318, 416, 424, 425, 428, 430, 437, 438, 444—448, 451, 452, 455, 456, 460-466, 469-471, 473—479, 481—491, 495, 496—500, 503—511, 512, 514, 515—523.

Neimeijers (Neumayer) Maksimil-jēns Zoržs Zozefs (1789—

1866) — īranču ģenerālis, kartības partijas piekritējs. — 317, 478.

Nejs (Ney) Edgars (1812— 1882) — franču virsnieks, bo-napartists, prezidenta Luija Bo-naparta adjutants. — 282, 464.

Nikolajs II (1868-1918) — Krievijas ķeizars (1894—1917). — 212.

Notjungs (Nothjung) Pēteris (1821—1866) — vācu drēb

nieks, Ķelnes Strādnieku savienības loceklis, Komunistu savienības biedrs, viens no apsūdzētajiem Ķelnes komunistu prāvā (1852). — 419.

N

Ņūtons (Newton) Izaks (1642— 1727) — izcils angļu fiziķfs, astronoms un matemātiķis, klasiskās mehānikas pamatlicējs.— 60.

О

Opuls (Hautpoul) Alfonss Anrī (1789—1865) — franču ģenerālis, leģitīmists, vēlāk bona-partists; kara ministrs (1849—

1850). — 284, 294, 300, 309, 316, 317, 465, 470, 477—479.

Orleānas Helēna, dzimusi Mek-lenburga, hercogiene (1814—

1858) — Luija Filipa vecākā dēla Ferdinanda atraitne. — 282, 438, 464.

Orleānas hercogs — sk. Luijs Filips.

Orleāni — Francijas kara|dinas-tija (1830—1848). — 266, 283, 445, 452, 453, 492—494, 513, 522

Osē (Haussez) Saris (1778— 1854) — franču politisks darbinieks, reakcionārs, 1829. g. jūrlietu ministrs. — 301.

Ouens (Owen) Roberts (1771— 1858) — izcils angļu utopiskais sociālists. — 10, 139, 141.

P

Palackis (Palacky) Františeks (1798—1876) — izcils čehu

vēsturnieks, buržuāzisks politisks darbinieks, liberālis, ieturēja politiku, kuras mērķis bija saglabāt Habsburgu monarhiju. — 364.

Paņjērs (Pagnerre) Lorāns An-tuāns (1805—1854) — franču izdevējs, buržuāzisks republikānis, 1848. g. Satversmes sapulces deputāts. — 262.

Parīzes grāis — sk. Luijs Filips Albērs.

Pasi (Passv) Ipolits Filibcrs (1793—1880) — franču ekonomists, orleānists, Jūlija monarhijas laikā vairākkārt bija valdības loceklis, Otrās republikās laikā finanšu ministrs. — 282, 288.

Percels (Perczel) Morics (1811— 1899) — ungāru ģenerālis, Ungārijas (1848.—1849. g.). revolūcijas dalībnieks; pēc revolūcijas sakāves emigrēja uz Turciju, pēc tam uz Angliju.— 375, 378, 380.

Pero (Perrot) Benžamēns Pjērs (1791 —1865) — franču ģenerālis, 1848. g. piedalījās jūnija sacelšanās apspiešanā, 1849. g. bija nacionālās gvardes komandieris Parīzē. — 485.

Persiņi (Persignv) Zans Zilbērs Viktors, grāfs (1808—1872) — Francijas valstsvīrs, bonapar-tists, Likumdošanas sapulces deputāts (1849—1851), viens no 1851. g. 2. decembra valsts apvērsuma organizētājiem, iekšlietu ministrs (1852—1854 un 1860—1863). — 490, 503.

Piā (Pyat) Fēlikss (1810— 1889) — franču publicists,

sīkburžuāzisks demokrāts,

1848. g. revolūcijas dalībnieks, no 1849. g. emigrants; vairākus gadus cīnījās pret Marksu un Internacionāli, apmelodams tos un izmantodams šai nolūkā Francijas sekciju Londonā; Parīzes Komūnas loceklis. — 568.

Pijs IX (1792—1878) — Romas pāvests (1846—1878). — 263, 282, 464.

Pinto (Pinto) Izaks (1715— 1787) — ievērojams Holandes biržas spekulants, ekonomists. — 59.

Platons (ap 427,—ap 347. g. pirms m. ē.) — sengrieķu filozofs ideālists. — 248.

Poliņaks (Polignac) Ogists Zils Armāns Mārī, firsts (1780— 1847) — Francijas valstsvīrs, leģitīmists un klerikālis, ārlietu ministrs un ministru kabineta galva (1829-1830). — 495.

Prudons (Proudhon) Pjērs Zozefs (1809—1865) — franču publicists, ekonomists un sociologs, sīkburžuāzijas ideologs, viens no anarhisma pamatlicējiem; 1848. g. Satversmes sapulces deputāts. — 138, 306, 425, 460, 544, 556—567.

Publikola (Publijs Valērijs Pub-Iikola) (miris 503. g. pirms m. ē.) — pusleģendārs Romas republikas valstsvīrs. — 429.

R

Radeckis (Radetzky) Jozefs, grāfs (1766—1858) — austriešu feldmaršals, no 1831. g. Austrijas karaspēka komandieris Ziemej-itālijā, 1848. un 1849. gadā nežēlīgi apspieda revolucionāro un nacionālās atbrīvošanās kustību Itālijā. — 368, 373, 374, 377.

Rājis (Raffles) Tomass Stamfords (1781—1826) — angļu koloniju ierēdnis no 1811. g. līdz 1816. g. Javas gubernators, grāmatas «Javas vēsture» autors. — 525.

Raspajs (Raspail) Fransuā (1794—1878) — ievērojams

franču zinātnieks — dabaspčt-nieks, sociālists, tuvs revolucionārajam proletariātam; 1830. un 1848. g. revolūcijas dalībnieks; Satversmes sapulces deputāts. — 222, 234, 245, 251, 252, 259, 538.

Rāto (Rateau) Zans Pjērs (1800— 1887) — franču advokāts, Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, bonapar-tists. — 257, 260, 261, 446.

Raus (Rau) Kārlis Heinrihs (1792—1870) — vācu vulgārais buržuāziskais ekonomists. — 547.

Reiters (Reuter) Maksis — XIX gs. 50. gadu sākumā Prūsijas policijas aģents Londonā. — 419, 422.

Renters (Roemer) Fridrihs (1794—1864) — Virtembergas valstsvīrs, 1848. un 1849. g. tieslietu ministrs un premjerministrs, Frankfurtes Nacionālās sapulces loceklis. — 329.

Remizs (Rēmusat) Saris Fran-suā Mārī, grāfs (1797— 1875) — Francijas valstsvīrs un rakstnieks, orleānists, iekšlietu ministrs (1840), ārlietu ministrs (1871—1873). — 486.

Renjo de Senžans d’Anieli (Reg-nault de Saint-Jean d'Angely) Ogists Mišels Etjēns, grāfs (1794—1870) — franču ģenerālis, bonapartists, kara ministrs (1851. g. janvārī). — 485.

Reslers (Roesler) Gustavs Adolfs (1818—1855) — vācu žurnālists, 1848. un 1849. g. Frankfurtes Nacionālās sapulces loceklis, no 1850. g. emigrants Amerikā. — 414, 415.

Reslers (RoBler) Konstantīns (1820—1896) — vācu publi

cists, būdams Berlīnes oficiozā literatūras biroja vadītājs (1877—1892), aizstāvēja Bis-marka politiku. — 214.

Ričards III (1452—1485) — Anglijas karalis (1483—1485). — 492.

Rikārdo (Ricardo) Dāvids (1772— 1823) — angļu ekonomists,

ievērojams klasiskās buržuāziskās politiskās ekonomijas pārstāvis. — 151, 154.

RUs (Riehl) Vilhelms Heinrihs (1823—1897) — vācu reakcionārs literatūras vēsturnieks. — 547.

Robespjērs (Robespierre) Maksi-miljēns (1758—1794) — izcils XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, jakobīņu vadonis, revolucionārās valdības vadītājs (1793—1794). — 246, 428, 429.

Roteks (Rotteck) Kārlis (1775— 1840) — vācu buržuāzisks vēsturnieks un politisks darbinieks, liberālis. — 329, 338.

Rotšildi — baņķieru dinastija.

kam piederēja bankas daudzās Eiropas zemēs. — 220.

Rotšilas (Rothschild) Anselms (1773—1855) — Rotšildu baņķieru nama vadītājs Frankfurtē pie Maiņas. — 335.

Rotšilds (Rothschild) Džeimss (1792—1868) — Rotšildu baņķieru nama vadītājs Parīzē. — 219.

Ruaijē-Kolārs (Royer-Collard) Pjērs Pols (1763—1845) —

franču filozofs un politisks darbinieks, monarhists. — 429.

Ruē (Rouher) Ežēns (1814—

1884) — Francijas valstsvīrs, bonapartists, tieslietu ministrs (1849—1852 ar pārtraukumiem). — 480, 490.

Ruso (Rousseau) Zans Zaks (1712—1778) — izcils franču apgaismotājs, demokrāts, sīk-buržuāzijas ideologs. — 69.

S

Salandruzs (Sallandrouze) Saris Zans (1808—1867) — franču rūpnieks, Satversmes sapulces deputāts (1848—1849); bonapartists. — 507.

Saltikovs Aleksejs, kņazs (1806—

1859) — krievu ceļotājs, rakstnieks un mākslinieks. — 535.

Salvandi (Salvandy) Narsiss Ašils, grāfs (1795—1856) — franču rakstnieks un valstsvīrs, orleānists, izglītības ministrs (1837—1839 un 1845—1848). — 493.

Sebastiani (Sčbastiani) Orass, grāfs (1772—1851) — franču maršals, ārlietu ministrs (1830—1832), vēstnieks Londonā (1835—1840). — 238.

Segirs d’Ageso (Sēgur d’Agues-seau) Remons Pols (1803— 1889) — franču politisks darbinieks, pēc kārtās pieslējās visām partijām, kas atradās pie varas. — 301.

Sejs (Say) Zans Batists (1767— 1832) — franču buržuāzisks

ekonomists, vulgārās politiskās ekonomijas pārstāvis. — 429.

Senprists (Saint-Priest) Emanuels Luijs Mārī, vikonts (1789—1881) — franču ģenerālis un diplomāts, legitimists, Likumdošanas sapulces deputāts (1849—1851). — 493.

Sensimons (Saint-Simon) Anri (1760—1825) — izcils franču utopiskais sociālists. — 139,

281.

Sentarno (Saint-Arnaud) Armāns Zaks Ašils Leruā de (1801— 1854) — franču maršals, bonapartists; viens no 1851. gada 2. decembra valsts apvērsuma organizētājiem, kara ministrs (1851 — 1854). — 448.

Sentbevs (Sainte-Beuve) Pjērs Anrī (1819—1855) — franču fabrikants un zemesīpašnieks, Otrās republikas laika Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, kārtības partijas pārstāvis. — 498.

Senžans d’Anželi — sk. Renjo de Senžans d’Anželi, Ogists Mišels Etjēns.

Senžists (Saint-Just) Luijs An-

v luāns (1767—1794) — ievērojams XVIII gs. beigu franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, viens no jakobīņu vadoņiem. — 429.

Si (Sue) Ežēns (1804—1857) — franču rakstnieks. Likumdošanas sapulces deputāts (1850—

1851). — 296, 307, 310, 471.

Sismondi (Sismondi) Zans Saris Leonārs Simonds de (1773— 1842) — Šveices ekonomists, sīkburžuāzisks kapitālisma kritiķis. — 74, 75, 135, 425.

Smits (Smith) Adams (1723— 1790) — angļu ekonomists,

viens no ievērojamākajiem klasiskās buržuāziskās politiskās ekonomijas pārstāvjiem. — 60, 554, 560.

Stadions (Sladion) Francis, grāfs

(1806—1853) — Austrijas

valstsvīrs, viens no tiem, kas organizēja cīņu pret nacionālās atbrīvošanās kustību Galī-cijā un Čehijā, iekšlietu ministrs (1848—1849). — 384.

Suluks (Soulouquc) Fauslīns (ap 1782—1867) — Haiti nēģeru republikas prezidents, kas

1849. g. pasludināja sevi par ķeizaru Faustīnu I. — 254, 295, 299, 522.

S

Sambors (Chambord) Anrī Saris, grāfs (1820—1883) — Bur-bonu vecākās līnijas pēdējais pārstāvis, Kārļa X mazdēls, ar Anrī V vārdu pretendēja uz Francijas troni. — 281, 313, 455, 474, 4931, 497.

Sangarņjē (Changarnier) Nikolā Anns Teodils (1793—1877) — franču ģenerālis un buržuāzisks politisks darbinieks, mo-narhists; pēc 1848. g. jūnija Parīzes garnizona un nacionālās gvardes pavēlnieks, piedalījās 1849. gada 13. jūnija demonstrācijas izklīdināšana.— 254, 260, 261, 270, 276, 280,

312, 316, 317, 364, 447—448,

451, 457, 461, 462, 477—478,

480, 481, 483—488, 490, 495,

498, 503, 505, 507.

Sāpers (Schaper), fon — viens no Prūsijas reakcionārās birokrātijas pārstāvjiem; Rei-nas provinces oberprezidents (1842-1845). — 542.

Sapērs (Schapper) Kārlis (1812— 1870) — ievērojams vācu un starptautiskās strādnieku kustības darbinieks, viens no Taisnīgo savienības vadītājiem, Komunistu savienības Centrālās komitejas loceklis, Vācijas 1848.—1849. g. revolūcijas dalībnieks; 1850. gadā Komunistu savienības šķelšanās laikā viens no sektantiski avantūristiskās frakcijas līderiem; no 1856. g. atkal satuvinājās ar Marksu;

I Internacionāles Ģenerālpado-mcs loceklis. — 568, 569.

Sarass (Charras) Zans Batists Adolfs (1810—1865) — franču militārs un politisks darbinieks, mērens buržuāzisks republikānis; piedalījās Parīzes strādnieku 1848. gada jūnija sacelšanās apspiešanā; uzstājās pret Luiju Bonapartu; izsūtīts no Francijas. — 425, 507.

Šekspīrs (Shakespeare) Viljams (1564—1616) — ievērojams

angļu rakstnieks. — 511.

Serbiljē (Cherbuliez) Antuāns Elīze (1797—1869) — Šveices ekonomists, Sismondī sekotājs. — 74.

Sercers (Scherzer) Andreass (1807—1879) — vācu drēb

nieks, bija biedrs vienā no Parīzes biedrībām, kas pēc Komunistu savienības sašķelšanās

1850. gadā piederēja pie Vil-liha-Sāpera sektantiski avāntū-ristiskās frakcijas, viens no apsūdzētajiem tā dēvētās vācu-franču sazvērestības prāvā, kas notika Parīzē 1852. gada februārī; vēlāk emigrēja uz Angliju. — 568.

Servals (Cherval) Ziljēns (īstais vārds Jozefs Krēmers) — Prūsijas policijas aģents — provokators, kas bija ielavījies Komunistu savienībā; viens no apsūdzētajiem tā dēvētās vācu-franču sazvērestības prāvā, kas notika Parīzē 1852. gada februārī; ar policijas palīdzību izbēga no cietuma. — 420.

Sramms (Schramm) Zans Pols Ādams (1789—1884) — franču ģenerālis un politisks darbinieks, bonapartists, ' kara ministrs (1850—1851). — 478.

Steins (Stein) Lorencs (1815— 1890) — vācu jurists, vulgārais ekonomists. — 547.

Stefens (Steffen) Vilhelms — • bijušais prūšu virsnieks, aiz

stāvības liecinieks Ķelnes komunistu prāvā (1852), 1853. g. emigrēja uz Angliju, vēlāk uz ASV; 50. gados bija tuvs Marksam un Engelsam. — 569.

Stibers (Stieber) Vilhelms (1818— 1882) — Prūsijas policijas

ierēdnis, Prūsijas politiskās policijas priekšnieks (1850—

I860), bija viens no tiem, kas organizēja Ķelnē tiesas prāvu pret Komunistu savienības biedriem, un galvenais liecinieks šai prāvā (1852). — 419, 421, 422.

Stimers (Stirner) Maksis (Kaspara Smita literārais pseidonīms) (1806—1856) — vācu filozofs, jaunhēgelietis, viens no buržuāziskā individuālisma un anarhisma ideologiem. — 14, 15, 42—45, 48, 64, 70.

Stive (Stūve) Johans Kārlis Bertrams (1798—1872) — vācu politisks darbinieks, liberālis; Hanoveras iekšlietu ministrs (1848—1850). — 329.

Strauss (StrauB) Dāvids Fridrihs (1808—1874) — vācu filozofs, viens no ievērojamajiem jaunhēgeliešiem; pēc 1866. g. nacionālliberālis. — 12, 14.

Svarcenbergs (Schwarzenberg) Fēlikss, firsts (1800—1852) — reakcionārs Austrijas valstsvīrs un diplomāts; pēc Vīnes revolūcijas apspiešanas 1848. g. oktobrī premjerministrs un ārlietu ministrs. — 351.

Svarcers (Schwarzer) Ernsts (1808—1860) — austriešu

ierēdnis un publicists, sabiedrisko darbu ministrs (1848. g. no jūlija līdz septembrim). — 375.

T

Talandjē (Talandier) Pjērs Teodors Alfrēds (1822—1890) — franču žurnālists, sīkburžuā-zisks demokrāts, 1848. g. revolūcijas dalībnieks, no 1851. g.

emigrants; Internacionāles Qe-nerālpadomes loceklis (1864); Francijas parlamenta deputāts (1876-1880, 1881—1885). —

568.

Tamerlāns (Timurs) (1336—

1405) — Vidusāzijas karavadonis un iekarotājs. — 530.

Tests (Teste) Žans Batists (1780—1852) — Francijas

valstsvīrs, orleānists, tirdzniecības, tieslietu un sabiedrisko darbu ministrs Jūlija monarhijas laikā, tika nodots tiesai par kukuļošanu un ļaunprātībām. — 288.

Tjērs (Thiers) Adolfs (1797— 1877) — franču buržuāzisks vēsturnieks un valstsvīrs, Likumdošanas sapulces deputāts (1849—1851), orleānists; republikas prezidents (1871—

1873), Parīzes Komūnas bende. — 204, 279, 283, 285, 296, 308, 311, 448, 454, 456, 460, 470, 487, 494, 495, 498, 500, 503, 506, 507.

Tokvils (Toequevillc) Aleksiss (1805—1859) — franču buržuāzisks vēsturnieks un politisks darbinieks, legitimists, Otrās republikas laikā Satversmes sapulces un Likumdošanas sapulces deputāts, ārlietu ministrs (1849. g. no jūnija līdz oktobrim). — 495.

Torini (Thorigny) Pjērs Fransuā Elizabete (1798—1869) —

franču jurists, 1834. g. vadīja izmeklēšanu Lionas aprīļa sacelšanās dalībnieku lietā; bo-napartists, iekšlietu ministrs (1851). — 504.

Trelā (Trēlat) Uliss (1795—

1879) — franču politisks darbinieks, buržuāzisks republikānis, sabiedrisko darbu ministrs (1848. g. no maija līdz jūnijam). — 236.

Tusēns-Luvertirs (Louverture, dit Toussaint), Fransuā Dominiks (1743—1803) — Haiti nēģeru revolucionārās kustības vadonis;

šī kustība bija vērsta pret spāpu un ang|u kundzibu XVIII gs. beigās. — 254.

U

Udino (Oudinot) Nikolā Saris Viktors (1791—1863) — franču ģenerālis, orleānists; 1849. g. komandēja karaspēku, kas tika sūtīts pret Romas republiku; mēģināja organizēt pretošanos

1851. g. 2. decembra valsts apvērsumam. — 264, 265, 271, 272, 448, 460, 464.

V

Vatss (Vaisse) Klods Mariuss (1799—1864) — Francijas

valstsvīrs, bonapartists, iekšlietu ministrs (1851. g. no janvāra līdz aprīlim). — 488, 489.

Vatimenils (Vatimesnil) Antuāns (1789—1860) — franču politisks darbinieks, legitimists. Likumdošanas sapulces deputāts (1849—1851). — 489.

Veidemeijers (Weydemcyer)

Jozefs (1818—1866) — vācu un amerikāņu strādnieku kustības darbinieks, Komunistu savienības biedrs, piedalījās 1848.— 1849. g. revolūcijā Vācijā un Amerikas Savienoto Valstu pilsoņu karā ziemeļnieku pusē; lika pamatus marksisma propagandai ASV; Marksa un En-gelsa draugs un cīņu biedrs.— 424, 567—568.

Veitlings (Weitling) Vilhelms (1808—1871) — ievērojams

Vācijas strādnieku kustības dalībnieks šās kustības rašanās laikā, viens no utopiskā nolīdzinošā komunisma teorētiķiem. — 107.

Velkers (Welcker) Kārlis Teodors (1790—1869) — vācu jurists, 1848. un 1849. g. Frankfurtes

Nacionālās sapulces deputāts, piederēja pie labējā centra. — 329, 338, 384.

Venedejs (Venedey) Jākobs (1805—1871) — vācu radikāls publicists un politisks darbinieks, liberālis. — 44.

Vergilijs (Publijs Vcrgīlijs Marons) (70.—19. g. pirms m. ē.) — izcils romiešu dzejnieks. — 281.

Verons (Včron) Luijs Dezirē (1798—1867) — franču žurnālists un politisks darbinieks, bonapartists; avīzes «Constitu-tionnel» īpašnieks. — 522.

Vidāls (Vidai) Fransuā (1814— 1872) — franču ekonomists,

sīkburžuāzisks sociālists,

1848. g. Luksemburgas komisijas sekretārs, Likumdošanas sapulces deputāts (1850— 1851). — 300, 301, 307, 470.

Vieirā (Vievra) — Franču pulkvedis, bonapartists, aktīvs 1851. gada 2. decembra valsts apvērsuma dalībnieks. — 460.

Vilhelms I (1781—1864) — Vir-tembergas karalis (1816— 1864). — 404.

Vilhelms I (1797—1888) —

Prūsijas princis, Prūsijas karalis (1861—1888), Vācijas ķeizars (1871—1888). — 204.

Vi liels (Villēle) Zans Batists Serafēns Zozefs (1773— 1854) — Francijas valstsvīrs, legitimists, premjerministrs (1822—1828). — 495.

Villihs (Willich) Augusts (1810— 1878) — prūšu virsnieks, Komunistu savienības biedrs, Bādenes-Pfalcas 1849. g. sacelšanās dalībnieks; viens no līderiem sektantiski avantūris-tiskajā frakcijā, kas 1850. gadā atšķēlās no Komunistu savienības; 1853. g. emigrēja uz ASV, piedalījās Pilsoņu kara ziemeļnieku pusē. — 569.

Vindišgrecs (Windischgratz)

Alfrēds, firsts (1787—1862) — austriešu feldmaršals; 1848. un 1849. gadā viņa vadībā apspieda sacelšanos Prāgā un Vīnē un revolūciju Ungārijā.— 366, 373, 376, 378, 384.

Vivjēns (Vivien) Aleksandrs Fransuā (1799—1854) —

franču advokāts un politisks darbinieks, orleānists; 1848. g. sabiedrisko darbu ministrs Ka-veņaka valdībā. — 249.

Vobāns (Vauban) Sebastjēns le Pretrs (1633—1707) — franču maršals, kara inženieris un rakstnieks. — 290.

Volfs (Wolff) Kristians (1679— 1754) — vācu ideālistiskais

filozofs, metafiziķis. — 551.

Volfs (Wolff) Vilhelms (1809— 1864) — vācu proletārisks revolucionārs, no 1848. g. marta Komunistu savienības Centrālās komitejas loceklis, 1848. un 1849. g. viens no avīzes «Neue Rheinische Zeitung> redaktoriem, Frankfurtes Nacionālās sapulces deputāts; emigrants Anglijā, Marksa un Engelsa draugs un cīņu biedrs. — 406, 413.

Voltērs (Voltaire) Fransuā Mārī (īstais uzvārds Aruē) (1694— 1778) — izcils franču apgaismotājs, filozofs deists, rakstnieks satīriķis, vēsturnieks. — 281.

Vorens (Warren) Čārlzs (1798— 1866) — ang|u virsnieks, no 1858. g. ģenerālis, 1816.—1819. un _ 1830,—1838. g. dienēja Indijā; Krimas kara dalībnieks. — 533.

Vrangels (Wrangel) Frīdrihs Heinrihs Ernsts (1784— 1877) — prūšu ģenerālis. — 387, 388.

Vuds (Wood) Čārlzs (1800—

1885) — angļu valstsvīrs, vigs, Indijas lietu Kontroles padomes priekšsēdētājs (1852— 1855) un ministrs Indijas lietās (1859-1866). — 524.

Z

Zigels (Sigel) Francis (1824— 1902) — Bādenes virsnieks,

sīkburžuāzisks demokrāts, Bā-denes-Pfalcas 1849. gada sacelšanās laikā Bādenes revolucionārās armijas virspavēlnieks, pēc tam virspavēlnieka vietnieks; 1852. g. pārcēlās uz ASV, aktīvi piedalījās Pilsoņu karā ziemeļnieku 'pusē. — 410.

2

Zirardēna (Girardin) Delfina de (1804—1855) — franču rakstniece, Emila de Zirardēna sieva. — 522.

Zirardēns (Girardin) Emils de (1806—1881) — franču bur

žuāzisks publicists un politisks darbinieks, avīzes «Presse» redaktors; pirms 1848. g. revolūcijas bija opozīcijā pret Gizo valdību, revolūcijas laikā — buržuāzisks republikānis, Likumdošanas sapulces deputāts (1850—1851); vēlāk bonapartists. — 309, 483.

Žiro (Giraud) Saris Zozefs Bartelcmijs (1802—1881) —

franču jurists, monarhists, izglītības ministrs (1851). —504.

Zuanvils (Joinville) Fransuā Ferdinans Filips Luijs Mārī, Orleānas hercogs, princis (1818—1900) — Luija Filipa dēls, pēc 1848. g. februāra revolūcijas uzvaras emigrēja uz Angliju. — 494, 503.

LITERATŪRAS UN MITOLOĢIJAS PERSONAS

Abakums — bibeles pravietis. — 429.

Ahitls jeb Ahiltejs — sengrieķu mitoloģijā visdrosmīgākais no grieķu varoņiem, kas aplenca Troju, viens no Homēra «Iliā-das» galvenajiem varoņiem. — 440, 442.

Antejs — grieķu mitoloģijā varonis, neuzvarams tik ilgi, kamēr bija saskarē ar savu māti — zemi, kas deva viņam jaunus spēkus. — 275.

Bakhs (jeb Bahuss) — seno romiešu vīna un līksmes dievs. — 477.

Bērtulis — pēc bibeles leģendas viens no Kristus 12 apustuļiem. — 246.

Circe — sk. Kirke.

Damokls — pēc sengrieķu teikas Sirakūzu tirānam Dionīsijam (IV gs. pirms m. ē.) tuvu stāvoša persona. Dionīsijs bija uzaicinājis Damoklu piedalīties dzīrēs, kuru laikā, gribēdams pārliecināt Damoklu, kas viņu apskauda, ka cilvēku labklājība nav stabila, nosēdināja viņu savā tronī, pakārdams viņam virs galvas zirga astrā piesietu asu zobenu. Izteiciens «Da-mokla zobens> ir pastāvīgu, tuvu un lielu briesmu sinonīms. — 294, 469.

Donkihots — Servantesa tāda paša nosaukuma romāna galvenais varonis. — 332, 384.

Džagernauts (Džagannath) — senindiešu mitoloģijā viens no dieva Višnu iemiesojumiem. — 524, 536.

Gordijs — Frīģijas ķeizars; teika stāsta, ka viņš piestiprinājis sakas pie ratu dīseles ar ļoti sarežģītu mezglu (no šejienes

Gordija mezgls. Alegoriski — dažādu apstākļu sarežģīšanās); pēc orākula pareģojuma šā mezgla atraisītājam jākļūst par visas Āzijas valdnieku; Maķedonijas Aleksandrs nevis atraisīja mezglu, bet pārcirta to ar zobenu. — 316, 396.

Hanumani jeb Hanumans — hinduisma reliģijas dievs, kas attēlots pērtiķa veidā, vētras un pērtiķa — pilunga dēls; pēc senindiešu teikas, izdarīja svarīgu pakalpojumu leģendārajam ķeizaram un indiešu eposa varonim Rame, vienam no dieva Višnu iemiesojumiem. Pērtiķa Hanumana kults līdz

1 šim laikam ir viens no Indijā izplatītajiem kultiem. — 529.

Jānuss — seno romiešu dievs, ko attēloja ar divām uz pretējām pusēm vērstām sejām, pārnestā nozīmē — divkosīgs cilvēks. — 271.

Jāzeps — pēc senebreju teikas patriarha Jēkaba dēls, ko viņa brāļi Ēģiptē pārdeva un ko tur iecēla augstā amatā. — 281.

Kirke — sengrieķu mitoloģijā burve, Ejas salas valdniece; pārvērta Odiseja ceļabiedrus par cūkām, bet viņu pašu veselu gadu noturēja savā salā; alegoriski — pavedinoša skaistule. — 510.

Ķrapilinskis — Heines dzejoļa «Divi bruņinieki» varonis, izšķērdīgā dzīvē izputējis šļah-tičs; uzvārds Ķrapilinskis cēlies no franču varda crapule — tieksme labi paēst, rīšana, žūpošana, kā ari slaists, padibe-nis. Par Krapilinski Markss nosauca Luiju Bonapartu. — 437.

Krevels — persona Balzaka romānā «Māsīca Beta», iznireļa, ierāvēja un izvirtuļa tēls. — 522.

Kristus (Jēzus Kristus) — leģendārais kristietības nodibinātājs. — 432.

Mids — Frīģijas ķēniņš; sena teika stāsta, ka Apollons apveltījis viņu ar ēzeļa ausīm. — 253.

Mozus — pec bībeles teikas pravietis, kas atbrīvoja senos ebrejus no Ēģiptes faraonu vajāšanām («iziešana no Ēģiptes»), — 288.

Nemesida — sengrieķu mitoloģijā atriebības dieviete. — 271.

Orfejs — grieķu mitoloģijā dzejnieks un dziesminieks, kura dziedāšana padarīja rāmus meža zvērus un apbūra pat akmeņus. — 270.

Orlando (jeb Rolands) Trakojošais — Ariosto poēmas leģendārais varonis. — 257.

Pamatiņš — persona no .Šekspīra komēdijas «Sapnis vasaras naktī». — 476.

Pāvils — pēc bībeles teikas viens no kristiešu apustuļiem. — 428.

Pentefrijs (Potifers) — pēc senebreju teikas Ēģiptes augstmanis, kam tika pārdots Jāzeps, patriarha Jēkaba dēls. — 281.

Robērs Makers — izveicīga veikalnieka un avantūrista tips, ko radījis slavenais franču aktieris Frederiks Lemetrs un kas iemūžināts Onorē Domjē karikatūrās. — 219.

Robins Gudļellovs — fantastiska būtne, kas angļu tautas teiksmās ir cilvēku aizstāvis un palīgs viņu gaitās; viena no galvenajām personām Šekspīra komēdijā «Sapnis vasaras naktī». •— 539.

Sabala — hinduisma reliģijas dievs, kas attēlots govs veidā. — 529.

Samsons — bībeles varonis, kam piedēvēja pārdabisku fizisku spēku. — 275.

Sančo Pansa — Servantesa romāna «Dons Kiliots» persona. — 384.

Slemlls Pēteris — Samiso garā stāsta «Pētera Šlemīla dīvainais stāsts» varonis, kas apmainīja savu ēnu pret burvju naudas maku. — 450.

Sujterle un Spigelbergs — personas Sillera drāmā «Laupītāji», laupītāji un slepkavas, amorāli cilvēki. — 476.

Tetida — grieķu mitoloģijā jūras dieve, Ahilleja māte, kas viņu brīdināja, lai nekāpj pirmais krastā pie Trojas (pirmo, kas izkāpa krastā, gaidīja nāve).— 442.

Zāmuels —- saskaņā ar bībeles leģendu seno jūdu pravietis. — 426, 461.

PRIEKŠMETU RĀDĪTĀJS

А

Abstrakcija (kā pētīšanas metode) — 10, 22, 26. 37, 48, 69, 77, 541, 553—555, 561— 562, 564.

АI rika — 114.

Agrārais jautājums — 193.

Sk. arī: zemniecība.

Aizsargmuitas — 57—59, 60, 225, 323, 344, 542.

Akcijas, akciju sabiedrības — 60, 134, 304.

Algots darbs — 112—113, 115, 124, 125—128, 141, 159, 162, 171—172, 176, 223—224, 542.

<rAlgots darbs un kapitāls», K. Marksa (rašanās vēsture) — 149, 184.

Amatnieciskā ražošana — 19—20, 51-54, 61, 67—68, 84, 86, 88, 122.

A merika

— Amerikas atklāšana — 36, 57, 114, 173;

— Amerikas Savienotās Valstis — 69, 71, 75, 79, 94, 99, 101, 103, 107, 123, 141, 142, 194, 319, 391, 436, 549, 560, 563;

— karš par neatkarību — 387;

— Dienvidamerika — 69, 563.

Amortizācija, ražošanas līdzekļu

amortizācija — 167.

Anarhija, kapitālistiskās ražošanas anarhija — 89, 135, 166.

Anarhisti — 106, 511.

Anglija — 25, 34, 37, 39, 51, 55, 56, 59, 60, 72, 75, 80, 83, 87, 88, 93, 94—95,99, 101, 103, 115, 121, 123, 132, 141—142,

143, 146, 159, 196, 199, 202,

221, 225, 227, 246, 286,

287—288, 304, 306, 307, 319,

321, 322, 342, 369, 390—391,

501, 502, 516, 529-533, 534— 535, 546, 558—561;

— Anglijas buržuāzija — 287, 319, 321, 322, 533—536;

—• Anglijas zemes aristokrātija — 132, 134, 453—454;

— Anglijas strādnieku šķira — 324-325, 539;

—• zemniecība — 326;

— Anglijas koloniālā politika — 522—537.

Anglijas XVII gadsimta buržuāziskā revolūcija — 60—61, 143, 145, 146, 201, 322, 429, 506— 507, 558.

Angļu XVII gadsimta filozofija — 28.

Aneksija — 205.

Antagonisms — 110, 123, 125, 130, 139—140, 349-350, 418, 455—456, 468, 492, 539, 543— 544, 548, 563, 565.

Antīkā sabiedrība — 18, 19, 73, 77, 78, 81, 168, 426, 543.

Apbrunošana, proletariāta apbru-ņošana — 191 — 192, 210—211.

Apoloģētisms — 135.

Apziņa — 21—22, 29—32, 40, 46, 62, 71, 81, 130, 131, 543, 548.

Aristokrātija — 32, 46, 47, 88, 121, 132, 133, 418.

Armija — 168, 203, 204, 207—209, 322, 369, 370, 518—519, 569.

Ārpolitika — 203.

Atsavināšana — 34, 77.

Attīstība — 71, 72, 552—553.

Audzināšana — 94, 96—97, 128, 132.

Austrija — 110, 158, 199, 202, 203, 208, 212, 220, 227, 246, 286, 327, 330—331, 337—341, 342—348, 355—357, 359, 360, 372—374, 390-391, 392—396, 399—400, 401, 404—405.

Austrumromas impērija — 72.

Āzija — 525, 528—529, 532, 570. Sk. arī: Indija, Ķīna.

Aziātiskais ražošanas veids — 525—527, 543.

В

Bankas — 60, 73, 93, 131, 229— 230, 305, 306, 343, 497-498.

Barbarisms —• 51, 54, 72, 73, 117, 118, 529, 532.

Barikāžu kaujas — 207—210, 222, 369, 379, 434.

Bāze un virsbūve — 16—17, 20— 21, 22, 24—25, 29, 30, 34, 40, 47, 67, 69—71, 88, 94, 104, 116, 118, 128, 130, 158, 159,

196, 201, 427, 462, 542—543,

548, 558, 564.

Sk. arī: Valsts, Māksla, Morāle, Tiesības, Reliģija, Filo-

zojija, Ekonomika un politika.

Beļģija — 99, 159, 212, 322.

Bezdarbs — 35, 37.

Bioloģija — 105.

Birokrātijā — 188, 517, 519.

Birža — 60, 78, 228, 229, 286,

343, 432, 465—466, 485, 497, 520.

Blankisms, blankisti — 204, 299.

Bonapartisms — 203, 204, 206, 250-253, 263, 267, 425, 451, 473—478, 481, 483, 485, 487, 491, 503, 511, 513—516, 517— 518, 519—523.

Brīvība — 37, 66—67, 69, 115, 125—128, 130, 439, 440.

Brīvība, tirdzniecības — 61, 115, 127, 287, 542.

Bruņošanās sacensība — 204— 205.

Budžets (valsts) — 217, 286, 438.

Bulgārija — 212.

Buržuāzija — 46, 47, 63, 64, 78, 79, 81, 85, 86. 88, 99—100, 112—117, 123—129, 138,144— 145, 156, 177, 266—267, 303, 319, 333, 417, 440, 453—454, 467, 468, 487, 535, 536;

— tās attīstības vēsture — 58,

61, 64, 67, 78, 79, 88, 89, 112-114, 116, 117, 118, 120-124, 130, 133, 134, 144, 146, 147, 158, 171, 172, 199, 200, 202, 203, 209, 217, 225, 321 — 324, 328, 329—330, 331, 335— 336, 337, 345—346, 349, 359— 360, 417, 418, 467, 468;

— un proletariāts — 38, 48, 61 —

62, 64-66, 88—89, 92, 95, 104—105, 113, 119, 121, 123, 124, 147, 162, 175, 199, 203, 209, 221-222, 225, 226, 324, 336—337, 427;

— un valsts — 58, 78—79, 115, 118, 193—195, 202, 239, 266, 267, 286—287, 325, 340-342, 415—416, 464, 467—468, 492, 511—512, 513, 561;

— lielburžuāzija — 57, 59, 92, 202.

Buržuāziskā demokrātija — 438— 440.

Buržuāzisko republikāņu partija Francijā (partija «National») — 221, 227, 235, 238, 241—243, 245—246, 248, 249, 253—254, 256, 258-261, 266, 269—270, 275, 280, 437—439, 444—445, 446, 449.

Būtiba un parādība — 48, 62.

C

Carisms (kā Eiropas reakcijas balsts) — 103, 112, 328.

Cena — 85, 87, 117, 119, 150, 153, 161, 163—167, 169, 175, 179—180, 555.

Centralizācija — 34, 61, 93, 117, 121, 131, 536—537.

Ciema sabiedrība — 51—53, 113, 193, 194, 527—528, 529, 532, 534 554.

Cilts iekārta — 18, 19, 32, 36, 50, 51, 66, 71, 78, 112—113.

Cilvēks — 9, 10, 16, 29, 30, 36, 48-52, 96, 115, 539;

— tā atšķirība no dzīvniekiem — 16, 29—30;

— un daba — 24—26, 29—30, 36, 40, 41, 45, 50-51, 168, 539;

— cilvēka garīgā bagātība atkarīga no viņa īsteno attiecību bagātības — 37—38.

Ciņa par eksistenci sabiedrībā — 35.

Civilizācija — 50, 51, 117, 134, 536.

Cunftes (viduslaiku) — 19, 51 — 53, 55—58, 61, 88, 91, 92, 113, 114, 135, 146, 202, 325, 344, 348, 558, 559, 570.

C

Cartisms — 99, 141, 368—369, 568.

Cehoslovakija — 364—366.

D

Daba — 24-26, 29-30, 36, 40, 41, 45, 50, 60—61, 64, lieli 7, 175—176.

Dānija — 212, 367, 371.

Darba alga — 85, 89, 119—121, 126, 150, 152, 154, 159—163, 166—167, 172—177, 180—182, 569;

— tās formas — 154, 155;

— reālā — 172—174, 176;

— nominālā — 172, 173, 176;

— relatīvā — 174, 176.

Darba dalīšana — 17, 30—33, 46,

48, 50, 51, 54, 55—56, 74, 81, 82, 559, 560, 56 i, 570;

- un ražctajspēku attīstība — 17. 19 -20, 31—32, 33, 37, 60, 177—181;

— pirmā liela sabiedriskā darba dalīšana — 17, 19—20, 50— 51, 52, 560;

— otra lielā sabiedriskā darba dalīšana — 17, 19—20, 54;

— garīgā darba atdališana no fiziskā darba — 30, 31, 46—47,

51, 75;

— dabiskā — 17—18, 30, 31—32, 60—61;

— manufaktūras (un fabrikā) — 50—51, 53—54, 55—56, 84,87, 114, 119—120, 179—180, 181;

— ģimenē — 18, 31—32;

— un īpašuma veidi — 17, 31— 32, 74—75;

— antagonistiskajās formācijās — 31—32, 41, 51—52, 66—67, 68-69, 73—74, 76, 135, 180— 182;

— un šķiras — 33, 65—66, 95— 96;

— nepieciešamība iznīcināt komunisma apstākļos veco darba dalīšanas sistēmu — 33, 34, 39, 61, 65-66, 67, 68, 77,95— 97.

Darbadiena — 156;

— cīna par tās samazināšanu — 107, 121 — 122.

Darba intensifikācija — 119.

Darba laiks — 166—167.

Darba ražīgums — 30, 156, 175— 176, 177—178.

Darbarīki — 54, 74.

Darbaspēks — 35, 150, 155, 160, 169—172, 173;

— tā vērtība — 151—152, 154, 155, 160, 166—167;

— kā prece — 155, 156, 160— 163, 169—171.

Darbs — 50—52, 62„ 68, 74, 169— 170;

— kā pazīme, kas atšķir cilvēku no dzīvniekiem — 16;

— cilvēka dzīves pamatnoteikums — 25—26, 27—28, 29;

— pretstats starp garīgo un fizisko darbu — 30, 31, 46—

47, 50—51, 75;

— kapitālisma apstākļos — 61 — 62, 75, 89, 118—119, 122—123, 126—127, 161, 162, 180—182, 184;

— komunisma apstākļos — 33— 34, 39, 65—66, 76—77, 93, 126—127, 128, 131, 247—248.

Darvinisms — 105.

Demokrātija — 18, 32, 93, 131, 200, 418, 457—459. Demokrātiskā partija (Vācijā) — 185, 187—195, 400—402,415— 416.

Domāšana — 9, 10, 21, 22, 31,

48, 49.

Dzimtzemnieki — 18—19, 20,

23—24, 52, 53, 67—68, 85— 86, 91, 112, 113—114, 123— 124, 162, 326, 343, 348.

E

Ekonomika un politika — 20— 21, 41, 43, 69-71.

Ekonomiskas krizes — 89, 90, 118, 119, 121, 135, 184, 197— 198, 220—221, 228, 304, 306, 307, 489, 498, 500—502, 560.

Ekonomiskie likumi — 561—562;

— to īstenošanas raksturs antagonistiskajās formācijās — 32—34, 38, 65—69, 70—71, 179—180, 182—183, 557—558;

— to īstenošanas raksturs komunisma apstākļos — 32—33, 34, 38, 68—69;

— likums par to, ka ražošanas attiecības atbilst ražotājspēku raksturam — 62—63, 69—74, 75, 76, 557—558, 561—562, 569.

Ekspluatācija — 104—105, 115, 120, 125—126, 130, 225, 292— 294.

Ekspropriācija — 131;

— ekspropriatoru — 93.

Emigrācija — 103, 319.

Esamība — 21, 35, 45, 66, 70, 130, 543, 548.

F

Fabriku sistēma — 84.

Feierbahisms — 44;

— tā vispārējais raksturojums — 10, 13, 24;

— Feierbalia materiālisma trūkumi — 9, 24—27, 44—45;

— Feierbaha ideālisms — 10, 11, 26-27, 44—45.

Feodālisms — 19, 20, 51—52, 56—57, 58, 64—65, 67—68, 72—73, 79, 81, 86, 91, 97—98, 112—115, 117—118, 119, 123— 124, 130—131, 133, 145—146, 168-169, 177—178, 193, 225, 321-322, 324, 427, 429, SUSI 2, 515—516, 519-520, 543, 558, 564, 565—566.

Fetišisms, preču — 33, 37, 38, 49-50, 65-66, 67, 75, 82, 539, 554.

Filozofija

— vispārīgais raksturojums — 10—13, 14—15, 22—23, 24— 25, 30—31, 40, 42—43, 48—49, 65, 77—78, 80, 129—130;

— kā virsbūve — 30—31, 40;

— tās priekšmeta mainīšana — 22—23.

Sk. arī: Ideālisms, Klasiskā vācu filozofija, Materiālisms, Feierbahisms.

Finanšu aristokrātija — 217—

220, 224—226, 497—498.

Fizika — 25.

Flanclrija — 55, 526.

Forma un saturs — 123, 130— 131.

464—465, 501, 502—503,509— 512, 515—516, 517, 521, 522, 546;

— Jūlija monarhija — 216—222, 223, 227, 229, 266, 285—286, 289—290, 295-296, 435, 437— 439, 444, 445, 450, 453, 454, 46), 511-512;

— Otrā impērija — 203, 512— 515, 517—523;

— 1851. g. valsts apvērsums — 430—432, 442-443, 447, 504— 505, 506-509, 510—511.

Sk. art: Bonapartisms, Buržuāzisko republikāņu partija Francijā, Lielā franču buržuāziskā revolūcija XVIII gs. beigās, Leģitimisti, Nacionālā gvarde, Orleānisti, Parīzes Komūna, Revolūcija, 1848. gada, Francijā, Republikāņu partija Francijā.

Franču filozofija XVIII gadsimtā — 27—28.

Franču-prūšu karš 1871. g. — 204, 205.

Fritrēderi — 297, 381.

G

Gallija — 72, 215.

Grieķija (Senā) — 19, 72.

Ģ

Ģimene — 18, 28, 32, 36, 50, 63, 64, 69, 96—98, 115—116, 122-123, 128—129, 140—141, 146, 557.

Ģints — 72, 113, 146.

H

Hēgelisms — sk. Klasiskā vācu filozofija.

Hipotēka — 291, 292. Historiogrāfija — 16, 28, 42, 49. Holande — 322, 525, 546.

Ideālisms

—• tā vēsturiskā nosacītība — 14—15, 30, 45;

— vispārīgs raksturojums — 9, 12, 21—24, 37, 38, 40, 42, 48—49, 80, 425, 542, 548, 549;

— Hegeja ideālisma kritika — 14—15, 42, 48—49, 329—330, 550—552;

— ideālistiskā vēstures izpratne — 37, 38, 40—42, 47—49, 64, 65,

77, 136, 557, 558-559, 561— 562, 564—565;

— jaunhēgelisms — 12—15,

42—46, 65, 329—330, 333,

550—551;

— vechēgelisms — 15.

Ideoloģija — 13, 21, 30, 46—47,

49, 61, 65, 77, 81, 122, 130, 217, 543.

Iedzīvotāji — 17, 28, 30, 51, 54, 55, 73, 117, 118.

Ieroči — 204, 209.

Indija — 37, 41, 87, 113, 524— 537.

Internacionāle — sk. Starptautiskā Strādnieku Asociācija.

Internacionāle, II — 107.

Internacionālisms, proletāriskais — 107—108, 121, 124, 9m 919

īpašums — 17—18, 19—20, 31— 32, 33—34, 55—56, 62, 77, 78, 122—123, 124—126, 225, 543, 548, 560—561;

— privātīpašums — 18, 37, 51, 52, 60, 61, 64, 73—76, 78-80, 86, 91, 194;

— privātīpašums, kas dibinās uz pašu ražotāju darbu—19—20, 51—53, 76, 84, 125—126, 518;

— privātīpašums, kas dibinās uz cita darba ekspluatāciju — 31—32, 50—51, 78—79, 86,

125—126;

— cilts īpašums — 18, 19, 78;

•— ciemu sabiedrības īpašums — 18, 19, 82, 194;

— antīkais īpašums — 18, 19,

78, 79, 128;

— feodālais īpašums — 19, 20, 57-58, 67—68, 78, 82, 86, 125—126, 128, 146, 560—561;

■— buržuāziskais īpašums — 64— 65, 74, 75, 78, 79, 82, 84, 86, 125—129, 146, 436, 437, 560— 561;

— valsts īpašums — 18, 78—79, 192—193, 195;

— privātīpašuma iznīcināšanas nepieciešamība — 34—35, 37, 39, 44, 50—51, 61—62, 63— 64, 65—66, 77, 86, 87, 91—97, 103, 124—129, 143, 189, 247— 248

Īrija — 113, 158, 524.

Islande — 72.

«-īstais sociālisms» — 135—138.

Izejvielas — 59, 116.

Izglītība — 122, 128.

Izgudrojumi — 37, 45, 54, 157, 560.

Izņēmuma likums pret sociālistiem Vācijā — 205, 207, 215.

J

«Jaunā Anglija» — 133.

«Jaunā Vācija» — 329.

Jauno laiku vēsture — 196, 201. Jutekliskā darbība — 9, 10,

24—27.

К

Kapitāla sākotnējā uzkrāšanās

— kapitālu izveidošanās — 19— 20, 55—57, 558.

— proletariāta rašanās — 56—57. Kapitāla uzkrāšanās — 55, 74,

124, 177—178, 180—181. Kapitālistiskais ražošanas veids —

34, 57, 58, 60, 61, 77—78, 87, 88, 90, 110, 111, 116-118,

125, 126, 152, 155, 156, 161, 168—169, 172, 180, 202, 427, 429, 536-538, 541, 543—544, 546, 548, 563—564;

—• tā pretrunas — 64, 90, 113— 114, 156, 157, 171—172, 180, 543, 544, 548, 561—563;

— ražošanas attiecības — 159, 543, 544.

Sk. arī: Algots darbs, Buržuāzija, Darba alga, Darbaspēks, Ekonomiskās krizes, Īpašums, Kapitālistiskās ražošanas anarhija, Kapitāls, Konkurence, Lielrūpniecība, Pasaules tirgus. Proletariāts, Rūpniecība.

Kapitāls — 38, 50, 52, 54, 56— 58, 59, 60, 61, 78, 88, 89, 114, 123, 126, 168—173, 176, 183— 184, 293—294, 452, 516, 536— 537, 541;

— rūpnieciskais — 61, 65, 73, 82;

— valsts — 93, 131;

— tirdznieciskais — 65;

— ražīgais — 171, 172, 177, 178, 183;

— banku — 497—498;

— kā sabiedriskā attiecība — 169.

Kapitālu ieplūšana un aizplūšana — 165, 166.

Karš — 18, 54—55, 57, 58—59, 72, 73, 78, 158, 203, 204, 210, 211, 321, 380—381, 387—388, 404—405, 558;

— pasaules — 159, 204, 288;

— pilsoņu — 237—238, 429;

— 1813. g. atbrīvošanās kari Eiropā — 37.

Kārta — 18, 20, 47, 65—68, 69, 78, 79, 82, 112—113, 122—

123, 134, 147.

Kartāga — 72, 570.

Klasiskā vācu filozofija — 12, 14, 42, 48—49, 136, 329—330.

Klaušas — 68.

Kolektīvs — 65—66, 68.

Kolonijas — 58, 72, 114, 536, 546, 558, 559, 563.

Sk. arī: Indija.

Kolonizācija — 57, 114.

Komūnas (ražošanas) — 94.

Komūnas, viduslaiku — 115, 123.

Komunisms (mācība) — 23—24, 35—36, 38, 39, 41, 44, 83, 339 436'

— utopiskais — 106—107, 139— 142, 336-337;

— zinātniskais — 26—27, 39, 44, 45, 69, 92, 97—100, 107, 112,

124, 125, 128, 142, 189, 201 — 203, 298—299, 336, 341, 418,. 566, 567.

Komunisms (sabiedriski ekonomiskā formācija)

— ražošana — 33, 34, 39, 69, 90—91, 95-97, 126, 131, 157;

— sadale — 34, 96;

— patēriņš — 95, 96;

— materiālie priekšnoteikumi — 34—35, 63—64, 68, 69, 97, 103, 104, 535, 536-537, 544, 548;

— ražotājspēki — 34, 39, 63,

68, 76, 77, 94—96, 126, 131, 157, 189, 537;

— ražošanas attiecības — 34, 39,

69, 76, 90—91, 95, 96, 126— 128, 130, 132, 298—299;

— .materiāli tehniskā bāze — 63, 69, 90, 95, 96;

—• iespējams tikai pasaules mērogā — 35, 88, 95, 189;

— un privātīpašuma iznīcināšana — 34, 37, 39, 44, 51, 61, 63, 65, 77, 86, 87, 91—97, 103, 124—128, 143, 189, 248;

— darbs — 33, 39, 65, 76, 93, 126, 127, 131, 248;

— pretstata iznīcināšana starp pilsētu un laukiem — 52, 63, 94, 97, 131, 141;

— un šķiru iznīcināšana — 32, 39, 48, 65, 67—68, 96-97, 130, 132, 157, 189, 298—299, 325, 568;

— un valsts — 32, 93, 102, 131, 189, 512—513, 519;

— ģimene — 64, 97—98, 128;

— indivīdu vispusīgā attīstība — 37, 39, 65—66, 68, 69, 76, 90,

96—97, 157;

— pārejas perioda nepieciešamība starp kapitālismu un komunismu — 93, 94, 99, 131 — 132, 157, 193.

«Komunistiskās partijas mani

fests» (rašanās un izplatīšanās vēsture) — 101 — 105, 106, 108, 109, 111, 185, 196, 418, 544.

Komunistiskās partijas taktika. Sk. Taktika, komunistiskās partijas.

Komunistu savienība — 101, 107,

112, 185, 186, 189, 190, 192,

418— 420.

Koncentrācija — 59, 60—61, 117, 195'

— kapitāla — 51, 55, 84, 103,

117, 136, 178, 180, 298;

— zemcsīpašuma — 72, 135;

—• transporta — 94.

Konkurence — 13, 35, 48, 52, 55,

57—61, 62, 63, 66, 74, 78, 80, 83, 85—91, 108, 118—122,

124, 130, 134, 146, 163, 164,

166, 167, 177-181, 183, 560,

562—563.

Konstitūcija, buržuāziskā — 99, 100, 246—249, 261, 262, 272, 302, 333, 439—444. Konstitucionālisms — 328—329, 338—340.

Kopiena — sk. Ciema sabiedriba. Kopiena (Krievijas) — 104, 113, Kredits — 78, 93—94, 131, 183, 228—230, 243, 306, 498-560, 561, 563.

Krievija — 85—86, 102—103, 108, 110, 113, 202, 212, 220, 227, 271, 338, 363, 365—366, 418. Kristietība — 15, 130, 134, 214— 215.

Krizes, pārprodukcijas — sk.

Ekonomiskās krizes.

Krusta kari — 116.

Kults — 14, 235.

Ķ

Ķelnes komunistu prāva — 417,

419— 423.

Ķimija — 25, 96, 117.

Ķina — 37, 87, 342.

L

Lasalisms — 106.

Liberālā kustība — 136—137,323, 328 329

Liberālā partija — 187, 335, 417.

Lielā jranlu buržuāziskā revolūcija XVIII gs. beigās — 48, 60, 125, 136, 145—147, 193, 194, 210, 227, 231, 238—239, 322— 323, 326, 427—429, 442—443, 449, 511—512, 515—516.

Lielie ģeogrāfiskie atklājumi — 57—58, 114.

Lielrūpniecība — 51, 55, 61, 62, 74, 78, 84-85, 87—91, 108, 110, 114, 120—121, 122, 123— 124, 559, 563.

Lietošanas vērtiba — 554, 555.

Literatūra (sociālistiskā un komunistiskā) — 132—133, 135— 136, 329, 345.

Loģiskais un vēsturiskais — 69, 553, 555.

*Luija Bonaparia astoņpadsmitais brimērs», K. Marksa (rašanās vēsture) — 424, 426.

M

Maiņa — 25, 50—52, 57, 164, 554—555, 557.

Maiņas vērtiba — 169, 170, 554, 555.

Mainīgais kapitāls — 173—174.

Majorāts — 88, 146.

Māksla — 81, 116.

Mantošana — 93, 94, 131.

Manufaktūra — 55—62, 78, 82, 84, 86-88, 91, 114, 115, 202, 546, 559.

Marksisms (tā vēsture) — 32, 101, 104—105, 149—150, 202— 203, 333, 541, 542, 544, 549— 550, 551—553, 567.

Sk. arī: *Luija Bonaparta

astoņpadsmitais brimērs»,

K. Marksa, *Par politiskās ekonomijas kritiku», K. Marksa, <Šķiru ciņa Francijā», K. Marksa, «Komunistiskās partijas manifests», *Starptau-' tiskā Strādnieku Asociācija», «Algots darbs un kapitāls», K. Marksa, Komunistu savienība.

Marksistiskās politiskās ekonomijas metode — 551—554.

Sk. ar!: Abstrakcija, Dialektika.

Mašīna — 37, 38, 55—56, 60— 61, 64, 83—84, 89, 114, 117—

119, 120—121, 135, 178, 179— 183, 534, 535, 538, 539, 560, 561, 563, 570.

Materiālisms

— materiālistiskais pasaules uzskats — 9—10, 16, 17, 20— 21, 551, 552;

— dialektiskais — 10, 25—26,

543, 551-552, 553—554;

— vēsturiskais — 10, 11, 16, 17, 20-21, 22, 24-27, 28—29, 30, 37—38, 46, 47, 66—67, 69—70, 71—72, 73, 91—92, 104—105, 168—169, 196—198, 427, 428, 539, 542, 543, 547— 549;

— Feierbaha — 9—10, 24—27;

— vulgārais — 26—27, 551;

— pirmsmarksa — 9—10, 27—28. Mehānika — 60.

Metafizika — 14, 21, 22, 37, 550—552, 554.

Mietpilsonība — 137.

Monarhija — 20, 32, 46, 115,303,

443 4Q9_403

— absolūtā — 81, 88, 100, 115,

120, 135, 145—146, 342, 343— 344, 511;

— konstitucionālā — 88, 144—

146, 223, 330, 338;

— buržuāziskā — 159, 223, 235. Monopols — 59, 131, 163—164,

562-564;

— koloniālais — 58.

Morāle - 14, 21, 22, 30, 40, 61, 81, 123, 130.

Muižniecība — 19, 20, 56—57, 66, 67, 85, 88, 115, 122, 321 — 322, 332, 342—343.

N

Nācija — 17, 31, 37, 51, 54-55, 56-60, 61, 71—72, 77, 109, 110, 116—117, 130, 146, 204, 323—324, 362, 390—392, 433, 511, 565.

Nacionālā gvarde (Francijā) — 208, 221, 222, 434, 460-462.

Nacionālais jautājums — 109— 110, 116-117, 240, 362—364, 390—392, 535—536.

Nacionalizācija — 131, 193, 195.

Naturālās nodevas — 68.

Nauda — 38, 50, 58, 61, 74, 556, 570;

— papīra nauda — 60.

Nejaušība — 66—69, 70, 74, 77, 80, 151.

Nīderlande — 145.

Nodokļi — 51, 78, 88, 93, 131, 195, 205, 218, 248, 254—255, 265, 287, 289—291, 293, 518, 560.

О

Orleānisti (Francijā) — 241, 253, 260, 266, 271, 279, 285, 296, 313—314, 445, 452—454, 463, 466, 486, 491—492, 494, 495, 507.

Ostindijas kompānija — 525.

P

Panslāvisms — 365—367, 391— 392.

ePar politiskās ekonomijas kritiku», K. Marksa (rašanās vēsture) — 541, 550.

Pārapdzīvotība — 181—182, 517.

Parcelizētā zemkopība — 20, 34, 291—292, 293, 512-519.

Parīzes Komūna — 102, 204, 206.

Pārprodukcijā — 89, 95, 118, 135.

Pārprodukcijas krīzes — sk. Ekonomiskās krizes.

Partija, proletāriskā — 44, 92, 99—100, 102, 112, 121, 125, 185, 186, 189, 190, 191—192,

193, 195, 197, 198, 319, 354—

355, 363, 417, 418, 549—550.

Pasaules tirgus — 35, 37, 54—55, 57—61, 62—63, 94, 114—117, 129, 159, 180, 196, 224—225,

541, 559, 560.

Pastāvīgais kapitāls — 173—174.

Patēriņš — 31, 95, 156, 557, 560.

Pauperisms — 123.

Peļņa — 164, 165, 174—175, 176.

Persija — 526.

Personība — 43, 66—67, 68—69,

126-127.

Pieprasījums un piedāvājums — 34, 60—61, 163—167.

Pilsēta un lauki — 20, 50—57, 59, 61, 63, 64, 78, 89, 209;

— pilsētas atdalīšanās no laukiem kā pirmā lielā sabiedriskā darba dalīšana — 17, 20, 51, 52, 559—560;

— pretstats starp pilsētu un laukiem — 17—20, 51, 52, 64, 117, 453;

— pretstata iznicināšana starp

pilsētu un laukiem komunisma apstākļos — 52, 63, 93, 96— 97, 130-131, 140.

*Pilsoniskā sabiedrība» — 11,

28, 36, 40, 77—79, 86, 465,

542, 557, 570.

Pirmais maijs — 157.

Pirmatnējās kopienas iekārta —

18, 104, 113, 554.

Plebeji — 18—19, 20, 52, 73, 112.

Polija — 85—86, 108—109, 142, 158, 202, 204, 227, 361—363, 367;

— tās sadalīšana — 220, 362— 363.

Politika - 20—21, 43, 51, 70, 79, 81, 130.

Politiskā ekonomija — 546—548, 567;

— marksistiskā — 149—150,

197—198, 536—537, 542, 544, 545, 547—548, 550, 552—555;

— klasiskā — 150—154, 554— 555.

— vulgārā — 31—32, 34—35, 74—75, 135, 138, 166, 167— 168, 171 — 172, 177—178, 182, 547, 550, 551, 561—562, 563.

Politiskā vara — 32, 88, 132,325.

Prakse (filozofijas nozīmē) — 9—11, 30—31, 35, 42—43.

Prece — 119, 169, 170, 554, 555.

Prese, periodiska — 333, 532.

Pretruna — 10, 32, 113, 123;

— starp ražošanas attiecībām un ražotājspēkiem — 30, 31, 33, 38, 50—51, 61, 62,70-71,74— 75, 91, 92, 117—119, 323, 539,

543, 548, 565;

— starp ražošanu un patēriņu — 31—32, 95, 156;

—• starp darbu un kapitālu —74, 114, 125—126, 175—176, 177, 455—456;

starp rūpniecības un atpalikušajām zemēm — 116—117,

159;

— starp privāto un kopīgo — 31—34, 66—69.

Pretstats

— starp darbu rūpniecībā un lauksaimniecībā — 17, 18, 96—97; 131;

— starp garīgo un fizisko darbu — 30—31, 32, 46—47, 50—51, 75.

Progress — 95, 121, 124, 535. Proletariāts — 38, 39, 43, 62, 76—77, 83, 85—87, 107, 112—

113, 118—119, 122—123, 134, 139—140, 170—172, 185, 191 — 192, 204, 205, 225—226, 228,

324, 538—540, 568;

— tā attīstības vēsture—18—19, 34—35, 38, 61—62, 64—67, 83, 84, 88-89, 92, 93, 103, 108, 110, 118—122, 123—125, 134, 145, 183, 202—204, 223, 324—

325, 348, 418, 434;

— pretstats starp proletariātu un buržuāziju — 38, 47—48, 61— 62, 64-65, 66—67, 68, 86, 92, 112—114, 119—120, 142—143, 147, 175—176, 203, 223—225, 336—337;

— šķiru cīņa starp proletariātu un buržuāziju — 61—62, 89, 95, 99—100, 104—105, 112—

114, 119—123, 124—125, 139— 140, 158, 199, 202, 203, 225— 226, 239, 252—253, 261—262, 271, 276—277, 325, 427;

— un komunistiskais pasaules uz

skats — 35—36, 38, 45, 89,

97—98, 106, 108, 124—125,

' 133, 157, 298—299, 417—418;

— proletāriskā prasība iznīcināt šķiras — 32, 39, 47—48, 65, 67—69, 95—97, 130—131, 157, 189, 298—299, 324—325;

— tā vēsturiskais aicinājums — 35—36, 67—68, 76—77, 124— 125, 158—159;

—• un politiskās varas iekarošana — 32—33, 93, 94, 102, 124—125, 129—130, 131, 132, 189, 190—191, 192, 206, 251— 252, 512—513, 519—520;

— ta atšķirība no visām citām šķirām — 35, 38, 39, 61—62, 65, 67, 68, 86, 87, 122—123, 124, 185, 189—190;

— proletāriskais internacionālisms — 107—108, 121—122, 124—125, 203*, 212;

— tā cīņas formas — 207;

— tā savienība ar zemniecību ir nepieciešama — 193—194, 211, 226, 239, 293, 517, 519-520, 569.

Sk. arī: Proletariāta apbru-

ņošana, Proletariāta diktatūra.

338, 341, 342, 347, 352, 355— 357, 360, 390, 392—393, 399— 402, 404.

R

Radikāli — 99, 112, 128, 142,

201.

Rantjē — 66, 183.

Rase — 16, 75.

Ražošana — 16—17, 25—26, 29— 30, 31—32, 39, 46, 53-54, 55, 56—57, 60, 62, 70, 73, 95—96, 167—168, 542, 557,

563—564;

— kā cilvēka raksturojums — 16, 27—28.

— ražošanas un patērēšanas pretstats antagonistiskajās formācijās — 31—32, 94—95, 156.

Ražošanas apmācība — 94, 132.

Ražošanas attiecības — 17—19, 20-21, 22, 24—25, 28—29, 31—32, 33—35, 40, 55—56, 61, 62, 68-72, 75-76, 81, 91, 116, 117—118, 124—126,

127—128, 132, 159, 168, 169, 224, 299, 307, 542—543, 548, 561—564, 569.

Sk. arī: Ekonomiskie likumi. Ražošanas izmaksas — 85, 164— 167, 175, 178—181, 287. Ražošanas līdzekli — 16—18,

46, 50, 72-73, 117—118, 154, 199, 225, 247—248.

Ražošanas rīki — 50—52, 76. Ražošanas veids — 16—17, 24— 25, 29, 31—32, 39—40, 48, 76, 79, 84, 91, 116, 179—180, 543, 548, 558.

Sk. ari: Sabiedriski ekono

miskā formācija.

Ražotājspēki — 17—19, 21, 22, 25—26, 28—29, 33—36, 38,40, 54—55, 60-64, 68-72, 74— 76, 82, 91—94, 117—118,

122—123, 157, 168—169, 189, 307, 533, 542—544, 548, 557, 558, 561—562, 569.

Sk. ari: Ekonomiskie likumi. Reformisms — 195.

Reliģija — 10, 11, 14, 21, 22, 29, 30, 40—42, 61, 70, 80, 82, 97, 115, 123, 130, 134, 136, 263, 339-340, 345, 518, 524, 529, 536, 548.

Rente — sk. Zemes rente. Republika

— buržuāziskā — 159, 193, 194,

202, 222—223, 227, 228, 235—

237, 239, 246—247, 255—

256, 258-259, 266, 267, 271, 284—285, 286, 292—293, 303— 304, 311, 436, 437—438, 444— 445, 459—460, 463;

— parlamentārā — 454, 460, 468, 487, 491—492, 509, 512—513.

Republikāņu partija Francijā — 187, 221—222.

Revolūcija — 24, 32, 34, 38—41, 45, 46—48, 62, 71, 92, 111, 113, 186, 187, 197—198, 201,

203, 211, 212, 228, 294, 319— 320, 349—350, 388, 407-408, 428, 430—431, 434, 528, 537— 539, 543, 548, 565;

— vēstures virzītājs spēks — 40, 62, 293—294, 350;

— tās priekšnosacījumi un apstākļi — 26-27, 34-35, 38, 39, 40—41, 62—63, 71—72, 89, 92, 93, 117—118, 123— 124, 197—198, 225, 229, 311, 319—320, 418;

— komunistiskā — 37, 38, 67, 76, 89, 92—93, 118, 123, 124, 130—132, 138—139, 142—143, 158—159, 189, 191, 194—195, 198—200, 204, 211, 214, 224— 225, 229, 240, 311, 320, 352, 369, 418, 431—432, 535, 537, 539, 569;

— komunistiskās revolūcijas atšķirība no visām citām — 38, 39, 67, 68, 76—77, 92—93, 189, 200—202, 211, 512—513;

— proletāriskā revolūcija notiks vienlaikus visās attīstītajās zemēs — 35, 87—88, 94—95, 129—130, 189, 225, 240, 290— 291, 536—537;

— buržuāziskā revolūcija — 87,

88, 99—100, 110, 113—114, 118, 125—126, 142—143,

186—187, 192—193, 201, 216, 217, 324, 352, 431;

— tās iespēja uzvarēt miera ceļā — 92, 186—187;

— nepārtrauktā revolūcija — 189, 191, 195, 200, 202, 290, 302, 406.

Sk. arī: Buržuāziska revolūcija Anglijā XVII gadsimtā, Lielā ļranču buržuāziskā revolūcija XVIII gs. beigās, Revolūcija, 1848. un 1849. gada. Revolūcija, 1848,—1849. gada, Vācijā, Revolūcija, 1848. gada, Francijā.

Revolūcija, 1848. un 1849. gada — 101—103, 107, 109—111, 158, 159, 185, 186, 197—204, 208, 216, 227, 319, 320, 355, 362, 367—369, 418, 428, 430, 432, 449, 451, 538.

Revolūcija, 1848.—1849. gada, Vācijā — 137—138, 144—149, 158, 186, 187, 199, 208, 321, 324-326, 328—329, 337, 351, 361—362, 366, 368—370, 398— 399, 549, 569;

— marta sacelšanās Berlīnē un Vīnē — 349—354, 356, 357, 367, 382-383, 388—389,398— 399;

— buržuāzija revolūcijā — 351 — 357, 399-400, 401, 415—416;

— proletariāts revolūcijā — 351,

353, 407—408, 411—412;

— buržuāziskās valdības — 353,

354, 356, 357, 363, 386—387, 392—393;

— Frankfurtes Nacionālā sapulce — 354, 357—360, 371, 372, 381, 383—386, 388—391, 392—407, 411—416;

— sacelšanās Vīnē 1848. g. oktobrī — 208, 372, 375—385, 388—389;

— impērijas konstitūcija —395— 402, 403—404;

— cīna par impērijas konstitūciju — 399-413, 414-415, 416.

Revolūcija, 1848. gada, Francijā — 101, 110, 158, 199— 200, 201, 203, 208, 216, 220— 227, 238, 252—253, 337, 348, 349, 352, 369, 431, 433, 435— 439, 442—443, 449—451,460— 461, 462, 507—508, 522—523, 549;

— proletariāta jūnija sacelšanās — 105, 158, 199—200, 208, 226, 237—243, 269, 271, 369, 372, 388—389, 435, 436, 438, 445, 449, 456—457, 459, 460—461, 462, 469, 472, 507— 508, 509;

— proletariāts revolūcijā — 202, 222—227, 232—233, 235, 236, 239, 250—251, 252, 258, 268, 269, 274, 298—301, 433—436, 455, 458, 470, 472, 482, 489, 500, 509—511;

— buržuāzija revolūcijā — 202, 203, 234—236, 239—241, 245— 246, 247, 248—251, 256—257, 266, 267, 303, 313, 433, 435, 438, 443—444, 445, 462, 465, 466, 472, 475, 482, 489, 490, 492, 496—500, 502, 505—506, 508—509, 510, 514—516;

sīkburžuāzija revolūcijā —

229, 233—235, 241, 243—246, 248—249, 250—251, 252, 268, 270, 274, 276—277, 309, 433,

454— 455, 456—457, 462, 470, 490, 508;

zemniecība revolūcijā — 223,

230, 235, 246, 250—251, 269— 270, 292—295, 444—445, 467, 514—516;

Kalna partija — 241, 252— 253, 455;

sociāli demokrātiskā partija (jaunais Kalns) — 259, 260— 261, 262, 265, 268—270, 272— 277, 296—297, 307, 308, ЗЮЗИ, 428, 450—452, 455—461, 470—471, 481, 485, 486, 488, 490, 505, 508;

kārtības partija — 266, 267, 270—271, 277, 284, 286—287, 294, 297, 300, 301—302, 303, 308—318, 436, 440, 446, 447, 449, 451—456, 458—464, 467, 469—474, 479, 481, 483—496, 498, 499, 505, 507, 508; februāra republikas pagaidu valdība — 222—224, 226—236, 243, 321, 433, 434, 438; Luksemburgas komisija — 224, 226, 232—233;

Satversmes sapulce (Konslitu-ante) — 235—237, 241—242, 244—248, 249—250, 252—262, 264, 265, 267—270, 272, 273, 289, 402, 433—435, 437, 438,

443, 444, 445—448, 451, 452,

455— 457, 463—466, 469,472— 474, 477, 478, 489—490, 508; Likumdošanas sapulce — 249, 265—268, 271—275, 277—284, 288, 289, 293—297, 298—299, 300, 308, 309, 312—314, 317, 433, 446, 449—452, 460, 462— 463, 469, 480, 481, 484—486, 488, 490, 491, 504—506, 508;

—• 1848. g. konstitūcija —- 439—

444, 446, 447, 457, 458, 472, 490-491, 495-496.

Roma, Senā — 18—19, 25, 73, 78. 79, 113, 116, 214—215, 425, 429, 538.

Rumānija — 212.

Rūpniecība — 16, 20, 25, 45, 50, 58, 60, 79, 80, 84, 88, 91, 203, 225, 322.

Rūpniecības cikls — 89, 198,

500-502.

Rūpniecības revolūcija — 60—61, 83, 86—89, 114, 202, 322,

346, 418. 538.

S

Sabiedrība — 24—25, 30, 86, 112-113, 123—124, 126, 128, 168—169, 544, 557.

Sabiedriski ekonomiskā formācija — 18-20, 24—25, 28— 29, 35—36, 40, 47—48, 67, 70—71, 76, 77, 91, 168—169, 543, 557, 558.

Sabiedriski nepieciešamais darbs — 151, 154, 156.

Sacelšanas — 207—211.

Sadalīšana — 25, 32, 67.

Sektantisms — 107, 124.

Sikburžuāzija — 57, 93, 99, 120, 121, 122, 123, 125, 134-135, 183, 185, 187-190, 195, 202, 203, 217, 241, 297—299, 323— 325, 408—410, 412—413, 417, 418, 445-446, 458—459, 566, 567.

Skrandu proletariāts — 73, 122, 219, 231—232, 469, 475, 483, 509, 518—519, 520.

Slāvi — 362, 364, 365, 390—392.

Sociālisms — 102, 108, 159, 203, 226, 336, 339, 417, 467, 489;

— zinātniskais sociālisms — 105—106, 199, 203, 205, 298-

.299, 418, 467—468;

— utopiskais sociālisms — 106— 107, 139—141, 199, 298—299, 329, 336, 542, 549, 566;

— reakcionārais sociālisms — 98, 107, 132—138, 141;

— buržuāziskais socialisms —

98-99, 138—139, 199, 296— 299, 467—468;

— demokrātiskais sociālisms — 98—99;

— feodālais socialisms — 132— 134, 199;

—• sīkburžuāziskais sociālisms — 134—135, 187, 188, 199, 298, 299 435.

Spānija — 145, 206, 208, 391.

Spekulācija (filozofiskā) — 36— 37, 38, 48, 551.

Starptautiskā Strādnieku Asociācija — 105—107, 204.

Statistika — 197.

Stihiskums — 69, 71.

Strādnieks (kapitālistiskajā sabiedrībā) — 53—54, 57, 61 — 62, 85, 123—124, 126—127, 162, 170, 176—177.

Strādnieku kustība — 106—107, 120—121, 123, 124—125,325— 326, 336—337.

Sk. arī: Šķiru ciņa.

Strādnieku partijas parlamentārā darbība — 211—212.

Strādnieku šķira — 107, 120— 121, 156, 158, 170—171, 176— 177, 181—182, 191—192, 204, 205, 324-325, 407—408, 539. Sk. arī: Proletariats.

Strādnieku šķiras grimšana nabadzībā — 34, 35, 156, 174— 175.

Svētā savienība — 187, 220, 331.

S

Šķiras — 18, 25, 32, 46—48, 66, 67, 68, 78, 79, 83, 85, 122, 162, 200, 453, 567;

— to izcelšanās — 38, 39, 51, 61—62, 64, 78—79, 124;

— kā ekonomisko attiecību produkts — 25, 46, 57, 61—62, 91, 197, 202, 568;

— revolucionārās — 38, 47, 48, 61—62, 65, 67, 121, 225;

— valdošās — 32, 38—39, 46— 48, 65, 66, 79, 91, 121, 123, 130, 162, 200, 267, 287—288;

— to pretstats — 48, 62, 65—68, 86, 87, 91, 95, 104—105, 113— 114, 123, 129, 287—288;

— to iznīcināšana — 32, 39, 48, 65, 67—68, 96—97, 130, 132, 157, 189, 298, 325, 568.

Šķiru ciņa — 32, 38—39, 47, 62, 66—67, 124—125, 158, 159, 211, 425—427, 452, 472, 567, 568;

— antagonistisko sabiedrību at

tīstības virzītājs spēks — 47-48, 104—105, 112—113,

129—130;

— feodālisma apstākjos — 47, 52—53, 64, 66—68, 112-113;

— kapitālisma apstakjos — 61 — 62, 94—95, 99—100, 113—114, 119—123, 124, 138—139, 192, 199, 202, 203, 209—211, 225— 226, 349, 427, 467—469, 472, 560;

— ekonomiskā — 138—139;

— politiskā — 62, 121—122,

158, 418;

— un politiskās varas iekarošana — 33, 188—189;

— tās formas atkarīgas no ražošanas līmeņa — 25—26.

«Šķiru ciņa Francijā», K. Marksa (rašanās vēsture) — 196—

197.

Šovinisms — 205.

Šveice — 99, 142, 159, 187, 194— 195, 206, 212, 220, 336, 341, 415.

T

Taktika, komunistiskās partijas

— iespēja nodibināt savienību ar demokrātiskām, partijām — 98—99, 100, 142, 143, 188— 192, 407—408;

— nepieciešamība īstenot savu pašu politiku — 191—195,213.

Tautība — 37—38, 39, 61. 77, 78, 97, 116—117, 123, 124, 129— 130, 364, 390—391.

Teoloģija — 14, 27—28, 30.

Teorija — 71, 125, 548.

Terors — 429.

Tēvija — 129.

Tiesības (privātās) — 71, 79—81, 128, 130, 542, 548, 569.

Tirdzniecība — 18, 25, 26, 34, 50, 54-61, 64—65, 79, 80, 541.

Tirdzniecības brīvība — 60—61, 115, 127, 287—288, 542.

Tirgotāji — 54, 56, 58, 60.

Tirgus — 58, 103, 114, 116, 560.

Transports — 104, 117, 532—533. Tredj ūnijas — 106, 121.

Turcija — 392.

U

393, 396.

Uzvijas virsvērtība — 177—179.

V

Vācija — 12, 24, 28, 31, 37, 39, 42—44. 49—50, 63, 73, 75, 79, 93, 94—95, 99, 101, 106, 107, 109, 110, 115, 123, 134—138,

143—148, 158, 159, 185—189, 192, 193, 194, 199, 202—205, -208, 211, 227, 322, 327, 329— 330, 337, 349, 361—362, 367, 369, 370—371, 391—392, 403— 404, 415—416, 417, 546, 547, 549, 550—551, 560, 569;

— Vācijas apvienošanas — 203, 214, 339-341;

—• ekonomiskās atpalicības cēloni — 193—194, 321-322, 327, 328;

— buržuāzija — 186—187, 322— 324, 328—331, 333—339, 340—

341, 342, 347, 352, 356, 362, 399—400, 401;

— sīkburžuāzija — 187—189,

323— 325, 339, 341-342, 393— 400, 401, 407—410, 412—413;

— proletariāts — 63, 188—189,

324— 326, 336, 337, 339, 341 —

342, 352, 353;

— strādnieku kustība — 185— 186, 195, 205, 206, 325—326, 336, 352, 354—355;

— zemniecība — 326—327, 333— 334, 336, 337, 339, 341, 342, 351, 355—356;

— stāvoklis Vācijā 1848.—1849. g. revolūcijas priekšvakarā — 321—322, 328-342;

— strādnieku šķiras partija — 185—186, 188, 192, 194—195, 205, 212—213, 355, 418, 547. Sk. ari: Demokrātiskā partija (Vācijā), Izņēmuma likums pret sociālistiem Vācijā,

Klasiskā vācu filozofija, «Jaunā Vācija», Prūsija, Revolūcija, 1848.—1849. gada, Vācijā, Vācijas sociāldemokrātiskā partija.

Vācijas sociāldemokrātiskā partija — 142, 205—207, 212— 214.

Vajadzības — 27—31, 35, 51—52, 53, G0—61, 62, 70-71, 72, 95, 96, 116-117, 171—173.

Valoda — 24, 29, 32, 428—429.

Valsts — 21, 32, 36, 38, 40, 64, 66, 68, 71, 77—79, 81, 141,

188, 541, 542;

— tās izcelšanās — 18, 21, 36, 51, 58;

— un šķiru ciņa — 32, 38;

— proletariāts saņem valsts varu savās rokās — 32, 93, 94, 131,

189, 19i, 192, 512—513, 519— 520;

— buržuāziskā valsts — 58, 78— 79, 115, 118, 193—195, 202, 239, 266, 267, 286, 324, 339-341, 415—416, 464—465, 468, 492, 511—512, 513;

— tās loma šķiru sabiedrība — 38, 78—79, 115, 223, 239.

Valsts aizņēmums — 218, 219,

343.

Valsts parādi — 60, 78, 195, 218, 286, 287, 497—498, 536.

Vardarbība, tas loma vēsturē — 72—73, 132.

Vēlēšanu tiesības (vispārējās) — 88, 192—193, 205—207, 211, •223, 235, 247, 249—250, 303, 308, 309, 339, 354, 433, 439, 471, 472.

Verdzība — 17, 23, 31, 73, 78, 85, 86, 112—113, 162, 168, 563.

Vergturu iekārtas ražošanas

veids — 18, 19, 79, 112— 113, 162.

Vērtība — 151—153, 156, 173—

175, 554, 555;

— darbaspēka vērtība — 151 — 152, 154, 155, 160, 166—167.

Vērtspapīri — 60, 73, 78.

Vēsture (kā zinātne) — 13, 16, 22, 27—31, 36—37, 40, 41, 43, 46, 47, 61, 62—63, 66, 70—72,

77, 81, 104—105, 122, 130,

194, 196, 197, 320—321, 426— 427, 453, 539, 548, 552, 553, 558, 567.

Vēstures materiālistiskā izpratne — 15—16, 17, 20—27, 29—30, 36—37, 39—41, 46,

47, 66—67, 69—70, 71—72, 73, 91-92, 104—105, 117— 118, 119, 129—130, 138—139, 168—169, 196—198, 427, 428, 539, 542, 547-549, 557, 561— 562.

Vēsturiskā skola — 331.

Vēsturiskais materiālisms — sk. Materiālisms, Vēstures materiālistiskā izpratne.

Viduslaiki — 19, 51—55, 60—61, 64—65, 77—79, 85, 86, 91, 92, 111, 112—113, 114, 115, 120— 121, 122, 126—127, 134, 145— 146, 194, 321—322, 325, 418, 427, 546-547, 558.

Vienlīdzība (buržuāziskā) — 88.

Virsbūve — sk. Bāze un virsbūve.

Virsvērtība — 156.

Vispārējā karaklausība — 204.

Vispārējais kapitālistiskās uzkrāšanās likums — 171 —172, 173, 175—177, 182—184.

Z

Zelts (un sudrabs) — 57—59, 173.

Zemes rente — 80, 131, 134, 453.

Zernesipašums — 19, 34, 50, 52, 80. 82, 103, 131, 193, 452, 453, 492—493, 541;

— feodālais — 19, 57, 67;

— antīkajā pasaulē — 72, 78;

— kapitālisma apstākļos — 453—454, 532.

Zemkopība — 17, 19, 51, 56, 63, 91. 95—96, 103, 117, 292,

515—516.

Zemkopju tautas — 63.

Zemniecība — 18—19, 55—56, 57, 93, 96, 122, 125, 134—135,

158, 188, 202, 203, 217, 223, 291—293, 326—327, 531,513— 518.

Zinātne — 81, 537, 539, 545.

SATURS

[3. Sākotnējās vēsturiskās attiecības vai sociālās darbības galvenās puses: iztikas līdzekļu ražošana, jaunu vajadzību rašanās, cilvēku radīšana (ģimene), savstarpējā saskarsme, apziņa] . . 27 -31

[4. Sabiedriskā darba dalīšana un tās sekas: privātīpašums, valsts, sociālās darbības «atsvešināšana»] ........... 31—34

[5. Ražotājspēku attīstība kā komunisma materiālais priekšnoteikums]........ 31—36

[6. Vēstures materiālistiskās izpratnes secinājumi: vēstures procesa kontinuitāte, vēstures pārvēršanās par pasaules vēsturi, komunistiskās revolūcijas nepieciešamība]....... 36—39

[7. Rezumējums par vēstures materiālistisko izpratni] 39—41

[8. Par to, cik aplama ir visa līdzšinējā vēstures izpratne, it sevišķi — vācu filozofija pēc Hē-

ge|a]............

[9. Feierbaha, viņa ideālistiskās vēstures izpratnes papildu kritika].........

[И1] ļ,..............

[1./ Valdošā šķira un valdošā apziņa. Ka izveidojās Mēgeja priekšstats par gara kundzību vēsturē] ............

[IV]..............

[1 Ražošanas rīki un īpašuma formas] .

[2. Materiālā un garīgā darba dalījums. Pilsētas nošķiršanās no laukiem. Cunftu iekārta]

[3. Tālākā darba dalīšana. Tirdzniecības nošķiršanās no ražošanas. Darba dalīšana starp dažādām pilsētām. Manufaktūra].....

[4. Visplašākā darba dalīšana. Lielrūpniecība] .

[5. Pretruna starp ražotājspēkiem un komunikācijas formu kā sociālās revolūcijas pamats]

[6. Indivīdu konkurence un šķiru veidošanās. Pretstata attīstība starp indivīdiem un viņu dzīves un darbības apstākļiem. Šķietamā indivīdu ko-lektivitāte buržuāziskās sabiedrības apstākļos un indivīdu īstenā apvienošanās komunismā. Sabiedrības dzīves un darbības apstākļu pakļaušana apvienojušos indivīdu varai] .

(7. Pretruna starp indivīdiem un viņu dzīves un darbības apstākļiem kā pretruna starp ražotājspēkiem un saskarsmes formu. Ražotājspēku attīstība un saskarsmes formu maiņa] .

[8. Vardarbības (iekarošanas) loma vēsturē) .

[9. Pretrunas attīstība starp ražotājspēkiem un saskarsmes formu lielrūpniecības un brīvas konkurences apstākļos. Pretstats starp darbu un kapitālu]..........

[10. Privātīpašuma iznīcināšanas nepieciešamība,

nosacījumi un rezultāti]......

Г11.] Valsts un tiesību attiecība pret īpašumu [12. Sabiedriskās apziņas formas].....

F. E n g e l s s. Komunisma principi

K. Markss un F. Engelss. Komunistiskās partijas manifests

SATURS

Priekšvārds 1872. gada vācu izdevumam .... Priekšvārds otrajam, 1882. gada krievu izdevumam F. Engelsa priekšvārds 1883. gada vācu izdevumam No F. Engelsa priekšvārda 1890. gada vācu izdevumam F. Engelsa priekšvārds 1892. gada poļu izdevumam F. Engelsa priekšvārds 1893. gada itāliešu izdevumam

Komunistiskās partijas manifests . I. Buržuā un proletārieši ; II. Proletārieši un komunisti ; III. Sociālistiskā un komunistiskā literatūra  ; 1. Reakcionārais sociālisms ; a) Feodālais sociālisms ; b) Sīkburžuāziskais sociālisms  ; c) Vācu jeb «īstais» sociālisms  ; 2. Konservatīvais jeb buržuāziskais sociālisms  ; 3. Kritiski utopiskais sociālisms un komunism  ;  IV. Komunistu nostāja pret dažādām opozicionārām partijām ; K- Marks s. Buržuāzija un kontrrevolūcija. Otrais raksts ; K. Markss. Algots darbs un kapitāls ; F. Engelsa ievads 1891. gada izdevumam  ; Algots darbs un kapitāls ; K. Markss un F. Engelss. Centrālās Komitejas uzsaukums Komunistu savienībai. 1850. g. martā  ; K. Markss. Šķiru cīņa Francijā no 1848. līdz 1850. g.  ; F. Engelsa ievads 1895. gada izdevumam  ; Šķiru cīņa Francijā no 1848. līdz 1850. g.  ; I. Jūnija sakāve 1848. gadā ; II. 1849. g. 13. jūnijs  ; III. 1849. g. 13. jūnija sekas ;,IV. Vispārējo vēlēšanu tiesību atcelšana 1850. gadā  ; F. Engelss. Revolūcija un kontrrevolūcija Vācijā   ; I. Vācija revolūcijas priekšvakarā  ; II. Prūsijas valsts ; III. Citas vācu valstis ; IV. Austrija ; V. Sacelšanās Vīnē ; VI. Sacelšanās Berlīnē ; VII. Frankfurtes Nacionālā sapulce ; VIII. Poļi, čehi un vācieši ; IX. Panslāvisms. Slēzvigas-Holšteinas karš  ; X. Parīzes sacelšanās. Frankfurtes sapulce  ; XI. Vīnes sacelšanās ; XII. Vīnes sturmēšana. Nodevība pret Vīni . ; XIII. Prūsijas Satversmes sapulce. Nacionālā sapulce  ; XIV. Kartības atjaunošana. Reihstāgs un palāta  ; XV. Prūsijas triumfs ; XVI. Nacionālā sapulce un valdības  ; XVII. Sacelšanās ; XVIII. Sīkburžuāzija ; XIX. Sacelšanās beigas ; F. Engelss. Nesenā prāva Ķelnē ; K. Markss. Luija Bonaparla astoņpadsmitais brimērs  ; K. Marksa priekšvārds otrajam, 1869. gada izdevumam  ; F. Engelsa priekšvārds trešajam, 1885. gada vācu izdevumam ; Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs ; K. Markss. Britānijas kundzība Indijā ; K. Markss. Britānijas kundzības nākamie rezultāti Indijā ; K. Markss. Runa avīzes «The People's Paper» jubilejā Londonā 1856. gada 14. aprīlī ; K. Markss. Par politiskās ekonomijas kritiku. Priekšvārds ; F. Engelss. Kārlis Markss. «Par politiskās ekonomijas kritiku ;  ; K. Markss. Vēstules ; Markss — Pāvelam Vasijjevičam Aņņenkovam, [1846. g.] 28. decembrī ; Markss — Jozefam Veidemeijeram, 1852. g. 5. martā  ; Markss — Engelsam, [1856. g. 16. aprīlī .  ; Markss — Engelsam, 1857. g. 25. septembrī  ; Piezīmes ; Personu rādītājs ; Priekšmetu rādītājs ; Ilustrācijas: K. Marksa portrets (1867. g.) F. Engelsa portrets (1877. g.)

Институт истории партии при ЦК КПЛ -филиал Института марксизма-ленинизма при ЦК КПСС К. Маркс и Ф. Энгельс ИБРАННЫЕ ПРОИЗВЕДЕНИЯ В ТРЕХ ТОМАХ Том I

Издательство «Лиесма» Рига 1979 На латышском языке Художник Г. Лусис

ИБ № 2811

К. Markss un F. Engelss.

DARBU IZLASE TRĪS SĒJUMOS 1. SĒJUMS

Redaktores E. Balodc un H. Zirnīte. Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs. Tehniskā redaktore L. Vasi|evska. Korektore A. Ābele.

Nodota salikšanai 04.84.79. Parakstīta iespiešanai 11.11.79. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papirs JA i. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 34,23 uzsk. iespiedi.; 39,33 izdevn. I. Metiens 3500 eks. Pasūt. 896-D. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība Liesma». 228047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. JA 154/ 29998/P-340. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Markss К., Engelss F.

i/1 Darbu izlase: 3 sēj. — R.: Liesma, 1979. — Virs-tit.: LKP CK Partijas vēst. inst. — PSKP CK Mar-ksisma-Jeņinisma inst. filiāle.

1. sēj. 1979. — 646 Ipp., 2 Ip. ģīm. — Personu rād.: 605.—627. Ipp, Priekšmetu rād.: 628.—642. Ipp.

«Darbu izlasos» 1. sējumā hronoloģiskā sccibā publicēti svarīgākie Marksa un F. Engelsa darbi. Izdevumam pievienots izziņu aparāts.

1

Latviešu valodā K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlase divos sējumos izdota 1950. gadā. Tulk. red.

2

Trīssējumu izlasē ievietotos jaunos tekstus latviešu valodā tulkojušas R. Purviņa, M. Millere, S. Zariņa, M. Javiča un A. Kūduma. Piezīmes un rādītājus tulkojušas M. Javiča, S. Zariņa, L. Muzikantika un J. Parols. No jauna trīssējumu izlasi rediģējušas S. Zariņa, M. Millere, M. Javiča un A. Kuduma. Tulk. red.

3

Burtiski: «nedzīva galva», šeit pārnestā nozīmē: nedzīvas atliekas. Red.

4

Tālāk tīrraksta pirmajā variantā sekoja svītrota vieta:

«[2. Ipp.] Tāpēc mēs, iekams speciāli kritizējam atsevišķos šās kustibas pārstāvjus, sniedzam dažas vispārīgas piezīmes, kas tuvāk noskaidro tiem visiem kopīgos ideoloģiskos priekšnoteikumus. Ar šīm piezīmēm pietiks, lai raksturotu mūsu kritikas viedokli tiktāl, cik nepieciešams, tai varētu izprast un pamatot turpmākos atsevišķos kritiskos apcerējumus. Mēs šajās piezīmēs pievēršamies f3. Ipp.] tieši Feierbaham, tāpēc ka viņš ir vienīgais, kurš spēris vismaz vienu soli uz priekšu un kura darbus iespējams iztirzāt de bonne foi [nopietni],

/. Ideoloģija vispār, konkrēti vācu filozofija

A. Ātēs zinām tikai vienu vienīgu zinātni — vēstures zinātni. Vēsturi var aplūkot no divām pusēm, to var sadalīt dabas vēsturē un cilvēku vēsturē. Tomēr abas šīs puses nav šķiramas; kamēr pastāv cilvēki, dabas vēsture un cilvēku vēsture savstarpēji nosaka viena otru. Dabas vēsture, tā saucamā dabas zinātne, mus šeit neinteresē; turpretim ar cilvēku vēsturi mums būs jānodarbojas, jo gandrīz visa ideoloģija ir reducējama vai nu uz šās vēstures aplamu izpratni, vai arī uz pilnīgu abstrahēšanos no tās. Pati ideoloģija ir tikai viena no šās vēstures pusēm.»

Tīrraksta pirmajā variantā tālāk seko nenosvītrota vieta par vēstures materiālistiskas izpratnes priekšnoteikumiem. Sai izdevumā šī vieta iekļauta tālāk tīrraksta galvenā (otrā) varianta tekstā kā 2.§ (sk. 15.—17. Ipp.). Red.

5

F. Strausa un B. Bauera galvenās kategorijas. Red.

6

L. Feierbaha un M. Stirnera galvenās kategorijas. Red.

7

Tālāk manuskriptā svītrots: «kas pretendēja būt pasaules

absolūtā atpestītāja no visa ļaunā. Reliģiju visu laiku uzlūkoja un traktēja ka visu šiem filozofiem pretējo attiecību pēdējo cēloni, kā niknāko ienaidnieci.» Red.

8

Maksis Stirners. Red.

9

— viscaur, no viena gala līdz otram. Red.

10

Tālāk manuskriptā svītrots: «So indivīdu pirmais vēsturiskais akts, ar kuru tie atšķiras no dzīvniekiem, ir nevis tas, ka viņi domā, bet gan tas, ka viņi sāk ražot sev nepieciešamos eksistences līdzekļus.» Red.

11

Tālāk manuskriptā svitrots: «Taču šie apstākli nosaka ne tikai cilvēku sākotnējo, dabisko ķermenisko organizāciju, it sevišķi rasu atšķirības, bet ari visu tās tālāko attīstību — vai attīstības trūkumu — lidz pat šai dienai.» Red.

12

šeit beidzas tīrraksta pirmais variants. Tālāk šai izdevumā atkal seko tīrraksta galvenā varianta teksts. Red.

2—896

13

Tālāk manuskriptā pārējā lappuses da|ā teksts nav ierakstīts. Tad ar jaunu lappusi sakas rezumējums par vēstures materiālistiskās izpratnes būtību. Ceturtā, buržuāziskā īpašuma forma aplūkota tālāk, noda|as IV daļā, 2.—4.§. Red.

14

Sākotnējais variants: «noteikti indivīdi noteiktas ražošanas

attiecībās.» Red.

15

Tālāk manuskriptā svītrots: «Priekšstati, kurus sev rada šie indivīdi, ir priekšstati vai nu par viņu attiecību pret dabu, vai par viņu savstarpējo attiecību, vai arī par viņu pašu īpašībām. Skaidrs, ka visos šajos gadījumos šie priekšstati apzinīgi izteic — patiesi vai iluzorišķi — viņu īstenās attiecības un darbību, viņu ražošanu, viņu savstarpējo saskarsmi, viņu sabiedrisko un politisko organizāciju. Pretējs pieņēmums iespējams tikai tad, ja blakus īstenu, materiāli nosacītu indivīdu garam tiek atzīts vēl kāds īpašs gars. Ja šo indivīdu īsteno attiecību apzinīga izteiksme ir iluzoriska, ja viņi savos priekšstatos nostāda īstenību uz galvas, tad tās atkal ir viņu materiālās darbības veida ierobežotības un no tās izrietošo viņu ierobežoto sabiedrisko attiecību sekas.» Red.

16

Sākotnējais variants: «Cilvēki veido savus priekšstatus, idejas utt., un tieši cilvēki, kurus nosaka viņu materiālās dzīves ražošanas veids, viņu materiālā savstarpējā saskarsme un tās tālākā attīstība sabiedriskajā un politiskajā struktūrā.» Red.

17

Šeit beidzas tīrraksta galvenais (otrais) variants. Šai izdevumā tālāk seko trīs sākotnējā manuskripta daļas. Red.

18

Marksa piezīmes lapas malās: «Filozofiskā un īstenā atbrīvošana». «Cilvēks vispār. Vienīgais. Indivīds», «Ģeoloģiskie, hidrogrāfiskie utt. apstākļi. Cilvēka ķermenis. Vajadzība un darbs». Red.

19

Manuskripts bojāts: noplēsta lapas apakšējā mala, trūkst vienas teksta rindas. Red.

20

*•[18]' Marksa piezīme lapas malā: «Frāzes un īstenā kustība. Frāžu nozīme Vācijai.» Red.

21

Marksa piezīme lapas malā: «Valoda ir īstenības valoda.»

Red.

22

Šeit trūkst piecu manuskripta lappušu. Red.

23

NB. Feierbaha k|ūda ir nevis tā, ka acu priekšā esošo juteklisko šķietamību viņš pakārto jutekliskajai īstenībai, kas konstatēta, precīzāk izpētījot jutekliskos faktus, bet gan tā, ka beigu beigās viņš nevar tikt galā ar juteklisko īstenību, neaplūkojis to ar filozofa «acīm», t. i., caur filozofa «brillēm».

24

spontānas rašanās. Red.

25

Tālāk manuskriptā svītrots: «Ja mēs tomēr pakavējamies te pie vēstures tuvāk, tad tikai tāpēc, ka vācieši pieraduši, dzirdot vārdus «vēsture» un «vēsturisks», iedomāties visu ko, tikai ne īstenību, un tam spilgts piemērs ir «svētulīgi daiļrunīgais svētais Bruno.» Red.

26

Marksa piezīme lapas malā: «Vēsture». Red.

27

Sal. šā sējuma 43. Ipp. Red.

28

Marksa piezīme lapas malā: «Hēgelis^10. Ģeoloģiskie, hidrogrāfiskie utt. apstākļi. Cilvēku ķermeņi. Vajadzība, darbs.» Red.

29

Marksa piezīme lapas malā: «Cilvēkiem ir vēsture, tāpēc ka viņiem jārada sava dzīvība un turklāt jārada noteiktā veida: to nosaka, viņu fiziskā organizācija, tāpat kā viņu apziņu.» Red.

30

Tālāk manuskriptā svītrots: «Mana attieksme pret manu apkārtni ir mana apziņa.» Red.

31

Marksa piezīme lapas malā: «Reliģija. Vācieši ar ideoloģiju kā tādu.» Red.

32

Svītrota Marksa piezīme lapas malā: «darbība un domāšana, t. i., bezdomas darbība un bezdarbīga domāšana». Red.

33

Sk. Markss K. un Engclss F. Svētā ģimene jeb kritiskās kritikas kritika. R., 1976. Red.

34

Sis 'divas rindkopas ar Engelsa roku uzrakstītas lapas malās. Red.

3 — 896

35

šajā vietā Markss lapas malā uzrakstīja tekstu, kas šai izdevumā ievietots tieši pēc šīs rindkopas kā nākošā paragrāfa pirmās divas rindkopas. Red.

36

Virs šā teksta turpinājuma, kas sākas nākamajā manuskripta lappusē, ir Marksa piezīme: «Komunisms». Red.

37

Manuskriptā .Markss šo rindkopu ierakstījis virs šā paragrāfa pirmās rindkopas. Red.

38

Marksa piezīme lapas malā: «Savstarpējā saskarsme un raž.o-tājspēks». Red.

39

Lappuses beigas manuskriptā nav pierakstītas. Ar jaunu lappusi sākas no vēstures materiālistiskās izpratnes izrietošo secinājumu izklāsts. Red.

40

Marksa piezīme lapas malā: <Par apziņas radīšanu.» Red.

41

Turpat: «Sie cilvēki ir ieinteresēti saglabāt tagadējo ražošanas stāvokli.» Red.

42

Tālāk manuskriptā svītrots: «tagadējo darbības formu, kad

valda ...» Red.

43

Tālāk manuskriptā svītrots: «Kamēr par šo revolūcijas nepieciešamību visi komunisti kā Francijā, tā arī Anglijā un Vācijā jau labu laiku ir vienis pratis, svētais Bruno joprojām mierīgi sapņo un domā, ka «reālais humānisms», t. i., komunisms, tiekot likts «spiri-tuālisma vietā» (kam nekādas vietas nav) tikai tādēļ, lai to vairāk godātu. Un tad, — tā viņš sapņo tālāk, — jau nu gan «būs pienākusi pestīšana, zeme būs padarīta par debesīm un debesis — par zemi». (Mācītais dieva vīrs arvien vēl nevar aizmirst debesis.) «Tad prieks un svētlaime atskanēs debesu harmonijas uz mūžu mūžiem.» (140. ipp.)9 Svētais baznīcas tēvs gan ļoti brīnīsies, kad pastardiena, kurā tas viss piepildīsies, piepeši būs klāt, — šī diena, kuras rītausma būs degošu pilsētu atblāzma debesīs, kad starp šīm «debesu harmonijām» viņa ausīs atskanēs «Marseljēzas» un «Karmanjolas» melodijas ar obligātajiem lielgabalu grāvieniem un taktī sitīs giljotīna; kad bezdievīgā «masa» rēks ņa ira, ņa ira un likvidēs «pašapziņu» ar laternas stabu palīdzību.15 Svētajam Bruno ir vismazāk pamata iztēlot sev pacilājošo ainu — «prieks un svētlaimība uz mūžu mūžiem». Mēs atturamies no prieka a priori konstruēt svētā Bruno izturēšanos pastardienā. Grūti arī izšķirt, vai proletārieši, kas taisa revolūciju, jāsaprot kā «substance», kā «masa», kas grib gāzt kritiku, vai kā gara «emanācija», kurai vēl trūkst konsistences, kas vajadzīga, lai sagremotu Bauera domas.» Red.

44

B. Bauera izteiciens. Red.

45

* — pasaules arēnu. Red.

46

— t. i., B. Bauera, L. Feierbaha un M. Štirnera. Red.

47

Sk. šā sējuma 34,—35., 38,—39. lpp. Red.

48

Marksa piezīme lapas malā: «(Vispārīgums atbilst 1) šķirai contra /pretļ kārta, 2) konkurencei, pasaules sakariem utt., 3) valdošās šķiras lielajam skaitliskajam sastāvam, 4) kopīgo interešu ilūzijai (sākumā šī ilūzija ir patiesa), 5) ideologu maldiem un darba dalīšanai).» Red.

49

Marksa piezīme lapas malā: «Cilvēks kā tāds = «domājošam cilvēka garam».» Red.

50

— bodnieks. Red.

4- 896

51

Te manuskriptā trūkst četru lappušu. Red.

52

— iegūstošās produktīvās darbības. Red.

53

Marksa piezīme lapas malā: «un stikla glezniecība viduslaikos.» Red.

54

Marksa piezīme lapas mala: «Sīkburžuāzija, vidējā kārta, liel-buržuāzija.» Red.

55

Marksa piezīme lapas malā: «Šķiras preeksistence filozofu valodā.» Red.

56

Marksa piezīme lapas malā: «Tā vispirms absorbē tieši valstij piederošās darba nozares un pēc tam visas ± [vairāk vai mazāk] ideoloģiskās kārtas.» Red.

57

Par to, ko te nozīmē izteiciens «darba likvidēšana» (Aufhebung der Arbeit), sk. šā sējuma 38.—39., 67.-68., 74.—78. Ipp. Red.

5 - 896

58

— sīku zemes gabalu. Red.

59

— vairāk vai mazāk. Red.

60

— pret cilvēku. Red.

61

— neatkarīgi no viņu gribas. Red.

62

— savukārt. Red.

63

Engelsa piezīme lapas malā: «Sismondī.» Red.

64

Marksa piezīme lapas malā: «Pašatsvešināšanās.» Red.

65

Termins «būrgerliche Gesellschaft» nozīmē «pilsoniskā sabiedrība», kā arī «buržuāziskā sabiedrība». Red.

66

— t. i., ideālas, ideoloģiskas. Red.

67

— pilntiesīga pilsoņa īpašums senajā Roma. Red.

68

Engelsa piezīme lapas mala: «(Augļošana!).» Red.

69

• lietošanas un ļaunprātīgas lietošanas tiesība, t. i., tiesība rīkoties ar lietu patvaļīgi. Red.

70

— ļaunprātīgi izlietot. Red.

71

— ļaunprātīgas izlietošanas tiesība. Red.

72

Marksa piezīme lapas malā: «Attiecība filozofiem ir īgs pals, kas ideja. Viņi zina tikai «Cilvēka» attiecibu pašam pret sevi, un tāpēc visas reālās attiecības viņiem kļūst par idejām.» Red.

73

Tiilak manuskripta beigās seko ar Marksa roku rakstītas piezīmes, ko bija paredzēts izstrādāt tālāk. Red.

74

Marksa piezīme lapas malā: ««Kopībai» [dem Gemeinwesenļ tajā veidā, kā tā parādās antīkajā valstī, feodālajā iekārtā, absolūtajā monarhijā, šim sakaram atbilst it sevišķi reliģiskie priekšstati.» Red.

6-896

75

Sī pēdējā lappuse manuskriptā nav numurēta. Tajā ir piezīmes, kas attiecas uz vēstures materiālistiskās izpratnes izklāsta sākumu. Šeit ieskicētās domas vēlāk attīstītas nodaļas 1 daļas 3. paragrāfā. Red.

76

Tālāk Engelsa manuskriptā ir izlaidums, ko viņš atstājis atbildei uz 9. jautājumu. Red.

77

Manuskriptā izlaidums; domāts 18. jautājums. Red.

78

— oriģinālā krievu vārds, rakstīts latīņu burtiem. Red.

79

«Sai domai,» es rakstīju angļu tulkojuma priekšvārdā /Маркс К. и Энгельс Ф. Соч., изд. 2., т. 21, с. 367—368. Red./, «kam, manuprāt, vēsturē bus tāda pati nozīme, kāda Darvina teorijai bija bioloģijā, mēs abi bijām pakāpeniski tuvojušies jau vairākus gadus pirms 1845. gada. Cik tālu šai virzienā es biju nonācis patstāvīgi, to vislabāk var spriest pēc mana darba «Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā» [Markss K. un Engelss F. Par Angliju. R., 1954, 1.—274. lpp. Red.] Bet, kad es atkal sastapos ar Marksu Briselē 1845. gada pavasari, viņš šo domu bija izdomājis līdz galam un izteica man to gandrīz tikpat skaidros vārdos, kādos es to esmu izteicis šeit.» (Engelsa piezīme 1890. gada vācu izdevumam.)

80

Sk. šā sējuma 101. lpp. Red.

81

Lasals pats personīgās sarunās ar mums arvien sevi atzina par Marksa «skolnieku» un kā tāds, protams, stāvēja uz «Manifesta» pamatiem. Citādi tas bija ar tiem viņa sekotajiem, kas negaja tālāk par viņa prasību pēc ražošanas kooperatīviem, kurus kreditē valsts, un kas dalīja visu strādnieku šķiru valsts palīdzības piekritējos un pašpalīdzības piekritējos. (Engelsa piezīme.)

82

Sk. Markss K. un Engelss F. Darbu Izlase divos sējumos, l sēj. R., 1950, 348,—350. lpp. Red.

83

U. Bivens. Red.

84

Po|u izdevumā šis teikums izlaists. Red.

85

Ar buržuāziju domāta mūslaiku kapitālistu šķira, sabiedriskās ražošanas līdzekļu īpašnieku un algota darbaspēka izmantotāju šķira. Ar proletariātu domāta mūslaiku algoto strādnieku šķira, kuri, tāpēc ka viņiem nav pašiem savu ražošanas līdzekļu, ir spiesti pārdot savu darbaspēku, lai varētu dzīvot. (Engelsa piezīme 1888. g. angļu izdevumam.)

86

Tas ir, visa rakstītā vēsture, ko mēs pazīstam no rakstītiem avotiem. Sabiedrības priekšvēsture, sabiedriskā organizācija, kāda pastāvējusi pirms rakstītās vēstures, 1847. gadā vēl tikpat kā nemaz nebija pazīstama. Kopš tā laika Hakstliauzens ir atklājis zemes kopīpašumu Krievijā, Maurers ir pierādījis, ka tas ir bijis tas sabiedriskais pamats, ar kuru savu vēsturisko attīstību sākušas visas ģermāņu ciltis, un pamazām noskaidrojās, ka itin visur, no Indijas līdz Īrijai, ciema sabiedrības ar kopīgu zemesīpašumu ir vai pagātnē ir bijušas sabiedrības pirmveids. Sās pirmatnējās komunistiskās sabiedrības iekšējo organizāciju tās tipiskajā veidā atsedza Morgans, galu galā atrodot ģints īsto būtību un tās stāvokli ciltī. Izirstot šīm pirmatnējām kopienām, sākas sabiedrības šķelšanās atsevišķās un beidzot antagonistiskās šķirās. Esmu mēģinājis izsekot šo sairšanas procesu savā darbā «Der Ursprung der Familie, des Privateigentums und des-, Staats», 2. Auli., Stuttgart, 1886 [«Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās», 2. izd. Stutgartē, 1886. Sk. šā izd. 3. sēj.]. (Engelsa piezīme 1888. g. angļu izdevumam.)10

87

Cunftes meistars — tas ir pilntiesīgs cunftes loceklis, meistars pašā cunftē, nevis tās vecākais. (Engelsa piezīme 1888. g. angļu izdevumam.)

8 — «96

88

minēta Anglija, kā tipiska buržuāzijas politiskās attīstības zeme — Francija, (tngelsa piezime 1888. g. angļu izdevumam.)

Komūna — tā Itālijas un Francijas pilsētu iedzīvotāji dēvēja savu pilsētu sabiedrisko organismu, pēc tam kad tic bija atpirkuši vai izspieduši no saviem feodā|iern pirmās pašvaldības tiesības. (Engelsa piezime 1890. g. vācu izdevumam.)

89

1888. g. angļu izdevumā, ko rediģējis Engelss, pēc vārdiem «neatkarīga pilsētas republika» iespiesti vārdi «(kā Itālijā un Vācijā)» un pēc vārdiem: «monarhijas trešā, nodokļu maksātāju kārta» — vārdi: «(kā Francijā)». Red.

90

1888. g. angļu izdevumā pēc vārda «koalīcijas» iesprausts '' vārds — «(arodbiedrības)». Red.

91

1888. g. angļu izdevumā vārdu «savas pašas izglītības elementus» vietā iespiests — «savas pašas politiskās un vispārējās izglītības elementus». Red.

92

1888. g. angļu izdevumā iespiests nevis «kas vienmēr mudina virzīties uz priekšu», bet gan «visprogresīvākā». Red.

93

1888. g. angļu izdevumā vārdu «vienam ekspluatēt otru» vietā iespiests — «mazākumam ekspluatēt vairākumu». Red.

94

1888. g. angļu izdevumā vārdu «jāpacejas līdz nacionālai šķirai» vielā iespiests — «jāpaceļas līdz nācijas vadošai šķirai». Red.

S - 896

95

1888. g. angļu izdevumā pēc vārdiem «paši sevi pāraug» pielikts klāt: «padara nepieciešamus turpmākos uzbrukumus vecajai

sabiedriskajai iekārtai». Red.

96

Domāta nevis restaurācija Anglijā no 1660. līdz 1689. gadam, bet Francijas restaurācija no 1814. līdz 1830. gadam. (Engelsa piezīme 1888. g. angļu izdevumam.)

97

1888. g. angļu izdevumā pēc vārdiem «zelta ābolus» iesprausti vārdi — «kas krīt no rūpniecības koka». Red.

98

Tas attiecas lielāko tiesu uz Vāciju, kur agrākā aristokrātija un junkuri savas zemes lielāko da|u apstrādā paši uz sava rēķina ar pārvaldnieku palīdzību, un bez tam viņi ir arī vēl liela mēroga cukura fabriku un spirta dedzinātavu īpašnieki. Anglijas aristokrāti, kas ir bagātāki, vēl nav tik tālu tikuši; bet ari viņi zina, kā var dilstošo renti atgūt, sedzot ar savu vārdu vairāk vai mazāk šauhī-gas akciju sabiedrības. (Engelsa piezīme 1888. g. angļu izdevumam.)

99

1888. g. angļu izdevumā vārdu «Savā tālākajā attīstībā šis virziens izvērtās par gļēvu žēlošanos» vietā iespiests — «Galu galā, kad neatspēkojamie vēsturiskie fakti lika izgaist ilūziju reibinošās iedarbes jebkurām pēdām, šī sociālisma forma izvērtās par gļēvu žēlošanos». Red.

100

1848. gada revolūcijas vētra noslaucīja visu šo neķītro virzienu un laupīja tā pārstāvjiem patiku spekulēt ar sociālismu. Šā virziena galvenais pārstāvis un klasiskais tips ir Kārlis Grīna kgs. (Engelsa piezīme 1890. g. vācu izdevumam.)

101

tāpēc,, ka pats proletariāts vēl nebija pilnīgi attīstījies, un tāpēc, ka trūka materiālo nosacījumu viņa atbrīvošanai, jo šie nosacījumi jau ir tikai buržuāziskā laikmeta produkts. Revolucionārā literatūra, kas pavadīja šo proletariāta pirmo kustību, savā saturā nenovēršami ir reakcionāra. Tā sludina vispārēju askētismu un rupju vienlīdzīgu mu.

īstenās sociālistiskās un komunistiskās sistēmas — Sensimona, Furjē, Ouena utt. sistēmas uzpeldēja proletariāta un buržuāzijas cīņas pirmajā, neattīstītajā periodā, kuru mēs iepriekš aprakstījām (sk. «Buržuāzija un proletariāts»).

102

sistēmu izgudrotāji gan redz šķiru pretstatu, kā arī ārdošo elementu iedarbību pašā valdošajā sabiedrībā. Bet viņi nesaskata proletariāta pusē nekādu vēsturisku pašdarbību, nekādu viņam piemītošu politisku kustību.

Tā kā šķiru antagonisma attīstība iet vienādā gaitā ar

103

1888. g. ang|u izdevumā šī vieta formulēta šādi: «To ieteiktie praktiskie pasākumi, piemēram, pilsētas un lauku pretstata iznīcināšana.» Red.

104

Par falansterām sauca sociālistiskās kolonijas pēc Šarla Furjē plāna; par Ikariju Kabē sauca savu utopisko zemi, bet vēlāk savu komunistisko koloniju Amerikā. (Engelsa piezīme 1888. g. angļu izdevumam.)

Par iekšējām kolonijām (Horne-colonies) Ouens dēvēja savas komunistiskās parauga sabiedrības. Par falansterām sauca Furjē projektētās sabiedriskās pilis. Par Ikariju dēvēja utopisku sapņu zemi, kuras komunistisko iekārtu aprakstījis Kabē. (Engelsa piezīme 1890. g. vācu izdevumam.)

105

So partiju toreiz parlamentā pārstāvēja Ledrī Rolēns, literatūrā — Luijs Blāns, dienas presē — avīze «Reforma»56. Nosaukums — sociālistiski demokrātiskā — nozīmēja, ka šai demokrātiskās jeb republikāniskās partijas daļai, tāpat arī šā nosaukuma autoriem, bija stiprāka vai vājāka sociālistiska nokrāsa. (Engelsa piezīme 1888. g. ang/u izdevumam.)

Partiju, kura saucās sociālistiski demokrātiska, Francijā reprezentēja politiskajā dzīvē Ledrī Rolēns, literatūrā — Luijs Blāns; tādējādi tā atšķiras no mūslaiku vācu sociāldemokrātijas kā debesis no zemes. (Engelsa piezīme 1890. g. vācu izdevumam.)

106

Маркс К. и Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 13. с. 1 —167. Red.

107

Маркс К. и Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 13, с. 13—38. Red.

108

Markss К. Kapitāls, 1. sēj. R., 1973, 47.—76. lpp. Red.

109

Markss /(. Kapitāls, I. sēj. R., 1973, 437. lpp. Red.

110

Sai vielā terminu «darbaspēks» nav ierakstījis Engelss, bet tas lasāms jau tekstā, ko Markss publicējis avīzē «Neue Rheinische Zei-tung». Red.

111

1885. g. izdevumā nepareizi iespiests: 19. jūlijā. Red.

112

Termins kopiena (Gemeinde) te tiek lietots plašā nozīmē, tiklab attiecībā uz pilsētu municipalitātēm, kā arī uz ciemu sabiedrībām.

13 — 836

113

Pašreiz jāpiezīmē, ka šī vieta pamatojas uz pārpratuma. Toreiz, pateicoties bonapartiskiem un liberāliem vēstures viltotājiem, atzina par pierādītu, ka Francijas centralizēto pārvaldes mašīnu ieviesusi lielā revolūcija un ka Konvents to izlietojis kā nepieciešamu un izšķirošu ieroci, lai uzvarētu rojālistisko un federalistisko reakciju un ārējos ienaidniekus. Bet tagad ir kļuvis par visiem zināmu faktu, ka visa revolūcijas laikā līdz pat 18. brimēram visa departamentu, apgabalu un ciema sabiedrību pārvalde sastāvēja no pašu pārvaldāmo ievēlētām iestādēm, kas rīkojās pilnīgi brīvi vispārējo valsts likumu ietvaros; ka šī provinču un vietējā pašvaldība, kas bija analoģiska amerikāņu pašvaldībai, k|uva tieši par visstiprāko revolūcijas sviru tādā mērā, ka Napoleons tūda| pēc 18. brimēra valsts apvērsuma pasteidzās aizstāt šo pašvaldību ar vēl tagad pastāvošo prefektu saimniekošanu, un tādējādi lā no paša sākuma bija tiešs reakcijas ierocis. Bet ciktāl vietējā un provinču pašvaldība nav pretrunā ar politisko un nacionālo centralizāciju, tiktāl tā arī nav obligāti saistīta ar aprobežoto kantonālo vai komunālo egoismu, ko mēs tik pretīgā veidā sastopam Šveicē un ko 1849. gadā Dienvidvācijas federatīvie republikāņi gribēja ieviest Vācijā. (Engelsa piezīme 1885. g. izdevumam.)

114

Sk. šā sējuma 216.—304. lpp. Red.

115

Sk. šā sējuma 307. lpp. Red.

116

Sk. šā sējuma 248. lpp. Red.

117

Tekstā, kas iespiests žurnālā «Die Neue Zeit» un grāmatas «Šķiru cīņa Francijā» 1895. g. atsevišķajā izdevumā, šis teikums ir izlaists. Red.

14 — 896

118

Žurnāla «Die Neue Zeit» un grāmatas «šķiru cīņa Francijā» J895. g. atsevišķā izdevuma tekstā visa ši rindkopa izlaista. Red.

119

Fridrihs II. Red.

120

Žurnāla «Die Neue Zeit» un gramatas «Šķiru cīņa Francijā» atsevišķā, 1895. g. izdevuma tekstā vārdu «par ko tās lej asinis un ziedo dzīvību» vietā iespiests: «par ko tām jācīnās». Red.

121

Oriģinālā krievu izteiciens uzrakstīts latīņu burtiem. Red.

122

2urnāla «Die Neue Zeit» un grāmatas «Šķiru cīņa Francijā» atsevišķā, 1895. g. izdevuma tekstā vārdi «neiznīcināt avangarda kaujās šo triecienpulku, kas ar katru dienu kļūst spēcīgāks, bet saglabāt to veselu līdz izšķirošajai dienai» ir izlaisti. Red.

123

Žurnāla «Die Neue Zeit» un grāmatas «Šķiru cīņa Francijā» atsevišķā, 1895. g. izdevuma tekstā vārdi «varbūt kritiskā momentā mēs paliktu bez triecienpulka» izlaisti, un vārdu «izšķirošā kauja» vietā iespiests: «lēmums». Red.

124

Vai ir ciešams, ka Grakhi pauž sašutumu par dumpi? (Juve-nāla, otrā satīra). Red.

125

— monarisa grilia ir augstākais tikums! Red.

126

Žurnāla «Die N'eue Zeit» un grāmatas «Šķiru cīņa Francijā» atsevišķā, 1895. g. izdevuma tekstā šās rindkopas pēdējie trīs teikumi izlaisti, Red.

127

— ārpus aprindām, kam bija vēlēšanu tiesības. Red.

128

— zemākās kategorijas netiklības perēkļiem. Red.

129

— «Nost lielos zagļus! Nost slepkavas!» Red.

130

— «Rotšildu dinastija». Red.

131

— «Augļotāji — mūslaiku karaļi». Red.

132

— Ne graša slavai! Red.

133

— Miers par katru cenu! Red.

134

Austrija, vienojoties ar Krieviju un Prūsiju, anektēja Krakovu 1846. g. 11. novembrī; Šveices Zonderbunda karš 1847. g. no 4. līdz 28. novembrim; Palermo sacelšanās 1848. g. 12. janvāri; janvāra beigās neapolieši deviņas dienas bombardēja pilsētu. (Engelsa piezīme 1895. g. izdevumam.)

135

— par «valdibu, kas izbeidz briesmīgo pārpratumu, kāds pastāv starp dažādām šķirām». Red.

136

— goda lietu. Red.

J5‘

137

Zaks vientiesis (nievājoša palama, kāda franču muižnieki dēvēja zemniekus). Red.

138

— «nost Ledrī Rolēnul». Red.

139

Šeit un turpmāk līdz 265. Ipp. ar Nacionālo sapulci jāsaprot Nacionālā satversmes sapulce, kas darbojās no 1848. gada 4. maija līdz 1849. gada maijam (Konstiluante). Red.

140

— pilsoņus. Red.

141

Маркс К и Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 5, с. 138—МО. Red.

142

— neslēptu. Red.

143

— tiesības uz materiālu atbalstu. Red.

144

— labprātīgajiem izlīgumiem. Red.

145

Vārdu spēle: «einfāltig» — «aprobežots», «vielfāltig» — «daudzpusīgs». Red.

146

— visi kopā. Red.

147

— mīlestības vēstulēm. Red.

148

Sk. šā sējuma 231.—232. Ipp. Red.

149

Sk. šā sējuma 232.—233. Ipp. Red.

150

— Pijam IX. Red.

151

— lai tur vai kas. Red.

152

— tīrie republikāņi. Red.

153

Šeit tin turpmāk līdz beigām ar Nacionālo sapulci jāsaprot Nacionālā likumdošanas sapulce, kas darbojās no 1849. gada 28. maija līdz 1851. gada decembrim (Leģislatīva). Red.

154

— muzeju. Tulk. red.

155

— «Pilsoni». Red.

156

— Katram talantam pēc viņa darbiem! (Markss šeit apspēlē pazīstamo Sensimona izteicienu). Red.

157

— bet kā tā bija pārmainījusies! (Vergilijs, «Eneīda»). Red.

158

Vai nu Cēzars, vai Klišī! (Kliši — paradu cietums Parīzē). Pazīstamā izteiciena «Aut Caesar, aut nihil» — «Vai nu Cēzars, vai nekas» — pārfrāzējams. Red.

159

Hervēgs G. «No kalniem». Red.

160

«Ko nu! Ko nu!» Red.

161

— Napoleons 2ozefs Bonaparts, Zeroma Bonaparta de\s.Red.

162

— pašreizējo stāvokli, pastāvošo kārtību. Red.

163

-— biržas vilku. Red.

164

* — Viņa nav tāda muļķe. Red.

165

— tirdzniecības brīvība. Red.

166

1847. g. 8. jūlijā Parīzē pēru palātā sākās prāva pret Parmantjē un ģenerāli Kibjēru — tos apsūdzēja par ierēdņu uzpirkšanu ar nolūku dabūt sāls koncesiju — un pret toreizējo sabiedrisko darbu ministru Testu, kuru apsūdzēja par to, ka viņš ņēmis no tiem kukuļus. Tests prāvas laikā mēģināja izdarīt pašnāvību. Visiem piesprieda iielu naudas sodu. Testam bez tā vēl — trīs gadus cietuma. (Hngelsa piezīme 1805. g. izdevumam.)

167

* — Lai dzīvo vīna nodoklis! Trīskārtīgs urā un vēlreiz urā! Red.

168

—896

169

— Muižniecībai. Red.

170

— beztiesīgai zemākai kārtai. Red.

171

Ar šādu nosaukumu vēsturē ir pazīstama fanātiski ultrarojā-listiskā un reakcionārā deputātu palāta, ko ievēlēja 1815. gadā tūlīt pēc otrreizējās Napoleona atteikšanās no troņa, (l'.ngelsa piezīme 1895. g. izdevumam.)

172

— labprātīgo izlīgumu. Red.

173

— vairumā. Red.

174

— mazumā. Red.

175

Vārdu spēle: «coup d’ētat» — «valsts apvērsums», «coups de tēte» — «pārsteidzīgi darījumi». Red.

176

— Napoleona III. Red.

177

Vārdu spēle: «grecs» — «grieķi» un ari «blēži» (Engelsa piezīme 1895. g. izdevumam).

178

— Pēc manis kaut vai ūdensplūdi. (Vārdi, ko piedēvē Luī XV.)

Red.

179

So ievadrindkopu Erigelss uzrakstījis 1895. g. izdevumam. Red.

180

Sk. šā sējuma 284.—288. Ipp. Red.

181

— nabadzības apliecības. Red.

182

Sk. šā sējuma 285. Ipp. Red.

183

— republikāņi pret pašu gribu. (Mājiens uz Moljēra komēdiju «Dakteris pret paša gribu».) Red.

184

— negribīgi. Red.

185

Sk. šā sējuma 474.-477. Ipp. Red.

186

— «Lai dzīvo Napoleons, lai dzīvo desa!» Red.

187

— «Lai dzīvo ķeizars!» Red.

188

— Francijas pagaidu valdības locek|i. Red.

189

— Čehijā. Red.

190

— lielajiem un vidējiem zemniekiem. Red.

191

— Fridrihs Vilhelms 111. Red.

192

CITAS VĀCU VALSTIS

Savā pēdējā rakstā mēs runājām gandrīz tikai par to valsti, kurai laikā no 1840. gada līdz 1848. gadam Vācijas kustībā neapšaubāmi bija vislielākā nozīme, un proti,

22 — 896

193

Heine. «Naktssargam ierodoties Parīzē» (no cikla «Laikmeta dzeja»). Red.

194

* — Ferdinands II. Red.

195

— 896

196

Ungāriskais nosaukums: Sēkešfehērvāra. Red.

197

Cehiskais nosaukums: Olomouca. Red.

198

— Fridrihs Vilhelms IV. Red. 25^198

199

— Roberts Blūms. Red.

200

— burtiski: jaunākajiem dieviem; pārnestā nozīmē: otrās kategorijas lielumiem. Red.

201

— Heinrihu LXXII. Red.

202

— Maksimiliānu II. Red.

203

— Fridrihu Augustu II. Red.

204

— Vilhelmu I. Red.

205

— Leopoldu. Red.

206

— drosmi, drosmi un vēlreiz drosmi! Red.

207

Sk. šā sējuma 319.—416. lpp. Red.

208

— pastāvošo kārtību, pašreizējo stāvokli. Red.

209

— kā ckspromtu, bez jebkādas sagatavošanās. Red.

210

— Notjungu. Red.

211

— o. Dīca. Red.

27^208

212

— avantūristi. Red.

213

— Servals. Red.

214

Amerikas Pilsoņu kara laikā Sentluisas apgabala kara komandants.

215

Sk. šā sējuma 523. Ipp. Red.

216

— drosmīgo triecienu, enerģisko rīcību. Red.

217

— šo republikāni glazē cimdos. Red.

218

— nepārdomātā, nekaunīgā rīcība. Red.

219

— brīvība, vienlīdzība, brālība. Red.

220

Gēte. «Pausts», 1. daļa, trešā aina («Fausta kabinets»), Red.

28 — 896

221

— «Brāl, gatavojies nāvei!» — tā tikšanās reizē uzruna viens otru kātoju mūku ordeņa — trapistu locekļi. Red.

222

— valsts apvērsums. Red.

223

— triecienam, enerģiskajai rīcībai. Red.

224

Sk. šā sējuma 263.—265. lpp. Red.

225

— inteliģenti durkļi. Red.

226

— Gan jau redzēsim! Red.

227

— Brīvība, vienlīdzība, brālība. Red.

228

— Kājnieki, Kavalērija, Artilērija! Red.

229

— fiktīvas personas. Red.

230

— Pija IX. Red.

231

Sk. šā sējuma 264.—265. lpp. Red.

232

— bohēmu. Red.

233

— bez izskaistinājuma. Red.

234

Sk. šā sējuma 232.—233. Ipp. Red.

235

Sk. šā sējuma 231,—232. Ipp. Red.

236

— «Lai dzīvo ķeizars!» Red.

237

«Lai dzīvo Napoleons! Lai dzīvo desa!» Red.

238

— 1848. gadā. Red.

239

— kriminālkodeksu. Red.

31^239

240

— pēc svētkiem, t. i., ar nokavēšanos, pēc notikuša. Red.

241

— «Pēc piecdesmit gadiem būs vai nu republikāniska, vai kazaku Eiropa». Red.

242

— «kazaku republikas». Red.

243

— t. i., Francija pēc 1851. gada valsts apvērsuma. Red.

244

— «Tas ir pilnīgs un galīgs sociālisma triumfs!». Red.

245

Šekspīrs. «Hamlets», 1. cēliens, piektā aina. Red.

246

—- Napoleona kodeksa. Red.

247

— «Aizliegts meklēt, kas ir bērna tēvs». Red.

248

— nicināmo pūli. Red.

249

— valsts apvērsumam. Red.

33'

250

— goda lieta, īpaša lepnuma priekšmets. Red.

251

1852. g. izdevumā divu pēdējo frāžu vietā šās rindkopas beigās bija šādi vārdi: «Valsts mašīnas salaušana nekādi neapdraud centralizāciju. Birokrātija ir tikai centralizācijas zemākā un rupjākā forma, centralizācijas, ko vēl apgrūtina tās pretstats, feodālisms. Vilies Napoleona restaurācijā, franču zemnieks atmetīs arī ticību savai parcelei; visa uz šās parceles celtā valsts ēka sabruks, un proletāriskā revolūcija iegūs to kori, bez kura viņas solo visās zemnieku valstis kļūtu par gulbja dziesmu.» Red.

252

Vārds «vol» nozīmē lidojumu un zādzību.

253

— «Tu skaiti savas bagātības, bet tev vajadzētu papriekš saskaitīt savus gadus».

254

Balzaks savā romānā «Māsīca Beta» tēlo Kreveļu, ko viņš veidojis pēc doktora Verona, avīzes «Constitutionnel» īpašnieka, kā visizvirtušāko Parīzes filistru.

255

— Zirardēna kundzes vārdi.

256

— dodiet rīcības brīvību (buržuāzisko ekonomistu, frītrēderu un to cilvēku formula, kas aizstāvēja tirdzniecības brīvību un valsts neiejaukšanos ekonomisko attiecību sfērā). Red.

257

— «Vai lai moka mūs šīs mokas,

Kur mums priekā vēršas viss?

Vai nav ļaužu miriadus Timurs nāvē iedzinis?»

(Ko Gētes dzejoļa «Zuleikai», cikls «Rietumu-Austrumu Dīvāns»), Red.

258

— conditio sine qua non — nepieciešams nosacījums. Red.

259

— «ir smalkāki un lietpratīgāki nekā itālieši»247. Red.

260

Markss Ķ. Par Hēge]a tiesību filozofijas kritiku (sk. Маркс К., Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 1, с. 219—368). Red.

261

Markss К. Par Hēgeļa tiesību filozofijas kritiku. Ievads (sk. Маркс К, Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 1, с. 414—429). Red.

262

Engelss F. Uzmetums par politiskas ekonomijas kritiku (sk, Маркс К., Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 1, с. 544—571). Red.

263

Markss K-, Engelss F. Par Angliju. R., 1954, 1.—274. lpp. Red.

264

Markss K., Engelss F. Vācu ideoloģija. R., 1963. Red.

265

Sk. šā sējuma 112.—143. lpp. Red.

266

Sk. Маркс К., Энгельс Ф. Соч., изд. 2, т. 4, с. 404—418. Red. ****** Sk. Markss К. Filozofijas nabadzība. R., 1968. Red.

******* Sk. šā sējuma 158.—184. lpp. Red.

267

— «Šeit katra cerība lai zūd;

Un katra gļēvulība mirst šai vietā»

(Dante. «Dievišķā komēdija»). Red.

33 — 806

268

Sk. šā sējuma 541.—545. lpp. Red,

269

Sk, šā sējuma 543.—544. lpp. Red.

270

— brīvība, vienlīdzība un brālība. Red.

271

Markss K. Par politiskās ekonomijas kritiku. R., 1952, 28.—31. lpp.

272

Markss K.. Engelss F. Vācu ideoloģija. R., 1963. Red.

273

Sk. šā sējuma 538.—540. Ipp. Red.

274

Levija. Red.

275

Sk. Маркс К., Энгельс Ф. Сочинения, изд. 2, т. 14, с. 5—50. Red.

276

— nometnes īpašums (kareivju personiskās mantas apzīmējums seno romiešu nometnēs). Red.

277

— darba komandas karaspēkā, seno romiešu amatnieki karaspēkā. Red.

278

— V. Bētihera. Red.

Content

Markss. Kārlis, et al Darbu izlase trīs sējumos 1. sējums

PRIEKŠVĀRDS

TĒZES PAR FEIERBAHU1

FEIERBAHS. MATERIĀLISTISKĀ UN IDEĀLISTISKĀ UZSKATA PRETSTATS

[1. Cilvēku īstenas atbrīvošanas priekšnoteikumi j

[1. Valdošā šķira un valdošā apziņa.

KOMUNISMA PRINCIPI35

KOMUNISTISKĀS PARTIJAS MANIFESTS37

KOMUNISTISKĀS PARTIJAS MANIFESTS37

I BURŽUĀ UN PROLETĀRIEŠI

II PROLETĀRIEŠI UN KOMUNISTI

III SOCIĀLISTISKĀ UN KOMUNISTISKA LITERATŪRA

IV KOMUNISTU NOSTĀJA PRET DAŽĀDĀM OPOZICIONĀRĀM PARTIJĀM

BURŽUĀZIJA UN KONTRREVOLŪCIJA

ALGOTS DARBS UN KAPITĀLS61

ALGOTS DARBS UN KAPITĀLS61

CENTRĀLĀS KOMITEJAS UZSAUKUMS KOMUNISTU SAVIENĪBAI71

ŠĶIRU CĪŅA FRANCIJĀ no 1848. līdz 1850. g.77

F. ENGELSA IEVADS 1895. GADA IZDEVUMAM78

I JŪNIJA SAKĀVE 1848. GADĀ

II 1849. g. 13. JūNijS

III 1849. g. 13. JūNIJA SEKAS

IV VISPĀRĒJO VĒLĒŠANU TIESĪBU ATCELŠANA 1850. gadā

REVOLŪCIJA UN KONTRREVOLŪCIJA VĀCIJĀ148

I VĀCIJA REVOLŪCIJAS PRIEKŠVAKARĀ

II PRŪSIJAS VALSTS

IV AUSTRIJA

V SACELŠANAS VĪNĒ

VI SACELŠANĀS BERLĪNĒ

VII FRANKFURTES NACIONĀLĀ SAPULCE

VIII POĻI, ČEHI UN VĀCIEŠI

IX PANSLĀVISMS. ŠLĒZVIGAS-HOLŠTEINAS KARŠ

X PARĪZES SACELŠANĀS.. FRANKFURTES SAPULCE

XI VINES SACELŠANĀS

VINES STURMĒŠANA. NODEVĪBA PRET VĪNI

PRŪSIJAS SATVERSMES SAPULCE. NACIONĀLA SAPULCE

XIV kārtības atjaunošana.

REIHSTĀGS UN PALĀTA

XV PRŪSIJAS TRIUMFS

XVI NACIONĀLĀ SAPULCE UN VALDĪBAS

XVII SACELŠANĀS

XVIII SĪKBURZUĀZIJA

XIX SACELŠANĀS BEIGAS

NESENĀ PRĀVA ĶELNĒ

LUIJA BONAPARTA ASTOŅPADSMITAIS BRIMĒRS193

К. MARKSA PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM 1869. GADA IZDEVUMAM

F. ENGELSA PRIEKŠVĀRDS TREŠAJAM 1885. GADA VĀCU IZDEVUMAM

LUIJA BONAPARTA ASTOŅPADSMITAIS В RIMERS193

BR1TĀNIJAS KUNDZĪBAS NĀKAMIE REZULTĀTI INDIJĀ

RUNA AVĪZES «THE PEOPLE’S PAPER» JUBILEJĀ

PAR POLITISKĀS EKONOMIJAS KRITIKU250

KĀRLIS MARKSS. «PAR POLITISKĀS EKONOMIJAS KRITIKU»

VĒSTULES

MARKSS — ENGELSAM RAIDA

RĀDĪTĀJI

PERSONU RADĪTĀJS

LITERATŪRAS UN MITOLOĢIJAS PERSONAS

PRIEKŠMETU RĀDĪTĀJS

SATURS

1